Sandra Brown

Snídaně v posteli 02. Večeře v horách

Kapitola 1

Byla to pravděpodobně ta nejrozkošnější prdýlka, jakou kdy viděl.

Prosklenými dveřmi na ni měl naprosto neomezený výhled, na žensky zakulacené, ale přitom štíhlé pozadí. Obepínaly je džíny s ustřiženými nohavicemi. Roztřepené okraje látky, vybělené a pokroucené lety praní, se vlhce lepily k pevným a štíhlým stehnům.

Žena zírala na všech čtyřech do rozvodné skříně umístěné u podlahové lišty a váhavě se šťourala v pojistkách. Když se naklonila ještě víc, aby si prohlédla složitou soustavu vypínačů, muž se pomalu usmál čirým chlapským potěšením, jako kočka při pohledu na myš zahnanou do kouta. Byl to radostný úsměv spokojeného voyeura. Trochu se za sebe styděl, ale ne natolik, aby se přestal dívat.

Srub se topil ve tmě. Baterka jen slabě zářila. Jediné pořádné osvětlení vydávaly pouze běsnící modrobílé blesky.

Dva menší chlapci, kteří její úsilí zachmuřeně sledovali, byli čím dál víc netrpělivější.

„Mám hlad. Říkalas, že si něco sníme, hned jak se sem dostaneme.”

„Víš vůbec, jak se tu rozsvěcí, mami? Vsadím se, že ne.”

Muž ve dveřích viděl, jak jí klesla hlava mezi ramena na znamení, že je to nad její síly. Byl to jen okamžik. Odhodlaně se napřímila a zhluboka povzdechla. „Jsou to jen pojistky, Davide. Až nahodím jistič, budeme mít elektřinu. Musela ho vyřadit ta bouřka. A Adame, najíme se, jakmile se mi podaří rozsvítit a vyložit všechno z auta.”

„Říkalas, že ten srub bude skvělý. Mám dojem, že smrdí,” stěžoval si David. „Měli jsme si vzít stany.”

„Jo, stany,” přizvukoval mladší bratr.

„Když si myslíte, že si nedokážu poradit s rozbitým vypínačem, kde berete tu jistotu, že bych bez problémů svedla postavit stan?”

V hlase mladé ženy se objevily neklamné známky rostoucího podráždění, muž ve dveřích jí to ani neměl za zlé. Jenže ti dva malí kluci vypadali tak urousaně, že ani jim nemohl vyčítat jejich stížnosti. Byla to jen děcka, která očividně strávila hodiny na cestách. Jejich příjezd do srubu u jezera byl přinejmenším nešťastně načasovaný.

Všiml si reflektorů auta, když dorazili. Po chvilce se rozhodl čelit jedné z nejprudších bouří, jaké si v poslední době pamatoval, a dojít ke srubu položenému jen sto metrů od jeho. Těch sto metrů vedlo hustým lesem, který zaručoval majitelům srubů soukromí. Jít takovou houštinou za bouřky bylo ztřeštěné, ale začínal se kvůli sousedům znepokojovat. Proud u něj přestal jít deset minut před jejich příjezdem a bůhví, kdy se dodávka znovu obnoví.

Teď když poslouchal bědování chlapců a v hlase mladé ženy slyšel skoro zoufalství, byl rád, že to přes ten les riskl. Byla sama a potřebovala pomoc. Přinejmenším nikde poblíž neviděl manžela a otce v jedné osobě.

„Měli jsme se stavit v Burger Townu. Chtěli jsme se tam s Davidem najíst, nemám pravdu, Davide?”

„Věděl jsem, že to bude pěkně praštěný táboření. Chtěl jsem si vzít stan a skutečně trempovat, a ne bydlet v nějakým pošahaným srubu.”

Mladá žena se zvedla a zůstala sedět na patách s rukama v bok.

„Dobře, když jste takoví pionýři, můžete vyrazit do deště a něco ulovit nebo aspoň chytit rybu k večeři.” Chlapci zmlkli. „Už mám vás dvou plný zuby! Slyšíte mě? Tenhle srub nám laskavě půjčili. Protože nemáme stan a nic o stanování nevíme, myslela jsem, že bude nejlepší, když takovou nabídku přijmeme. S tou bouřkou nic nesvedu. Ale ze všech sil se snažím nahodit zpátky elektřinu. Tak si okamžitě přestaňte stěžovat!” Ostrý tón doprovodila zastrašujícím pohledem a znovu vystrčila zadeček, aby již poněkolikáté bezvýsledně prohlédla skříňku s pojistkami.

Bratři se na sebe zachmuřeně podívali a zavrtěli hlavami. Byli přesvědčeni, že jejich výlet skončí fiaskem. „Myslíš, že tu elektriku spraví?” zeptal se mladší chlapec staršího hlasitým šepotem.

„Ne, a ty?”

„Ne.”

Konečně nastal čas, aby dal o sobě vědět. Nikdy nenakukoval lidem do oken a teď se styděl, že stál tak dlouho venku, aniž by se nějak projevil. Ale moc se tím bavil. Nebyli v bezprostředním ohrožení. Jejich soužení mu je svým způsobem přiblížilo. Zjistil, že se usmívá poznámkám těch dvou chlapců a rodičovskému zoufalství mladé ženy. Možná že jejich dilema působilo jako zázračná medicína na jeho vlastní rozervanost. To tajné sledování v každém případě odvedlo pozornost od jeho osobních problémů. I když to není úplně slušné, je to prostě v lidské povaze.

V lidské povaze také bylo, že pocítil záblesk touhy při každém pohledu na výstavku dlouhých nahých stehen a té neuvěřitelně půvabné prdelky. Ani to nebylo zrovna slušné. Byla to čirá chlípnost toužit po cizí manželce a matce dvou malých kluků. Ale copak je člověk odpovědný za své myšlenky?

„Mami, musím na záchod.” To promluvil Adam.

„Na velkou nebo na malou?”

„Na malou. Ale moc.”

„No, protože jsme zatím ještě nezjistili, kde je koupelna, tak vyběhni ven.”

„Tam prší.”

„Já vím, Adame,” pronesla s čím dál menší trpělivostí. „Postav se na verandu pod střechu a miř ven.”

„Tak jo,” zamumlal a otočil se ke dveřím. „Hele, mami.”

„Copak?” Zrovna se dohadovala s jedním jističem. „Venku je

nějaký pán.”

Mladá žena se prudce otočila, svalila se na záda a vyděšeně zalapala po dechu. „Nějaký pán?”

Doufal, že ji příliš nepoděsil, když zapnul silný paprsek svítilny a v jeho ochromujícím světle zachytil impozantní poprsí deroucí se z tenké blůzky uvázané v pase, pramen světlých vlasů, který nechtěně vyklouzl z koňského ohonu, a doširoka otevřené modré oči.

Alicia Russellová polkla doušek vzduchu a zadržela dech, srdce jí prudce tlouklo. Jasné světlo blesku ozářilo jeho siluetu těsně u prosklených dveří. Zamkla je za sebou? Copak by na tom záleželo? Proti bouřlivé obloze se zdál obrovský a naháněl hrůzu. A teď jde dovnitř!

Strčil do dveří. Prudký vítr mu je vyrval z ruky a bouchl jimi o vnější zeď. Ona i chlapci se přikrčili. Rychle přešel místností a klekl si tam, kam předtím dopadla. Oslepoval ji svítilnou. Viděla z něj jen obrys hromotluka, který se nad ní sklání. Otevřela ústa k výkřiku, aby chlapci utekli.

„Jste v pořádku?” Zhasl světlo a na chvilku nastala naprostá tma.

„Nechtěl jsem vás poděsit. No tak, dejte mi ruku.”

Alicia ucukla a paže, která se k ní natahovala, se stáhla.

„Je mi fajn,” zajíkla se. „Jen jsem se polekala.” Bez pomoci se postavila. Její první starostí byli synové, kteří si cizího člověka zvědavě prohlíželi. „Davide, běž pomoct Adamovi… no… aby na verandě udělal to, co má.” Jestli má být znásilněná nebo zavražděná, nechtěla, aby u toho byli synové. Bože, kde je ten telefon? Proč se ta světla nerozsvěcejí? Kdo je ten muž a odkud se tu vzal? Srdce jí tlouklo do žeber a bušilo uvnitř ušních bubínků.

„Ahoj,” zašveholil David. Alicia se proklínala, že učila své děti zdvořilému a přátelskému chování. „Jmenuju se David. Tohle je Adam. Já jsem starší.”

„Nazdar,” odpověděl muž. Alicia měla pocit, že se usmívá, ale byla taková tma, že to nedokázala rozpoznat. Její baterka zablikala a zhasla a on tu svou nechával vypnutou. „Já jsem Pierce.”

„Davide -,” začala Alicia, jenže starší syn ji hned přerušil.

„Máme tu týden kempovat, ale maminka neumí rozsvítit. V

těchhle věcech se moc nevyzná.”

Cizinec obrátil pohled jejím směrem a pak zpátky na chlapce. „To umí málokterá mamka. A stejně by nemohla rozsvítit. „Proud vypnuli kvůli té bouřce.”

„Da-vi-de,” drtila Alicia skrz sevřené rty.

„Měl bys vzít brášku ven,” navrhl neznámý, „a já se zatím podívám, jestli můžu mamince pomoct.”

„Tak jo. Jdeme, Adame.”

Prosklené dveře za nimi zabouchly a muž se otočil k Alicii. „To vám to hezky začíná. Táborníci nejsou moc nadšení.”

Jestli je to násilník nebo vrah, pak je velmi zdvořilý. Ale říká se, že Bostonský Škrtíc byl stejný. A Jack Rozparovač. „Jsem si jistá, že se brzo rozsvítí, a jak jim dám najíst, dostanou lepší náladu.” Tak, tohle je správné. Nebojácná, ovládající se, klidná, rozvážná, zdatná.

„Kde máte petrolejky? Zapálím vám je.”

Jo, klidná, rozvážná, schopná. „Petrolejky?” Udělala lhostejné gesto, které na celém světě užívají ženy, aby vypadaly méně hloupě, než se v daném okamžiku cítí, vzpřímila se a několikrát si prohrábla vlasy. Taky rychle popotáhla roztřepené okraje kalhot. „Nevím. Ten srub je vypůjčený, neměla jsem ještě možnost se tu porozhlédnout.”

„Svíčky?” Zavrtěla hlavou.

„Nevzala jste si s sebou žádné věci pro případ nouze?”

„Ne, nevzala,” vyštěkla podrážděně, nenáviděla nevěřícný tón, který mu v hlase zazníval. Připadala si jako idiot. Tohle byl první tábornický pokus, k němuž se se svými syny odhodlala. Jak dobrá by pro začátek měla být? „Budeme v pořádku, jakmile půjde proud.”

„Proč nepřečkáte tu bouřku v mém srubu? Musíme projít lesem, ale není to daleko.”

„Ne, to ne,” vyhrkla okamžitě. Cítila se kvůli němu ještě neschopnější, než ve skutečnosti byla. Podráždění odvedlo její myšlenky od možného nebezpečí, které ten muž představuje. Ale obavy se znovu vynořily při zmínce, že by měli jít k němu do srubu.

„Nic jiného nedává smysl. Něco klukům uvařím na propanbutanovém vařiči.”

„Ne, opravdu, pane… pane…”

„Pierce.”

„Díky, pane Piercei, ale -”

„Ne, Pierce je křestní. Celým jménem Pierce Reynolds.”

„Pane Reynoldsi, nějak si poradíme. Nechci z toho srubu odcházet.”

„Proč?”

Slyšela kluky, jak si hrají na verandě, vystrkovali dlaně nad zábradlím a nechali je omývat vodou. „Můj… můj manžel má za námi přijet později. Měli bychom tu být, nebo si bude dělat starosti.”

„Ach.” Třel si nerozhodně zátylek. „V žádném případě vás tu nechci takhle nechat. Proč mu prostě nenapíšeme vzkaz, kde jste?”

„Hele mami, umíráme hlady,” ozval se David. Jeho i Adama už hra omrzela a oba se nahrnuli dovnitř. „Kdy se najíme?”

„Umíráme hlady,” opakoval Adam jako ozvěna.

„Opravdu si myslím, že by bylo nejlepší, kdybyste šli teď ke mně,” vložil se do toho Pierce.

„Já-”

Než mohla Alicia cokoli namítnout, ten muž se obrátil na oba chlapce. „Jakpak by se vám líbilo čili? Jestli půjdete se mnou do srubu, mám ho přihřáté natotata.”

„Páni, to je skvělý,” vybuchl David nadšeně.

„Bezvadný,” přizvukoval Adam.

„Ale budete muset projít tmavým lesem, jinak se tam nedostaneme,” upozornil je. „Žádná silnice tam nevede, autem to prostě nejde.”

„Nám to nevadí, že ne, Adame.” Už se hnali k proskleným dveřím.

„Kluci!” volala za nimi Alicia divoce, ale oni se jen bezhlavě řítili ven.

„No tak, paní -”

„Russellová.”

„Paní Russellová. Nemůžu vás tu nechat s chlapci samotnou.

Ujišťuju vás, že se mě nemusíte bát.”

V té chvíli přeťal oblohu blesk. Alicia si pomyslela, že vyhlídka na dodávku elektřiny je nulová. Byla blázen, když se na něco takového nepřipravila, ale už je příliš pozdě s tím cokoli dělat. Když nic jiného, tak se kluci alespoň najedí. Jakmile se déšť uklidní, mohou se vrátit a dočkat rána.

S rezignovaným povzdechem a zbožným přáním, že může bez obav tomu muži svěřit svou čest i jejich životy, řekla: „Tak jo.” Nevzala si s sebou nic jiného než kabelku. Bylo by šíleně nosit zavazadla z auta v takovém lijáku.

Na přední verandě zvedl Pierce Reynolds Adama do náruče a pokynul Davidovi, aby se chytil maminky. „Prima, držte se všichni pohromadě. Paní Russellová.” Dlouhou dobu hleděla Alicia na svalnatou, štíhlou ruku, která se k ní natahovala. Pak vložila svou dlaň do jeho a on ji pevně sevřel.

Déšť do nich sekal jako palčivé jehličky. Vítr jim čuchal vlasy a šaty a lomcoval jimi. Kdykoli se zablesklo, zabořil Adam obličej co nejhlouběji do Reynoldsova krku. David se ze všech sil snažil chovat statečně, ale v době, kdy zahlédli mezi stromy další srub, se celý ustrašený tiskl k Alicii.

„Už jsme skoro tam, vojáci,” křikl pan Reynolds přes dunění bouře.

Dorazili do bezpečí kryté verandy zrovna ve chvíli, kdy úder hromu otřásl okenními tabulemi. „Boty necháme venku,” řekl Pierce a postavil Adama na zem. Když byli všichni bosi, vedl je předními dveřmi do srubu, slabě osvětleného dvěma petrolejkami a doutnajícími uhlíky v krbu.

„Jsem celý prochladlý. Co vy?” Pierce přešel pokoj a klekl si před krbem, aby oživil oheň pohrabáčem. Když se ohlédl přes rameno, spatřil své tři hosty, jak se nejisté mačkají na prahu. Klepali se zimou. „Davide, přines mi prosím jedno to velké poleno.” Chlapec vzal dřevo z bedny poblíž dveří a pospíchal k muži, který se s konečnou platností projevil jako hrdina. „Díky.” Pierce mu prohrábl mokré vlasy. „V koupelně najdeš pro sebe, Adama a maminku osušky.”

„Ano, pane,” vyhrkl David a běžel ke dveřím, které jediné mohly vést do koupelny. Srub tvořila pouze velká místnost, sloužící jako obývací pokoj, ložnice, jídelna i kuchyň. Před krbem stály pohodlná křesílka a pohovka. Dvojlůžko bylo zastrčené pod neuvěřitelně zkoseným stropem, pod ním byla základna úzkého schodiště vedoucího do podkroví určeného ke spaní. Na venkovské stavení to bylo příliš útulné a udržované v naprosté čistotě.

David se vynořil z koupelny s kupou složených ručníků. První podal Pierceovi, další donesl mamince a bratrovi. Alicia měla pocit neskutečna. Co vlastně pohledává v tomhle horském útočišti, sama s naprostým cizincem v opravdové divočině? Bylo by to i tak dost zlé, kdyby byl starý a vetchý, nebo laskavý, ale žalostně ohavný a primitivní. Ale jejich zachránce byl pohledný a zdvořilý a mužný, něco, čeho si nevšimla, dokud nevešli do srubu a ona ho nespatřila ve světle.

Tmavě hnědé vlasy měl protkané stříbrnými nitkami. Byly pečlivě sestřižené tak, aby vypadaly přirozeně a upraveně zároveň, o malinko delší, než předepisoval současný módní trend. Otočil se k Alicii a ona spatřila zelené oči jasné jako smaragdy pod převisem mužného obočí. Jak přikládal poleno do krbu a rozfoukával oheň, napjaly se mu pod mokrou bavlněnou košilí dobře vypracované svaly, třebaže nebyl nijak zavalitý.

Cítila se v jeho blízkosti nepřiměřeně nervózní. Ne z obavy, že jí ublíží. Žádný muž, který dokáže nést v bouřce malého kluka a celou cestu ho ujišťovat, že se není čeho bát, nemůže být vrah. A pokud jde

o znásilnění… No, bylo jasné, že nikdy nemusel žádnou ženu k

něčemu nutit.

„Jsem rád, že jsem se zvečera rozhodl zapálit v krbu. Už tehdy bylo dost chladno, ale teď -”

Pierce se zarazil uprostřed věty. Pokud Alicia užasla nad tím, jak jí připadal přitažlivý a sympatický, nebylo to nic ve srovnání s plamenem, který se mu rozhořel v hrudi a podbřišku, když se k ní otočil. Mokré vlasy jí mírně zakrývaly tváře, krk a ramena. Tenká blůzka se lepila na plná ňadra, bradavky, chladem ztvrdlé, trčely ven. Pekelně dlouho trvalo, než od nich odvrátil pohled. Díky nahým chodidlům vypadaly její nohy ještě delší a lépe tvarované. Naskočila jí na nich husí kůže a on zatoužil ty nohy zahřát a laskat rukama.

Násilím od ní odtrhl pohled a proklínal sebe i ten náhlý příval nezkrotné touhy. Takovou neodbytnou touhu zmocnit se nějaké ženy necítil od chvíle, kdy… Nikdy necítil takovou neodbytnou touhu. To ho vyvedlo z míry. Byla to vdaná paní a matka a nepodnikla naprosto nic, aby ho svedla. Ve skutečnosti vypadala nervózně a vystrašeně, a jestli jeho výraz prozrazoval něco z toho, co se mu děje mezi stehny, rozhodně jí nedával žádnou vinu.

„Myslím, že bychom vás měli dostat z toho mokrého oblečení. Vezměte kluky do koupelny a já se sátím podívám, jestli tu pro ně něco najdu.”

„Tak dobře.” Alicia nahnala syny do té malé svatyně, kde se jí snad podaří vrátit prsa k normálu. Všiml si jejích zduřených bradavek. Věděla to s naprostou jistotou.

Za několik minut zaklepal na dveře, i když byly otevřené, aby dovnitř proniklo světlo. Adam s Davidem stáli jen ve slipech a Alicia je třela osuškami. „Čili je na vařiči a tohle jsem našel v zásuvce.” Zvedl dvě trička s nápisem UCLA.

„Skvělý!” vykřikl David, jedno popadl a přetáhl si je přes hlavu.

Viselo mu až ke kolenům.

„Poděkuj panu Reynoldsovi, Davide, za to, že ti půjčil tričko.” Pomalu se postavila s nepříjemným vědomím, že má na sobě jen mokrou blůzu a krátké kalhoty. Když odpoledne odjížděli z Los Angeles, telili se z neobvykle teplého počasí. Na výlet autem s Davidem a Adamem jí kraťasy a košile připadaly jako perfektní kombinace.

„Diky, pane Reynoldsi,” řekl David, který zrovna pomáhal Adamovi s jeho tričkem. Okraj sahal malému až ke kotníkům.

„Rádo se stalo, ale to nejsou moje trička. Srub patří společnosti. Každý je tu nosí a pak, je tu nechá ležet. Jsem si jistý, že je nikdo nebude postrádat, jestli si je chcete nechat.”

„Páni, to mužem?” Chlapci vyběhli ven a oba vypadali jako kamarádi strašidýlka Caspera. Ted’ byli šťastní, že jsou v suchu a teple a že je večeře na spadnutí.

„Později to tu ještě prozkoumám a najdu něco pro vás.” Nějak se mu podařilo dívat se jí do obličeje, což ostatně nebylo nic tak těžkého. Vlasy jí začínaly na koncích usychat a kroutily se jí svůdně kolem tváří. A bože, nemá snad ústa k zulíbání? Uvnitř mu všechno sténalo.

Alicia přenesla váhu z jednoho nahého chodidla na druhé. „Za chvilku budu suchá. Nedělejte si se mnou starosti.” Navzdory vlastnímu předsevzetí mu pohled sjel o kousek níž. „Možná že bude lepší je nakrmit,” vyhrkla a vyrazila kolem něj. Chlapci už seděli u stolu, kde byly prostřeny čtyři talíře. Taky tam ležel košíček se slanými sušenkami a podnos s plátky sýra a houpačkami jablek uprostřed. Na propanbutanovém vařiči se kouřilo z kastrolu s čili.

Pierce naplnil vrchovatě misky a Alicia je donesla na stůl. Než se posadila, podržel jí židli. Žaludek se jí divoce bouřil a on se zasmál:

„Hádám, že kluci nejsou jediní, kdo tu hladoví.”

Přátelsky se usmála. „Dneska jsem se nedostala k jídlu.”

„To říká vždycky,” ozval se David. „Nesnídá ani neobědvá, protože se bojí, že ztloustne.”

„Jo,” přidal se Adam a nacpal si plnou pusu krekerů. „Každý ráno cvičí s tou holkou v televizi. Leží na podlaze, protahuje se a heká a v obličeji vypadá takhle.” Udělal grimasu, až se Pierce rozesmál a Alicia dostala chuť svého druhorozeného zaškrtit.

„Dojezte večeři, ať se co nejdřív vrátíme k nám do srubu,”

přikázala jako typická matka.

„Nemůžeme zůstat tady?” zakňoural David.

Podívala se na něj s tichou, ale neomylnou rodičovskou výhrůžkou, že ho sprovodí ze světa. „Ne, Davide. Nemůžeme pana Reynoldse obtěžovat.”

„Vám to nevadí, že ne?” zeptal se Adam otevřeně.

Pierce se podíval přes stůl na Alicii. „Ne, nevadí. Vlastně jsem si říkal, že k vám zaběhnu a nechám tam vzkaz vašemu manželovi. Mohl by přijít za námi, až dorazí.”

„Manželovi?” Davidův dětský obličej se zmačkal rozpaky.

Alicii se zastavilo srdce a na okamžik zavřela oči. Tu lež vyslovila v naději, že ochrání sebe a své syny. Chlapci ji neslyšeli. Nikdy by si nepomyslela, že se jí ta nevinná lest vrátí jako bumerang.

„Maminka říkala, že za vámi přijede ještě tento večer táta.”

„Žádného tátu nemáme,” informoval ho David. „Umřel.”

Adam polkl, co měl v ústech. „Jako naše zlatá rybička. Až na to, že tatínek je pohřbenej na hřbitově, a ne vzadu na dvoře.”

Alicia cítila, jak se k ní ty zelené oči prořezávají, ještě než vůbec zvedla hlavu a střetla se s jeho tázavým pohledem. Sebrala veškerý vzdor a vyrovnaně se na něj podívala.

„Umřel už dávno,” prohodil David konverzačním tónem. „Já se na něj pamatuju docela dobře, ale Adam už moc ne.”

„Já taky!” protestoval Adam. „Měl černý vlasy a hnědý oči jako my.”

„Jen jsi viděl jeho fotky, tak si myslíš, že se pamatuješ.”

„Ne, pamatuju! Mami, ať David přestane vykládat, že se na něj nepamatuju.”

Během této hádky nepouštěly zelené oči svého zajatce. „Jsem si jistý, že se na taťku pamatuješ, Adame,” pronesl Pierce tiše.

„Byl velkej jako ty, no, možná že jsi o něco větší,” pokračoval David. „Mysleli jsme, že Carter bude náš nový taťka, ale vzal si místo mamky Sloan.”

Aliciin varovný pohled nedokázal zastavit příval slov proudící z úst jejích dětí. „Davide, jsem si jistá, že pan Reynolds -”

„Brečel jsem, když nám Carter řekl, že se z něj náš taťka nestane,” vykládal Adam. „Ale maminka tvrdila, že je to takhle v pořádku, protože Sloan je naše kamarádka a my se můžeme s Carterem pořád vídat, a jen proto, že se nevzali, nás nepřestane milovat. Můžu dostat ještě trochu čili, prosím?”

„Pořád smíme jezdit do Carterova domku na pláži. Je to tam bezvadný. Adam je prase. Vždycky chce přidat.”

„Nejsem.”

„Ale jo.”

Alicia dokázala uhnout Pierceovu tázavému pohledu, když se zvedl a znovu naplnil Adamovu misku.

Určitě mu musí připadat jako naprostý cvok, když si vymyslela tu báchorku s manželem.

„Máš tátu?” zeptal se David nevinně Pierce, jakmile se znovu posadil.

„Ne. Zemřel už dávno. Ale matka pořád žije.”

„To jsi jak my.”

Pierce se usmál. „To nejspíš ano.”

„Máš manželku?”

„Adame!” okřikla ho Alicia připravená uškrtit jedním pohybem oba své upovídané potomky. „To už stačí. Přestaňte oba žvanit a snězte tu večeři.”

„Ne, nemám manželku.” Pierceovy oči se smály, když si utíral ústa ubrouskem.

Dojedli v tichu, které Alicii připadalo jako požehnání. Nakonec promluvil Pierce. „Jestli jste hotoví, myslím, že je už čas, abyste vy dva šli do postele.” Postavil se a začal sklízet ze stolu.

Alicie se zmocnila panika. „Davide, Adame, běžte do koupelny a umyjte si ruce.”

„Chceš, abychom si ty ruce umyli, nebo nás jen posíláš pryč, protože si potřebuješ promluvit s panem Reynoldsem o něčem, co my dva nemáme slyšet.”

„Mazejte, uličníci!” vykřikla a namířila ukazovák ke dveřím.

„Dobře, dobře,” zamumlal její předčasně vyspělý synek a vzal svého mladšího brášku za ruku.

Když pustili v koupelně vodu, Alicia se otočila k Pierceovi. Musela zaklonit hlavu v krkolomném úhlu, aby se mu mohla podívat do obličeje. Až dosud si nevšimla, jak je vysoký. Nebo prostě stojí blíž? „Vezmu chlapce zpátky k nám do srubu. Nezůstaneme tu přes noc a docela bych ocenila, kdybyste je přestal přesvědčovat o pravém opaku a ze mne nedělal padoucha.”

„To je šílenství, paní… K čertu, jak se jmenujete?”

„Russellová,” odsekla podrážděně. Podíval se na ni nasupeně a ona se dala obměkčit. „Alicia.”

Rty se mu zdvihly v rychlém úsměvu, pak se energicky zúžily.

„Ten déšť se vůbec nezmírnil. Jakou cenu by mělo táhnout ty dva

malý kluky zpátky lesem do vlhkého, temného srubu, když můžete

přespat tady u mě?”

„Protože bych tu musela zůstat taky.” Pokrčil rameny. „A co má být?”

„Co má být? Maminka mě učila, že mám mít víc rozumu, než abych strávila noc s cizím mužem.”

„Já nejsem cizí.” Znovu se rychle usmál, pak se ústa zase přísně semkla. „Proč jste si vymyslela tu báchorku o manželovi? Jako ochranu přede mnou?”

Odhodila vlasy dozadu a zvedla bradu. „Ano. Doufala jsem, že nás nebudete obtěžovat, když si budete myslet, že za námi co nevidět přijede manžel.”

Zdálo se jí to, nebo se opravdu malinko naklonil a ztlumil hlas?

„Copak vás obtěžuju?”

Krucinál, má pravdu. Nic jiného by nemohla pod přísahou vypovědět. Díky bohu on není ten případ. „Jen si myslím, že by bylo nejlepší vrátit se do našeho srubu.”

„S tím nesouhlasím. Budete tam sami a bez proudu. Venku je zima a kluci nejsou pořádně oblečení, a to už nemluvím o vás.”

Aby dokázal pravdivost svého tvrzení, sklouzl očima na její holé nohy. Ale něco se v tom pohledu změnilo, když se vracel zpátky k jejímu obličeji. Zjihl. Velmi nebezpečně. Pak se střetl s Aliciiným pohledem a oba oněměli pocitem sounáležitosti, který neměl nic společného s fyzickou blízkostí. Vteřiny ubíhaly, okamžik se protáhl do delšího úseku a oni na sebe pořád němě zírali, neschopní se pohnout ani odvrátit.

Co se to se mnou děje? ptala se v duchu Alicia. Vzala si tenhle týden volno, aby zvážila důležité rozhodnutí, rozhodnutí, k němuž byla tlačena. Čas brzy vyprší. Chtěli odpověď. Nepotřebovala ve svém životě žádné romantické rozptylování. Vůbec ne, a zvlášť ne teď, když zrovna našla v řádu věcí své pevné místo.

Podobné myšlenky vířily v hlavě také Pierceovi. Před týdnem by se byl touhle situací skvěle bavil. Popustil by uzdu svému vzrušení a nijak by se nesnažil ho potlačovat. S trpkou ironií připustil, že by užil všemožnou taktiku, jen aby dostal tuhle ženu do postele. Ale předevčírem se jeho svět obrátil vzhůru nohama a on nevěděl, jak se s tím kotrmelcem vyrovná. Jeho problém byl čistě osobní. Určitě ne-mohl zvát nikoho, aby se s ním o něj podělil. A to, co se mu honí

hlavou při pohledu na tuhle ženu, je sdílení v tom nejintimnějším slova smyslu.

„Kam si můžu lehnout?” Adamovu otázku doprovodilo obrovské zívnutí. Alicia a Pierce od sebe reflexivně odskočili. Bezradně váhala. Jestli tu odmítne spát, bude se to rovnat přiznání, že ji Pierce Reynolds znepokojuje. Logicky vzato zůstat v jeho srubu byla ta nejbezpečnější a nejrozumnější věc, kterou mohli udělat. Vypadala by jako cvok, kdyby se prodírala zpátky lesem v té bouřce s dvěma utahanými, rozmrzelými dětmi.

Je to jen dočasná recidiva, ujišťovala se. Trvalo jí jednatřicet let, než se naučila starat se sama o sebe. Už se nikdy nechtěla na nikoho spoléhat. A tohle bylo jen na jednu noc.

Prošedivělé obočí Pierce Reynoldse se tázavě zdvihlo a ona v odpověď jen tiše sklopila oči. Přijal její rozhodnutí taktně a bez stopy arogance. „Myslel jsem, že jeden z vás by se mohl vyspat tady dole se mnou a druhý nahoře s maminkou. V podkroví je dvojitá válenda.”

„Oba můžou spát se mnou nahoře. Nechtěla bych, aby vás utiskovali.” Bylo by ho plno v kterékoli posteli.

„Bez problémů.” Od tebe bych se nechal rád utiskovat.

„Pak s vámi může spát Adam, ten je menší.”

Davidovo obočí se nakrabatilo, když sledoval se závistí svého bratra. Pak zamířil ke schodům. „Tak jo, vyspím se nahoře.”

Brzy byli v postelích a ve srubu se rozhostilo podivné ticho, rušilo je jen trvalé bušení deště a vzdálené hřmění hromu. Ta nejhorší bouřka se už přehnala. Alicia začala sklízet ze stolu a mýt ve výlevce nádobí. Pierce utíral a rovnal je do omezeného prostoru příborníku. Pracovali v tichu, dokud nebylo všechno hotovo.

„Díky,” řekl.

„To je to nejmenší, co jsem mohla udělat.”

„Nejspíš bych teď měl najít něco suchého pro vás. Ať už to připustíte nebo ne, to vlhké oblečení jistě není nic příjemného. Alespoň moje ne.”

Kéž by se o tom vůbec nezmínil. Promočená košile se mu lepila k svalnatému hrudníku a pažím.

Těsné džíny mu přiléhaly k bokům a stehnům jako druhá kůže. Bosé nohy navozovaly pocit důvěrnosti, o níž by raději nepřemýšlela.

Ale stejně jí měla plnou hlavu.

Klekl si před prádelník z cedrového dřeva a začal se prohrabovat zásuvkami. Prohledal dvě, zjistil, že v nich nic není, a zavřel je, ještě než se podíval do třetí. Rukama zkoumal kousky oděvů, které tu kdy-si kdosi zapomněl. Ze zásuvky se vynořil kulich, jedna rukavice, kostkované bermudy číslo čtyřicet dva a tři ponožky, každá jiné barvy.

„Aha, tady je něco.” Vytáhl ten kousek prádla ze zásuvky a záměrně si ho prohlížel. „Někdo se tu dobře bavil.”

Alicii uvízl dech v hrdle, když zvedl svůdnou noční košilku. Oheň z krbu tu průhlednou černou látku prosvěcoval. Krajkový živůtek byl jemný a křehký jako pavouci síť. Určitě by ji to nezakrylo víc než kouř, byl by to jen stín namísto oděvu.

Pomalu se postavil a vykročil k ní, pohledem ji přikoval k zemi. Mašličky košilky jí přiložil k ramenům, těsný živůtek vytáhl na prsa a zbytek nechal spadnout přes její nahé nohy až k chodidlům.

Zíral na ni tou blýskavou kaskádou. „Padne skvěle,” pronesl chraplavým, nepřirozeným hlasem.

Alicia stála jako socha, neodvažovala se pohnout. Cítila se zranitelná, připadala si jako šťavnatý zákusek, kterému hrozí, že ho na posezení zhltnou. Zachvěla se. „Tohle si nemůžu vzít.”

K její úlevě se rychle odtáhl. Podíval se, jako by si náhle na něco vzpomněl, a ať už to bylo cokoli, odvedlo ho to od slibných a nedostižných představ a vzápětí vrhlo do chladné skutečnosti. Obličej ztratil výraz. Nálada se náhle změnila. Byla to natolik čitelná změna, že si jí všimla dokonce i Alicia, která ho vůbec neznala. Cítila ji. Mohla ji doslova nahmatat. Možná že je ženatý.

Otočil se k ní zády, noční košilku hodil vztekle do zásuvky a začal se v ní zase přehrabovat. Vypadal podivně popuzeně, když se zvedl a vrazil jí do ruky pánskou košili. „Můžete si vzít tohle,” pronesl příkře. „Dobrou noc, Alicie.”

Kapitola 2

Vzbudila se a spokojeně se protáhla. Zírala na neznámý strop a chvilku jí trvalo, než si uvědomila, kde je. Pak jí to došlo.

Posadila se jako svíčka a odhodila pokrývky. Druhá postel zela prázdnotou. Když včera v noci vylezla po úzkých schodech, nemyslela si, že bude spát tak dlouho a hluboce. Jeden pohled z malého okénka v podkroví jí napověděl, že slunce už sedí na obloze a chystá skvělý podzimní den. Les vypadal po té bouřce čistě omytý.

Dole se někdo zahihňal vysokým hláskem a hned potom se ozvalo sborové „ššš”. Alicia přešla po špičkách na vrchol schodiště a naslouchala. Slyšela cvakání příborů o talíře a ucítila skvělou vůni slaniny, javorového sirupu a kávy.

„Nemluvte tak nahlas a nechte maminku vyspat. Včera večer byla hrozně utahaná.”

„Mohl bych ještě dostat lívance?”

„Jistě, Adame. Kolik by jich mělo být?” V hlubokém chraptivém hlase se ozýval smích.

„Nevím.”

„Asi tak tucet,” napověděl David a Alicia usoudila, že navzdory jejím výchovným lekcím mluví opět s plnou pusou. „Říkal jsem ti, že je to čuník.”

„Ty taky.”

„Hele, klídek, vy dva. Davide, tady jsou dva další pro tebe.”

„Děláš dobrý lívance.”

„Díky, Adame.”

„I když ne tak dobrý jako maminka,” dodal loajálně. Alicia se ve své skrýši usmála. Slyšela, jak se Pierce směje, a žaludek se jí nervózně stáhl. Oblečení měla pečlivě rozvěšené na trubkách kovové postele, ale pořád jí připadalo vlhké. Představa, jak si je bere na sebe,

byla odporná. Rozpačité si tahala za lem košile a pomalu sešla prvních pár schůdků.

„Dobré ráno,” pronesla nejisté.

Tři hlavy se otočily jejím směrem. Dvě promluvily, jedna

zůstávala tichá. „Ahoj, mami.”

„Pierce nám usmažil lívance a slaninu.”

„Pozor, Piercei, kapeš těsto na podlahu.” Pierce se zatvářil přiměřeně rozpačitě a pustil lžíci zpátky do velké mísy. Byl tak unesený pohledem na Aliciiny nohy, na košili, která se něžně tulila k prsům a odtud padala do poloviny stehen, na rozcuchané světlé vlasy věnčící její hlavu a zarudlou pokožku ještě teplou od spánku, že tam na okamžik stál celý zkoprnělý.

Alicia věděla, že teď musí vypadat jako strašidlo. Make-up si nanesla před více než čtyřiadvaceti hodinami. Jakmile pohnula obličejem, jako by jí pokožka popraskala a vločky maskary se ošidně lepily k řasám. Vlasy jí den předtím zmokly a ona s sebou nemá ani kartáč. Protože si uvědomovala, že by neopatrným pohybem odhalila stehna víc, než je potřeba, sestupovala ze schodů s přehnanou opatrností.

Poplácala své synky po hlavičkách. „V kolik jste vzbudili pana Reynoldse?”

„Už byl vzhůru. Každý ráno běhá,” vysvětloval David.

„Dala byste si šálek kávy?”

Už vyčerpala všechny možnosti, jak se tomu vyhnout, takže teď se podívala na jejich hostitele. Zdravá barva v obličeji napovídala, že ho venku zlehka poštípal horský chlad časného rána. Hnědé vlasy s přídechem šedin měl přijatelně rozcuchané, v malých pramíncích mu spadaly na uši a límeček košile. Zelené oči byly stejně překvapivé jako tu noc předtím. Byl cítit svěžím vzduchem, nedávnou sprchou a lesní vůní.

„Ano, prosím,” přitakala Alicia ne příliš silným hlasem, který ze sebe spíš nezvučně vyrážela, a přitom zadoufala, že si ten tón nebude špatně vykládat.

Nalil jí šálek kávy a ukázal na cukr a smetanu na stole. „Posaďte se a já vám hned usmažím kopec lívanců.”

„Ne, díky.”

„Vidíš, já ti to říkal. Myslí jen na to, že ztloustne.”

„Davide Russelle…” Alicia na něj zahrozila prstem a oba chlapci se zhroutili v záchvatu smíchu.

Taky Pierce se smál. „Každý musí tady v horách snídat. Kromě toho já ještě neměl v puse. Čekal jsme na vás. Nebylo by fér nechat mě jíst samotného.”

Alicia povzdechla na souhlas a Pierce nalil kolečko těsta na rozpálený gril. „Protože vy jste dojedli, hoši, mohli byste si jít ustlat, než se s maminkou nasnídáme? Až to doděláte, nechci vidět na pokrývkách jediný záhyb.”

„Ano, pane,” vyhrkli jednohlasně a pádili jeden přes druhého nahoru po schodech. Alicia sledovala jejich nadšený úprk s údivem.

„Jak se vám to povedlo?”

„Co?”

„Přimět je, aby si bez řečí ustlali.”

Zakřenil se a položil jí tři perfektně vykroužené lívance na talíř.

„Je to přece jen rozdíl, když vás požádá někdo jiný než mamka.”

„Nejspíš máte pravdu,” přitakala a hojně a s pocitem hříchu si namazala lívance. V ústech se jí sbíhaly sliny. Stejnou měrou si dopřála i sirup.

„Slaninu?”

„Dva plátky, prosím.”

„Ještě trochu kávy?”

„Ano.”

Ve chvíli, kdy přehodil dlouhou nohu v džínách přes opěradlo židle a přisedl si k ní, měla už v sobě pěknou hromádku lívanců.

„Jsou skvělé.”

„Díky.” Radostně se usmál, když sledoval, jak jí chutná. „Během noci zapnuli proud, takže jsem mohl smažit na grilu. Jinak by na jídelníčku byla vařená vejce.”

Odložila vidličku. Teprve teď jí došlo, že obnovili dodávku elektřiny. Jak to, že si něčeho tak důležitého nevšimla předtím? Je to tím, že je srub tak pohodlný a ona se podvědomě brání vrátit do svého a vzdát se společnosti tohoto muže?

„To je dobře,” řekla a s hranou nonšalancí upila doušek kávy. Podíval se na ni přes stůl. Díky tomu pohledu si se znepokojením uvědomila holá stehna na sedadle židle i to, že jen díky spodním kalhotkám není pod košilí úplně nahá. Cítila se velmi obnažená.

„Hned jak vám pomohu s nádobím, zmizíme do našeho srubu a už se vám tu nebudeme plést.”

„Jak zemřel váš manžel?” Ta otázka tak vybočovala z kontextu, že Alicii připadala jako dobře umístěná rána do čelisti. Mírně konsternovaná zvedla k Pierceovi oči. Zrovna dojedl a teď držel oběma rukama šálek kávy těsně pod bradou. Zíral na ni skrz páru, která z hrnku stoupala.

Neviděla jediný důvod, proč mu neodpovědět, třebaže to byla impertinentní otázka, kterou naprosto cizí osobě položil stejně cizí člověk. „Živil se jako obchodník, ale jeho koníčkem byla sportovní auta. Jednou v neděli jel závod a…” Sklopila oči na vypleněný talíř.

„Měl nehodu. Zemřel okamžitě.”

Pierce odložil šálek, pažemi se opřel o desku stolu a malinko se předklonil. Měla neodbytný dojem, že se jí chce dotknout, aby jí vyjádřil soustrast. „Nemohla jste být dlouho vdaná.”

Alicia se nostalgicky usmála. „Dost dlouho na to, abych porodila Davida a Adama s dvouletým odstupem. Vzali jsme se ještě na vysoké. Zamilovala jsem se do Jima Russella, hned jakmile jsem ho poprvé uviděla.”

Pierce se vylekal, jak prudce ho sevřela žárlivost. Taky ho zaplavil pocit krajního zmaru a zuřivosti. Proč teď? Proč zrovna teď potkává rozkošnou ženu, která v člověku vzbuzuje touhu, jež má být ukojena? Ženu, která se stala tak nespravedlivě brzo vdovou.

Když ho znovu zaplavil ten vnitřní vztek, Alicia si ho uvědomovala. Jeho obličej se změnil, ztvrdl a uzavřel se do sebe. Úzkost a znepokojení mu stáhly koutky úst i očí. Pierce Reynolds měl v sobě ostří sekery, které je třeba otupit. Čím dřív bude od něj pryč, tím lépe.

„Měli bychom vyrazit,” pronesla stísněně. Nepotřebovala ve svém životě muže. Ne teď. Vlastně už nikdy. A zvlášť nepotřebovala takového, který se sám potýká s problémy.

Rychle se pustila do uklízení kuchyně. Nahoře si oblékla kysele páchnoucí šaty a popoháněla chlapce, aby vrátili trička s nápisem UCLA a vzali si svá vlastní a kraťasy. Litaniím protestů a plačtivým otázkám nevěnovala pozornost.

„Nemohu ani slovy vyjádřit, jak si vážím vaší dobroty a pohostinnosti, pane Reynoldsi.” Bože, mluví jak z příručky o slušném chování a v krátkých kalhotách se cítí trochu absurdně,

protože je na ně moc chladno. Tenisky se změnily v lepkavá závaží připevněná k nohám. Malá skupinka se shromáždila na verandě srubu.

„Jsem rád, že jsem vám mohl pomoci.” Pierceův tón byl stejně formální a nezaujatý. „Jste si jistá, že budete v pořádku?”

„Ano. Ještě jednou děkuju.”

Oba chlapci vypadali asi stejně vesele jako funebráci. Pierce si před ně klekl. Každému dal čtvrtdolar. „Zahrajte si za mě pěknou videohru, až se k ní dostanete.”

Když měli pořád hlavy svěšené v pochmurném tichu, Alicia je pobídla: „Jak se říká?”

„Děkujeme,” zamumlali. David zvedl hlavu. „Hrál jsi někdy fotbal, Piercei?”

„Americký fotbal.”

„Děláš si legraci? Na jaké pozici?”

„Záložník.”

„Páni. Záložník. Na americký fotbal jsem ještě malý, ale v naší jedenáctce hraju útočníka. Jmenujeme se Hurikáni.”

„Vsadím se, že jsi skvělý útočník.”

Tmavé oči se rozzářily. „Možná by ses mohl někdy přijít kouknout.”

Aliciino srdce se stáhlo bolestí nad žalostnou prosbou v chlapcově hlásku. David zoufale potřeboval nějaký mužský vzor. Ale už dávno zjistila, že nemůže jen tak jednoduše opatřit dětem tátu. Od chvíle, kdy s Carterem zrušili zasnoubení, nenašla na tohle místo žádné seriózní kandidáty.

„Možná že někdy ano.” Ale věděl s hořkou jistotou, že nepřijde.

Nemůže přijít.

„Kde bydlíš?” zeptal se Adam.

„V Los Angeles.”

„My taky.”

„No tak, kluci. Rozlučte se s panem Reynoldsem a ještě jednou poděkujte,” zasáhla Alicia v obavě, že se jejich odchod ještě víc protáhne.

„Díky,” zamumlali smutně. Alicia je doslova vlekla přes mýtinu, kolem zaparkovaného džípu, kterého si včera večer nevšimla, dál do lesa, jenž odděloval oba sruby.

„Páni, teď si užijeme,” vyhrkla, aby zahnala vlastní pocit ztráty a sklíčenosti. „Jen počkejte a uvidíte. Možná že půjdeme chytat ryby, až se zabydlíme.”

„Nebudeš chtít napichovat návnadu na háčky,” zavrčel David.

Měl pravdu. Z té představy se jí dělalo špatně od žaludku. Ale už zažila horší věci. „Chceš se vsadit? Můžeš mi to ukázat.”

Její vynucené nadšení trvalo do chvíle, než prošli lesem a zahnuli kolem předních dveří jejich srubu. V té chvíli se všichni tři jako na povel zastavili a nevěřícně se rozhlíželi. Ze srubu zbyly trosky.

Větev stromu, kterou urval vítr, prorazila prosklené dveře, prolítla oknem a zanechala podlahu a jednu postel zasypanou střepinami. Hustý déšť dokonal ostatní. Na podlaze stály v několika místech obrovské kaluže. Taky postele, a dokonce i pohovka byly nacucané vodou. Záclony visely na okně v promáčených cárech. Alicia se natáhla po vypínači. Nic se nestalo. Možná že se dodávka proudu obnovila v sousedním srubu, ale tady ne.

Zachvěla se, když, pomyslela, co by se mohlo stát, kdyby včera večer s Piercem neodešli. Co kdyby někdo ležel na posteli, kam oknem dopadla větev? Unikli pravděpodobnému zranění a za to by měla být nekonečně vděčná. Ale co teď? Kdyby nebylo kluků, sedla by si a rozplakala se.

K jejímu zděšení jásali chlapci radostí. „Můžeme jít zpátky k Pierceovi?”

„Můžeme, mami? Nám se tam moc líbilo.”

„Budeme hodný. Slibujeme. Že jo, Adame?”

„Budeme hodný.”

„Ne,” vykřikla, otočila se k nim a okamžitě uhasila jejich naděje. Navzdory jejich zklamaným výrazům si dovolila široký falešný úsměv. „Nebuďte hloupí. Nemůžeme se panu Reynoldsovi vnutit.”

„Tak co budeme dělat?” vyptával se David.

„Nevím.” Kdyby měla dát najevo své zoufalství, musela by se svézt na zem a stočit se do klubíčka. Nenáviděla ten pocit, že je sama za všechno odpovědná, že musí řešit veškeré problémy a každou ma-ličkost rozhodovat. Ale nebylo to právě to, k čemu směřovala poté, co se Carter oženil se Sloan, nechtěla zodpovídat za vlastní život a za život svých synů?

Přežila nečekanou smrt svého muže a zrušené zasnoubení. Dostala atraktivní zaměstnání a vedla si v něm dobře. Bože, nehodlá přece jen kvůli těmhle překážkám zničit jejich prázdniny!

Spráskla ruce. „Nejdřív ze všeho se musíme převléknout. Je tu daleko chladněji než v údolí, takže Davide, Adame, pomozte mi vynést tašku.”

Sklíčeně poslechli, ale přece jen se zdálo, že oživli, když se oblékli do džínsů a triček s dlouhým rukávem. V maličké koupelničce si dala spěšnou chladnou sprchu a umyla si vlasy šamponem, pak si natáhla staré džíny a bavlněné tričko, které měla ještě z doby, kdy chodila na vysokou. Bylo dosud postříkané barvou, kterou se Sloan malovaly pokoj na dívčí koleji.

„No, jedno je jisté, tady zůstat nemůžeme,” vysvětlila jim Alicia, když odhadovala škody v hlavní místnosti. „Sjedeme dolů na recepci. Mají sruby, které přes týden pronajímají. Podíváme se, jestli nějaký není volný.”

„A co když nebude?”

A co když nebude? „Pak pojedeme někam jinam,” prohodila vesele a s daleko větší nadějí, než jakou ve skutečnosti cítila.

„Pojďme dát tašky zpátky do auta.” Zkontrolovala chladicí box, který přivezli s sebou. Většina ledu byla rozpuštěná. Jestli potraviny brzo nezmrazí, budou je moci vyhodit. Ale to je ten nejmenší problém.

Nejdřív ze všeho musí najít ubytování, nějaké místo, kde mohou chlapci rybařit a chodit na výlety a celkově do sebe vstřebávat Matku přírodu, jak jim slibovala celé měsíce. Ne příliš osamělé místo, ne příliš zalidněné, ne příliš daleko od domova. Lesy, horský vzduch. Tohle místo by bylo skvělé. Teď musí brát, co se jí nabídne. Změna plánu může přinést nespočet komplikací. Zařídila to ve škole, aby chlapce na tento týden uvolnili. Zkáza toho všeho by určitě věstila potíže.

Úředník na hlavní přepážce recepce s porozuměním naslouchal, když mu vylíčila škody, které bouře napáchala na srubu.

Drbal se za uchem. „Jistě, ale tyhle sruby na hřebenu jsou soukromý.”

„To vím, už jsem volala přítelkyni, které to patří. Dala mi svolení, abych dohlédla na úklid a na to, že zasklí okno. Účet vyrovná. Mohl byste najít někoho, kdo by se mi o to postaral?”

„Jistě, jistě. V tom nevidím problém. Hned odpoledne vám tam pošlu člověka.”

„Díky. A teď potřebujeme něco pronajmout. Rádi bychom si najali srub na týden.”

„Tenhle týden?”

Alicia v duchu počítala do deseti. „Ano, ano, tento týden. Hned teď.”

Za tím uchem ho asi muselo něco hrozně svědit, protože se tam znovu podrbal. „Žádný není volný, paninko.”

Alicia stiskla zuby před takovým šovinistickým oslovením a nařídila Adamovi, aby se nešťoural v uchu toho buvola, který se tyčil nad krbovou římsou v recepci. Pokoušela se smlouvat. „Jistě tam něco najdete. Je mi jedno, jestli je to velké nebo malé -”

„Nic,” přerušil ji důrazně a prudce otevřel knihu rezervací.

„Podívejte se tady… Máme srub pro šest lidí na patnáctého prosince. Kolem Vánoc sem moc lidí nejezdí.”

Když řekl nic, tak myslel nic. Strávila půl hodiny krmením veřejného automatu čtvrťáky a pokoušela se jim najít alternativní místo na rekreaci v dostupné vzdálenosti. Všechny čtvrťáky i čas při-šly vniveč.

„Je mi líto, ale nemohu vůbec nic dělat.” Položila konejšivě ruku na ramena chlapců. „Musíme jet domů a naplánovat další výlet.”

„To není fér. Slíbilas to!”

„Davide. Já vím, že to nevypadá zrovna fér. Taky jsem se na týden dovolené těšila.”

„Ne, netěšila. Tobě je jedno, jestli budeme doma. Tys nechtěla táborničit. Ty seš jen hloupá holka. A seš ráda, že se všechno zvrtlo!”

„Teď poslouchej, mladý muži -”

Džíp zabrzdil jen metr od verandy recepce a vystoupil z něj Pierce. Vypadal úžasně přitažlivě v kostkované flanelové košili a sportovní vestě navrch. „Co se děje?”

Než mohla Alicia otevřít pusu, Adam s Davidem se k němu rozběhli a chrlili na něj záplavu útržkovitých vět, které víceméně napověděly, co se stalo. Nad jejich hlavami se podíval na Alicii.

„Davide,” přerušil je Pierce a hledal v kapse džínů dolarovou bankovku, „můžete mi s Adamem skočit do recepce a koupit noviny, prosím?”

„Pojď, Adame,” protáhl David otráveně. „Zase už povedou ty svoje dospělácký řeči a nechtěj, abysme poslouchali.”

Když Adam zmizel za bratrem ve dveřích recepce, ještě ho slyšeli, jak říká: „Pamatuješ, když chtěl Carter takhle mluvit s mamkou? Vždycky jsme museli někam zmizet.”

Alicia rozpačitě vzhlédla k Pierceovi, ale ten se usmíval. „Mám takový dojem, že dneska se vyrábějí chytřejší děti.”

Moc jí do smíchu nebylo, ale podařilo se jí chabě usmát. „Taky mám ten pocit.”

„Tak tedy, co se stalo?”

Pomalu a daleko souvisleji objasnila jejich situaci. „Nemůžou se smířit s tím, že k tomuhle výletu prostě nemělo vůbec dojít.”

„Nemělo?”

Mírná naléhavost v jeho hlase ji přiměla zvednout hlavu a podívat se mu do očí. Byly žhavé a vpalovaly se do jejích. Nemohla se na ně dlouho dívat a odvrátila hlavu. „Ne, myslím, že ne. Všechno šlo od začátku na levačku. Nejsem typ na pobyt v přírodě a oni to dobře vědí. Samozřejmě že mě z toho fiaska obviňují.”

Opřel se ramenem o sloupek ze sekvojového dřeva, který podpíral stříšku nad verandou, a zíral přes štěrkovou cestu do hlubokých lesů na druhé straně. Zvažoval rozhodnutí. Vytušila to šestým smyslem, stála tiše vedle něj, neschopná se pohnout, nějaká neznámá síla ji donutila vyčkávat.

Vyslovoval metodicky přesně: „Nechtěli byste zůstat s chlapci u

mě?” Otočil se, aby na ni pohlédl. „V mém srubu.” Nevědomky spojila ruce. „To nemůžeme.”

„Proč? Protože víte, že se chci s vámi pomilovat?”

Čtyři věci se staly naráz. Vykulila oči. V obličeji znatelně zbledla.

Krátce zalapala po dechu. Jazyk vyletěl z pusy a navlhčil rty.

„Já si nikdy neberu servítky, Alicie. Buďme upřímní. Od první chvíle, kdy jsem vás viděl ve světle, jak jste stála ve dveřích a kapala z vás voda, chtěl jsem vás mít v posteli. Vlastně ještě předtím, jak jste se shýbala nad skříňkou s pojistkami. I když jsem si myslel, že patříte jinému muži, toužil jsem po vás. A vy jste to věděla.”

„Ne-”

„Ale nikdy bych nic takového neudělal.” Překvapení jí zdusilo protesty v hrdle. Když si byl jistý, že ho bude poslouchat, pokračoval: „Zaprvé, kdybych se pokoušel dostat vás do postele,

nejspíš by vás to urazilo. A já bych se vás nikdy nechtěl dotknout.” Zhluboka se nadechl, odvrátil se od ní a zíral do prázdné krajiny.

„Zadruhé, existují důvody, proč se právě v téhle chvíli nemohu s nikým zaplétat. Praktické důvody, které mi v tom brání. Zvláště proto, že…”

Polkla. „Proč?”

Prudce se otočil a zadíval se na ni. „Na tom nezáleží.” Usmál se.

„Když víte, že bych vás nikdy nezneužil a jakýmkoli způsobem nekompromitoval, dáte souhlas a budete se mnou sdílet srub?”

Promnula si čelo palcem a prostředníčkem a přitom pátrala po nějakém rozumném důvodu, proč to nemůže přijmout. Jeho pozvání se zdálo čím dál míň absurdní. „Já se vás nebojím. Nepřipadáte mi jako muž, který své choutky nedokáže ovládat.”

Rozesmál se. „Nepokoušejte štěstí. Pořád ještě mám dojem, že jste zatraceně přitažlivá. Kdybyste si vyrazila v té černé košilce, kterou jsem večer našel, všechny mé přísahy stran celibátu by šly k čertu.”

Začervenala se a spěšně změnila předmět hovoru. „Nemůžeme vám přece kazit dovolenou. To nepřipustím. Máte vůbec představu, jaký ti kluci dokážou být, když se naštvou?”

„Ne,” přiznal vážně. „Rodičovství jsem úplně prošvihl. Ale docela rád bych poznal, jaké to je. Vaši chlapci jsou radost sama a já už se těším, jak se mi budou motat pod nohama.”

Zmateně zavrtěla hlavou, aniž si uvědomila, jak se jí tím gestem míhá slunce ve vlasech. Pierce nemohl dělat nic jiného než držet ruce stranou. „Myslím, že nevíte, k čemu se upisujete.”

„Tyhle starosti nechte na mně.” O krok postoupil, ne příliš blízko, ale dost blízko ha to, aby cítil teplo jejího těla. „Prosím, řekněte, že zůstanete. Byl bych moc rád.”

Vytáhla krk, hlavu zvrátila dozadu a upřeně mu zírala do obličeje, snažila se uhodnout, jestli v té naléhavé žádosti zaslechla stopu tichého zoufalství, nebo si to jen představovala. Kolik mu je? Těsně po čtyřicítce? Jeho obličej nesl stopy mužné dospělosti, ale nic hrubého v ní nebylo. Hnědé obočí měl husté a často mluvilo samo za sebe. Jemně tvarovaný nos, dlouhý, úzký, kolem nosních dírek malinko rozšířený, se hodil k plnému a smyslnému spodnímu rtu. Když se dívala na ta ústa, napadaly jí nestydatě erotické myšlenky.

Už jen z tohoto důvodu by měla to pozvání odmítnout Existovala i řada dalších důvodů. Když je všechny v duchu probrala, zdálo se jí naprosto hloupé a nezodpovědné strávit týden s naprostým cizincem. Navzdory jeho chování, kultivovanému hlasu a zřejmé inteligenci o něm nic nevěděla, jen jméno a to, že jeho matka ještě žije a že není ženatý. Ale instinktivně mu věřila. Rozhodla se, že se na své ins-tinkty spolehne. „Jste si jistý?”

V odpověď se široce usmál. Zrovna v té chvíli vyběhli chlapci z recepce a v ruce drželi Pierceovy noviny.

Vyzdvihl Adama a Alicia bezděky ucouvla před těmi vypracovanými svaly. „Že neuhodnete, co se stalo, kamarádi? Strávíte se mnou celý týden. Takže teď musíme vyrazit a vy mi pomůžete vyložit vaše auto do mého srubu.”

Zavýskli neskrývaným nadšením. „Můžeme jet džípem? Ještě nikdy jsme džípem nejeli.”

Pierce zlehka položil ruku Davidovi na rameno. „Ano, můžete jet džípem, ale nejdřív se musíte omluvit mamince, nemám pravdu?”

Alicia i David na něj zmateně pohlédli. „Za co?” zeptal se David.

„Slyšel jsem ten tón, jakým jsi mluvil a co jsi řekl, když jsem jel kolem. Dával jsi jí vinu za něco, co nemohla ovlivnit. Myslíš, že je to fér?”

Davidovi klesla čelist skoro na kolena. „Ne, pane,” zamumlal s bradou na prsou.

„Ty jsi chlap v rodině. A jako takový bys měl vědět, jak přijmout

věci vlídně, když se s nimi nedá nic dělat. Nemyslíš?”

„Ano, pane.” Chlapec se váhavě otočil k matce. „Promiň.”

Alicia poklekla a pevně ho objala. „Omluva se přijímá. A teď uděláme všechno pro to, abychom se co nejvíc bavili, souhlasíte?”

David se rozechvěle usmál. Pierce položil chlapci ruku na temeno a popohnal ho k džípu. „Co kdyby sis sednul na přední sedadlo a pomohl mi navigovat?”

„Můžu taky, Piercei?” chtěl vědět Adam, který za nimi klusal na svých buclatých nožičkách.

„Příště.” Ohlédl se přes rameno, Alicia pořád stála tam, kde ji nechali. „Jdete?” zeptal se tiše.

Přikývla. „Potřebuju se dohodnout s recepčním kvůli těm opravám. Pojedu za vámi naším autem.” Dívala se za nimi, jak odcházejí, a v duchu se ptala, proč se jí v očích zaleskly slzy.

Ten den se rozhodně nenudili. Než vyložili auto a umístili všechno ve srubu, dost se nadřeli. Pak vzal Pierce chlapce na výpravu za dřevem a Alicia připravila k obědu polévku a sendviče. Odpoledne se vydali na výlet kolem jezera a po návratu grilovali steaky na venkovním rožni, který někdo prozíravě nainstaloval hned poté, co byl srub dostavěn. Večeře byla přepychová, ale chlapci zívali ještě během ní. Brzo je nahnali do koupelny a uložili ke spánku.

Alicia se posadila na přední schody srubu, aby vstřebávala ticho, svěží noční vzduch i noc nabitou hvězdami, nepohlcenými světly velkoměsta. Pierce za ní přišel a přinesl dva hrnky kávy, s tichými díky si jeden vzala. Místo aby působil jako rušivý element, zjistila, že jeho přítomnost jen zvyšuje pocit klidu a bezpečí.

„Už spí.”

„Doufám jen, že vás Adamovo chrápání nebude budit.”

„Bylo mi řečeno, že taky chrápu.”

Alicii by zajímalo, kolik žen mu to sdělilo. Aby odvedla myšlenky jiným směrem, zabrousila na neutrální půdu. „Říkal jste, že tenhle srub patří vaší společnosti. Co to je za společnost?”

„Ecto inženýring.”

„V jakém oboru?”

„Letectví.”

„Konstruujete letadla? Vojenská letadla? Nebo jaká vůbec?”

Posadil se a jí se líbilo, jak se vedle ní pohodlně uvelebuje mužský. Byl to příjemný pocit. „Máme nějaké vojenské kontrakty. Většinou pracujeme se soukromými leteckými firmami, upravujeme proudová letadla pro různé společnosti, takové věci.”

„Jistě se vám líhnou v hlavě skvělé a průkopnické nápady?” dobírala si ho.

„Ano,” odpověděl po pravdě a vyloudil troufalý úsměv. Oba se tiše zasmáli.

Pohlédla přes rameno k setmělému srubu. „Co by řekli majitelé vaší společnosti, kdyby věděli, že jste si sem pozval na týden vdovu i s její drobotinou?”

„No, protože jsem řádným společníkem toho podniku, smím si pozvat, koho chci.” Mohla si domyslet, že není jen námezdní síla.

Vyzařoval z něj úspěch. Dokonce i jeho neformální oblečení svědčilo o dobrém vkusu, za nějž člověk platí vysoké částky.

„A co vy?” zeptal se. „Čím se živíte?”

„Pracuji jako zástupce módního koordinátora pro tři butiky. Říkají nám Veselé hadříky.” Pohledem přejel její ohon, tričko zamazané od barvy, džíny a tenisky. Rozesmála se. „Jste příliš zdvořilý, než abyste dělal sarkastické narážky.” Šťouchla ho loktem do žeber, a protože žhnul jako kamna, neodtáhla se tak rychle, jak by měla.

„Jsem ztělesněním diplomacie,” ujistil ji a v duchu si přál, aby se neodtahovala, i když se ho dotkla jen loktem. Byla tak zatraceně poddajná, tak čistě ženská. „Co obnáší takový post zástupce módního koordinátora?”

„Pomáhá plánovat celkové zaměření módních trendů v obchodech na danou sezonu.”

„Laicky řečeno, co to ksakru znamená?”

Rozesmála se a žasla nad tím, jak se cítí uvolněná. „Například jestli půjdeme s poslední módou, nebo se budeme držet zpátky. Upřednostníme celé komplety nebo jednotlivé kusy? Budeme avant-gardní, nebo spíš dodržíme klasický styl? Dává to smysl?”

„Víceméně. Líbí se vám to?”

„Miluju to. Připravovala jsem se na to podvědomě celý svůj život. Navzdory tomu, co na mně vidíte -,” sklonila posměšně hlavu, „se ráda oblékám, mám nadání pro to, jak věci sladit, a nakupování bylo vždycky mou nejmilejší kratochvílí. Teď můžu utrácet cizí peníze.” Obličej se jí zachmuřil, když si vzpomněla na své dilema.

„Co je?”

„Nechci vás obtěžovat se svými problémy.”

„Položil jsem vám otázku.”

Odsunula svůj hrnek stranou, a než spustila, na okamžik se na něj pozorně zadívala. Bylo to skvělé, když se člověk mohl bavit s dospělým, objektivním člověkem, který není ve věci zaangažován. Vyloučila rodiče a dobré přátele, dokonce i Sloan a Cartera, kteří byli schopní poskytnout nezaujatý názor.

„Moje šéfová příští měsíc porodí a rozhodla se odejít natrvalo. Ten srub, který jsem si půjčila, je její,” podotkla jen tak mimochodem. „Takže majitelé obchodů nabídli tu práci mně. Vědí toho spoustu o reklamě a o správě financí, ale vůbec nic o vkusu a

módních trendech. Do konce měsíce jim mám dát svou odpověď, než se začnou poohlížet po někom jiném.”

„Jak se rozhodnete?”

Opřela se dozadu a protáhla napjaté paže. Kdyby si uvědomila, jak tohle gesto zdůrazňuje tvar a velikost jejích ňader a co to s Piercem dělá, určitě by takhle neseděla. „Nevím, Piercei.” To bylo poprvé, kdy ho oslovila křestním jménem, otočila hlavu, aby si ověřila jeho reakci.

„Líbí se mi to rozhodně víc než pan Reynolds,” poznamenal tiše. Zatahal za vzpurnou kudrnu, než ji strčil za ucho, a v duchu bědoval nad spoustu důvodů, proč nemůže jemně přejet dlaní po ňadru a pal-cem okusit bradavku. „Chcete tu práci?”

„Jistě. Je to vzrušující výzva. Vydělala bych daleko víc peněz.”

„Tak o co jde?”

„Je to náročné povolání, které vyžaduje dlouhé hodiny v obchodech a taky nějaké cestování. Dělají mi starosti kluci, pořád by se u nich někdo střídal. Mají pouze jednoho rodiče. Copak jim nedlužím absolutní pozornost? Už takhle se cítím provinile, když se cestou domů opozdím o pět minut.”

„Taky něco dlužíte sama sobě. Adam a David se jednoho dne postaví na vlastní nohy. Jestli obětujete svůj život výhradně jim, kam to dotáhnete?”

„O tom všem už jsem uvažovala,” přiznala pomalu. Přela se sama se sebou, až z toho byla vzteky modrá, ale řešení jejího dilematu jí pořád unikalo. Musí se rozhodnout.

Ale ne dnes večer.

„Díky, že mi děláte vrbu.”

„Rád.” Vzal ji za ruku. „Určitě se rozhodnete správně, Alicie.”

Trvalo dlouho, než sebrala dostatek vůle a vytáhla ruku z jeho dlaně, vyzařující sílu. Věděla, že v jeho náručí by se cítila ještě lip. To objetí by bylo daleko silnější a vřelejší. „Myslím, že raději půjdu nahoru “

„Kdo je Carter?”

Kapitola 3

Když pronesl tu otázku, zrovna se zvedala, a teď prudce dosedla na dřevěný schod verandy. „Proč se ptáte?”

„Protože o něm kluci neustále mluví. Carter řekl, Carter udělal. Jako by všechno v jejich světě bylo poměřováno tím, jak na to bude Carter reagovat. Je to zvláštní.”

„Carter Madison.” Věděla velmi dobře, že tu otázku nepoložil jen ze zvědavosti. Obličej měl příliš napjatý na obyčejnou všetečnost.

„Je to starý rodinný přítel.”

„Carter Madison, Carter Madison,” opakoval Pierce pořád dokola a rychle přitom vystřeloval prsty. Pokoušel se to jméno někam zařadit, a když se mu to povedlo, obrátil se k ní. „Carter Madison, ten spisovatel?”

„Vy ho znáte? To by se mu líbilo.”

„Četl jsem většinu jeho románů.”

„To by se mu líbilo ještě víc.”

„Viděl jsem ho v televizních talk show. Okouzlující, upovídaný, pohledný chlapík. Co se stalo? Proč jste se za něj neprovdala?”

Takže si pamatoval to, co mu včera vykládali chlapci. Pak se ovšem nemůže divit, že se tak vyptává. „Vzal si místo mě Sloan, mou nejlepší kamarádku.” Pierce se náhle zatvářil rozpačitě, jako by si myslel, že spáchal neodpustitelný hřích. Alicia ho té tíhy zbavila.

„Carter byl nejlepší přítel mého manžela. Potom, co se Jim zabil, se Carter choval úžasně. Cítil se za mě odpovědný a chránil mě před některými nepříjemnými aspekty čerstvého vdovství. Pomáhal mi s chlapci. Nakonec se stal neodmyslitelnou součástí našich životů. Nerada to přiznávám, ale brali jsme to jako samozřejmost. Požádal mě o ruku a já jsem jeho nabídku přijala. Cítila jsem se ztracená,

osamělá. Carter byl důvěrně známý, bezpečný val, o který jsem se mohla opřít a žádat u něj ochranu.”

Usmála se příjemnou vzpomínkou. Manželé by měli být dobrými přáteli, ale dobří přátelé by se nikdy neměli brát. „Poslala jsem Cartera k Sloan do jejího penzionu v San Francisku, aby ještě před svatbou dokončil knihu. Okamžitě v sobě našli zalíbení. Zanedlouho přišel na to, že si mě bere z nesprávných důvodů. Téměř zároveň mne napadla stejná myšlenka. Zrušili jsme zasnoubení v den plánované svatby a on si za pár týdnů vzal Sloan. Jsou nesmírně šťastní. Teď čekají první děcko.”

Pierce si usrkl kávy, která už musela být úplně studená. Alicia si pomyslela, že to udělal spíš proto, aby zakamufloval svůj neoprávněný zájem, než že se chtěl skutečně napít. „Nemrzí vás to?”

„V žádném případě. Mám Cartera ráda. Vždycky jsem ho měla ráda, jako Jimova a svého přítele. Mám ráda i Sloan, která pořád zůstává mou nejlepší přítelkyní. Jsem šťastná, že jsem je vlastně dala dohromady. Potřebovali jeden druhého.”

„Od Jimovy smrti nikdo jiný ve vašem životě neexistoval?”

„Ne.”

Nějakou dobu zkoušela sem tam si večer vyjít, ale brzo jí došlo, že takový život pro ni není. Než s Carterem zjistili, jaké chyby se dopouštějí, strávila jeden víkend na lyžích v Tahoe. Přítelkyně, která se v životě nezadaných vyznala mnohem lépe než Alicia, ji k tomu výletu nalákala. Dobře se bavila, seznámila se s velmi hezkým a milým mužem, který si říkal Mac, a skončila v noci v jeho pokoji. Bylo to příjemné, když ji někdo držel v náručí, když ji miloval. Její vztah s Carterem nikdy nepřekročil rámec platonického vztahu. Macova náklonnost byla přesně to, co v ten čas potřebovala.

Ale později, když za ní přijel ze svého domova v Oregonu, byl pořád hezký a pozorný a milující, ale kouzlo té víkendové pletky v Tahoe se vytratilo. Přežili mírně nucenou společnou večeři, on jí pak u dveří popřál dobrou noc a oba byli trochu rozladění a smutní, že to tentokrát nevyšlo. Nedělal z toho problém a nepokoušel se nic lámat přes koleno. Ocenila to a zároveň byla ráda, když znovu nezavolal.

Přátelé, kteří to s ní mysleli dobře a kteří se mylně domnívali, že truchlí nad ztrátou Cartera, ji dávali dohromady s řadou vhodných partií. Většina těch večerů skončila katastrofálně a oběma aktérům se ulevilo, když bylo po všem.

Navštěvovala diskotéky a bary pro nezadané s přítelkyněmi, které zrovna byly volné. Kroužily jako supi a vyhlížely si volného chlapa, aby se ho zmocnily, než se na něj snesou ostatní. Celá scéna jí připadala nevkusná a vulgární a velmi brzo se jí zmocnil dojem, že tak klesá v ceně. Začala se omlouvat, aby nikam nemusela chodit, až přestali volat a zvát ji. Studna jejího společenského života vyschla přibližně v době, kdy si našla práci, a potom už ho ani moc nepostrádala.

Teprve teď při zpětném pohledu zjistila, jak moc jí chybějí rozhovory s dospělým člověkem. S mužem. To je eufemismus, Alicie. To, co postrádáš, je mužná vůně a síla. Jen si to připusť, je příjemné mít v blízkosti chlapa.

Ještě něco postrádala. Ale o tom si nemohla dovolit ani přemýšlet. Láska; kterou sdílela s Jimem v manželské posteli, byla tak výjimečná, že se nikdy nechtěla spokojit s něčím menším. Nicméně Pierce byl tak přitažlivý, že brzy vycítila, jak pod nátěrem vybroušených mravů kypí přetopený kotel sexuální touhy. Jaký by byl asi milenec? Něžný a mírný, nebo divoký a žhavý? Nebo vzrušující kombinace obou těchto možností?

Vytrhla se ze zadumání a rychle se postavila. „Takže dobrou noc.”

„Dobrou. A nezapomeňte, že se jde hned po ránu na ryby.”

Zasténala. „David a Adam se z toho člunu mohli zbláznit, ale mně to dělá starosti. Nikdy totiž nebyli na jezeře v tak malém plavidle. Myslíte, že je to bezpečné?”

„Stanovíme si námořnická pravidla a předpisy, ještě než se nalodíme.” Zasalutoval a ona se rozesmála.

„Já vím, že vám připadám jako kvočna.”

„Ne, připadáte mi jako rozumná, starostlivá a milující žena.”

Ze způsobu, jakým to řekl, jí vyschlo v krku. Nezbylo ani trochu vláhy k navlhčení spodního rtu, když si po něm přejížděla jazykem.

„Alicie, jste ráda, že jste zůstala?” Seděla ve stínu a ani jemu neviděla do obličeje. Ale jeho dychtívá touha se nedala přehlédnout.

„Ano.” Snažila se, aby to znělo vesele, energicky a radostně. Ale znělo to udýchaně, vzrušeně a ospale.

„Dobře,” pomalu přikývl. „To je dobře.”

Marně se pokoušela navlhčit znovu rty. „Jdete dovnitř? Mám zhasnout světla?”

Zavrtěl hlavou. „Ne. Přijdu za chvilku.”

Prosklené dveře se za ní zavřely a on slyšel, jak tiše došlapuje na schodech vedoucích do podkroví. Ještě pořád cítil její vlasy, pořád viděl oči, v nichž se odrážel měsíc a které připomínaly hrstku safírů a diamantů pod dokonale klenutým obočím, pořád si do podrobností vybavoval krásný tvar jejích ňader.

Nešel za ní dovnitř, protože věděl, že kdyby to udělal, nedokázal by se zarazit, musel by ji vzít do náručí, přitisknout k sobě to hebké tělo, dotýkat se jí, okusit ji a splynout s ní v jedno.

Alicia se probudila po druhé noci pod Pierceovou střechou stejně jako předchozí ráno, skvěle odpočatá a se spokojeným pocitem. Labužnicky se protáhla a stejně jako včera se podívala na druhou postel. David už odešel. Lenošně si to vychutnávala, chvilku jen tak tiše ležela a těšila se z ptačího koncertu na stromech za oknem.

Náhle si uvědomila, že je to jediný zvuk, který slyší. Dnes ráno sem z kuchyně nedoléhal žádný rozruch. Chlapci byli děsně tiší, když zvážíme, že se chystali na ryby.

Alicia odhodila pokrývky a bosky běžela ke schodišti. Dnes v noci spala ve vlastní noční košili, ale nezakrývala toho víc než ten půjčený kousek látky, navzdory skutečnosti, že jí sahala až po kotníky. Vybraný výstřih ukazoval smetanovou pokožku opálenou kalifornským sluncem. Živůtek bez rukávů odhaloval nahé paže.

Sešla po schodech a s každým krokem byla čím dál zděšenější. V domě se nic nehýbalo. Byl tichý a ospalý. Možná že vstali a vyrazili bez ní, ale pochybovala, že by Pierce dopustil, aby si dělala takové starosti. Rozběhla se k předním, mírně pootevřeným dveřím, prudce je rozrazila a přelétla pohledem okolí srubu. Nic. Ano, pravděpodobně odešli bez ní.

Právě v té chvíli zaslechla za sebou nějaký pohyb a prudce se otočila. Bože dobrý! Pierce tvrdě spal, sám na dvojlůžku. Aliciino srdce bubnovalo na poplach. Ještě jednou s neblahým tušením přelétla pohledem prázdný srub, pak si zakryla ústa, aby zdusila panický výkřik, a vyrazila k posteli.

„Piercei!” Bříškem palce ho tvrdě udeřila do ramene, div se k

němu nevrhla.

„Co je?” Otevřel prudce oči a pokoušel se posadit. Zakroutil hlavou, aby se mu v ní rozjasnilo. „Co se stalo?”

„Kluci jsou pryč!” Rychle odsekávala slova, jako kulky vypálené z ústí hlavně.

Na chvilku na ni nechápavě zíral. Copak se na nic nepamatuje, copak ji nepoznává? „Kluci jsou pryč?” opakoval po ní.

Pokývla hlavou, aby svá slova potvrdila. „Nikde venku je nevidím. Jsou pryč.” Hlas se jí zlomil, což nejspíš konečně Pierce vyburcovalo. Pokrývky odlétly a on vyskočil z postele.

Rukama ji objal kolem ramen. „Jsou v pořádku. Tím jsem si jist. Jen si prostě vyšli.” Dlaněmi jí přejížděl po pažích, zahříval ji, jako když se záchranáři pokoušejí přivést k životu člověka, který utrpěl šok. „Možná že si vyrazili ke člunu.”

„Na jezero? Ach, bože. Netuší, jaké tam na ně může číhat nebezpečí. Co když se pokusí dostat se dovnitř?”

Rychle si ji přitáhl k sobě, drsně ji zmáčkl a přitiskl si ji k hrudi.

„Bude to v pořádku. Slibuju.” Naléhavě jí šeptal do vlasů a z celého srdce si přál, aby mu uvěřila. „Teď si pospěš. Hodíme si něco na sebe a vyrazíme za nimi.” Odstrčil ji a podíval se jí zpříma do očí.

Mechanicky přikývla a obrátila se ke schodům, popadla noční košili do zvlhlé dlaně a vysoko ji zdvihla. Za několik minut se sešli u dveří. „Byli tak nadšení z toho rybaření, že podle mě je přístaviště ten nejlepší tip,” uvažoval nahlas Pierce už cestou z verandy.

„Podle mě taky.” Dokonce ani narůžovělé zlaté paprsky nového rána nepřidaly barvu do její bledé tváře.

Pierce ji vzal za ruku a spolu se rozběhli přerostlou travnatou pěšinkou od srubu k jezeru. Snažil se ze všech sil odsouvat stranou větve stromů a upozorňovat ji na kořeny, které se plazily přes pěšinku, ale ona vedle něj klopýtala, strach a děs ji učinily slepou k možným rizikům. Když spatřili jezero jako stříbrnou mísu rozprostřenou mezi lesy, byla celá poškrábaná a zhmožděná.

„Vidíš je někde?” Pierce se zastavil na okraji mýtiny. S úzkostným výrazem ho obešla.

„Ano,” vydechl dlouze. Alicia věděla, že byl přesně tak vystrašený jako ona sama, ale zůstával klidný kvůli ní. Ukázal směrem k přístavišti. Chlapci tam seděli na molu, nohama kývali nad vodou, šťastně si povídali, blaženě nevědomí, jaký zmatek v matčině duši vyvolali.

Pierce ji vzal za ruku a klusali spolu svahem k přístavní hrázi.

Chlapci je slyšeli přicházet a rozběhli se jim naproti. „Chytíme miliony ryb. Už jsme je viděli, že jo, Adame.”

„Plavou rovnou k molu.”

Dvě zardělé tvářičky obrácené k dospělým hořely vzrušením.

„Jste připravení? Pruty jsou v loďce, už jsme je s Adamem zkontrolovali.”

Alicia znovu zbledla, když si představila, jak lezou do člunu, přivázaného ke břehu, a zase ven. Poslední tři roky absolvovali kurzy plavání a oba se na vodě slušně udrží, ale bazén v sousedství, jehož hloubku člověk zná, a chladná, temná voda jezera jsou dvě zcela odlišné věci. „Davide, Adame, vyděsili jste mě k smrti!“

Teprve teď si chlapci všimli, že se Alicia ani Pierce neusmívají, a jejich veselí vzalo okamžitě za své. Rozesmáté tváře zmizely a oni couvli pár kroků, z dosahu hněvu, který, jak cítili, se na ně měl snést.

„To, že jste sem šli jen sami dva, bylo nepředstavitelně nebezpečné.” Pierceovo obočí signalizovalo stejnou výčitku jako tón jeho hlasu.

„Nedělali jsem nic špatného, čestně, Piercei,” pípl David tenkým hláskem.

„Odešli jste ze srubu bez dovolení. To už samo o sobě je špatné. Maminka se vzbudila a vy jste tam nebyli. Vylekala se k smrti a já taky.”

David a Adam se podívali žalostně jeden na druhého. Adamovi se

třásl ret „David se chtěl dostat k jezeru hodně brzo.”

„Ty taky!” bránil se David a otočil se překvapeně na bratra.

„Přišel nahoru a vzbudil mě. On -”

„Nezáleží na tom, čí to byl nápad,” pronesla Alicia s nuceným klidem. Teď, když věděla, že jsou v pořádku, chvěla se uvnitř z opožděného šoku, který ji stále neopouštěl. „Nikdy, říkám vám jasně, nikdy už nechoďte ven, aniž byste dali vědět, kam máte nemířeno.”

„Jsme v maléru?”

„Pojedeme ještě na ryby?”

„Pochopili jste, co vám maminka říkala?” Pierceův tón byl tak hrozivý, že sebou dokonce i Alicia trhla. „Nikdy se už takhle nesmíte vypařit” Oba chlapci svěsili hlavy a chabě přitakali. „Ano, pane.” Byli zkroušení, ale Pierce nepovolil. „Teď jdeme zpátky do srubu.

Chceme si dát hrnek kafe a myslím, že bychom měli něco sníst, než vyrazíme.”

„Takže nakonec půjdeme?” zeptal se David statečně s nadějí v hlase.

Teď, když dostali co proto, se Pierce sotva ubránil úsměvu.

„Alicia a já si o tom cestou domů promluvíme. Možná že se to zlepší, když budou postele ustlané a srub uklizený, až se vrátíme.”

David vystřelil na pěšinku a Adam dělal, co mohl, aby mu stačil.

Alicií poklesla kolena, když napětí pomalu ustupovalo. Zírala na své syny a v té chvíli jí došlo, jako všem rodičům po takové krizi, na jak tenkém vlásku visí životy jejích dětí a co všechno pro ni zname-nají. „Díky.” Hlas jí překypoval city. „Byla jsem připravená pustit se do nich z čirého vzteku a strachu. Zvládl jsi to perfektně, ten trest i ujištění, že svou chybu pochopili.”

Krátce se zasmál. „Nejsou to moje děti. Tím je to daleko jednodušší.”

„Ale taky ses bál.”

„To ano,” připustil smutně. Dotkl se její paže. „Jsi v pořádku?”

Krátce se zachvěla, aby setřásla poslední stopy nervového šoku, a pak se na něj podívala. „Ano, je mi fajn.”

Jejich oči se do sebe vpily. V té chvíli si plně uvědomili to, co se před chvilkou odehrálo. Mělo to na ně ohromující účinek, ale nebyli schopni se zarazit a zabývat se tím. Zatím nepodlehli slabosti. To potěšení až dosud odkládali, teprve teď mu mohou věnovat čas a soustředit se na tu událost, jak si zasloužila. Alicia se v duchu vrátila zpátky a znovu ho spatřila, jak vylézá z postele, obraz mužného půvabu a síly, nahý až na slipy, které nezakrývaly nic a podtrhovaly mnohé. Bylo toho opravdu hodně.

Dlaně se jí zpotily.

Chlupy na prsou, které se vlnily v tvrdých křivkách, ji šimraly do nosu, když ji k sobě přitáhl. Byl všude rovnoměrně opálený. Toužila po tom, aby ho mohla pomalu prozkoumávat, vnímat dlaněmi růz-norodou strukturu jeho tkání. Nabídl jí útěchu, když ji potřebovala, ale ve stejné chvíli ji seznámil se svým drsným mužským tělem.

Pierce také nezapomněl. I když on si vybavoval měkké křivky, jaké muž musí chránit, pečovat o ně, poddajnou hebkost, v níž se chce tvrdá mužnost usadit. Blonďaté vlasy měla kolem hlavy rozcuchané tak jako teď. Vyvolávaly představu zralých broskví a on

je toužil okusit. Také si přál okusit její ústa, ústa, která jako by vyzařovala potřebu neustálých polibků.

Prsa se jí tak báječně houpala pod noční košilkou, bujně a těžce. Když se nad ním nakláněla a třásla s ním, aby ho probudila, viděl je v plné slávě pod rozvírajícím se výstřihem. Skoro stejně lákavé byly i stíny bradavek, které nesměle vyčnívaly proti mlhovině bavlněné látky, když se narovnala. Pamatoval si, jaké to bylo tisknout je k sobě, cítit tu do nebe volající ženskost, která vyburcovala každičkou buňku jeho těla.

Už toho bylo příliš, aby tomu vzdoroval. Prostě ji musel políbit.

Jednou rukou ji uchopil za bradu a zvedl jí obličej. Druhou zajel pod sako. Paži ovinul majetnicky kolem zad a přitáhl si ji blíž.

„Piercei-”

Ústy se dotkl jejích, naklonily se nad překvapenými, mírně rozevřenými rty, které neměly šanci tomuto prudkému náporu vzdorovat. Byl to mocný polibek, stačilo málo a její rty podlehly prudkému pohybu jeho jazyka. Zabořil se do měkké, sladké hlubiny, ale ani tam se neuklidnil a pokračoval dál ve svém tažení.

Později Alicia přesvědčovala sama sebe, že se bránila a že ji přemohl silou. Lhala si do kapsy. Protože ve skutečnosti se k němu celá přimkla, přicupitala drobnými krůčky až mezi rozkročené svalnaté nohy. Tím nejprimitivnějším způsobem potvrzoval, jak moc ji chce. Poklopce jejích džínsů se dotýkalo jeho mužství tvrdé jak ocel.

Ale ústa měl něžně vemlouvavá. Proti takovému jemnému přesvědčování jí chyběly argumenty. Jeho polibek v ní vyvolal pocit, že je ta nejžádoucnější žena na světě, jediná žena na celé planetě, a jestli ji v nejbližší době nedostane, prostě se vypaří.

Když nakonec zvedl hlavu, připadalo jí, že je sám se sebou nespokojený. Ruka, která jí svírala bradu, mu spadla na bok a tu druhou vytáhl zpod kabátku. „Bude lepší, když se vrátíme a dohlédneme na chlapce,” pronesl chraplavě a obrátil se ke srubu.

Alicia ho s pocitem ztráty a zoufalství následovala. Nevybízela ho k polibku. Nemělo k tomu dojít. Ale protože k tomu došlo, přála si, aby ji ještě chvilku objímal.

Jenže takové romantické city byly čiré bláznovství. Nechtěla toho muže. Nebo snad ano?

Rybaření ve člunu skončilo naprostým úspěchem. Pierce poučil chlapce, co mohou a co nemohou dělat v tak malém plavidle, a do přístavu se vrátili s košíkem ryb a čtyřmi mírně spálenými nosy.

Odpoledne dala Alicia přednost krátkému spánku, zatímco tři

„muži” vyrazili do města za nákupy. Dala Pierceovi seznam a dvacet dolarů.

Nad těmi penězi se zamračil. „Já na tom trvám,” pronesla pevně a téměř násilím mu sevřela prsty na bankovce.

„Prosím, aby bylo zaznamenáno, že jsem podlehl nátlaku.”

„Fajn. Pokud to přiznáváš.”

Byla ráda, že ten polibek z rána mezi ně nevnesl napětí. Když dorazili do srubu, spodní postel už byla ustlaná a na té druhé v podkroví se pracovalo. Pierce mluvil tak, jako by k ničemu nedošlo. Snažila se přehlédnout, že už se jí nedotýká nebo s ní nechce být o samotě. Na jedné straně ji tohle chování uklidňovalo a na druhé uráželo, takže bylo moudřejší o tom prostě nepřemýšlet.

„Do který postele si lehneš, mami?” zeptal se Adam, který se cítil důležitě, protože mu ani nenavrhli, aby zůstal doma, a místo toho, aby jel s Piercem a Davidem, se trochu prospal. „Můžeš si vlézt do mojí a Pierceovy. Nám to nebude vadit, že ne, Piercei?”

Koutky Pierceových rtů se chvěly potlačovaným smíchem, když frajersky zdvihl obočí na červenající se Alicii. „Ne. Když tu nebudeme, může spát, kde chce. Přebírá velení nad srubem.”

„V tom případě si můžu pod stromem rozložit lehátko,” řekla a zapínala přitom Davidovi bundu. Prsty mu bezvýsledně pročesávala tmavé vlasy.

„To stejně neuděláš. Bála by ses hadů a brouků a podobný havěti.”

Zatahala svého staršího syna za nos. „To máš pravdu.”

Chlapci se hnali k džípu a prali se o to, kdo si sedne první na sedadlo spolujezdce. „Určitě ti nebude vadit, když tu zůstaneš sama?”

Její smích byl spontánní a upřímný. „Děláš si legraci? Víš, jak vzácný je tenhle okamžik?”

„Tak jo,” souhlasil Pierce. „Jen nikomu cizímu neotvírej,” upozorňoval ji s posměšným úšklebkem.

Alicia je propustila s hřejivým pocitem, který se jí rozlil po celém těle. Ale někde na okraji zdroje té energie, mimo dosah chvějivého žáru, se skrýval neurčitý smutek.

Když se probudila z krátkého spánku - lehla si nahoře na dvojlůžko -, Pierce a chlapci připravovali táborák uprostřed kamenného kruhu pěkný kousek od srubu, ale ne příliš blízko stromům.

„Ahoj, mami,” zavolal na ni David, sotva ji spatřil, jak se na ně dívá z podkrovního okna. „Budeme péct rybu v řeřavým popelu. Pierce ví jak. Jdeš hned k nám dolů?”

„Už je ta ryba vykuchaná a zbavená šupin?”

„Ano.”

„Pak tedy jdu dolů.”

Zatímco se starali o oheň a balili do fólie brambory, kukuřičné klasy a okořeněné rybí filety, Alicia upekla dvojitou dávku čokoládových sušenek. „Voní skvěle,” prohodil Pierce přes rameno, když kladla bochánky těsta na pečicí papír.

„Rozhodně lip než syrová ryba,” souhlasila, pokrčila nos a začichala.

Rozesmál se. „Jen počkej, až ji ochutnáš.” Natáhl se kolem ní, pořádně nabral prstem těsto z misky a strčil si ho do pusy. Prudce se k němu otočila.

„Piercei! Ty jsi horší než kluci.”

„Opravdu?” V očích mu tančily rošťácké smaragdy, když se na ni zasmál. Rychle se shýbl a Alicia si pomyslela, že ji chce políbit, nejspíš na nos. Ale stejně rychle, jako to světlo vzplálo, zase pohaslo a stáhlo se někam dozadu. Odvrátil se a prošel prosklenými dveřmi, zůstala za ním zírat stejně jako dnešní ráno a v duchu se ptala, co provedla, že se jeho nálada tak rychle změnila.

Chlapcům večeře chutnala víc než cokoli, co v životě jedli. Všichni seděli kolem ohniště a kluci viseli na každém Pierceově slově, když jim vyprávěl, jak se naučil vařit na ohništi na lovecké výpravě se svým otcem. Alicia mu znovu byla vděčná. Ona by nikdy nedokázala změnit ten týden v takový zážitek. Byl přesně to, co chlapci potřebovali, mužná postava, model určité životní role. Nebylo těžké poznat, že mu přiznali místo hned vedle svých dalších hrdinů, zesnulého tatínka a Cartera Madisona.

Na muže, který nikdy neměl děti a který dokonce nebyl ženatý, projevoval Pierce nekonečnou trpělivost. Pokud není skvělý herec, pak si užívá přítomnosti kluků stejně jako oni jeho. Když na něj mluvili, věnoval jim plnou pozornost. Všechno, co řekli, bylo pro něj důležité a věřil tomu, zatímco ona často vypnula a nevěnovala pozornost jejich žvatlání, nebo jen poslouchala na půl ucha a pamatovala si pouze to, co jí připadalo důležité.

„Tak a teď do postele, vy dva,” řekl poté, co donesli nádobí do srubu.

„Prosím, prosím, nemohli bychom zůstat déle?”

„Nic takového,” oznámil Pierce a zavrtěl hlavou. „Jestli půjdete bez řečí spát, možná že vám na zítra připravím překvapení.”

„Jaké?”

„To nemůžu prozradit.”

„To nemůže, Davide, pak už by to nebylo žádný překvapení.”

Pierce se rozesmál. „Přesně tak, Adame. Dobrou noc, nebo nebude žádný překvapení.”

Po spěšných polibcích, které byly určeny výhradně Alicii, zamířili chlapci do srubu. „Ještě trochu vína?” zeptal se Pierce, jakmile osaměli. Jen sem tam se pohnulo podzimní listí a přátelské praskání ohně rušilo všudypřítomné ticho.

Hliníkové vědro sloužilo jako kbelíček s ledem na víno. Překvapil ji tím poté, co naservírovali jejich tábornickou večeři. „K rybě se samozřejmě hodí bílé, madam,” pronesl nosovým hlasem a prkenně se uklonil jako vrchní v restauraci. Prvotní ohromení se změnilo v potěšení, když jí do plecháčku nalil pořádnou porci.

„Ne, díky,” zvedla ruku v zamítavém gestu. „Bylo výborné, ale mně už nenalévej.”

„Půlku skleničky? Dělá to dobře na duši.”

„Jestli se budu cítit ještě o kousek lip, pak se nejspíš svalím a ztuhnu.”

Rozesmál se. „Žena, která nic nevydrží, co? To by mohlo být nebezpečné.”

Zmlkli, usmívali se a hleděli jeden na druhého. Potom se odvrátili, protože je ty pohledy znepokojovaly. Nakonec se přestali i usmívat. Čím déle to ticho trvalo, tím bylo rozpačitější. Nakonec se Alicia zvedla, oprášila si vzadu kalhoty a řekla: „Navzdory tomu, že

jsem si odpoledne zdřímla, jsem ospalá. Díky za skvělou večeři, Piercei. Než půjdu nahoru, umyju nádobí.”

Nikdy nepochopila, jak se mohl tak rychle pohnout. Když se shýbla, aby zvedla svůj hrnek s vínem a zamířila ke srubu, stál těsně za ní a blokoval jí cestu.

„Dnes ráno jsem tě neměl líbat.” Tělo měl ztuhlé usilovným sebeovládáním.

„Ne,” připustila, hlavu skloněnou, pohled upřený na jeho boty.

„Tos neměl.”

„Ani teď bych tě neměl líbat.”

„Ne.”

„Ale přesto tě políbím.”

Než dokázala zareagovat, trochu zpomalená tím vínem, popadl ji do náručí a přitáhl si ji ke svému vypracovanému tělu. Jeho rty znovu plenily, ale tentokrát to bylo daleko sladší. Ochutnávaly ji, když přejížděly po jejích ústech, než se usadily a přitlačily. Jazykem opatrně pootevřel poslušné rty, aby podráždil její měkkou, citlivou pokožku. Když ji slyšel sténat vzrušením, vklouzl dovnitř a panovačně a podle libosti prozkoumával její ústa.

I ta trocha odporu, který původně projevila, se rozplynula jako vosk. Žadonila o ta neodbytná ústa, protože takhle zkušeně ji ještě nikdo v životě nelíbal. Jeho vášeň ji poděsila i vzrušila. Připomnělo to jejímu tělu, jak dlouho už nezažila nic spojeného se sexem. Pocit studu spláchl sladký proud vína, které jí kolovalo v žilách. Svůdně se proti němu prohnula.

Zvuky vycházející mu z hrdla zněly jejím uším nádherně. Hrdelní, zvířecí ozvěna, zvuky samce při páření - nebo alespoň toho, který po tom zoufale touží. Pro její ego bylo hotové požehnání, že ona, matka a vdova, dokáže vzrušit muže, jako je Pierce.

Odtáhl se a horkými, jemnými polibky jí zasypával tváře, nos, bradu, ušní lalůčky, spánky a vlasy. Jednou rukou přejel kolem boků a tvrdě je k sobě přitáhl. Druhou odtáhl límeček halenky. Ústy se jí přisál na hrdlo. Když rozevřel rty, cítila spalující laskání jeho jazyka, drsného a sametového zároveň.

„Přísahám, že tohle není to, kvůli čemu jsem tě přemlouval, abys

zůstala,” pronesl zastřeným hlasem. Rty se přisál k jejímu krku.

„Já vím.” Nevzpomínala si, kdy položila hrneček a zvedla paže, ale teď mu prsty navíjela vlasy a pevně svírala hlavu.

„Snažil jsem se tě nedotýkat. Přísahám, že nelžu. Ale dál už to nešlo.”

Jeho ústa se setkala s jejími v divokém polibku. Jeho jazyk, eroticky nadaný nástroj, se miloval s jejími ústy. Rytmickými, divokými, prudkými pohyby je defloroval a nikoho nenechal na pochybách, kdo tu má navrch. Rukou znovu vklouzl pod sako, dale-ko nestoudněji než ten den ráno. Dlaň strnula na štíhlém pasu a drala se dál přes žebra až ke spodní křivce prsů. Zadržela dech.

Ze rtů jí vyšel dlouho potlačovaný povzdech, když ucítila ten silný žár jeho ruky. Masíroval ji přes svetr, třel měkkou angorovou vlnu na kůži rozpálené horečkou, dokud neucítil v dlani poupátko bradavky. Zatlačil palcem, objel ji, laskal.

„Ach, bože,” procedil zaťatými zuby a Alicia nesouhlasně polkla čirým pobouřením i pocitem zmaru, když ji pustil a kousek odstoupil. Otočil se k ní zády. Rozběhla se ke srubu a zabouchla za sebou dveře. Svářily se v ní zuřivost a ponížení. Nikdy v životě nevnímala tyhle pocity tak intenzivně.

Trvalo to dlouho, než se sebrala. Silou vůle prošla až do kuchyňského koutu, kde začala až příliš klidně umývat nádobí. Nehodlala vyběhnout nahoru a tam skrývat tu ostudu jako puberťák, kterému někdo zkřížil plány. Odmítnutí mělo příchuť nestoudnosti a hořkosti v ústech, ale ať ji čert vezme, jestli mu to dá najevo.

Objevil se ve dveřích. „Jsi v pořádku?”

Její tělo horce žhne a zároveň vyzařuje chlad, nervy má nadranc, chvěje se neuspokojenou touhou, všech pět smyslů vybuchuje jako rakety a on se ptá, jestli je v pořádku. V téhle chvíli ho nenáviděla a sotva byla schopná sebrat dostatek zdvořilosti, aby procedila mezi zuby: „Samozřejmě. Jak jsi říkal, neměl jsi mne líbat. Bylo lepší to hned skončit. Žádné hořké pocity.”

Plným právem znechucený vystřelil paži a navinul si plnou hrst jejích vlasů kolem pěsti a přitáhl si ji, aby se mu dívala do obličeje. Kupodivu to bylo téměř něžné laskání, protože ji to nebolelo.

Nepromluvil, dokud nezvedla oči plné nepřátelství a nestřetla se s jeho pohledem. „Chtěl jsem tě políbit, Alicie, a v tom líbání pokračovat.” Přitáhl si ji blíž, ale pořád to sevření nebolelo. „A nechtěl jsem, aby to tím skončilo. Nechtěl jsem, aby to skončilo, dokud se nebudeme milovat až do úplného vyčerpání. Copak nedokážeš pochopit, jak moc tě chci?”

Teď už to dokázala, teď, když se k ní ještě o kousek přiblížil a od pasu dolů se přitiskl k jejím stehnům. Opřel se o ni drsnou tváří. Rty jí přejel po spánku. Každým pórem vyzařovala muka, bolest, kterou nedokázala identifikovat. „Je to pro mě důležité, abys věděla, jak moc tě chci a že mé důvody, proč se s tebou nepomiluju, jsou nepřekonatelné. Jinak…” Lítostivě povzdechl a o krok ustoupil. Postupně jí pouštěl pramínky vlasů. Zkoumal její obličej, nic než ztrhané rysy a myšlenky, které dokázal číst svýma pronikavýma zelenýma očima. Pak řekl odevzdaně: „Běž nahoru. Já to tu dodělám.”

Neodvážila se odporovat. Kdyby s ním zůstala jen o jediný úder srdce déle, mohla by ze sebe udělat hlupáka a prosit ho, aby si ji vzal navzdory problémům, které tomu brání, ať už jsou jakékoli.

Co by to mohlo být?

Alicia pozorovala Pierce oknem v podkroví. Bylo časné ráno. Jako zázrakem se probudila dřív než chlapci a nebyla pak schopná znovu usnout, když si v duchu přehrávala znepokojivé událostí včerejšího večera.

Pierce si šel dnes ráno zaběhat. Teplákovou soupravu měl propocenou. Zjevně došel až na hranici svých sil. Opíral se o strom a zíral nahoru mezi větve. Obličej se mu zkroutil soukromou bouří. Vytřel si z očí pot a Alicia slyšela, jak kleje.

Ať ho trápilo cokoli, ať už ta překážka byla jakkoli nepřekonatelná, muselo to být něco hrozného, něco, co nedokáže vlastními silami zdolat.

Alicia by si s tím neměla lámat hlavu. Koncem týdne se vydají každý svou cestou. Prozatím má svůj vlastní problém, s nímž se musí poprat a který je třeba vyřešit. Musí myslet jen na něj.

Ale když se dívala na Pierceovu svěšenou hlavu, přiznala si, že nezaujatost vzala v jeho případě za své ve chvíli, kdy ji poprvé políbil. Ať už to sám chtěl, ať už si přál či ne, aby se sama angažovala, stejně se zapletla.

Z překvapení, které slíbil chlapcům, se vyklubaly mopedy, takže Alicia byla donucena jeden řídit. Jeli ve dvou, David za Piercem a Adam se tiskl k jejímu pasu a dožadoval se rychlejšího tempa.

Další den ráno pršelo a Pierce zabavil chlapce dámou a učil je vyřezávat, dokud se neobjevilo slunce.

Alicia pekla oříškové pečivo a připravovala ostré maso k večeři. Zkontrolovali druhý srub a zjistili, že všechny opravy uspokojivě proběhly. Nikdo nenadhodil, že by se chlapci s Alicií mohli přestěhovat, ale během následujících dvou dnů se Pierce nepokusil o nic romantického. Jejich vztah se změnil v přátelské společenství. To, co se stalo po pikniku, se možná nikdy nepřihodilo.

„Rád bych se dnes držel blízko srubu, jestli si myslíš, že to kluky dostatečně vytíží.” Zrovna popíjeli poslední šálek ranní kávy. David s Adamem splnili všechny povinnosti, které jim Pierce předepsal, a teď si hráli před srubem s fotbalovým míčem.

„Jistě. Cokoli. Prosím tě, neměj pocit, že nás musíš každou minutu bavit. Jestli je něco, čím se chceš sám zabývat, tak -”

„V tom to není.” Odstrčil šálek stranou a ona poznala, že se necítí ve své kůži. „Dnes očekávám k večeři hosta.”

„Ach, Piercei, tos měl říct dřív!” Vyskočila ze židle jako čertík na pérku. „Okamžitě zmizíme, abys tu měl volno-”

„Posaď se,” vyzval ji se smíchem, popadl ji za zápěstí a násilím zase posadil do židle. „Chci, abyste na tu večeři zůstali.”

Pohlédla na něj pochybovačně. „Kdy ti přijede ta společnost?”

Vpil se do ní záhadným pohledem. „Není to vlastně žádná společnost. Je to má dcera.”

Kapitola 4

Chrissy Reynoldsová přijela, když se slunce sklánělo k lesu. Před srubem zastavilo červené porsche a z něj vystoupila vysoká, přitažlivá, štíhlá žena. Přivítali ji David a Adam, kteří bez ohledu na Aliciiny příkazy, že nemají vybíhat ze dveří, vyrazili a po schodech se hnali obdivovat to auto, které pro ně představovalo nejvyšší symbol životní úrovně.

„No ahoj.” Chrissy se zasmála, když ji chlapci obklopili a zvědavě na ni zírali. „Jsem vůbec u toho správného srubu?”

„To víš, že jsi.” Pierce se objevil na schodech, aby svou dceru přivítal. Ačkoli šel trochu klidnějším krokem, byl stejně nedočkavý jako předtím kluci. „Ahoj, Chrissy.”

Alicia z bezpečné skrýše za prosklenými dveřmi viděla, jak se Chrissyin úsměv nesměle rozzářil. „Ahoj, tati,” pronesla váhavě. Opravdu se před ním ostýchala. Po tom, co jí dnes ráno Pierce řekl, se tomu Alicia ani nedivila.

„Tvoje dcera!” vykřikla tlumeně. „Tvoje dcera?” Znovu vyskočila ze židle a on ji podruhé stáhl dolů. Vyškubla se mu, ale zůstala sedět. „Říkal jsi, že žádné děti nemáš.”

Nejdřív se domnívala, že má ženu a doma na něj čeká bůhví kolik potomků. Možná že si po manželově smrti dopřála tu pletku v Tahoe, ale dál její romantická dobrodružství nesahala. Jenže nechat se líbat ženatým mužem a ještě mu ty polibky vracet, to bylo něco zcela jiného.

Dotklo se jí to naprosto nesmyslně a nepřiměřeně, uvážíme-li, jak se s Piercem zapletla. Nepřipadal jí jako muž, který tak vychytrale lže.

„Alicie, nedělej překotné závěry, dokud mě nevyslechneš. Říkal jsem ti, že jsem se nepodílel na rodičovství. Nikdy jsem netvrdil, že jsem bezdětný. Rozvedli jsme se brzo poté, co se Chrissy narodila. Zřekl jsem se odpovědností za výchovu ve prospěch její matky, čehož hořce lituji. Chtěl jsem tenhle týden svou dceru vidět. Najednou mi připadlo velmi důležité strávit s ní nějaký čas. Proto jsem ji sem pozval, aby se mnou jeden den povečeřela.”

Uklidnilo ji to, ale pořád měla pocit, že ji svým způsobem oklamal. „Odejdeme dřív, než dorazí. Jsem si jistá, že u tebe neočekává další hosty, když ti tolik záleželo na tom, aby za tebou přijela.”

„Neočekává nic tak či onak. To tvrzení, že jsem ji zanedbával, když vyrůstala, nebylo nijak přehnané. Příležitostí, kdy mě navštívila, je dohromady trapně málo. Její matka a já se na sebe vydržíme sotva podívat, takže v době, kdy bylo vystaveno rozhodnutí o poručnictví, připadalo všem zúčastněným nejlepší, když se jim nebudu míchat do života.”

Neovladatelná ženská zvědavost začala na Alicii dotírat jako drobný obtížný hmyz, který není vidět, ale člověk ho cítí. Pokoušela se ho odehnat, ale už se do ní zakousl. Umírala zvědavostí, chtěla znát podrobnosti jejich manželství a rozchodu. Ovšem pokud muž svou exmanželku dokonce ani nepojmenuje křestním jménem, určitě o ní nehodlá mluvit. Alicia zůstala zticha.

„Říkal jsem si, že bych k večeři připravil hovězí Stroganov,” navrhl. „Co ty na to?”

Byl nervózní! Z úzkosti doprovázející jinak neškodné otázky dokázala vyčíst, že se Pierce setkání s dcerou svým způsobem bojí. Ta zranitelnost, tak neobvyklá u muže s Pierceovým sebevědomím, se dotkla nějaké struny v jejím nitru.

„Stroganov by byl báječný,” ujistila ho něžně. „Piercei, jseš si jistý, že nás tu večer chceš?”

„Naprosto,” odpověděl rychle. Příliš rychle.

„Abychom tu sloužili něco jako tlumiče? Očekáváš hádku?

Scénu?”

Ušklíbl se, jako by sam sebe shazoval. „Ne. Nic takového. Prostě si přeju, aby to pro ni byl příjemný večer, nic víc.”

„Udělám nějaký speciální moučník.”

„Ne, ne. Neber to jako nějakou povinnost.”

„Já to neberu. Prostě mám ráda sladké.”

Věděl své, ale s povděkem její velkorysou nabídku přijal.

Když teď Alicia sledovala, jak se otec s dcerou objali, bylo jí jasné, že takové projevy náklonnosti nejsou pro ně časté a že jsou oba trochu v rozpacích. Pierce si k sobě Chrissy přitáhl, ale jen nakrátko. Pak ji od sebe odstrčil, aby se na ni podíval. „Vypadáš skvěle jako vždycky. Nechala sis ostříhat vlasy? Moc se mi to líbí.”

„Opravdu? Díky. Matku mohla ranit mrtvice. Nechtěla, abych si je dala před svatbou ostříhat.”

Svatbou? Čí svatbou? Její nebo matčinou?

„Ten velký den se rychle blíží. Máš předsvatební trému?” Ach. Nastávající nevěstou je Chrissy.

„Trochu,” připustila a tiše se zasmála. „Ale to je přirozené,

předpokládám.”

Pierce se na dceru pozorně zadíval a obočí se mu stáhlo. Vycítil, že to mohla rozvinout, ale snažil se být diskrétní. Objal ji kolem ramen. „Nevím, jestli už tě chci odvést k oltáři.”

Dívčin obličej se šťastně rozzářil, jak ji to překvapilo, a Alicia spatřila v jejích očích slzy - ve stejných očích, jako má její otec.

„Díky, žes mě sem tenhle týden pozval, tati. Potřebovala jsem jeden večer vypadnout od… prostě od všeho.”

Zmáčkl jí rameno. „To jsme měli udělat už dávno. Teprve teď přicházím na to, jak moc jsem tě postrádal. Stáří má nejspíš výhodu moudrosti.”

Dloubla ho do žeber. „Ještě to s tebou nejde z kopce.” Pohlédla na Davida a Adama. „A jak tak koukám, máš mladý kamarády.”

„Promiň, že jsem takový nezdvořák,” vyhrkl Pierce se smíchem.

„Chrissy, moji přátelé David a Adam Russelovi. Kluci, tohle je moje dcera.”

„Ta už je pěkně stará,” podotkl Adam. Byli rozčarovaní. Když jim řekli, že přijede Pierceova dcera na večeři, zjevně si v duchu malovali obrázek někoho, kdo je jim věkově bližší, a ne takové jednadvacetileté vykopávky.

Chrissy si opřela ruce v bok. „Ještě není tak stará, aby si s vámi nedokázala zakopat. Či je to balon?” Ukázala na míč, který se zakutálel pod stále zelený keř.

„Můj,” přiznal David, jeho zamračený pohled se trochu vyjasnil.

„Můžeš si s ním zahrát, když mě necháš svízt v tom auťáku. Je

skvělý. Mám u sebe v pokoji plakát s porsche. Chtěl jsem, aby maminka takový koupila, ale říká, že není pak… pra… prak…”

„Praktický,” dořekl za něj Pierce a Chrissy se rozesmála.

„No, to je pak chytřejší než taťka. Dal mi ho k minulým Vánocům. Pokud jde o míč a auto, jsme domluvený.” Chrissy se otočila k otci a zvedla tázavě obočí. „Znáte se s Davidem a Adamem dlouho?”

„Od nedělního večera. Zachránil jsem je, když tu řádila bouřka.”

„Děláš si legraci!”

„Ne, nedělá. Opravdu nás zachránil!” zastal se ho okamžitě David.

„Jo, vzal nás s maminkou k sobě do srubu a venku hrozně lilo a blýskalo se, ale já se vůbec nebál,” dodal Adam.

Chrissy také zdědila výmluvné obočí svého otce. Jedno se jí vysoko pozvedlo, když si je bystře prohlížela. „Takže kluci jsou v každém případě rozkošný. Co jejich maminka?”

Alicia se začervenala až po kořínky vlasů a pokoušela se schovat ve stínu srubu, než bude přistižena při šmírování. Ale Pierce se otočil a zavolal na ni. Neměla na vybranou, než aby prošla prosklenými dveřmi, seběhla těch několik schodů na verandě a byla oficiálně představena.

„Alicia Russelová, moje dcera Chrissy.”

„Ahoj, Chrissy,” řekla Alicia a náhle si připadala jako lehká holka. Ale proč? Ona lépe než kdo jiný věděla, že mezi ní a otcem toho děvčete k ničemu nedošlo. Ale jak by Chrissy reagovala na to, že s chlapci sdílejí Pierceův srub?

„Ahoj. Ráda vás poznávám.” Měla široký úsměv, příjemný,

přátelský a bezelstný. „Opravdu vás zachránil před bouřkou?”

„Nerada to přiznávám, ale ano. A když jsme nemohli najít jiné ubytování, potom co nám bouřka zničila vypůjčený srub, trval na tom, abychom se nastěhovali sem.” Alicia měla neodbytný pocit, že musí rychle všechno vysvětlit, aby Chrissy nedošla k špatnému závěru.

Chrissy sklouzla uličnickým pohledem na otce. „Je to opravdový rytíř v blýskavém brnění,” konstatovala suše, ale ne nevraživě.

Bez ohledu na Aliciino rychlé vysvětlení si Chrissy v duchu shrnula celou situaci ve chvíli, kdy Alicii spatřila. Nemusela toho o otci moc vědět, ale bylo jí jasné, že pokud jde o ženy, patří mezi

fajnšmekry. Zdravým vzhledem se Alicia Russellová zcela lišila od typu žen, které obvykle doprovázel. Nicméně sexuální napětí, které mezi nimi vyzařovalo, bylo skutečné, živé a výbušné. Kdyby člověk stál příliš blízko, když se na sebe podívají, mohl by dostat ránu.

„Co je to rytíř v blýskavém brnění?” zeptal se dychtivě Adam.

„Co kdybychom to probrali nad studeným pitím?” navrhl Pierce a hnal je všechny dovnitř.

Chrissy se Alicii okamžitě zalíbila. Byla hovorná a živá, jen při pohledu na svého otce působila malinko plaše. Vypadalo to, jako by mu chtěla dát paže kolem krku a pevně se ho chytit, ale přitom se bá-la. Pokaždé, když se na něj podívala, bylo jasné, že ho miluje a obdivuje, ale že se v jeho společnosti necítí zcela ve své kůži. Alicia měla dojem, že ta mladá žena zoufale potřebuje jeho sympatie a náklonnost.

Chrissy jim vyprávěla o svých úspěších na umělecké škole, a protože se chtěla stát módní návrhářkou, pustily se s Alicii do dlouhé debaty o módě.

Otrávený David zakňučel: „Můžeme si teď zahrát ten fotbal?”

Pierce vstal. „Dámy nás omluví. Vezmu je ven a odčerpám trochu jejich energie.”

„Ne,” vložila se do toho Chrissy a vstala. „Já to slíbila. Tak pojďte, kluci.” Rozběhli se jako první.

„Máš rozkošnou dceru, Piercei. Inteligentní děvče plné života.”

„Že jo,” přitakal pyšně, když ji pozoroval prosklenými dveřmi.

„Kéž bych si mohl připisovat nějaké zásluhy na tom, co z ní vyrostlo.”

„Vždyť můžeš.”

Zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem nebyl poblíž. Zasluhovala si skutečného otce, dobrého, takového, o kterém by věděla, že o ni stojí. To, co se stalo mezi mnou a její matkou, nebyla její chyba, ale byla to ona, kdo za to zaplatil.”

„Myslím, že věděla, že jsi tu, když tě potřebuje.”

Otočil se k ní a jeho zelené oči ji téměř provrtaly. „Rád bych tomu věřil, Alicie. Potřebuju tomu věřit.”

„Nezdá se, že by v sobě chovala zášť. Vypadá, že tě má ráda, ne že k tobě cítí odpor. Možná že potřebuje slyšet, co cítíš ty k ní. Řekl jsi jí někdy, že ji miluješ?” Chvilku to zvažoval, obočí stažené. „Běž za nimi ven a já prostřu stůl.”

„Nemůžu na tobě nechat všechnu práci.”

Ukázala ke dveřím. „Běž!” Použila stejně přísný tón, který nesnesl odmluvu a jakým mluvila se svými chlapci.

„Ano, madam.” Než mohla zareagovat, vlepil jí hlasitý polibek na ústa a vyběhl ze dveří. Za dvacet minut zavolala Alicia chlapce, aby se před večeří vykoupali. Naříkali a reptali, ale nakonec je dostala dovnitř a do vany. Donesla tác s dvěma skleničkami a láhví vychlazeného bílého vína Pierceovi a Chrissy, kteří klesli únavou na předních schodech.

„Je mi líto, ale nic jiného jako aperitiv nemáme,” omlouvala se Alicia a položila tác na zem.

„Kde máš skleničku?” zeptal se Pierce a poklepal vedle sebe na verandu, aby ukázal, kam by si měla sednout.

„Dohlížím na koupání, jinak ti dva způsobí potopu. Dejte si na čas. Rohlíky se teprve pečou. Zavolám vás k večeři, až bude všechno připravené.”

Pierce se natáhl a dotkl se její ruky. „Díky.” V jeho pohledu byla vděčnost a ještě něco jiného. Byl jí zavázán za to, že zajistila jemu a jeho dceři tuto chvíli samoty. A to něco navíc? Alicia to nedokázala zcela definovat, ale sevřel se jí z toho žaludek.

Když servírovala jídlo na stůl, vešli ruku v ruce. Chrissy zrovna říkala: „To bylo o Vánocích, kdys mi poslal poníka, pamatuješ? Nikdy jsem matku neviděla tak rozzuřenou. Mohla jsem si ho nechat jen den, než ho poslala zpátky do stájí.”

„Odjakživa to byla m-r-ch-a.”

„Já vím, cos hláskoval,” zapištěl David. „Mrcha.”

„Davide Russelle!” Alicia se zděsila.

Pierce se zatvářil rozpačitě. „Vidíš, kam tě až přivedlo, když matce nadáváš,” napomenula ho Chrissy.

„Já jí nenadávám. Já jen věci nazývám pravým jménem. A vůbec mě nemrzí, že jsem to řekl, jen je mi líto, že to bylo před Davidem. Je to neslušné slovo, Davide, tak ať tě neslyším ho opakovat.”

„Ano, pane.”

U večeře bylo veselo. Pořád si měli o čem povídat. Pierce se nechtěl chlubit, jak se mu povedl Stroganov, a tak pochválil Alicii za to, že uvařila těstoviny přesně tak, jak mají být. Postrádala večírky, které ještě s Jimem pořádali, a vložila veškeré své kuchařské umění

do sněhového pečiva s citrónovou příchutí, které všichni s nadšením ocenili.

Chlapci nezapomněli na slíbenou projížďku v porsche. Chrissy podala klíče Pierceovi. „Uděláš to pro mě, já zatím pomůžu Alicii s nádobím.”

„To není potřeba,” bránila se Alicia rychle.

„Ale já chci. Ještě jsme nedokončili tu debatu o délce sukní na

příští sezonu.”

„Pak vezmu s radostí kluky ven.” Pierce popadl oba malé Russelly pod paží a nesl je ven ze dveří. Nadšeně pištěli.

Chrissy postřehla, jak je maminka provází něžným a melancholickým úsměvem. Alicia celá v rozpacích začala sklízet ze stolu. „Pochopila jsem, že se budeš brzo vdávat. Co si vezmeš na sebe?”

Chrissy jí popsala svatební šaty i kombinaci barev, kterou si pro svatební obřad zvolila. Konverzace plynula hladce. Alicia se náhle přistihla, jak vypráví mladší ženě o Jimovi a jeho smrti. O svém životě vdovy, své práci, dokonce o Sloan a Carterovi.

„Už jsi s tátou spala?”

Tohle Chrissy také podědila po svém otci, schopnost otřást s

člověkem, až oněmí, položit sžíravou otázkou zcela mimo kontext.

Alicia měla ruce položené napůl v mydlinkové vodě. Při tom smělém, až příliš troufalém dotazu se jí zaťaly v pěst.

„Ne,” přiznala tiše. Zvedla oči k Chrissy a potom pomalu zopakovala. „Ne, nespala.”

„Myslím si, že bys měla,” poznamenala Chrissy. Nedívala se na Alicii, ale soustředila se na ukládání skleniček do kredence.

Alicia nemohla uvěřit dívčině upřímnosti prosté všech skrupulí.

„Proč?”

Chrissy se na ni podívala, usmála se a pokrčila rameny. „Proč ne? Jeden druhého zcela zjevně přitahujete. Nevykládej si to špatně. Nevěřím na to, že by se měl člověk vyspat s každým na potkání. Jen si prostě myslím…” Na okamžik se zarazila a chvilku zírala do prostoru. Pak se znovu obrátila k Alicii. A stejně jako se Alicia uklidnila pod Pierceovým upřeným pohledem, uklidnila se i pod Chrissyiným, protože byl naprosto stejný. Nikdo nemohl před těma očima skrýt své myšlenky. „Děje se s taťkou něco?”

„Děje? Co tím chceš říct?”

„Nevím. Je jiný. Dokonce i to pozvání sem nahoru není pro něj příznačné. Při všech našich setkáních spěchal. Unavovalo mě jen s ním držet krok. Pořád byl v pohybu. Teď je sentimentální, hloubavý. Dělá věci, které se mu vůbec nepodobají.”

„Jako že pozve chudinku vdovu s jejími syny, aby s ním týden pobyli?”

Chrissy se rozesmála a odvážně zhodnotila Aliciiny tvary. „Už ti jistě došlo, proč to udělal. Kdybys vypadala jako čarodějnice, určitě by se choval zdvořile a přesvědčil se, že jste v bezpečí, ale pochybu-ji, že by byl až tak pohostinný.” Alicia se v rozpacích odvrátila. Chrissy ji vzala za ruku a donutila ji podívat se jí znovu do očí.

„Kdyby tě požádal, vyspala by ses s ním?”

Alicia polkla, příliš vyvedená z míry, než aby ji to urazilo.

„Nevím.”

„Já doufám, že ano. Myslím, že tě potřebuje.”

„Jsem si jistá, že muž otcova kalibru nemá nouzi o ženskou společnost.”

„O tom se s tebou nepřu. Nemluvím o sexu. V každém případě ne pouze o něm. Myslím, že potřebuje všechno, co představuješ, tvoji vřelost, soucit. A myslím si taky, že být s ním by přineslo i tobě spoustu dobra.”

Alicia s vděkem postřehla, že se porsche vrací, a byla ráda, že konverzace nemůže dál pokračovat. Chlapce uložili nahoru do postele, aby se dospělí mohli věnovat návštěvě. Slavnostně se rozloučili s Chrissy a Alicia věděla, že oba doufají, že ji znovu uvidí. Chrissy si k nim podřepla a políbila je na tváře, ani jeden se nebránil něžnosti, které se obvykle vyhýbali. Bylo už pozdě, když Chrissy oznámila, že musí vyrazit na zpáteční cestu.

„Je to nutné?” zeptal se Pierce. „Nějak bychom se tady poskládali.”

„Ráno mám školu a v poledne zkoušku svatebních šatů. Matka by byla celá pryč, kdybych se tam neukázala.” Vzala Alicii za obě ruce.

„Jsem moc ráda, že jsme se poznali. Oficiálně tě zvu i s chlapci na svatbu.”

„Díky. Uvidíme.”

Chrissy Alicii překvapila, když si ji rychle přitáhla a objala ji.

„Nezapomeň, co jsem ti řekla. Máš moje svolení.” Chrissy zamrkala,

než se odvrátila, a Alicia musela uhnout Pierceovu tázavému pohledu.

„Doprovodím ji k autu,” prohlásil.

Půl hodiny seděla Alicia před krbem a listovala časopisem. Občas se jejich hlasy donesly až k ní dovnitř. Jednou měla dojem, že slyší Chrissy plakat, ale jistá si nebyla. Nakonec se ozvalo vrčení motoru a skřípění pneumatik, jak se kola porsche protočila na úzké štěrkové cestě.

Pierce přišel až za hodnou chvíli, a protože Alicia cítila, že by možná chtěl být sám, zamířila ke schodům. V žádném případě si nesmí myslet, že tu na něj čekala. Ještě se ani nedotkla nohou prvního schodu, když vstoupil.

„Ty jdeš spát?”

„Ano, myslela jsem si -”

Natáhl ruku. „Poseděla bys se mnou ještě chvilku, Alicie?”

Srdce se jí silně rozbušilo, aniž přesně věděla proč. Snad proto, že je tu takové ticho a oni jsou sami. Snad proto, že zhasla všechna světla až na tlumenou lampu a srub se topil v šeru a ze všech koutů vydechovala intimní blízkost. Snad to bylo tím jeho mírně nakřáplým hlasem i vroucím tónem, jímž vyslovil její jméno. Ať už byl důvod jakýkoli, chvěla se pohnutím, když se vracela na pohovku a vzala ho za ruku, kterou k ní napřahoval. Stáhl ji vedle sebe na hluboké, lety prosezené polštáře.

„Díky, že ses ujala té večeře.”

„To přece nic nebylo. Opravdu nic,” ujišťovala ho, když si všimla jeho skeptického pohledu. „Bavilo mě dělat hostitelku.”

„No, v každém případě to oceňuji. Myslím, že se Chrissy dobře bavila. Alespoň na chvilku ji to odvedlo od toho cirkusu, který její matka rozpoutala kolem svatby.”

Alicia umlčela zdravý rozum a pustila se na půdu, o níž věděla, že je to potenciální minové pole. „Chrissy mi nepřipadá příliš nadšená tou svatbou. Má svého snoubence ráda?”

„Myslím, že určitou náklonnost k němu cítit musí. Ne že by to byl nepříjemný mladý muž. Ale podle mě ho nemiluje.”

„Tak proč -”

„Podstrčili jí ,dobrou partii’. Dobrou podle matčiných měřítek, tak je to.”

„Chápu.”

„Ne, nechápeš, ale rád ti to vysvětlím. Jenže je to dlouhý a nudný

příběh.”

„Jsem jedno ucho,” ujistila ho s úsměvem, když vycítila jeho potřebu se vypovídat. „Mohla bys usnout,”

„Raději si to poslechnu.”

„Nemohu tě tím zatěžovat”

„Já jsem s tebou tuhle v noci taky mluvila o svých problémech.

Někdy jsou úplně cizí lidi ti nejlepší posluchači.”

„Jsme si my dva pořád cizí?” Jako první uhnula před dlouhým, pronikavým pohledem.Těžce vzdychl. „Tak dobře. Ženil jsem se mladý a hloupý. Dottie mě coby nadějného inženýra považovala za dobrou partii. Měla hezkou tvářičku, úžasné tělo a vstřícný poměr k sexu. Padl jsem do sametové pasti a ona zaťala drápy, dřív než jsem poznal, co vlastně provádí. Nehodili jsme se k sobě. Měli jsme různé cíle, různé priority. Bylo to hned zkraje odsouzené k nezdaru.”

Vykládal, jak se jeho žena, která pocházela z bohaté rodiny, do nepříčetnosti rozčílila, když vložil své úspory i malé dědictví raději do nové strojařské firmy, která bojovala o přežití, než do jiné, už dobře zavedené. Peněz nebylo nazbyt a oni už nemohli být dál členy country klubu a pohybovat se v téhle společnosti. Pak otěhotněla.

„Chovala se tak, že jsem si připadal jako sexuální deviant, jehož chlípnost mu nedovolí myslet včas na ochranu, a přitom postel byla jediné místo, kde jsme se ještě shodli.” Alicia polkla, aby uvolnila knedlík v krku, celá vyděšená poznáním, že tu jde o chladnou, čirou žárlivost. „Vyhrožoval jsem jí, že ji zabiju, když jenom pomyslí na potrat. Podle dnešních měřítek byl můj přístup netolerantní a nepopsatelně puritánský. Nicméně tak jsem to cítil. A pořád to tak cítím.

Brzy poté, co se Chrissy narodila, jsme došli ke společnému závěru, že budeme v životě daleko šťastnější, když už se neuvidíme. Dottie mě nenávidí proto, že jsem zavinil jedinou prohru jejího života. Já jsem jediná věc, kterou kdy chtěla, o niž usilovala, ale nemohla ji mít.”

Rukama si prohrábl vlasy. „Ale já si dávám vinu za to, že naše manželství selhalo, protože jsem si ji především vůbec neměl brát. A jako rodič, no, to mluví samo za sebe. Dokonce svou dceru ani pořádně neznám. Propásl jsem její dětství, mládí, dospívání. Teď se žene do manželství, v němž bude hrozně nešťastná, a já nedokážu

udělat jedinou kloudnou věc, abych ji zastavil. Jakékoli zasahování z mé strany by Dottie považovala za vyhlášení třetí světové války. Přitom si myslím, že bych tenhle jediný důležitý krok měl pro svou dceru udělat, než -” Náhle zmlkl.

„Než co?”

„Na tom nezáleží. Jen si myslím, že chce, aby jí někdo z té šlamastyky pomohl, a neví, jak o to požádat. Řekl jsem jí, aby se své matce postavila. Vím, že to neudělá.”

„Chrissy je inteligentní ženská. Nedala by se tlačit do manželství, které si sama nepřeje.”

„To neznáš Dottie. Je to tak mazaný stratég jako George Patton. A asi takový lidumil jako Nero. Když si něco vezme do hlavy, z lidí se stanou zbabělci a přizvukují, jenom aby se tak vyhnuli otevřenému konfliktu.”

„Tys takový nebyl.”

Jeho pohled ji přikoval na místě. „Ne, diky bohu, nebyl. Jen doufám, že Chrissy zjistí svou chybu včas. K čertu, její matka chce toho mladíka za svého zetě kvůli jeho příjmení. Nejspíš ukrývá i svou nechuť k němu a nemůže se dočkat, až mu přeorganizuje život. Všichni kromě Dottie budou nešťastní.”

„Až nastane čas, Chrissy bude vědět, co dělat.”

„Opravdu? Jestli se to stane, nebudu to já, komu poděkuje. Uklidňoval jsem své svědomí tím, že jsem jí kupoval dary - poníky a porsche. Nikdy jsem jí nedal radu, nevštěpoval jí smysl pro hodnoty, cokoli, co je skutečně důležité. Bože, je to zázrak, že mnou nepohrdá.”

Aliciina ruka sama od sebe hladila pramínky jeho rozcuchaných vlasů, které mu spadly do čela, hnědých vlasů prokvetlých stříbrem. Prokluzovaly jí prsty v hedvábných dotecích. „Ty nejsi takový zpustlík, za jakého se vydáváš, Piercei. A s Chrissy si nedělej starosti. Má hlavu na pravém místě.”

„Dnes večer jsem jí řekl, že ji miluju,” pronesl tichým hlasem. Takže její skrytá rada došla skutečně naplnění. „Co ona na to?”

Usmál se. „Rozplakala se, popadla mě kolem krku a řekla, že mě taky miluje.”

„Jsem opravdu moc ráda, Piercei. Moc ráda kvůli vám oběma.”

Zvedl koleno, aby na ni viděl. Naklonil se kupředu a pátral jí v očích. „Musím ti poděkovat za úspěch dnešního večera. Nedokážu ti ani vypovědět, jak moc důležité to pro mě bylo.”

„Stalo by se to dříve či později. Chtěl jsi to. A Chrissy taky. Já ti dala jen podnět k něčemu, co jsi už dávno zamýšlel.”

Dotkl se její tváře konečky prstů. „Jak to, že seš si tím tak jistá? Jak to, že máš takové pochopení? Že dokážeš být naladěná na notu druhých i na to, co je drží při životě?”

„Nic takového. Vždycky jsem byla čistě sobecké stvoření.”

„Tomu jen těžko uvěřím.” Hlas měl hluboký a tichý a měkký. Pronikal jí do míst, kam by pronikat neměl, do prsou, břicha a mezi stehna. Cítila jeho hlas v každém erotogenním bodě, jako by ji tam rozverně laskal.

„Věř mi. Každý o mně věděl, že myslím jen na sebe, jinak bych pokaždé nepřenášela odpovědnost za svůj život na někoho jiného. Nejdřív na rodiče, pak na Jima. O nic jsem se nestarala, šlo mi jen o vlastní štěstí a o to, co mají udělat, aby se mi ho dostalo. Když jsem ztratila Jima, přenesla jsem odpovědnost za svůj život na Cartera. Je to tak bezpečnější, chápeš? Pak ti nikdo nemůže vyčítat když se věci zvrtnou.”

Smutně zavrtěla hlavou, a aby své tvrzení zdůraznila, zakryla jeho ruku svou dlaní. „Piercei, někde hluboko uvnitř jsem věděla, že mě Carter nemiluje, že mě nemiloval dokonce ani předtím, než potkal Sloan. Málem jsem připustila, aby si zničil život, aby se připravil o naději na štěstí, jen abych sama sobě zajistila budoucnost.”

„Nebuď k sobě tak tvrdá. Musela jsi myslet na chlapce.”

„Využívala jsem je jako výmluvu.” Ztracena ve vlastních myšlenkách si pohrávala s knoflíky jeho košile. Ty nenucené pohyby vůbec nevypadaly nepřirozeně. „Nakonec jsem se probudila do skutečnosti, že už jsem dospělá, že musím přebrat plnou odpovědnost za svůj život a postavit se na vlastní nohy. Mám se za to raději, ale čas od času je to vratké bidýlko.”

„Neznám nikoho, kdo se alespoň sem tam nebojí.” V očích se mu objevil vzdálený pohled a ji na chvilku napadlo, že se zase odtáhne. Místo toho pozvedl její ruku k ústům a vtiskl rty do dlaně. „O čem jste se s Chrissy bavily?”

Musel cítit na jejím zápěstí, jak jí pod jeho palci zběsile uhání krev, protože k ní zvedl oči. Řasy měl temné, dlouhé a komicky

husté. Chtěla je pohladit prstem. „Takový holčičí řeči. Nic závažného.”

„Ptala se na nás?”

„Ano.”

„Co chtěla vědět?”

Bylo jí jasné, kam by pravdivá odpověď mohla vést. V tomhle okamžiku by bylo lepší se pravdivé odpovědi vyhnout. Ale ona se vyhnout nechtěla. Přála si zamířit přímo do chřtánu pokušení. Čert vem následky. „Chrissy se mě ptala, jestli spolu spíme.”

„Cos jí řekla?”

„Řekla jsem že ne.”

„Co ona na to?”

Alicia si navlhčila rty špičkou jazyka. Žárlivě pozoroval, jak zmizela zpátky v ústech. „Řekla, že si myslí, že bychom měli, že by to pro nás pro oba bylo dobré.”

„S tím můžu jen souhlasit. Vím, že pro mě by to bylo zatraceně dobré.” Vzal jí obličej do dlaní a zavrtal se do jejích očí žhavým, smaragdově jasným pohledem těch svých. Poznal v nich potřebu, touhu i žádostivost stejně divokou jako svou vlastní. „Co ty?”

„Myslím, že by to bylo oboustranně uspokojující.” Kostky byly vrženy.

„Nemůžu se zaplést. Byla by to jenom postel, nic jiného. Nechci ti později ublížit.”

„To chápu.”

„Opravdu? Opravdu to chápeš, Alicie? Protože to musím vědět hned teď.”

„Já se taky nemůžu s nikým zaplétat.”

„Jsme dva lidé, kteří vědí, co dělají, nemám pravdu? Zralí, dospělí jedinci.”

„Ano.”

„Žádné pozdější výčitky.”

„Žádné výčitky.”

„Je to jen dnešní večer. Žádné závazky. Nebudeme tomu připisovat zvláštní význam, bereme to tak, jak to je, jako fyzické uvolnění, příjemnou útěchu těla. Říkám to správně?”

„Ano.” V posledním slově zazněla stejná vášeň, jakou cítilo její

tělo, které se žádostivě vypínalo proti jeho.

Palci jí objel rty, pečlivě mapoval jejich tvar, než si je vzal v polibku. Bez úvodu a bez omluvy se jazyk prodral do zákoutí jejích úst, pohyboval se nezkrotně, svobodně, laskal ji, pátral a ochutnával.

Objal ji, postavil se a pomohl jí na nohy. Celou dobu neopouštěl její ústa, tiskl ji k sobě a pomalu nesl do postele. Sklouzla podél jeho těla na nohy a ten pohyb vyvolal nápor touhy, až oba zasténali. Obratně jí vytáhl blůzku z kalhot.

Sklonil hlavu a ještě přes látku ji políbil na prsa. Když blůzku rozepnul a stáhl ji z ramen, prsa měla vlhká a bradavky pod jemnou podprsenkou vztyčené a tvrdé.

Násilím se uklidnil, poručil si zpomalit, nepustošit, ale vychutnávat. Rukama s majetnickým pocitem něžně hladil ňadra a jemně je svíral.

„Dotýkat se tě je zázrak,” zašeptal jí pod bradou.

Rukama ho objala kolem krku a položila si obličej na jeho bušící srdce. Byl cítit prchavou lesní vůní drahé kolínské a ona ji lačně vdechovala.

Ruce mu hbitě sjely na záda a rozepnuly podprsenku. Když ji odtáhl a hodil na zem, zůstala proti němu ostýchavě stát. Ale z jeho očí vyzařovalo ocenění. „Máš tak krásná prsa, Alicie. Nádherná.”

Jeho oči, jeho slova, jeho ruce a rty to potvrzovaly. Sázel lehké polibky na jemnou pokožku, dlaněmi zvedal prsa ke svým ústům. Bradavky se nalily pod sladkými dotyky bříšek prstů a jazyka, který líně objížděl kolem, a to navzdory narůstajícímu běsnění uvnitř obou.

„Chceš se svléct sama?” zeptal se, hrdlo mu pulzovalo zadržovanou vášní.

„Chceš mé svléct ty?”

„Velmi rád.”

Vyzula si boty a postavila se ochotně před něj. Oči mu zaplavil žár, když pohledem přejížděl po rozechvělých prsou a dál přes břicho až k pasu. Rozepnul tenký pásek a pomalu jí uvolňoval volné flanelové kalhoty, které si oblékla kvůli Chrissy. Z obou stran strčil ruce dovnitř a sundával je přes boky, dokud z nich nemohla vyklouznout.

„Vždycky jsem věděl, že máš nádherné nohy,” zašeptal laškovně. Napřímil se, zahákl palce o nepatrné kalhotky a začal je stahovat dolů. Cítil, jak v té chvíli ztuhla, a okamžitě odtáhl ruce. „Udělal jsem něco špatně?”

„Ne, jenomže…” Z náhlého záchvatu panenské cudnosti se jí zmocnily rozpaky, honem mu položila ruce na hrudník a začala mu rozepínat košili. Chlupy na prsou jí připadaly v měkkém světle rozcuchané, toužila se o ně otřít obličejem, ale nesebrala k tomu odvahu. Stál tiše a nechal ji, aby si ho prohlédla. Bradavky měl tmavé a ploché. Zvědavě se jedné dotkla špičkou ukazováčku a ona se zvětšila. Sykl mezi zuby. Bylo to dobře nebo špatně? Ani si nepa-matovala, že by se takhle Jima někdy dotýkala.

V tomhle nejsem moc dobrá, pomyslela si ponuře. Nebudu se mu líbit Neumím dělat ty správné věci. Vzali se s Jimem tak dávno. Teď si připadala nešikovná, nezkušená a hrozně nešťastná.

Pierce to vycítil a položil jí konejšivě ruku na rameno. „Nechceš si lehnout?”

Otočila se k posteli a odhodila pokrývky, zatímco on se zbavoval zbytku šatů. Lehla si, ale stále se na něj nedívala, i když koutkem oka zahlédla, že je nahý. Došel k posteli a klekl si na ni jedním kolenem.

„Alicie?” zeptal se tiše. Sklonil se, vzal ji za ruku a položil si ji vysoko na stehno. Zavřela oči, ale hruď se jí sevřela strachem. Dlaní jí přejel hřbet ruky. „Chceš přestat? Pověz.”

Starost čišící z jeho hlasu ji přiměla oči otevřít. Spatřila jeho štíhlé nahé tělo, fascinující porost chlupů, vypracované svaly, příjemně teplou pokožku, mužnou sílu.

Ale silnější než jeho touha, než jeho tělo, byl jeho charakter. Dokonce i teď byl ochotný nechat ji z toho vycouvat. V hrdle se jí vzedmul cit velmi podobný lásce. Vzpomněla si na to, jak mluví s chlapci, jak je přiměje sedět a pozorně naslouchat, jak je dokáže rozesmát, až piští. Vybavila si chvíli, kdy ho přistihla, jak na ni zamilovaně hledí, s touhou, která předčila sexuální žádostivost. Navzdory tomu, co jí o sobě řekl, byl milý a starostlivý a ona se chtěla tomuto muži podrobit.

Prsty pomalu přejela po vnější straně stehna a pomalými pohyby je laskala. „Ne, nechci přestat.”

Beze spěchu si lehl vedle ní a přitáhl si ji pod sebe. Držel ji dlouho, než ji políbil. Jemně ji těmi polibky oceňoval a ona se uvolnila. Rukama jí sjel až k štíhlým bokům a pomalu jí sundával kalhotky, aby ji nepolekal.

Pohledem hltal její nahotu a ona pod ním pokorně ležela. Když se jí znovu podíval do očí, v jeho pohledu se zračilo potěšení a jeho

úsměv tiše sliboval lásku. Vroucně ji hladil, nespěchal, rostoucím očekáváním odsouval konečnou útěchu. Její tělo pod jeho rukama a rty spokojeně předlo.

Sledoval vlastní ruce, jak přejíždějí přes tu měkkou pokožku, a tím pohledem ještě zvyšoval potěšení z jejího těla. Alicia žasla, že nehoří rozpaky. Spíš v ní samotné narůstalo vzrušení, když pozorovala každý jeho pohyb, když na něho hleděla zamilovanýma očima.

Jemně jí roztáhl stehna a seznamoval se s jejím tajemstvím. Alicia se cítila jako vzácný poklad, který objevuje někdo, kdo dokáže ocenit jeho výjimečnost. Byla poddajná a vlhká pod jeho pátrajícími prsty a on jen souhlasně zamručel, když se nad ní pohnul. Alicia cítila jeho touhu, tvrdou, naprosto tvrdou. Otírala se o její hnízdečko zlatohnědých chloupků mezi stehny. Rty přejížděly jemně, ale naléhavě prsa i bradavky.

Nedělal žádné prudké, dobyvačné pohyby, ale náhle cítila, jak do ní vstupuje, a prohnula se vstříc tomu nádhernému tlaku. Zcela ji naplnil, naprosto a dokonale, a radost z toho, že ji ovládl, v ní tryska-la jako pramínky živé vody z kouzelného vodopádu.

„Ach bože, to je skvělé,” šeptal jí do ucha téměř bez dechu. „Tak skvělé, Alicie.”

„Piercei.” Tiše vykřikla jeho jméno, když začal pomalu přirážet a prodírat se stále hlouběji. Rukama ho divoce popadla za ramena. Prohnula se jako luk a vyrazila mu vstříc. Už zapomněla, nebo to bylo vždycky takové?

„No tak,” napomenul ji tiše, aniž přerušil dráždivý rytmus.

„Nikam nespěcháme. Tohle není závod. Uvolni se. Prostě to nech plavat, miláčku. Musíš jen cítit, jak tě miluji. Jen cítit.”

Nic jiného dělat nemohla. Uvnitř ho svírala čím dál víc, když se prodíral do dalekých hlubin, aby se dotkl brány samého ženství. Nechtěla ze sebe udělat blázna nebo provést něco, za co by se pak musela stydět, ale když cítila, jak sama zrychluje, a věděla, že ji smete přílivová vlna vášně, její údy se kolem něj otočily a ona mu zabořila obličej do prsou. „Piercei!” vykřikla, když se svět rozletěl na tisíce omračujících kousků.

Z velké dálky slyšela jeho vlastní výkřiky, v nichž znovu a znovu rezonovalo její jméno. Byly radostné a smutné zároveň.

Kapitola 5

Ovinoval si zlaté pramínky vlasů na prsty a pokoušel se spočítat broušené plošky drahokamu v jejích očích. Políbil zaoblenou křivku ňader a přitulil se k ní. „Jsi tak sladká.” Ta slova se na její vlhké pokožce měnila v páru.

„Opravdu?”

„Moc, moc, moc.” Svá slova potvrzoval drobnými polibky na krk. Trochu se nadzvedl a posunul oba dva na polštáře. „Jak dlouho je Jim mrtvý?”

„Tři roky.”

„Tys neměla tři roky milence?”

„Proč si to myslíš?” Byla snad tak nezkušená a trapná? Odtáhla se od něj.

S láskou se usmál a znovu si ji přitáhl. „Uhodl jsem to, ale určitě se kvůli tomu nemusíš štětit.” Rty jí přejížděl po vlasech a rukou se potuloval v rozlehlém údolí mezi pasem, žebry a boky. „Je to fajn, když to člověk ví.”

Tohle vysvětlení ji potěšilo, ještě víc se k němu při tulila. „Jeden tu byl,” přiznala tiše.

„Carter.”

Položila mu ruku na hruď a prsty se líně probírala houštinou chlupů. Jen čistě pro sebe se usmála a doufala, že stopa žárlivosti v jeho hlase nebyla jen výplodem její fantazie., „Ne, Carter ne.”

„Carter ne?”

Zavrtěla hlavou. „Říkala jsem ti, že můj vztah ke Carterovi nebyl tohohle druhu. Kdybychom se někdy milovali, dokonce i kdybychom byli manželé, myslím, že bychom měli pocit, že Jima zrazujeme. S

Carterem jsme byli příliš dobří přátelé, než abychom se stali milenci.”

„Takže byl někdo jiný?”

„Ne někdo. Známost na jednu noc, nic víc. Byl velmi hezký a milý, ale nic to neznamenalo, až na to, že jsem se konečně probudila do skutečnosti, že já nejsem mrtvá, přestože Jim zemřel. A že jsem se k sobě nechovala příliš poctivě, když jsem vzala prvního volného chlapa. A to už nemluvím o tom, jak nespravedlivé to bylo ke Carterovi.”

Hodně dlouho ležel Pierce tiše. Jeho ruce už ji zamilovaně nehladily. Sotva dýchal. Udělala chybu, když mu řekla o té noci v Tahoe?

„Tys mi lhala, Alicie.”

Celá polekaná se zvedla a zírala dolů na jeho obličej utopený ve stínu. „Lhala?”

Položil jí ruku na temeno a s láskou je masíroval. Její vlasy přitahovaly jako magnet každičký paprsek světla, který mu putoval po ruce a paži až na hruď. „Lhala jsi mi, když jsi tvrdila, že dnešní večer pro tebe nebude mít žádný zvláštní význam.” Plnými hrstmi sevřel v prstech ty vlasy a stáhl k sobě její obličej, aby ji políbil. Dlouze a vroucně. „Pro tebe je tohle daleko víc než jen sex, nemám pravdu? Znamená to něco?”

Sledoval, jak sklopila víčka, pozoroval slzy jako diamanty na husté řadě řas a viděl, jak k němu znovu zvedla ty plovoucí oči.

„Ano, znamená,” připustila chraplavě. „Kdyby neznamenalo, tak bych tady neležela.”

„Alicie.” Paží ji objal v pase a přitáhl si ji nad sebe. Měkká váha jejích prsou se mu zabořila do hrudi. Štíhlá stehna se dotkla jeho. Tentokrát nebyl jeho polibek tak něžný. Každou kapku vášně, kterou dával, mu vracela.

Rty měla rozechvělé a vlhké, když je konečně rozevřel. Také na Pierceových spočívala vláha. Prstem přejela po jeho dolním rtu, brala z nich tu vlhkost, šťastná, že cití jeho ústa, že může sama tu rosu okusit. „Ty jsi taky lhal, Piercei?”

Vtiskl si její hlavu do podpaží. Zavřel oči z čirého potěšení, že ji drží nahou u sebe. Rukou jí hladil sametovou pokožku zad a pevnou oblinu zadečku. Hladil ji vzadu na stehnech, a když uslyšel, jak se jí

z hrdla dere vzrušený povzdech, věděl, že se s ní znovu pomiluje. Znovu. A pak ještě jednou.

„Ano. Tobě i sobě samému jsem lhal.”

Těsně před úsvitem nechala Alicia Pierce spát, sebrala si své rozházené oblečení, krátce se stavila v koupelně a pak se vykradla nahoru. Vklouzla do noční košile a podařilo se jí ulehnout, aniž by probudila Adama. Cítila se směšně, když se plížila do postele jako teenager, který přišel domů příliš pozdě, jenže dnes je těžké učit děti morálce. Když má i ona smíšené pocity kvůli poslední noci, jak by chlapci přijali, že spí s Piercem?

Připadalo jí, že sotva usnula, když se kluci začali vrtět. S šepotem šli dolů. Za chvilku se ozvalo splachování vody. Pak slyšela Pierceův tichý hlas: „Hej, vy už jste vzhůru? Maminka ještě spí?”

Měla by vstát a dříve či později se mu postavit čelem, ale zůstala pod lehkými přikrývkami a té chvíle se děsila. Co si teď o ní Pierce myslí? A co si o sobě myslí ona sama? Proč v jednom okamžiku sotva popadala dech a točila se jí hlava radostí z toho, k čemu mezi nimi v noci došlo, a v dalším se za to do krve styděla?

Nic v jejím dospělém životě ji nepřipravilo na společnou postel s Piercem. Na jejím těle neexistoval kousíček místa, který by skrznaskrz neprozkoumal a teď důvěrně neznal. Jim byl sladký a dychtivý milenec, ale jejich postel byla umírněná a nezralá v po-rovnání s čirou extází, jakou poznala u Pierce.

Miloval ji celým tělem, nejenom rukama, rty a pohlavím, ale i pokožkou a chlupy a všemi pěti smysly, miloval ji svým srdcem a myslí. Snad to, že se tak cele soustředil na její osobu, v ní vzbudilo pocit, že žádná žena v dějinách nebyla takhle milována.

Při vzpomínkách na vše, co prováděla, i na to, co se dělo jí, se začervenala jako stará panna. Lidé, kteří ji dobře znají, by se pohoršovali nad jejím prostopášným chováním a nedostatkem zábran. Její rodiče, přátelé, Sloan a Carter. No, možná že Sloan s Carterem ne, pomyslela si s úsměvem, když si vzpomněla na milostné pasáže v Carterově poslední knize.

Ale ty patřily jim, jenže tohle jsou její reakce. Reakce jejího nového já, s nímž se teprve seznámila. Stará Alicia Russellová byla

nadšená i zděšená tou ženou v sobě, která se vynořila včerejší noci a která ji fascinovala.

Už dlouho to odkládala. Dole byla snídaně v plném proudu. Nastal čas se k nim připojit. Oblékla si sametové tepláky, prokartáčovala vlasy a bázlivě přikročila ke schodišti.

Adam ji postřehl první. „Ahoj, mami. Kopal jsem včera v noci?” Otočil se k Pierceovi. „Pokaždé, když s ní spím, tvrdí, že kopu.”

„Mám pocit, že ani ne.” Skoro se na Pierce nepodívala, opíral se o odkapávač a pomalu usrkával kávu. Její nervózní pohled se ho sotva dotkl. Oblékl si džíny, ale hruď měl nahou a chodidla bosá. Srdce zrychlilo tempo a žaludek provedl kotrmelec. Znala strukturu jeho pokožky, věděla, jak nádherné je dotýkat se těch chloupků rty a rukama.

„Dobré ráno, Davide.”

„Ahoj. Jsi v obličeji celá rudá.”

„Opravdu?” Alicia si přitiskla ruce k rozpáleným tvářím. Ruce

měla ledové.

„Proč jsi tak rudá, mami?” zeptal se Adam a usrkl plnou lžíci cereálií.

„Já - já nevím.”

„Opravdu se chováš nějak divně,” podotkl David. „Podej mi džem, prosím.”

Alicia se vrhla po sklenici džemu z hroznového vína a zatoužila praštit s ní synka po hlavě. Teprve za dlouhý, ošidný okamžik sebrala dostatek odvahy a pohlédla na Pierce.

„Kávu?” zeptal se tiše.

To stačilo. Jeho oči, jeho zklidňující výraz, jeho důvěrná modulace hlasu jí daly na vědomí, že je všechno v pořádku. Napětí ustoupilo jako zbytky mořského příboje vzdalující se rychle od pobřeží. „Prosím.”

Nalil jí kávu a ona se posadila ke stolu, než jí roztřesená kolena vypovědí službu. Jezdec zipu na jeho džínsech se tyčil dva centimetry pod pupíkem. To místo ji fascinovalo. Opravdu je propátrávala jazykem? Toužila po jeho něžném doteku, chtěla ho políbit na dobré ráno a poděkovat za tu nádhernou noc - bylo to vzrušující, nikdy jsem se necítila tak ženská a žádoucí.

„Dala by sis něco k snídani?”

„Možná jen toast. Nemám velký hlad.”

„Ani já ne.”

Na viditelně dlouhý okamžik zírali jeden na druhého, vysílali tisíce a jednu tichou soukromou zprávu. Nakonec se David Alicie něco zeptal a ona se vzpamatovala a odpověděla mu. Pierce přinesl na stůl talíř toastů a posadil se naproti ní.

„Vypadáš skvěle v té levandulové.”

Tepláková souprava byla opravdu příliš hezká na to, aby se v ní

člověk jen potil. „Díky.”

„Vyspala ses dobře?”

Měl krásná ústa. „Ano. A ty?”

„Hlavou se mi honily sny a já nemohl pořádně zabrat.”

Tak díky těmhle ústům jsem se v noci cítila krásná. „Promiň.”

Vzpomínal na celý ten čas a místa, která políbil, a oči se mu rozšířily. „Mně to vůbec nevadilo. Byly to skvělé sny.”

„My jsme jak lidi na tý krabici, mami.”

Alicia odtrhla pohled od Pierce a podívala se na Adama.

„Prosím?” zeptala se neurčitě.

„Hele,” ukázal na veselý obrázek na krabici s vločkami. „Všichni sedí kolem stolu a snídají. Dva chlapci, to jsem já s Davidem, a maminka s tátou.”

„To není jako my, blbečku,” napomenul ho David. „Pierce nemůže být náš taťka. To by si nejdřív musel mamku vzít.”

Adam vystrčil útočně spodní ret. „Jo, ale pak by to bylo stejné, nebo nebylo, mami?”

Neodpověděla. Byla příliš vyděšená tím, jak Pierce náhle zbledl a pohled očí zamlžených sexem náhle ztvrdl chladným, pronikavým světlem. „Něco takového. A Davide, neříkej prosím svému bratrovi blbečku,” vyhrkla vystrašeně. Její srdce, které až dosud radostně tančilo, náhle ztěžklo. Snažilo se klesnout do studnice zoufalství a ona se ze všech sil pokoušela tomu zabránit. „Co kdybyste si vy dva šli hrát ven, když jste dosnídali?”

Byli rádi, že jim to dovolili, okamžitě zamířili ke dveřím. „Bylo by to fajn, kdyby byl Pierce náš táta, nemám pravdu, Davide?”

!Jo, byli bysme jak jiný děti a Chrissy by k nám mohla chodit a my bysme s ní jezdili v porsche.”

„Páni. Byla by to naše sestra, nebo teta?”

„Sestra. Copak nic nechápeš?”

„Na sestru je pěkně stará.”

Prosklené dveře za nimi bouchly. Ta hlasitá rána jen podtrhla zlověstné ticho ve srubu.

Pierce s obrovskou opatrností postavil na stůl svůj hrnek kávy, jako kdyby jím jinak musel mrštit i s jeho obsahem proti nejbližší zdi. Nevidomýma očima zíral do šálku, čelisti sevřené jako ze železa. Na spánku mu pulzovala žíla. Shrnul si vlasy dozadu a pak napjaté prsty zaťal v pěst.

Ta naprostá změna Alicii vyděsila. Ne proto, že by se ho bála, ale protože se obávala toho, co tahle metamorfóza znamená. „Jsou to jen malí kluci, Piercei.” Nemohla se ubránit prosebnému tónu. „Nedo-chází jim význam toho, co říkají. Jen vědí, že naše rodina není kompletní, a skutečnost, že nemají otce, je trápí. Prosím, nepřipisuj jejich řečem nějaký zvláštní význam.”

Jeho úsměv byl neveselý, mrazivý. „To vzdáleně připomíná to, co jsme si navzájem řekli včera v noci. Mělo to přece jenom ‚zvláštní význam’, nemám pravdu, Alicie?”

„Myslela jsem, že už jsme se na odpovědi dohodli.” Chytala se slabého stébla. „Existuje nějaký důvod, proč ses naštval?”

„Zatraceně, to víš, že ano!” zařval a vyletěl ze židle. Naštěstí chlapci ječeli nahlas na veverku a neslyšeli ho. Nicméně Alicia ano a teď sebou škubla, když spatřila ten neúměrný záchvat zuřivosti.

„Ano, jsem vzteky bez sebe.”

„Proč?” Rychle se vzpamatovala. Copak po té poslední noci neměla právo vědět, jaké má potíže? „Jak můžeš mít vztek na pětiletýho kluka jen proto, že mluvil o svatbě?”

„Nemám vztek na Adama. Bože, Alicie, důvěřuj mi trochu,” vyštěkl. „Jsem celý pryč, protože včerejší noc byla tak zatraceně krásná, protože jsi žena, do níž bych se mohl hluboce zamilovat, protože chci být otcem tvým klukům a vynahradit tak tu šlamastyku, kterou jsem způsobil v minulém manželství.”

Rozhlédla se kolem a bezmocně rozhodila ruce. „To nechápu.

Proč by tohle všechno mělo znamenat něco zlého?”

Popadl ji za ramenatá trochu s ní zatřásl. „Protože nic z toho se nestane.” Každé slovo s námahou vyrážel, jako by váhal, zda je má vyslovit.

Náhle ji pustil a ona se zapotácela. Otočil se k ní zády a došel k oknu. Zíral ven, pozoroval Adama a Davida, jak zvedají dříví na podpal a skládají ho na polena, která u srubu den předtím vyrovnal.

Zavřel oči nad tím dojemným obrázkem a zoufale si přál, aby si mohl zakrýt i uši před jejich rozhovorem.

„Takhle nás to Pierce naučil.”

„Jak může znát tolik věcí, Davide?”

„Protože je starý jako taťka. Taťkové vědí spoustu věcí.”

„Myslíš, že bude pyšný, když tohle všechno narovnáme?”

„Určitě. Vždycky je na nás pyšný. Na to nezapomeň. Říkal to.”

Alicia si přála, aby se otočil a všechno vysvětlil. Když to neudělal, převzala iniciativu. Moc dobře věděla, že ho tlačí do kouta, ale nehodlala ho nechat odejít bez vysvětlení či pochopení. „Proč se to nemůže stát?”

„Věř mi, nemůže.”

„Proč?”

„Zapomeň na to, prosím.”

„Je v tom jiná žena?”

Otočil se k ní. Očima přejel její tělo a nedovedl zakrýt touhu, která v nich dosud doutnala. „Kéž by to bylo tak snadné. Žít s tebou, spát s tebou každou noc, rád bych se vzdal každé ženy, kterou jsem kdy potkal.”

Slabě zasténala. „Tak co v tom je, Piercei? Pověz.”

„Ne.”

„Proč?”

„Protože bude lepší, když se to nedozvíš.”

„A to rozhodl kdo? Copak si po těch důvěrnostech, které jsme včerejší noc sdíleli, nemůžeme promluvit otevřeně a bez zábran o čemkoli na světě?”

„O tomhle ne.”

„Jak bychom mohli mít před sebou tajemství po tom, co jsme se tak milovali?”

„Minulou noc jsem na to nesměl myslet. Dnes ráno na to myslet musím.”

Položila si ruce na břicho a široce rozevřela dlaně. „Pořád v sobě nosím kus tvého živého já. A ty se mi nemůžeš svěřit? V tom nevidím žádnou logiku.”

Rysy obličeje se mu naprosto setřely, jak se mu napjala kůže. Zíral na její ruce do míst, kde je tiskla na břicho. „Bože,” vydechl přiškrceně. „Copak nebereš pilulky?”

„Ne.”

Sprostě zaklel. „Proč jsi mi to neřekla?”

„Nepamatuju se, že by ses ptal,” vyštěkla. Byla bez sebe zlostí. Odvrávoral od ní, ale ona se natáhla po jeho paži a prudce ho k sobě otočila. „Nebojte se, pane Reynoldsi. Nikdy za vámi nepřijdu s prosí-kem a dítětem v náručí.”

„Tak to není,” zavrčel. „Jen tě tu nechci nechat těhotnou, to je všechno.”

„Nechat mě tady? Tak takhle je to?”

Hluboce vzdychl a jeho pohled značně zjihl. „Ano. Věděla jsi to, než jsi vůbec souhlasila s tím, že tu zůstaneš.”

Ano. Byl v tom čestný. „Nemohu se vázat,” řekl jí. Opakoval to i poslední noc. Věděla to, ale ignorovala to. Jejich milování bylo něco mimořádného, nešlo jen o fyzické vzplanutí, ale Pierce Reynolds umíněně trvá na svých důvodech, proč se nechce k nikomu vázat.

V pořádku. K čertu s ním. Aby zachránila alespoň zbytky hrdosti, odvrátila se od něj a začala sklízet ze stolu. Pierce šel do obýváku a dooblékl se. Když bylo nádobí umyto a úhledně uklizeno - aby pak nikdo nemohl říct, že ona a chlapci jeho pohostinnosti zneužili -, došla až k němu.

„Vracím se dnes odpoledne do L. A. Je to o den dřív, než jsem plánovala, ale za těchto okolností si myslím, že to tak bude nejlepší.” Seděl na gauči a s rukama roztaženýma na koleni zíral na podlahu.

„Piercei?” vyhrkla netrpělivě, když neodpovídal. Zvedl hlavu. Podíval se na ni a krátce přikývl.

Se slzami na krajíčku vyběhla nahoru a začala házet věci do kufrů.

Pierce zíral za autem, dokud mu nezmizelo mezi stromy. Srub zachvátilo nepříjemné ticho a zraňovalo uši.

Běž za nimi, ty idiote. Jsi zatracený blázen. Jak je mohl nechat odejít? Chtěl tuhle ženu. Záleželo mu i na těch chlapcích.

Nepohnul se, protože věděl, že nemůže. Na dlouhé trati by to nebylo fér ani k jednomu z nich. Žil ve vzduchoprázdnu téměř týden. A měl by v něm zůstat, dokud se nedozví odpověď. A ať už to dopadne, jak chce, neměl by se pokoušet je do toho vtahovat.

Proklínal svou smůlu, proklínal život a zabouchl za sebou dveře srubu, když vstoupil do pochmurného interiéru. Už dál nedokázal

snášet pohřební náladu, která ho pohltila. Stíny a zvuky ho pronásledovaly, když řval v tom malém domku jako pominutý. Asi by se zbláznil, kdyby tu zůstal. Jakmile se mu podaří zabalit, taky se vrátí do Los Angeles.

„Je to tvoje chyba,” obvinil ji David ze zadního sedadla. „Měl rád Adama i mě, ale z tebe se mohl zbláznit. Proto jsme museli odjet.”

„Stejně jsme měli už zítra balit.” David a Adam se chovali, jako by zlá ježibaba byla proti jejich matce hotový anděl. Plakali a naříkali a hádali se od chvíle, kdy je doslova násilím strčila do auta a rozjela se k domovu.

„Jo, ale zítra a ne dneska.”

„Já jsem taky nechtěla dneska odjíždět, Davide.”

„Tak proč jsme odjeli?”

Ach, bože, byla unavená z toho, jak pořád mele dokola. Toužila po klidu, tichu, samotě. Nechtělo se jí nic vysvětlovat, protože sama žádné vysvětlení neznala. Proč by prostě nemohla někam zalézt a lízat si rány, vychutnávat si vzpomínky a analyzovat je, mučit se?

„Pierce chtěl, abychom odjeli.”

„Možná že chtěl, abys odjela ty, ale my rozhodně ne. Nás měl rád.”

„V pořádku! To stačí!” Sjela s autem z dálnice a zastavila se skřípáním zubů na odpočívadle. Obličej měla zrůzněný zlostí, prudce se otočila, aby viděla na chlapce. „Jsem zlá ženská. Dobře, připouštím to. Ale teď přestaňte mluvit o Pierceovi a o srubu a o ce-lém tom týdnu. Chápete? Nechci o tom nic slyšet.”

Čtyři oči se rozšířily obavami. Málokdy se v případě chlapců přestala ovládat do takové míry. „Řekněte, ano, madam,” nařídila jim.

Reagovali celí vyděšení, oči jim plavaly slzami a rty se třásly.

Ramena jí poklesla. Všechno uvnitř také. „Díky.”

Vrátila se na dálnici, a když se za několik minut ohlédla, oba chlapci spali. David ochranným gestem objímal Adama kolem krku. Adam měl palec v puse, něco, co už hodně dlouho neudělal.

Alicia se cítila bídně kvůli tomu hysterickému výlevu, ale nervy měla napjaté, srdce zlomené a jí samotné se chtělo plakat. Hodiny zoufalého vzlykání by představovaly nádherný luxus. Chtělo se jí utápět se v sebelítosti.

Proč měla v lásce takovou smůlu? Kdy se naučí používat zdravý rozum, dávat si pozor a být obezřelá? Kdy vyroste a přestane být tak důvěřivá? Dokáže vůbec někdy nahlédnout pod povrch věcí? Proč se jen tak zaslepeně a hloupě vrhá do beznadějných situací? Proč se musela zamilovat do chlapa, který chtěl závodit v autech a zabít se? Proč si myslela, že miluje muže, kterému se sice líbila, ale který ji zjevně nemiloval? Proč se teď zamilovala -?

Auto málem sjelo ze silnice. Zamilovala se do Pierce?

Z koutků očí se jí začaly koulet slzy a stékaly dál po tvářích. Spodní ret měla celý rozkousaný. Prsa se jí bolestivě zvedala a zase klesala.

Ano, je to tak. Miluje Pierce. A udělalo jí to zatraceně dobře.

„Dobré ráno,” pozdravila Alicia hned v pondělí prodavačku, když otevřela prudce dveře a vešla do Veselých hadříků.

„Alicie! Ahoj. Už jsi slyšela tu novinku?”

„Hádám že ne. Jakou novinku?”

„Gwen porodila ve čtvrtek miminko.”

„Ale?” Alicia prošla do zadní části obchodu. Její kroky nebyly na přepychovém bleděmodrém koberci slyšet. Pověsila kabelku a sako do přeplněné skříně pro zaměstnance. Prodavačka ji následovala.

„Bylo to skoro o měsíc dřív, ale vážila skoro tři kila. Taková malá holčička.”

„To je skvělé. Jak je Gwen?”

„Dobře. Šlo to jako na drátkách.”

„Fajn. Potřebuju jí zavolat kvůli pracím, které se musely udělat v jejím srubu.”

„Můžu ti donést trochu kávy?”

Alicia se na ni zmateně podívala. „Jsi nějak starostlivá, co? Existuje něco, co jsi mi neřekla? Vyhodili mě v době mé nepřítomnosti?”

„To sotva.” Ztlumila hlas. „Šéfové jsou teď v zasedačce a požádali mě, abych tě tam poslala, hned jak přijdeš. Myslím, že chtějí, aby ses rozhodla dnes, Alicie.”

„Hmm.” Alicia přijala kávu a trochu usrkla. Neočekávala, že to

přijde tak brzo, ale svou odpověď znala. „Tak jo, vzhůru do boje.”

Mrkla na svůj doprovod, v hale v zrcadle zkontrolovala, jak vypadá, a zamířila na schody vedoucí ke kancelářím v prvním patře.

„Ahoj, Alicie, už tě očekávají. Běž rovnou dovnitř,” přivítala ji sekretářka majitele se srdečností zaměstnance pohřebního ústavu.

„Díky.”

Sebrala všechen svůj klid, otevřela těžké dubové dveře a vstoupila do vnitřní svatyně. Uvítala ji oblaka kouře z doutníků a srdečné pozdravy.

Zdvořileji usadili, nabídli čerstvou kávu, poptali se na týdenní dovolenou a pak jí položili tu důležitou otázku.

Téměř to znovu zpackala. Málem sklouzla zpět do svého zvyku na někom záviset kvůli svému štěstí. Měla dva skvělé syny, dvě zdravé nohy, na kterých dokáže stát, pronikavé myšlení a tvůrčí nápady. Po několika hodinách usedavého pláče, dalších dlouhých hodinách klení a rozčileného pochodování a po dvou dnech sebezpytování usoudila, že Pierce Reynoldse nepotřebuje. Nepotřebuje nic jiného než vlastní duchaplnost.

„Můj čas a nadání jsou drahé,” oznámila jim neomaleně. „Chci o

pět set dolarů měsíčně víc, než mi nabízíte.” Chvilku se radili a pak její podmínky přijali.

„Dobře, pánové, takže máte nového koordinátora módních trendů.

Chcete, abych vám nastínila nějaké své návrhy?” Její nadšený úsměv je upoutal.

„Mně se to líbí,” spokojeně hodnotila a zaklepala na výkladní skříň. Aranžér se otočil a zvedl palce nahoru. Prošla dveřmi.

„Díky za tip. Myslím, že to vypadá senzačně.”

„To vypadá,” přitakala, šťastná, že ten nápad, aby ve výkladní skříni dominovaly pásky, v něm podnítil takovou tvořivou odezvu.

„Vy taky vypadáte skvěle.”

Kvůli svému postupu a pořádnému zvýšení platu marnotratně rozhazovala za oblečení. Sukně představovala dlouhý vír lehké vlny v barvě slonoviny. Halenka, kterou k ní nosila, byla z tmavě zelenomodrého hedvábí. Přes jedno rameno si přehodila kašmírový šál s třásněmi a tištěným vzorem a v pase jej zachytila jedním z aranžérových pásků, které vévodily výkladu. Světlé punčochy a jednoduché lodičky doplňovaly praktické, ale jemně ženské oblečení.

Obřadně se uklonila. „Z našeho obchodu na Beverly Hills.”

Dlouze a slabě hvízdl. „Zabalte mi je. Vezmu si jich tucet. Jestli s nima prodávaj i to děvče.”

Naklonila hlavu k jedné straně a dala si ruce v bok. „Co by tomu

řekl váš přítel?”

Ušklíbl se na ni. „Jsme svobodomyslní. Určitě by ho potěšilo, kdyby k nám dáma jako vy jeden večer přišla.”

Zasmála se a zavrtěla hlavou. „Obávám se, že já až tak svobodomyslná nejsem.”

„Bál jsem se, že tohle řeknete.” Teatrálně povzdechl. „Týden s novým titulem a už se ježí, když by mohla strávit hezký chvíle s námi plebejci.”

Alicia ho jemně plácla a šla zvednout telefon. Viděla, že obě prodavačky mají zákazníky.

„Veselé hadříky.”

„Je tam paní Alicia Russellová, prosím?”

„Ano, u telefonu.”

„Paní Russellová, tady je klinika Westbrook. Máme u nás vašeho syna.”

V jediném okamžiku celá jako by splaskla a zhroutila se na pult.

„Mého syna? V nemocnici?”

„Davida. Měl ve škole nehodu. Přivezl ho k nám ředitel.”

„Jemu-”

„Je v pořádku, ale pláče a ptá se po vás. Můžete přijet hned?

Obávám se, že potřebujeme podepsat -”

„Bože, ano. Už jedu.”

Práskla telefonem, znovu zvedla kabelku a rozběhla se ke dveřím.

„David je nemocnici,” volala přes rameno k prodavačce, která stála kousek od ní a postřehla obsah hovoru. „Nejspíš tu už dneska nebudu.”

„Je to vážné? Chcete, aby s vámi někdo jel?”

„Ne, myslím, že ne. Nevím. Ne. Nikoho s sebou nechci.”

Kalifornské slunce ji uhodilo do očí jako laserový paprsek, ale neměla čas si nasazovat sluneční brýle. Ruce se jí nekontrolovatelně chvěly, když se pokoušela odemknout dveře vozu. Na ulicích proudila změť aut a na dálnici se provoz jen zvolna šinul. V očích neměla slzy, ale hrdlo se jí svíralo potřebou plakat.

Má něco zlomeného? Je potlučený? Co? Proč se nezeptala? Krvácel? A kde k čertu je ta klinika? Ach, ano, na Montgomery Street poblíž školy, kam chlapci chodí. Třicet minut odsud.

Když konečně spatřila kliniku, se skřípěním brzd zastavila a vyběhla ke vchodu. Automatické dveře se otevřely a ona vklouzla dovnitř. „David Russell,” vyhrkla bez dechu k sestřičce v recepci.

„Vy jste paní Russellová?”

„Ano, jak mu je? Přijela jsem, jak nejrychleji to šlo.” Nejraději by tu sestru plácla za její chladnou, klidnou výkonnost profesionála a mírně káravé zvlnění úzkých rtů.

„Je to ambulance číslo pět na téhle chodbě. Přinesu papíry, než ho ošetříme, musíte je podepsat.”

Chtěla se zeptat jestli nechají dítě zemřít kvůli tomu, že nemají podpis na nějakém zatraceném papíru, ale nechtěla plýtvat dechem ani časem. Běžela chodbou, její podpatky vyklepávaly dutý rytmus, který odpovídal tepu jejího srdce. Slyšela bolestivé fňukání, ještě než došla ke dveřím, prudce je otevřela. První pohled, který ji přivítal, byl krví nasáklý ručník na podlaze. Zvedl se jí žaludek. „Davide?” Skláněl se nad ním nějaký muž. Narovnal se a otočil. Byl to Pierce.

Kapitola 6

„Co tady děláš?”

„David jim řekl, aby mi zavolali.”

„Mami?”

Žalostný, vyděšený výkřik potlačil ochromení z toho, že vidí Pierce. Když se přihnala k vyšetřovacímu stolu a podívala se na svého syna, měla co dělat, aby nezalapala po dechu. Pravé oko měl skoro celé zateklé. Z poloviny obočí se táhla asi třícentimetrová řezná rána kolem vnějšího koutku. Už nekrvácela, ale živé maso bylo otevřené… nechutně rozšklebené.

„Davide, děťátko, co se stalo? Ach, bože! Je to hodné zlý?”

„To bolí, mami.” Slepě zašátral rukou, až v hrsti sevřel kus její šály.

„Já vím, já vím, že to bolí, miláčku.” Horečně pohlédla na Pierce.

„Už s ním něco dělali? Co to oko?”

Zavrtěl hlavou. „Nechtěli mě nechat podepsat revers. Ale na to oko vidí, už jsem to zkoušel.”

„Díky bohu,” vydechla a sevřela Davidovi ruku. „Hned to dáme do pořádku. Slibuji.”

„Nechoď nikam, mami,” vykřikl, když se snažila ruku vyprostit.

„Nikam nejdu. Jen musím sehnat doktora.”

Zrovna v té chvíli se rázně přihnala sestra. „Paní Russellová, jestli mi laskavě podepíšete tyhle formuláře a řeknete mi jméno vaší pojišťovny a číslo pojistky, můžu dát Davidovi injekci proti bolesti.”

„Já žádnou injekci nechci,” ječel David a usedavě se rozplakal.

„Hej, hej, a co ten slib, co jsme si dali, o tom, jak budeš statečný? Co?” Pierce položil povzbudivě ruku na chlapcovo rameno a sklonil se nad ním.

Alicia hledala v kabelce náprsní tašku s kartami pojišťoven. Když byly všechny formuláře řádně vyplněné, sestra si připravila injekci se slabým sedativem. „Do zadku to nebude tak bolet.”

Alicia s Piercem společnými silami rozepli Davidovi pásek, otočili ho na břicho a stáhli mu džínsy. Usedavě plakal. Alicii krvácelo srdce.

„Teď to necháme působit a počkáme na doktora Benedicta,” oznámila sestra.

„Co chcete říct tím počkáme?” vyhrkla Alicia zlostně. „Chci, abyste mého syna ošetřili okamžitě. Co je s vašimi lidmi?”

„Alicie, dovolil jsem si zavolat Franka Benedicta,” uklidňoval ji Pierce. „Je to plastický chirurg, můj kamarád. Myslel jsem, že bys možná chtěla, aby Davidovi tu ránu zašil někdo takový, protože je na dost viditelném místě.”

„Ach,” hlesla chabě. „Samozřejmě. Měla jsem to udělat sama.

Díky, Piercei.”

Sestra po ní šlehla arogantním pohledem a vyšla ze dveří. Bezpochyby ohodnotila Alicii jako nezpůsobilou matku, která není k máni, když se její syn zraní. Usoudila, že Pierce je její milenec.

Copak není?

Do dveří vtrhl lékař, který zrovna sloužil, vypadal znepokojivě mladě a žoviálně. Měl na sobě džínsy a běžecké boty a přes to přehozený bílý plášť. „Ahoj. Kdo z vás je David? Ne, nechte mě hádat. Ty, že jo,” vybafl a ukázal na chlapce, „s tím potlučeným okem. Kams to vrazil, kámo?” Vymámil z pacienta rozechvělý úsměv.

Lhostejně potřel ránu dezinfekcí, až měla Alicia dojem, že vůbec nerespektuje možnou bolest. Když prsty roztáhl okraje rány a ona spatřila její hloubku, znovu se jí zvedl žaludek a náhle se svezla podél zdi. Za víčky se jí míhaly blesky. Kdyby nebylo páru silných rukou, které ji okamžitě podepřely, spadla by na podlahu, jak se jí podlomila kolena.

„Vydrž. David bude v pořádku.”

Bože, jeho hlas zněl skvěle. Jak přežila ten týden, aniž by ho slyšela? Ruce měl taky báječné, silné, jisté, bezpečné. Opřela se o něj, o jeho tělo, teplé, tvrdé a pevné, schopné zaplašit ty nejhorší noční můry. Dopřála si kratičký, vzácný okamžik, kdy se ho dotkla, pak se narovnala.

„David ti dal vědět?” zeptala se a naklonila hlavu ke straně, aby na něj dobře viděla.

Přikývl. „Když tě nemohli najít, řekl jim, jak se jmenuju a název společnosti.”

„Musela jsem být na cestě někde mezi jednotlivými obchody.”

„Nic si nevyčítej. Nikdo neočekává, že budeš sedět u telefonu celý boží den. Když jsem mluvil s ředitelem školy a dozvěděl se, co se stalo, hned jsem běžel sem.”

„Díky. Je mi to moc líto.”

„Líto?” Zamračil se. „Proč?”

„Protože ti… volali, zapletli tě do toho.”

Zamračil se a na chvilku se odvrátil. Skoro slyšela, jak v duchu kleje. Když se k ní pohledem vrátil, zračila se v něm zuřivost.

Zbaběle se té záležitosti vyhnula. „Já - stejně pořád nevím, co se stalo.”

„Došlo k tomu hned na začátku přestávky. Děti se chovaly jako zvěř. Někdo prudce otevřel dveře třídy a David to chytil do oka.”

Ruka jí vyletěla k ústům. Prsty měla chladné, ztuhlé a k ničemu.

Něco je sevřelo a zahřálo. Pierce do nich vháněl teplo a vracel život.

„Bude v pořádku. Já to vím,” zašeptal. Jeho výbuch hněvu se vytratil stejně rychle, jako se objevil.

„No, Kovbojové nevyužili šanci proti obranné linii Beranů,” říkal zrovna doktor Davidovi.

„Jsou opravdu dobří.”

Doktor posměšně odfrkl. „Nemaj šanci, na to dám krk. Tak a je to. Čistý jak padlej sníh. Ten skvělý doktor švadlenka z tebe brzo udělá fešáka.”

Vyplul ven a oni osaměli.

Alicia se sklonila nad Davidem a odsunula mu pramínky vlasů z bledého čela zvlhlého potem. Jak zranitelně vypadal na tom sterilním stole. Nenáviděla ten pohled.

Injekce zapůsobila a Davida se zmocnila ospalost. „Mami, umazal jsem krví halenku slečny Thompkinsové. Myslíš, že se na mě bude zlobit?”

Po tvářích se jí koulely slzy, ale usmívala se. „Podle mě ne. A jestli ano, tak jí koupím novou.”

„Moc mě mrzí, žes musela odejít z práce.”

„Žádná práce pro mě není tak důležitá jako ty.”

„To je poprvý, co jsem v nemocnici.”

„Kromě toho, když ses narodil.”

„Tehdy tam byl taťka.”

„Ano, to byl.”

„Jsem rád, že tu je teďko Pierce. Ty ne, mami?”

Aliciiny oči vyhledaly jeho. Držel Davida za ruku na opačné straně a hladil mu palcem kloubky. Zvedl hlavu a podíval se na ni přes celý stůl a ona věděla, jak moc ji postrádal. Jeho pohled jí to napověděl.

„Ano, jsem moc ráda, že tu Pierce je.” Dveře se s bouchnutím otevřely. „Piercei?”

„Ahoj, Franku.” Oba muži si potřásli rukama. „Tohle je paní Alicia Russeloyá a její syn David, moji přátelé.”

„Ahoj,” pozdravil je doktor srdečně. Byl asi v Pierceově věku, menší, plešatící a s narůstajícím bříškem.

„David měl srážku s dveřmi a dveře vyhrály.”

Doktor Benedict pohlédl dolů na Davidovo oko. Teď, když měli úvodní fráze za sebou, se z něj stal profesionál. „To bych řekl, že vyhrály.” Poplácal chlapce po koleni. „Dám tý ráně trochu medicíny, aby si zdřímla.”

„Injekce,” zeptal se David třesoucím se hláskem.

„Taková slabounká, že ji ani neucítíš. Pak tě sešiju jehlou a nití.

Víš, co je to hedvábí?”

„Jako maminčiny blůzy?”

„Jo, to jseš blízko. Jenže ta nit, co s ní šiju já, je daleko jemnější.”

„Páni.”

Doktor si začal vyhrnovat rukávy, aby si umyl ruce. Obrátil se k Alicii a Pierceovi, kteří se odsunuli stranou, zatímco prohlížel Davida. „Můžu vás poprosit, abyste počkali venku?”

„Ale -” Alicia začala protestovat

„Bude to tak lepší, paní Russellová, ujišťuju vás. Počkejte venku.”

Podívala se prosebně na Pierce, ale ten kývnutím naznačil, že s doktorem souhlasí. Vzala Davida za ruku a stiskla ji. „Až se zase uvidíme, všechno budeš mít za sebou.” Políbila ho na čelo a nechala se odvést ke dveřím, zrovna když sestra vcházela s podnosem plným lékařských nástrojů.

„Bude v pořádku?” V její otázce bylo tolik úzkosti jako v ruce, kterou mu svírala rukáv.

„Frank to s dětmi skvěle umí. Má čtyři vlastní.”

„David vypadal na tom stole tak maličký a bezmocný.”

„Já vím. Vyděsilo mě to k smrti, když jsem ho prvně viděl.” Slyšeli, jak David ostře vykřikl a pak se bolestně rozvzlykal.

Alicia vyrazila ke dveřím, ale Pierce jí položil uklidňující paži na rameno. „To je v pořádku. Je v pohodě. To víš.” Opřel se o zeď a přitáhl si ji do náručí, její hlavu si položil na hruď. „Pššš, je to v pořádku,” opakoval uklidňujícím šepotem. Jeho tělo tlumilo její vzlyky.

David už podruhé nevykřikl. Slyšeli, jak s ním doktor mluví tlumeným tónem. Slova zněla nejasně, ale účinek byl uklidňující.

Aliciino vlastní utrpení se zmírnilo pod hojivým účinkem Pierceova dotyku. Prsty jí projížděl vlasy, masíroval kůži na temeni hlavy. Druhou rukou třel konejšivě její záda. „Vypadáš dneska nádherně. Nikdy jsem tě neviděl takhle nafintěnou.”

Zasmála se do jeho naškrobené košile. „Ve srubu jsem sotva byla módedáma, že?”

„Líbíš se mi tak i tak.”

„Opravdu?” Její slova bylo sotva slyšet.

„Ano.”

„Taky jsem tě nikdy neviděla v saku a kravatě.”

„A?”

Zvedla hlavu. Měl tu nejdokonalejší mužnou tvář, jakou kdy viděla. Ne tak krásnou, jako jsou některé, ne klasicky hezkou, jakou měl její snědý a temperamentní Jim, ale rysy byly zajímavě rozvržené. Ten muž měl v sobě smyslnou přitažlivost. I když byl ob-lečený do práce, vlasy měl upravené v ležérním stylu. Obličej nesl stopy větru, slunce a deště po tom týdnu, který strávil v lesích. Kolínská jí byla bolestivě povědomá a při každém nadechnutí ji bodly do plic vzpomínky, které přinášela.

Chtěla mu říct, že jí je jedno, co má na sobě, že pro ni je vždycky hezký. Chtěla mu říct, jak byla šťastná, že ho tu vidí, že si sotva všimla, co si oblékl.

Ale neřekla nic, protože nevěděla, co může jeho přítomnost tady znamenat, a protože se bojí o svého syna. Takže raději než aby

přemýšlela o příhodné odpovědi, prostě se k němu jen přitulila a radovala se z jeho objetí.

Právě v tomhle okamžiku ho potřebovala a on tady byl. Mohla by se z toho vyklubat pošetilá slabost, ale nehodlala si odepřít jeho útěchu.

Za dvacet minut je zavolala sestra na žádost doktora Benedicta.

„Oko má v pořádku,” oznámil Alicii okamžitě, když vstoupili na ambulanci. Vrhla se k Davidovi a vzala ho za ruku. Pravé oko měl pokryté bílým gázovým obvazem. „Kdyby si stěžoval na rozmazané vidění nebo na něco neobvyklého, vezměte ho k očnímu lékaři, ale žádné komplikace neočekávám. Nemyslím, že mu zůstane velká jizva, ale budeme sledovat, jak se to hojí.”

„Ahoj, mami. Můžu si prosím vzít zítra do školy ten obvaz?”

Doktor Benedict se rozesmál. „Nech to pár dnů plavat, Davide, až ten otok trochu splaskne.”

„Kolik jste říkal, že mám stehů?”

„Jen na povrchu sedm, ale daleko víc vespod. To je tutový.

Můžeš to říct děckám ve škole.”

„Prima!” David zářil.

Doktor probral ošetřování rány s Alicii a napsal jí recept na antibiotika. „Díky, Franku, žes přišel tak brzo,” vložil se do toho Pierce.

„Žádný problém. Pošlu ti účet,” ujistil ho bodře.

„Ne. Účet pošlete mně,” vyhrkla Alicia. Oba muži na ni s úžasem pohlédli. Nezamýšlela, aby její slova vyzněla tak důrazně a kousavě, ale už se stalo.

„Ano, dobře, samozřejmě,” zavrčel doktor. „Na shledanou, Davide. Uvidíme se za týden, vyndáme stehy. Zavolejte do ordinace a sjednejte si schůzku,” obrátil se na Alicii.

„Jistě. Děkuji.” Celá v rozpacích si lámala hlavu, co si asi doktor myslí o jejich vztahu s Piercem. A jaký je vlastně jejich vztah?

David chtěl jít mermomocí pěšky, ačkoli mu Pierce nabídl, že ho do auta donese. Byl ale omámenější víc, než si myslel, a tak ho mezi sebou podpírali, dokud nedošli na parkoviště.

„Piercei, díky moc, že jsi přišel -”

„Dovezu vás domů.”

„To není nutné.”

Kousl se roztrpčeně do spodního rtu. „Sem, Davide, vlez si dovnitř a lehni si.” Otevřel zadní dveře jejího vozu a pomohl chlapci na pohodlné sedadlo. Pak dveře zabouchl, otočil se, popadl Alicii za paži a táhl ji z doslechu.

„Přestaneš se už štětit? Frank si s tím účtem jen dělal legraci,” zahřímal.

„Já vím,” přiznala a divoce vyškubla paži. „Prostě to ze mě vyjelo, ještě než jsem si to uvědomila. Je mi líto, jestli jsem tě ztrapnila před kamarádem. Ale nechtěla jsem, aby si myslel, že jsem… že…”

„No?” dožadoval se netrpělivě odpovědi. „Co jsi nechtěla, aby si myslel?”

„Že jsem vydržovaná ženská, že jsem na tobě závislá a že za mě platíš účty. Že jsem tvá konkubína.”

„Ale no tak!” vykřikl. „Z kterýho historickýho románu jsi tohle slovo vydolovala?”

„Víš, co tím chci říct.”

„Ano, vím, co tím chceš říct.” Rukou si projel vlasy. „Nemůžeš bránit lidem, aby si dělali nesprávné závěry, takže si s tím, co si myslí, nelam hlavu. My oba víme, že takhle jsme se spolu nezapletli.”

„To je pravda. My to víme,” vybuchla znovu. „Bůh ví, že jsem to od tebe slyšela dost často. Takže co tu tedy pohledáváš? Divíš se, že se štětím? V jedny chvíli na mě děláš při snídani přes stůl postelový oči a obratem mé obviňuješ, že bych tě mohla chtít lapit na to, že jsem těhotná.”

„Z ničeho takového jsem tě neobvinil,” zavrčel.

„Opravdu ne?”

„Šlo mi o tebe, ne o sebe.”

„Myslím, že jsem tuhle větu slyšela v nějakém rodinném seriálu v televizi.”

„Je to ale pravda,”

„Tak o tom to všechno je? Obava o vdovičku s jejími dvěma

dětmi?”

„Ano. Částečně.”

„A proč jsi sem dneska vtrhl a znovu převrátil můj život vzhůru nohama? Z lidskýho soucitu, dobročinnosti a křesťanský lásky?”

„Říkej tomu, jak chceš.”

Chtěla tomu říkat láska, ale takovou kuráž neměla. Chtěla mu to slovo vmést přímo do tváře, jen aby viděla, jak bude reagovat. Místo toho zírali jeden na druhého přes prostor, který je odděloval, těžce dýchali a oba se cítili malinko legračně kvůli téhle hádce, která se odehrávala na veřejném prostranství.

Nakonec Pierce vykročil kupředu a prsty jí sevřel paži. Věděla, že snaha vykroutit se by byla zbytečná. „V tomhle stavu nemůžeš řídit. Vezmu vás s Davidem domů a ty si to vykládej, jak chceš.”

Vzdala to, protože se jí už nechtělo s ním bojovat. Ale hlavně proto, že ať už má důvody jakékoli, přála si, aby jel k ní domů.

Bezpáteřní, hloupá ženská, nadávala si tiše. Ale pokorně ho následovala. Usadil ji na sedadlo spolujezdce. „A co tvoje auto, Piercei?”

„Vyzvednu si ho později. Jen si ho zamknu.”

Byl to nízký zahraniční vůz, štíhlý a úžasný. Připomínal auta, z nichž vylézají dívky s dlouhýma nohama v reklamách na punčocháče a parfémy a vlečou za sebou nekonečné prameny vlasů a kilometry norkových kožichů. A skvěle se k tomu muži hodil. Alicii by zajímalo, kolik nohatých slečen z tohoto auta vylézalo v Pierceově doprovodu. Nezdálo se, že by byl Frank Benedict překvapený, že vidí vedle svého přítele ženu. Nejspíš zažil Pierce v téhle roli již mnohokrát předtím.

Vklouzl za volant. „Jak se má pacient?”

„Usnul.”

„Pořád je nejspíš nadopovaný. A co Adam?”

Alicia pohlédla na hodinky, celá konsternovná z toho, jak čas utíká. „Ten už bude doma se slečnou, co ho hlídá po škole. Doufám, že se řidič, který vozí Davida do bazénu, dozvěděl, co se mu stalo.”

„Ředitel říkal, že všechno zařídí.”

Tahle starost Alicii ještě nenapadla. Co si šéf základní školy pomyslil, když se Pierce objevil na klinice? Co mu o něm David řekl? „Se-setkal ses s panem Jenkinsem?”

„Ano.” Dokázal v ní číst jako v knize, nějak jí to napověděl jeho

křivý úsměv. „Řekl jsem mu, že jsem starý rodinný přítel.”

„Ach.”

Adam byl přiměřeně unesen Davidovým obvazem a plastickým náramkem se jménem a zároveň žárlil na všechnu tu pozornost, které se staršímu bratrovi dostávalo. Jakmile se David převlékl do pyžama

a vlezl si do postele, Pierce vybídl Adama, aby s ním zajel do lékárny vyzvednout Davidovi předepsané léky. To uchlácholilo jeho smysl pro fair play. Když se vrátili, měl náruč plnou komiksů a malých stolních her.

„To jsme mu koupili s Piercem,” oznámil Adam a odložil ty poklady na postel.

„A novu hru na video,” dodal Pierce.

„To je rozbitý,” zahučel David ponuře.

„Ale?” Pierce si sedl před video. „Možná že se mi ho podaří spravit.”

Alicia zasténala. Zatímco byli na pochůzkách, zavolala rodičům kvůli Davidově nehodě a ti už vyrazili na cestu. Doufala, že než přijedou, bude Pierce pryč. Takové štěstí neměla. Vešli do dveří s Jimovým otcem a maminkou v závěsu a do pokoje nemocného se oba starší páry nahrnuly zrovna ve chvíli, kdy Pierce seděl s Adamem uprostřed podlahy, útroby videorekordéru rozházené všude kolem, a zjevně uzdravený David mu zvědavě zíral přes rameno a nabízel rady.

„To je ale hodný muž,” pronesla Aliciina matka se strojenou lhostejností. Někdo předtím doběhl pro smažené kuře a teď, po pikniku v domě, trvala Aliciina matka na tom, že jí pomůže uklidit. Alicia chtěla jediné, aby šli všichni domů. Hlava jí třeštila a v jejích představách vypadaly její nervy jako roztřepené konečky vlasů po trvalé.

„Kdo?”

„Alicie, kolik mužů ti opravovalo televizi a vyměňovalo žárovky, na které nedosáhneš?”

„Ach, Pierce, Ano, je hodný.”

„Znáš ho dlouho? Dost mě překvapilo, že David volal jemu, a ne nám.”

Nevyprávěla rodičům o tom týdnu v Pierceově srubu. Když se ptali na dovolenou, prostě jim řekla, že se s chlapci skvěle bavili, a děkovala své šťastné hvězdě, že David s Adamem nebyli po ruce, aby doplnili vyprávění o podrobnosti. Některé věcí prostě děvčata, ať už jsou jakkoli stará, maminkám nevykládají. „Neznám ho dlouho,” odpověděla vyhýbavě, „ale kluci ho mají rádi.”

„Je starší než většina mužů, s kterými jsi chodila.”

„Já s ním nechodím. V přesném slova smyslu.”

Co vlastně dělají, v přesném slova smyslu? Nikdo by ji nemohl obviňovat, že se s ním vyspala hned při první schůzce. Žádnou první schůzku neměli.

Když rodiče odešlí a David s Adamem už leželi v postelích, Alicia měla pocit, že se složí na hromadu a už se nikdy nezvedne.

„Tady, napij se,” ozval se Pierce a podával jí sklenici.

„Co je to?”

„Nejsem si jistý,” přiznal s pokřiveným úsměvem. „Tvé zásoby alkoholu jsou mírně řečeno omezené. Musel jsem hledat, dokud jsem nenašel na horní poličce ve spíži láhev bez etikety.”

„Myslím, že je to brandy, kterým polévám biskupský chlebíček o Vánocích.”

„Jen to vypij.” Naklonil jí sklenici ke rtům. Usrkla a okamžitě se z toho pálivého drinku rozkašlala. Pierce položil skleničku na konferenční stolek. S tichým smíchem jí setřel konečkem prstu ze rtů jantarové kapky. Zavřeli oči, smích pozvolna odezněl a oba zcela ztichli.

Špičkou prstu s brandy jí obkroužil rty. Očima sklouzl na její ústa, čekala tu měkká a vlhká a voňavá destilátem. Nejprve je ochutnal jazykem, pak jím rychle přejel přes rty. „Ať je to cokoli, je to výborné,” zašeptal.

„Opravdu?”

„Takhle to chutná skvěle.” Objal ji pažemi. Její rty nepotřebovaly žádné přesvědčování, aby se pod těmi jeho otevřely. Udělaly to ochotně, jako by přijímaly svátost oltářní, a vzaly jeho jazyk hluboko dovnitř. Ten polibek byl dlouhý a úplný, opojný, vzrušující, omamný. Když se konečně vynořili na povrch, aby se nadechli, obou se zmocnila závrať a pevně se k sobě přitiskli.

Pierce přiložil rty až k jejímu uchu. „Chladne ti voda, Alicie.”

„Chladne mi co?” Aliciin hlas připomínal struny cella, do kterých někdo sáhl a ony nevěděly, jestli se mají rozeznít či ne. Nechtělo se jí pohnout. Přála si zůstat v tomhle objetí po celý život. „Voda?”

Uvolnil sevření. „Zatímco ty ses loučila s vašima, napustil jsem vanu. Tak pojď.”

Vzal ji za ruku a vedl ji do ložnice. Rozhlédla se, jako by očekávala, že se tu něco změnilo od chvíle, kdy tu byla naposled. Všechno zůstalo pozoruhodně stejné. Její koupelna byla plná páry z parfémované bublinkové koupele v hluboké vaně.

„To vypadá božsky,” povzdechla.

„Dej si na čas. Pohlídám, aby tě nikdo nerušil, budu zvedat telefony a takové věci. A,” položil jí prst na rty, které chtěly něco namítat, „jestli se někdo objeví na prahu, představím se jako bratranec, bratr nebo něco podobného.”

„Žádného bratra nemám.”

Políbil ji na špičku nosu. „Hezky se vykoupej.” Dveře se za ním zavřely.

Když se vynořila z ložnice, byla zabalená v modrém hedvábném kimonu a oblaku sexuálního vzrušení. „Co kluci?” zeptala se tiše.

Pierce seděl na pohovce v obýváku a sledoval televizi. Při zvuku jejího hlasu vypnul přijímač a postavil se jí čelem. Oči se mu rozšířily uznáním, pak se hladově zúžily. „Dobrý. Zrovna jsem se na ně byl podívat. Oba spí.”

Vplula do pokoje a pokoušela se chovat normálně, pokoušela se předstírat, že jí neměknou kolena a vnitřnosti se nebouří. S hranou lhostejností uštípla z jedné květiny uschlý list. „Líbí se mi tvůj dům,” pronesl Pierce drsným hlasem.

„Díky.” Štukovaná omítka, italské dlaždičky, okenice. Její dům byl takový od chvíle, kdy si ho koupila brzo po Jimově smrti. Ale náhle jí všechno kolem připadalo cizí. Cítila, že jediné místo, kde by se cítila opravdu doma, je v Pierceově náručí. Ta představa byla absurdní - ale dráždivá. „Chci dělat nějaké úpravy, koupit nový nábytek, ale ještě počkám, až budou kluci starší.”

„To je patrně rozumné.”

Mluvili o ničem, hráli si na společenskou konverzaci, předstírali, že to je náhodné setkání dvou starých dobrých přátel, a ne elektřinou nabité rande milenců.

Pierce proklínal sám sebe. Proč tady stojí a mele jako idiot, když nechce nic jiného, než ji držet, laskat a líbat? Je pod tím oblečením opravdu nahá, nebo to je jen zvrácená naděje v jeho zvrhlé mysli?

„Co práce?” zeptal se. Byla nahá. Pod jemnou látkou slabě prosvítaly temné dvorce a sladká nestydatost bradavek.

„Volala jsem tam a řekla, že zítra nepřijdu.” Vypadal s těmi vyhrnutými rukávy zatraceně přitažlivě. Sako a kravatu měl přehozené přes opěradlo křesla, tři knoflíčky košile rozepnuté. Chtěla ten zbytek roztrhnout, vidět celý hrudník a nejen lákavý okraj s houštinou měkkých, vlnitých chlupů.

„Myslím, pokud jde o to rozhodnutí.”

„Tu práci jsem přijala.” Její úsměv byl sebejistý, pyšný, také se usmál.

„To je skvělé. Líbí se ti to?”

Odhodila vlasy dozadu a bez dechu hlesla: „Je to výzva.” Pohledem propaloval to kimono. Cítila žár, když ji přejížděl očima. Proč k ní nejde a neobejme ji? „Nikdy jsem neměla tolik práce. Příští jaro pojedu do New Yorku nakoupit podzimní kolekci.”

„Určitě se ti to povede.” Bože, jak moc ji chtěl. Potřeboval ji.

„To doufám.”

„Jsem si jistý.”

„Díky za důvěru.”

Cítila se všelijak, ale se sebedůvěrou to rozhodně nemělo nic společného. Bylo to tak dlouho, co hostila nějakého muže. Jak dál? Čeká, až udělá ona první krok? Myslí si, že ho po té odpolední hádce nechce? Copak nepozná, že umírá touhou po milování? Udělala krok.

„Mohla bych ti -? Co to je?” Venku před domem zahoukal klakson.

S odpovědí si dal na čas. „Taxík,” prohlásil nakonec monotónním, vyhaslým hlasem. „Objednal jsem si ho, když jsi byla v koupelně. Nemůžu tu zůstat. Musím jít, Alicie.”

Pohlédla ke dveřím, pak zpátky na něj, výraz očekávání, který jí ještě před chvílí seděl v očích, nahradila nevíra. Mlčky prosil o pochopení, ale když ji pozoroval, její obličej ztuhl v bezvýraznou masku. „Samozřejmě,” pronesla upjatě. „Díky za všechno, cos pro nás udělal.”

„Prosím tě ne.”

„Co ne?”

„Nehněvej se a nedělej mi to ještě těžší, než už to nyní je.”

Drsně se zasmála. „Nevím, proč ti to připadá těžké. Musíš v tom mít dlouhou praxi.”

Klakson pánovitě zahoukal. Pierce prudce otevřel hlavní dveře a

křikl: „Hned jsem tam.”

„Nemůžu tu jen tak čekat, pane.”

„Tak pusťte taxametr.”

Přibouchl dveře a vrátil se do místnosti. „Musím jít. Kdybych

zůstal -”

„Tak běž!” zařvala.

„Kdybych tady zůstal, musel bych se s tebou pomilovat.” „Bože chraň.”

„Zůstal bych tu celou noc a celou tu noc bych tě miloval.”

„A ty se nechceš zaplést,” parodovala po něm.

„Je to nemožné.”

„Chápu.”

„Nechápeš nic.”

„Tak mi to vysvětli.”

„To nejde.”

„Ach, čert tě vem!” vykřikla a obrátila se k němu zády. Okamžitě se otočila zpět, oči jí plály hněvem. „Proč ses vůbec namáhal, Piercei? Proč ses prostě netvářil, žes o Davidu Russellovi nikdy neslyšel, když ti volali ze školy? Proč ses s námi vracel domů? Proč jsi tohle všechno dělal, Piercei? Proč?”

Třemi dlouhými kroky došel až k ní, pevně jí sevřel prsty kolem paže a přitáhl si ji k sobě. „Protože mi na všem záleží. Protože tvé syny zbožňuju a přál bych si jako nevím co, aby byli moji. A protože tě chci tak moc, že nedokážu nic dělat, aniž bych tě viděl, cítil, ochutnával-”

Z hrdla se mu vydral zmučený ston, ještě než jeho rty vyhledaly její. Políbil ji divoce, jeho jazyk se dral vášnivě a neukázněně hluboko dovnitř. Zvrátila hlavu na paži, která ji držela kolem ramen. Jeho rty dál plenily její krk a hrdlo, než se znovu vrátily ke rtům.

Rukou jí odhodil župan a nahmatal prsa. Majetnicky je masíroval. Bradavka se změnila pod jeho obratným palcem v perlu a oba se otřásli pod náporem spalující touhy.

Jeho ústa mírně potlačila neovladatelnou vášeň, když se setkala s jejími, ale příjemně, moc příjemně. Prsty jí projížděl vlasy. Hněv tu vášeň jen stimuloval. Šílela touhou po něm. Trauma dnešního dne se teď proměnilo v divokou žádost. Její tělo se proti němu vzpínalo a toužilo po naplnění. Natáhla ruku. Dotkla se ho.

Divoce klel. A modlil se. Otřel se o její ruku. „Chci tě,” šeptal rozervaně. „Chci tě, tvá ústa, tvá prsa.” Slova plynula vášnivě z jeho zaneprázdněných rtů. Přitiskl si ji k sobě, jako by ji nikdy nechtěl nechat odejít, a položil rty na její holý krk. „Copak to necítíš, jak moc tě chci? Myslíš, že jsem zapomněl, jaké to je být u tebe uvnitř? Víš, co to se mnou dělá, když tě teď musím opustit?” Vzal jí obličej

do dlaní a palci přejížděl rty naběhlé polibky. „Chci tě, má drahá, ale nemůžu tě mít.”

S tím odešel a ona osaměla.

Dny míjely ve vyčerpávající rutině plné zmatků, která ji natolik zdolávala, že by každou noc měla spát jako zabitá. Jenomže Alicii sužovala nespavost. Když měla jít spát, plakala v posteli, tiskla k sobě polštář a toužila po Pierceově síle a teple, jeho vášnivých polibcích a dotycích plných erotiky.

Během dne se v ní svářely dva city. Byla na něj rozlícená. Nenáviděla ho. Jak se mohl jen opovážit znovu jí to udělat?! Bylo to nadmíru kruté takhle ji mučit. Ale on nebyl krutý muž. Takže jakou hru to hraje? Nebo to není žádná hra? Uvidí ho ještě někdy? A v té chvíli se dostavil jiný pocit. To když se kolem ní uzavřela černá, nekonečná osamělost a ona neměla sílu se jí prokousat.

Klidně by ho dokázala zabít za to, co jí provedl - dvakrát. Ale na druhé straně se pořád ohlížela přes rameno v naději, že ho uvidí.

Takže když se večer toho dne, kdy Davidovi vyndali stehy, rozezněl zvonek, bezděčně vyskočila a její dech i pulz se bláznivě zrychlily. Je to on? Přišel, aby se podíval na Davida? Aby ji pokorně poprosil o odpuštění?

Navlhčila si rty a chvějícími se prsty pročísla vlasy, pak vyrazila ke dveřím. Zhluboka se nadechla a prudce otevřela.

„Ach bože, co se stalo?” vykřikla poděšeně.

Kapitola 7

„Je tu taťka?”

Make-up stékal Chrissy Reynoldsové po tvářích v přívalu slz, které nedokázala ovládnout. Drahé večerní šaty měla zmačkané a neupravené, na punčochách jí utíkalo oko. Její pečlivě upravený účes se změnil ve vrabčí hnízdo.

„Chrissy, co se proboha děje?” vykřikla Alicia a vtáhla dívku dovnitř. Díky bohu chlapci už spali. Byli by vyděšení, kdyby viděli Pierceovu dceru v takovém stavu. „Co se ti stalo?” Přepadl ji někdo?

„Taťka tu není?” bědovala.

„Ne.” Alicia ji dovedla na pohovku a dívka se svezla do polštářů a zabořila obličej do dlaní.

„Myslela jsem, že by tu mohl být. Volala jsem k němu domů, ale nikdo to nezvedal. Našla jsem si vaše číslo ve Zlatých stránkách a došlo mi, že jsem kousek odsud a že bude lepší se stavit než volat. Musím vidět taťku. Nevíš, kde je?”

„Ne, už týden jsem ho neviděla. David si poranil oko a -”

„Ach, promiň, Alicie. Taťka mi o tom vyprávěl. Jak se má David?”

Pierce jí o tom vyprávěl? Nevolal, i když posílal Davidovi každý den nový pohled. „Je mu fajn, ale co se stalo tobě?”

Chrissyin zajíkavý smích postrádal sebemenší stopu veselí. Popotáhla ve snaze zadržet slzy. „Udělala jsem na dnešním večírku scénu. Pořádal se na moji počest a na počest mého snoubence. Až na to, že už to není můj snoubenec.”

Alicia vzala Chrissy za ruku a klidně ji vyzvala. „Povídej.”

Rozrušená mladá žena vypadala víc než potěšené, že jí někdo s účastí naslouchá. „Ach, Alicie, nevím, co se to se mnou stalo. Prostě tam najednou bylo příliš moc falešných lidí, měli na obličejích příliš

mnoho falešných úsměvů, nabízeli nic neříkající přání a otřepané fráze. Podívala jsem se na svého snoubence a lámala si hlavu, co tam s ním k čertu dělám a co s ním budu dělat zbytek života.” Znovu se zasmála. „Zeptala jsem se ho: ,Miluješ mě?’ a on na mě zíral, jako bych se pomátla. Sundala jsem si zásnubní prstýnek, vrátila mu ho a mikrofonem šéfa kapely jsem oznámila, že ze svatby sešlo.”

Alicia si zakryla ústa rukou, aby zamaskovala smích. „To snad ne?”

„Ale ano.”

„Promiň, nechtěla jsem se smát, ale prostě si dokážu živě přestavit ten mumraj, který jsi vyvolala.”

„Myslela jsem, že matku klepne pepka.”

„Táta tam nebyl?”

„Ze začátku ano, ale pak odešel. Proto jsem si myslela, že bych ho mohla najít tady. Dneska neměl žádnou schůzku a zdálo se, že pospíchá, aby odtamtud vypadl. Matka samozřejmě soptila, že odchází hned po večeři.”

Alicia se teď nechtěla věnovat skutečnosti, že Pierce neměl schůzku. Způsob, jakým to Chrissy řekla, jí napověděl, že jeho dnešní chování bylo naprostou odchylkou od normy. Také by ji zajímalo, kde by mohl v tuhle hodinu být. Možná měl pozdní dostaveníčko s ženou, která nebyla dost vhodná pro dceřin zásnubní večírek. Ta myšlenka ji tak zabolela, že ji odmrštila stranou.

„Co budeš dělat?” zeptala se dívky.

Chrissy zoufale povzdechla, opřela se o polštáře pohovky a nechala klesnout hlavu. „Až na tenhle okamžik nevím.”

„Bezva, tak se soustřeďme na tenhle okamžik,” navrhla Alicia vesele. „Nemyslím, že by ses měla takhle pozdě v noci a tak rozrušená honit po losangeleských ulicích. Proč si nedáš horkou lázeň a nevyspíš se tady?”

„Nemůžu tě takhle využívat.”

Alicia dokázala odhadnout, že navzdory protestům se tahle myšlenka Chrissy líbí. Vypadala citově i fyzicky vyčerpaná. „To není žádné využívání. Kluci budou nadšením bez sebe, když tě tu ráno najdou.”

Chrissy se usmála, ale pak zasténala. „Nemůžu zůstat, Alicie. Matka na mě poštve FBI. Zavolá taťkovi a vyděsí ho. A já s ním opravdu chci mluvit.”

„Budu to zkoušet, třeba ho zastihnu.” To děvče se nikdy nedozví, kolik to Alicii stálo sil, aby jí nabídla tuhle službu. „Teď si svlékni tu parádu,” vybídla ji a postavila se. „Najdu ti něco na spaní.” Pierce jí tohle nabídl v tom srubu. Vidina černé košilky, kterou objevil, se znovu vrátila. Podržel ji před ní, v očích měl…

Alicia zavedla Chrissy do pokoje pro hosty a ještě zkontrolovala, jestli tam má všechno potřebné. Zaklepala na dveře koupelny. „Jsi v pořádku? Už se cítíš lip?”

„Přesně tohle jsem potřebovala. Díky moc, Alicie.”

„Jsem ráda, žes zůstala.” Odmlčela se. „Poslyš, Chrissy, jaké číslo má táta? Pokusím se ho ještě teď chytnout.”

Chrissy jí ho nadiktovala a ona ho dvakrát za sebou vytočila. Nikdo telefon nezvedl. Chrissy ve vypůjčeném županu zašla do kuchyně, kde Alicia upíjela bylinkový čaj. Už měla na sobě noční košili.

Přimíchala si do čaje med, poté co ho před ni Alicia postavila. Váhavě usrkla. Obsah šálku ji nejspíš přitahoval. Několik dlouhých okamžiků do něj zírala. „Alicie,” spustila váhavě, „nic mi do toho není, já vím, ale jak je vlastně možné, že neznáš taťkovo číslo domů?”

Alicia bezmyšlenkovitě míchala čaj. „Nikdy jsem neměla

příležitost mu zavolat.”

„Takže jsem se mýlila? Ten týden ve srubu se mezi vámi nic nepřihodilo?”

„Tvůj otec je velmi přitažlivý muž,” řekla Alicia a neklidně se zavrtěla na židli.

„Ale není tvůj typ?”

Přesně její typ. Pro každou ženu musí být Pierce její typ. „Nejspíš není zvyklý na románky s vdovou se dvěma neposednými kluky, kteří se pořád poflakují poblíž.”

„Je do tvých dětí blázen. Říkal mi to.” Usrkla čaj a nad šálkem Alicii pozorovala. „A do tebe taky.”

„J-jak to víš?” pokoušela se o neutrální tón. Ale to se jí nepovedlo. V Chrissyiných očích se škodolibě blýsklo.

„Ptala jsem se ho, jestli měl štěstí a zabodoval.” Aliciin vyděšený obličej ji rozesmál. „Ne, nic takového. Přinejmenším ne těmito slovy.”

„Co říkal?”

„Ach, vykládal plných pět minut o tom, jak jsi inteligentní a zábavná a okouzlující a krásná a skvělá matka a pozorný posluchač a rozkošná a jemná a ženská. Takže já řekla: ,No a co dál?’ a on na to:

‚Jsou tu problémy.’ “

„Ach.”

„Jaké problémy? Pořád jsi ještě připoutaná ke svému manželovi nebo máš jiné závazky?”

„Ne.”

„Pak to nechápu. Na taťku ženské vždycky letěly. Doufám, že ti nevadí, když to říkám.”

„To by bylo každému jasné.”

„Takže, jaké problémy? Každou ženskou, která ho přitahovala a on po ní šel, vždycky dostal. A jestli mu nebyla nakloněná, poslal ji k čertu.”

Alicia vrtěla hlavou. „Nechápu, co tím myslíš.”

Chrissy položila ruce na stůl a naklonila se přes něj, aby ten význam zdůraznila. „Podívej, nejsem slepá. Vy dva jste se nemohli dočkat, až si padnete do náruče. Nevím, jestli k tomu došlo, či ne. Ale ať už se stalo cokoli, jste teď oba chodící trosky. Taťka dnes večer vypadal děsivě, a když jsem se ho zeptala na důvod, vysvětlil mi, že špatně spí. A upřímně řečeno, ty nevypadáš o nic lip. Takže co je s vámi dvěma? Když se na sebe tak třesete, co můžete ztratit?”

Alicia by se Pierce sama ráda zeptala. „Vyskytly se problémy,” opakovala tiše a smutně.

„Dobře,” povzdechla Chrissy a postavila se. „Já jsem ta pravá na to, abych dávala rady zhrzeným milencům. Právě jsem dala košem jednomu z nejvyhledávanější starých mládenců v jižní Kalifornii.” Zasmály se, ale každá byla ponořená do vlastních myšlenek. „Půjdu spát, jestli ti to nevadí.”

„Samozřejmě že ne.”

„Jestli budeš ještě chvilku vzhůru, zkusíš taťkovi zavolat? Mohla bych zavolat matce a říct jí, kde jsem, ale nechce se mi zrovna teď poslouchat její tirády. Chápeš to?”

„Chápu.” Alicia se srdečně usmála. „Dobrou noc.” Chrissy se sklonila a políbila ji na tvář. „Dobrou. A díky za všechno, Alicie.”

Zbývala pouhá hodina do svítání, když zvedl telefon. Alicia vytrvale volala každou půlhodinu. Řekla si, že to dělá kvůli Chrissy a že by stejně nebyla schopná usnout. Skutečným důvodem bylo, že jí Pierce dělal starosti. Nebo si pro to hledala jen logické vysvětlení? Hnala ji žárlivost, když chtěla vědět, kde by mohl v tuhle noční dobu být a s kým? Nicméně pořád vytáčela jeho číslo, dokud na druhém konci prudce nevybafl. „Ano?”

„To je Pierce?” Jeho příkrý, zneklidněný tón ji zastihl nepřipravenou.

„Ano, tady je Pierce Reynolds. Kdo volá?”

„Alicia.”

„Alicie!” vykřikl. Uměla si představit, jak se dívá rychle na hodinky a ověřuje si, kolik vlastně je. „Stalo se něco?”

„Ne, já-”

„Můžu ti zavolat později? Snažím se neblokovat linku. Něco se stalo s Chrissy.”

„Je tady.”

„Kde?”

„Tady. U mě doma.”

Pierce se svezl na postel, hlava mu klesla dopředu, jak mu ramena úlevou povolila. „Je v pořádku?”

„Je jí fajn, i když byla děsně rozrušená, když sem přijela.”

„Kdy to bylo?”

„Asi tak kolem půlnoci. Od té doby se ti pokouším dovolat.” Slyšel v jejím hlase otázku. Myslela si, že byl s jinou ženou?

Kdyby jí jen mohl říct, že se jen pokoušel pořádně opít. Ale nefungovalo to. Dokonce ani alkohol nedokázal otupit vzpomínky, či zaplašit její přízrak, který mu tancoval stále před očima.

Nakonec si zašel do kavárny s celonočním provozem a dal si snídani. Nebyl schopný polknout ani sousto z té nóbl večeře, kterou Dottie dávala na počest Chrissy a jejího nápadníka. Ale byla to spíš pocta pro Dottie, že ulovila pro dceru takovou partii. Z celé té záležitosti mu bylo zle.

„Byl jsem venku.”

„Ach.”

Bože, tolik jí chtěl říct, jak moc ji postrádá. „Hádám, že ti Chrissy

řekla, co na tom večírku provedla. Její matka mi volala, zrovna když

jsem vcházel, je to tak patnáct minut. Byla hysterická, ale to u Dottie není nic neobvyklého.”

„Chrissy s tebou chtěla zoufale mluvit, ale jinak byla v pořádku.” Odmlčela se, protože věděla, že není na místě se ptát. „Piercei, že se na ni nezlobíš, nebo ano?”

„K čertu, ne! Jsem rád, že z toho vyklouzla.”

Alicii se ulevilo. Věděla, že by Chrissy deprimovalo, kdyby otec její odvážnou akci odsoudil. „Dobře. Moc dychtí po tom, abyste si promluvili. Potřebuje vědět, že za jejím rozhodnutím stojíš.”

„Má mou plnou podporu. Mohl bych se stavit?”

„Teď spí.”

Ale ty ne, pomyslel si Pierce. A já taky ne. A já bych tě rád držel v náručí. Leželi bychom v posteli a objímali se, dokud by nevyšlo slunce. „Pak můžeme do rána počkat.”

„Už je ráno.”

Byla v jejím hlase výčitka? „Je ještě moc brzo.”

„Tak dobře. Řeknu jí, že za ní přijdeš tak kolem deváté, ano?”

„Prima. Dobrou noc.”

„Dobrou.”

Žádné dobrou noc, miláčku. Žádné dobrou noc, lásko. Dokonce ani dobrou noc, Piercei. Jen dobrou. Skončila to s ním. A on jí to nemohl vyčítat. Choval se jako mizera. Jen kdyby věděla, že to tak muselo být pro její dobro.

Dostal se tam v půl deváté. Nemohl usnout, tak se osprchoval, oholil, oblékl a pak už jen zabíjel čas až do doby, kdy si myslel, že může přijet a přitom to nebude vypadat, že je příliš nedočkavý.

Alicia ho spatřila přicházet po chodníku, když otevřela domovní dveře, aby si vyzvedla ranní noviny. Musela dát Chrissy za pravdu, že vypadá strašně. Ale pro ni byl krásný a ona si přála ho obejmout. Místo toho chladně pronesla: „Ahoj, Piercei. Díky za ty pohlednice Davidovi.”

„Jak se má oko?”

„Včera vyndali stehy. Je úžasné, co dokáže týden. Z jizvy je jen tenoučká růžová čárka. Říkala jsem mu, že za rok za dva z ní budou děvčata šílet.”

Zazubil se. „Co na to David?”

„Kecy. To je citát.” Zasmál se a ona ho okřikla: „Pšš! Ještě všichni spí.”

„Naše ratolesti se nás zřejmě snaží dát dohromady,” poznamenal suše. „Nejdřív ten Davidův úraz, teď zase Chrissyina nehoda.”

„Ano, vypadá to tak.”

Pak se náhle odmlčeli, jejich pohledy se střetly a oni neuhnuli. Nenasytně se dívali jeden na druhého. Všiml si, jak je bledá, a ona nemohla přehlédnout temné kruhy vyčerpáním pod jeho očima. Pozoroval, jak se jí dech stěží prodírá hrudí, až se jí chvějí prsa. Chtěl se jich dotknout, cítit jejich svěžest pod konečky prstů. Sledovala, jak mu v tom měkkém místečku na krku pulzuje krev. Chtěla tam vtisknout rty, cítit na nich tep jeho srdce.

Sklopila řasy, aby zakryly oči zastřené touhou. „Nechceš jít dovnitř a promluvit si s Chrissy, dokud tu vládne klid? Čeká na tebe. Přinesu vám nahoru kávu.”

Napřáhl k ní ruku a pomalu si ji přitáhl. „Díky, že ses jí včera ujala, potřebovala spřátelenou duši.” Oběma dlaněmi jí chytil hlavu, něžně ji zvrátil dozadu a jemně ji políbil na ústa. S očima široce otevřenýma od sebe váhavě odstoupili. „Je v hostinském pokoji?”

Alicia němě přikývla a on zamířil do předsíně. Srdce se jí splašeně rozběhlo a krev se rozbouřila pod sebemenším dotykem jeho rtů. Zatraceně! zaklela v duchu, když připravovala na tác kávu a šálky. Přísahala, že se bude tvářit odměřeně, a takhle to dopadá, třese se před ním jako panna před bohem plodnosti. Stačí jediný pohled těch zelených očí pod sexy obočím a prsa se jí nalévají a bradavky bolestivě zduří. Mezi stehny má… ach bože.

No tak co, prostě se zajímal o zdraví jejího syna. Prostě je jen otec, ustaraný a zranitelný, pokud jde o dceru. Prostě jen umí zatraceně nejlíp líbat v celém vesmíru. Tak tohle ji naprosto rozhodilo. Pro boha živého, ukaž trochu kuráže. Trochu odhodlání. Nesmíš mu dovolit, aby tě dostal.

S rozhodnutím nedělat ze sebe zase hlupáka zaklepala na dveře a Chrissy ji pozvala dál. Seděli na posteli, kterou už Chrissy skoro ustlala, drželi se za ruce a Pierce se usmíval. „Kávu?” zeptala se Alicia a oba s úsměvem přikývli. Nalila každému šálek a chystala se odejít.

„Ne, zůstaň,” zarazila ji Chrissy, zvedla ruku a stáhla Alicii na postel, aby se vedle nich posadila. „Zrovna se dostávám k té lepší

části,” ujistila je s uličnickým úsměvem. „Když má nastávající tchyně pochopila, že to myslím vážně, řekla: ,Ale kam budu nosit ty šaty, co jsem si koupila na svatbu? Ty se vůbec pro jinou příležitost nehodí.’”

Všichni tři se rozesmáli, ale Pierce nepřehlédl Chrissyin povzdech a dotkl se její tváře: „Doufám, že toho nelituješ.”

Jejich oči se setkaly, byly naprosto stejné. „Jen toho, že mně dřív nedošlo, do čeho se pouštím. Jak jsem mohla být tak hloupá?”

„Ale uvědomila sis svou chybu a něco s tím provedla. Jsem pyšný, žes sebrala odvahu udělat to, cos udělala.”

„Tati.” Chrissy se naklonila kupředu a pevně ho objala. Objímali se vřele, naprosto přirozeně. Rozpaky byly ty tam. Alicii se stáhlo hrdlo dojetím.

Než tahle scéna sklouzla do příliš sentimentální roviny, dveře se prudce otevřely a dovnitř se nahrnuli David s Adamem.

„Piercei, Chrissy!” výskali unisono a vrhli se k nim na postel.

„To dneska půjdeme do Disneylandu?” vypískl David.

„Pozor na to oko,” vykřikla Alicia varovně.

Následovaly vzájemné pozdravy na uvítanou a sdělování novinek, které si v ničem nezadalo s výměnou názorů ve vestibulu Spojených národů. Všichni mluvili naráz. Nakonec je přerušil Adam výkřikem:

„Já chci snídani!”

„Co teď budeš dělat?” zeptal se Pierce dcery nad talířem lívanečků. Byli namačkaní kolem stolu, ale nikomu zjevně nevadilo, že se strkají lokty.

„Dneska? Začnu se ohlížet po nějakém bydlení.”

„Vždyť máš byt,” namítl Pierce zmateně.

Chrissy zavrtěla hlavou. „To je matčin byt. Našla ho, zařídila, platí účty.”

„Já platím účty,” upřesnil Pierce.

„No nazdar, promiň! Nicméně chci místo podle svého vlastního vkusu. Chci se začít starat sama o sebe. Bude to krušné, pokud jde o školu a tak, ale opravdu to chci udělat, tatí.”

Mrkl na souhlas. Alicia zapřemýšlela. „Chrissy, dokázala bys nakreslit nějaké skici? Velké, bombastické, co nejmodernější?”

Chrissy odložila vidličku. „Co máš na mysli?”

„Chci nechat zarámovat nějaké obrázky s módním oblečením a pověsit je do obchodů.”

Chrissy se rozšířily oči. „Myslíš to vážně, Alicie?”

„Ano. Napadlo mě, že ty obchody potřebují trochu vylepšit. Představovala jsem si nějaké originální grafiky v mosazných rámečcích. Velmi dramatické, velmi stylizované, jako staré obálky časopisu Vogue. Můžou to klidně být tvoje kresby.”

„Nekoupila bys je jenom proto, že by byly ode mě? Chci říct, kdyby nebyly dobré -”

„Nakresli je tak, aby byly,” vyzvala ji Alicia s prohnaným úsměvem.

„Platí.” Chrissy jí podala ruku přes stůl, aby si mohly plácnout. Ještě chvilku se zdržela a pak odešla, na sobě měla džínsy a svetr,

které jí půjčila Alicia. „Zůstaneme v kontaktu.”

„To určitě,” zvolali za ní současně Alicia s Piercem, když jí mávali od domovních dveří. Cestou ke svému porsche si vykračovala bujaře a sebejistě.

„Půjdeme, Piercei? Půjdeme?”

Alicia se otočila a spatřila Davida s Adamem, jak vzrušením poskakují. „Co to máte pořád s tím Disneylandem?”

Pierce si celý nesvůj třel spánky. „Slíbil jsem Davidovi výlet do Disneylandu, když se bude chovat statečně, až mu doktor Benedict bude zašívat to oko.”

„Já se choval statečně.”

„To choval,” potvrdil Adam, který tam ani nebyl.

„My si o tom s maminkou popovídáme, než uklidíme v kuchyni. Dejte zatím do pořádku vaše pokoje, oblékněte se, vyčistěte si zuby a pak uvidíme.”

„Jo! Uvidíme obvykle znamená ano, Adame.”

„Jo!”

Odběhli. Pierce vzal Alicii za ruku a vláčel ji do kuchyně. Jakmile za nimi zaklaply dveře, přitáhl si ji k sobě a hledal svými ústy její rty.

Zvrátila hlavu. „Myslela jsem, že máme umývat nádobí.”

„K čertu s nádobím. Nemůžu čekat už ani minutu, musím se tě dotknout.” Přisál se k ní ústy.

Pořád se na něj zlobila. Proč ho to nechá dělat? Proč tu stojí jako ještě teplá socha z vosku a čeká, až ji svým laskáním opracuje? Pod

jeho schopnými rty se všechna její rozhodnost, odpor i prohlášení, že se mu musí vyhýbat, rozplynuly. Nedokázala odolat.

Ne když jeho jazyk prováděl kouzla uvnitř úst, zmítal se tam v milostné křeči, lenivě vířil a zažehoval jiskry touhy v každém dávno zapomenutém koutečku těla. Ne když jí rukou vklouzl pod tričko a zakryl nahé ňadro neposednou dlaní. Ne když prsty slabě povytahoval citlivou bradavku, až rozkvetla jako vášnivé poupě.

Racionální Alicia se hádala s tou smyslnou, rozum se pral s city. Zase je v tom, slepě a bezhlavě míří k dalšímu zármutku a bolesti. Jako masochista si znovu koleduje o zapuzení. Ale v téhle chvíli jí to bylo jedno. Jak by mohla odmítnout, když všechno v ní křičelo ano, ano, ano?

Pierceův mozek k němu také vysílal varovné signály, ale jeho tělo už dávno přestalo rozumu naslouchat. Zapíral se tak dlouho, jak dokázal. Čert vezmi budoucnost a všechna rizika. Už je podstoupil. Chtěl jí věnovat lásku, kterou jeho srdce přetékalo. Nějak jí musí dát najevo, že jeho duše už bez ní není celistvá. Jistě ví, jak moc po ní touží jeho tělo. Svědectví o tom tvrdě tlačilo a pulzovalo mezi nimi.

„Už mi to znovu nedělej,” zasténala mu do úst.

Dokonce i když nahlas vyslovila svůj nesouhlas, rukama ho objala kolem krku a jazykem energicky olízla jeho rty.

„Lituji každé chvíle, kdy jsem ti ubližoval.” Hranami dlaní jí nadzdvihl prsa. „Nikdy jsme tě nechtěl zranit ani tě rozladit, Alicie, přísahám.” Rty jí vášnivě přejížděl po krku a slova, která jí těsně u obličeje šeptal, byla skandální a plná erotických příslibů a ona každé z nich milovala.

Zvedl jí tričko a poklesl v kolenou, aby se hlava dostala na stejnou úroveň jako její ňadro. Naplnilo mu dlaň. Vrcholek byl vzrušený a pevný touhou. Znovu po něm přejel jazykem, dokud nebyla vzrušením bez sebe. „Piercei, Piercei.” Jeho jméno jí splývalo ze rtů s tichým sykotem. Ústy obemkl bradavku a zatahal v sladkém, žhavém rytmu.

„Bože, tohle je šílenství.” Vrátil se k jejím ústům a s politováním jí stáhl tričko přes ňadro, vlhké a lesklé od polibku. „Pojď sem,” řekl chraplavě, posadil se na židli a Alicii si stáhl na klín. Zabořil si hlavu mezi její prsa a přitulil se k nim. „Jestli nepřestaneme, vezmu si tě na jídelním stole.”

Sklonila se nad ním, přitáhla si ho k sobě a hlavu mu utopila ve vlasech. „Možná bych proti tomu nic nenamítala.”

„Ach bože, Alicie, nevrť tím zadkem. To mě ničí.” Ale rukama jí zajel k bokům a držel si ji pevně na klíně. „Jak se může něco, co je tak nádherné na dotek, změnit v mučicí nástroj?”

Rty vyhledala jeho ucho a jemně ho ožužlávala. „Seděla jsem ti na klíně tu noc ve srubu. Nezdálo se, že by ti to nějak vadilo.” Svůdný tón, jen podtrhoval hrátky rozdováděného jazyka.

Jenže tenkrát jsem nebyl nacpaný v džínách.” Zavyl, když se na něm jemně usadila. „Tak jo,” zavrčel výhružně a jí se málem vylila krev z žil, jak divoce pulzovala. „Dva tuhle hru můžou hrát.” Rukou znovu zajel pod tričko. „Pak jsem líbal tvoje nádherný prsa, pamatuješ?”

„Hmmm.” Oči se jí zavřely, dech se zrychlil a ztratil svůj pravidelný rytmus.

„Dotýkal jsem se tě jazykem.” Konečkem prstu proklouzl kolem vnějších obrysů ňadra. „Tady.” Opsal hlubokou spodní křivku.

„Tady.” Dotkl se bradavky a ona celá rozdivočelá nadskočila. „Asi takhle.” Přejížděl bradavku konečkem prstu, Alicia vykřikla ve vzpomínce a znovu se dostavila touha. Padla mu na hruď.

Vytáhl ruce zpod trička a všemi deseti se ponořil do té bohaté hřívy. Čelem se pevně dotkl jejího. „Teď tu není vhodné místo ani čas, má lásko, věř mi, jinak bych už byl hluboko v tobě.”

„Piercei!” Povzdechla, zvedla ústa od jeho polibku. „Bude někdy místo a čas?”

Vřele ji objal. „Bože, to doufám. Moc doufám.”

Jeho rty se otevřely nad jejími. Zpečetil tu dohodu polibkem plným lásky. Paže jí spojil za hlavou a ona odpověděla na vroucnost toho polibku.

David s Adamem vtrhli dovnitř. Najednou se prudce zastavili.

Alicia a Pierce od sebe odskočili.

„Mamka a Pierce provozují sex,” zazpíval David nějakou vlastní melodii. „Mamka a Pierce provozují sex.”

Otřesená tím, jak se náhle zjevili a co zpívá její starší syn, Alicia seděla bez hnutí na Pierceově klíně, paže stále kolem jeho krku.

„Davide Russelle, kdes tohle slyšel?”

„Domyslel jsem si to.”

„Dobře, tak už to neříkej. Dokonce ani nevíš, co to znamená.”

„To teda vím.”

„Co tedy?” zeptala se směle, vědoma si toho, že se holedbá.

„Znamená to, když se dva objímají, líbají a leží spolu v posteli.”

S otevřenou pusou na něj zírala. Pak zamrkala a otočila se k Pierceovi s výrazem naprosté nevíry. Křenil se od ucha k uchu, jedno obočí směšně povytažené. Pokrčil rameny. „Ty ses ptala.”

„Vidíš, říkal jsem ti, že vím, co znamená sex,” řekl David a pyšně se šklebil.

Alicia hleděla na své děti, jako by je nikdy předtím neviděla. Pierce se ze všech sil snažil potlačit smích, ale ramena se mu otřásala. Tak vážně, jak jen dokázal, oslovil Davida: „Možná že o tom všechno víš, ale gentleman o takových věcech v přítomnosti dámy nemluví.” Pierce ji šťouchl a zeptal se koutkem úst. „Neznělo to moc prudérně?”

„Neptej se mě na můj názor. Já ani nevěděla, že to slovo zná.”

„Proč sis se svými syny nepromluvila už dávno jako chlap s chlapem?”

„Protože nejsem chlap.”

Sklouzl pohledem dolů. „To jsem si všiml,” připustil, ale znělo to rozmazaně.

„No tak jdeme? Proč není to nádobí umyté? My jsem připravení.”

„Nádobí není hotové, protože jsme s Piercem… mluvili o Disneylandu,” pronesla Alicia škrobeně.

Seskočila mu z klína, narovnala si tričko a prohrábla prsty vlasy.

„Nic jste si nepovídali, vy jste se líbali,” prohlásil Adam kategoricky.

„No, ano, my jsme… no trochu jsme se líbali,” připustila s rudým obličejem.

„Tak půjdeme?” David měl v hlavě jen jedinou věc.

Alicia se podívala tázavě na Pierce. Přes jejich ječení zařval:

„Běžte si pro bundy a čepice, pro všechno, co si chcete vzít, a my zatím doděláme to nádobí.”

David vyrazil ven, ale srazil se s Adamem, který se vracel.

„Tentokrát budete mýt nádobí, nebo se zase začnete líbat?”

„Budeme mýt nádobí,” ujistil je Pierce a nakreslil pomyslný

křížek přes srdce. „Slibuju.”

„Tak jo. Jdeme, Adame. Páni, věřil bys tomu?”

Alicia s Piercem se za nimi dívali. Pak pohlédli na sebe a hlasitě se rozesmáli. Dlouhé minuty nedokázali přestat. „Chceš opravdu strávit volnou sobotu v Disneylandu?” zeptal se a přitáhl si ji do náručí.

„Budeš tam taky?” Položila mu ruce pod límeček košile a prsty

čechrala chlupy na hrudi.

„Vypadá to tak.”

„Pak tam chci taky strávit den.” Sklonil hlavu a políbil ji. „Slíbils Davidovi, že se zase nezačneme líbat,” zamumlala mu do rtů.

„Ten slib ruším.”

Kapitola 8

Chlapci se úžasně bavili. Pierce s Alicií se skoro pořád usmívali. Procházeli se po Disneylandu zavěšeni do sebe nebo šli ruku v ruce, ale pořád se museli dotýkat. Když je okolnosti rozdělily, nespouštěli ze sebe pohled. Kdokoli je pozoroval, musel usoudit, že jsou zamilovaní.

Dnešek patřil jim. Jejich roztržka - pro Alicii stále záhada - byla odsunuta stranou. Oddávali se oboustranným iluzím. Předstírali, že jsou rodina.

Jedli a pili a smáli se a šaškovali a nakonec ještě přemluvili váhajícího Adama, aby s nimi sjel Matterhorn.

„Nebuď mimino,” posmíval se mu David. „Bude to skvělý.

Vážně.”

„Já tady můžu s Adamem počkat,” nabídla se Alicia.

„Ne!” vyhrkl Adam, který nechtěl ztratit tvář. „Chci jet, jenom bych… můžu sedět vedle Pierce?”

Pierce mu vjel rukou do vlasů. „Jistá věc. S kým myslíš, že jsem počítal, že mě bude držet za ruku?”

Adam se vklínil mezi Pierce a Alicii. Oči měl zavřené, tělo napjaté, celý se mezi nimi krčil. Ale ta jízda se mu líbila a prosil o další. Tentokrát seděl na předním sedadle vozíčku, David za ním, pak Alicia a Pierce. Seděli obkročmo na vycpaném sedadle.

„Piercei!” zašeptala šokované ve chvíli, kdy vozík zajel do temné jeskyně a jeho ruce ji zezadu objaly a pak podle libosti bloudily po celém těle.

„Copak?”

„Nemyslím, že tohle je v Disneylandu dovolené.” Ani si neuvědomovala, jak to při té raketové rychlosti nadskakuje, a padla

mu hlavou na hruď. Chlapci ječeli nadšením, hráli si na kosmické lodě a nevšímali si dospělých za sebou. Pierceovy pátrající rty našly její ucho. „Je to dovolené, ale nesmí nás chytit.” Jazykem se dotkl lalůčku. „Kromě toho nemáš co mluvit. Jen se podívej, cos mi provedla?” Široce rozprostřel ruku na jejím žaludku a přitáhl si ji víc k sobě, dokud se nedotkla jeho přirození. Zasmál se, políbil ji na krk a dál ji náruživě laskal, dokud jízda neskončila.

Když vyšli do sluneční záře, Pierceův úsměv připomínal škleb kočky, která slízla smetanu. „Pokud jde o mě, nikdy se téhle atrakce nenabažím.”

Alicia měla tváře poseté červenými skvrnami a rychle si nasadila sluneční brýle v naději, že zakryjí ruměnec.

„Pojď blíž, ženská,” zavrčel Pierce jako jeskynní muž a přitáhl si ji do náručí.

„Ježíš,” obrátil se Adam k bratrovi. „Myslím, že se zas začnou líbat.”

„Ale vůbec ne,” bránil se Pierce se smíchem. „Jen jí chci svěřit tajemství.” Nadzvedl jí vlasy a něco jí zašeptal do ucha. Alicia se odtáhla a překvapeně se na něj podívala. „Tak co ty na to?” zeptal se.

„Skvělé,” zakoktala se. „Ale jsi si jistý? Nebudeš moc unavený?”

„Ty ano?” Zavrtěla hlavou a široce se usmála. „Tak běž zavolat.

Počkáme na tebe ve frontě u Šaška.”

Když se k nim za pět minut připojila, řekla Pierceovi. „Všechno je zařízeno.”

„Úžasné.” Objal ji.

„Co je zařízeno?” zeptal se David.

„Líbilo by se vám strávit noc u babičky s dědou?”

„Vypadám dobře?” zeptala se Alicia nervózně, když se prohlížela v zrcadle.

„Jistě, vypadáš skvěle,” houkl David a ani nezvedl hlavu od knihy, kterou listoval. Adam zívl. Jeho Mickey Mouse měl každé ucho jinam, ale on sám byl tak unavený, že si toho ani nevšiml.

„Děkuji mnohokrát,” zamumlala Alicia. Co očekávala? Pořád v ní viděli jen maminku. Chtěla, aby ji pochválili, že vypadá nádherně, oslnivě, senzačně. Přála si, aby ji tak viděl Pierce na jejich skutečně

první schůzce. Nemohla uvěřit, když jí to pozvání zašeptal do ucha, zatímco byli obklopeni rámusem zábavního parku.

„Vadilo by tvým rodičům, kdybychom jim podstrčili na jednu noc kluky? Rád bych tě pozval na večeři, trochu si zatancoval, všechno, co chceš. Pak bych ti chtěl ukázat svůj dům.” Že je zvaná, aby tam strávila noc, bylo nad slunce jasné. Od té chvíle už uběhla hromada hodin, ale srdce se jí dosud nezklidnilo. Neměla bys chodit. Může ti ublížit, Alicie, ozýval se uvnitř varovný hlásek. Ale chtěla s ním strávit noc v soukromí. A co zítřejší noc? A tu další?

„Proč se tak fintíš?” přerušil David její úvahy.

„Chci se Pierceovi líbit. Pozval mě na večeři.”

„Proč nemůžeme jít taky?”

„To je restaurace pro velké.”

Zazvonil zvonek. „Já otevřu,” křičeli chlapci unisono a vyběhli z ložnice. Adam se naprosto probral.

Alicia byla vděčná za těch pár okamžiků samoty. Potřebovala si všechno srovnat v hlavě. Vypadá světácky, jako by si vyrazila s úspěšným a atraktivním mužem každý víkend, jako by to nebylo něco neobvyklého? Ne. Vypadá nervózně. Je nervózní. Ruce se jí chvěly, když se postříkala svým nejvzácnějším parfémem.

Co se stalo s královnou krásy kampusu, u níž muži žebrali o schůzku? Zamilovala se, vdala, porodila dvě děti, ztratila svou lásku. Na vlastní oči se přesvědčila, jaká rizika přináší život, a ztratila hodně ze své sebejistoty.

Nějak se jí podařilo vykoupat, umýt, upravit si vlasy a udělat manikúru v zázračně krátkém čase. Vybrala si přiléhavé svůdné černé šaty, které kopírovaly křivky jejího těla. Úzký výstřih klesal hluboko pod prsa, lem šatů jemně vířil kolem kolen. Vhodně jej doplňovaly punčochy kouřové barvy a černé střevíčky na vysokém podpatku s napodobeninou diamantu na špičkách. Vlasy měla vyčesané do volného uzlu a schválně ignorovala rozpustilé pramínky, které z něj vykukovaly. Uši jí zdobily diamantové per-ličky, jediné klenoty, které si vzala.

Když se prohlížela v zrcadle, došlo jí, že obraz ženy znalé světa neodpovídá rozklepané osůbce uvnitř.

Vzala si kabelku a tašku na přespání, kterou si pro sebe diskrétně zapakovala, zhasla světla a opustila bezpečí ložnice. Na chvilku se zastavila ve dveřích obýváku a pozorovala Pierce, jak čte chlapcům z

obrázkové knížky Peter Pan, Davidovy upomínky na Disneyland. Kluci mu seděli každý z jedné strany pod paží a tulili se k němu.

Když vzhlédl a spatřil ji, podíval se ještě jednou.

Pokud šlo o Pierce, kapitán Hook klidně může navždy zůstat ve spárech krokodýla. Slova příběhu mu zamrzla v hrdle. Chlapci zvedli hlavy, protože nějak vycítili silný náboj okamžiku a zůstali díkybohu zticha. Pierce se pomalu vymanil z jejich objetí a vstal. Došel k ní jako zhypnotizovaný. Opravdu z ní byl ohromený.

„Vypadáš nádherně.” Vzal ji za obě ruce a uctivě ji políbil na tvář.

„Diky.” Hlas měla hedvábný, rozechvělý a nesmírně, ale

přirozeně sexy.

„Připravena?”

Přikývla. Pobrali všechno, co si chlapci připravili na noc k babičce a dědovi. Nebylo to snadné, ale všechno se to podařilo vtěsnat do Pierceova vozu. Nadšení jejích synů nad autem a nahromaděná hyperaktivita po dnu stráveném v Disneylandu se spojily a Alicia byla nesmírně šťastná, když spatřila v dohledu dům svých rodičů.

Jakmile předali chlapce, rozloučili se a Pierce s Alicií v autě osaměli. „Co jsi napovídala matce?” vyzvídal.

„O čem?”

„O tom, proč chceš u ní nechat chlapce na noc.”

„Řekla jsem, že to bude jednodušší, než abychom si je vyzvedávali někdy o půlnoci a tahali je domů. Řekla jsem, že si chceme tu večeři užít.”

„Opravdu?”

„Nebo ne?” Odhadla ho špatně? Bylo to pouze přání, které se stalo otcem myšlenky, že stráví noc spolu? Bože! Vypadá jako příliš dychtivá vdova, která se pokouší polapit manžela?

Natáhl se k ní, vzal ji za ruku a přitáhl si ji k ústům.

Přejel rty po kloubech. „Tohle není konkurz, Alicie. Řídíme se citem. Proč jsi tak nervózní?”

Zasmála se, sotva popadala dech. „Vím, že je to směšné.”

„Směšné ne, roztomilé,” řekl chraplavě.

„Já prostě jen nechci, aby sis myslel, že jsem si -”

„Nemyslím si nic než to, že jsi ta nejžádoucnější žena, kterou jsem kdy poznal. A to nemluvím jen v termínech sexuality. Po všech

stránkách tě shledávám vzrušující a okouzlující. Potřebuju tě ve všech směrech, v jakých muž potřebuje ženu. Tvoji něhu, tvůj smích, tvou péči.” Otočil jí ruku dlaní nahoru a dotkl se jí jazykem. Po stehnech se jí rozlilo vzrušení, postupovalo vzhůru celým tím ženským tělem, prostupovalo každý životně důležitý orgán až k pr-sům. „Moc by se mi líbilo spát s tebou dnes v noci v jedné posteli. Ale jestli ne, nijak to nezmění to, co k tobě cítím. Miluji tě.”

Zastavil auto před restaurací a paži položil na zadní opěrku sedadla. Mlčky si ho prohlížela. Poplácal ji palcem po ruce a očima hltal její obličej. „Alicie, nezáleží na tom, co se stane, nezáleží…”

Zarazil se, podíval se dolů na jejich spojené ruce a pak pokračoval. „Chci, abys věděla, že dnešní den byl jeden z nejlepších a nejproduktivnějších v mém životě. Miluji tvé kluky. Miluji tebe. Celým srdcem. Nic, opravdu nic to nemůže změnit, a taky to nikdy nezmění.”

Naklonil se přes ruční brzdu, položil své rty na její a políbil ji. Přestože se dotýkali jen rty a rukama, držel ji tak pevně, jako by kolem ní ovinul sametové stuhy a přitáhl si ji k sobě. Volnou ruku mu položila na klopu a nachýlila hlavu, aby měla ještě těsnější kontakt s jeho ústy. Cítila, že všechno, čím je, vplouvá do něj a splývá s ním. Rozevřela rty, když mezi ně vklouzl jako hádě jeho jazyk a dotkl se špičky jejího.

Dveře na straně řidiče se náhle otevřely. „Tě pic, promiňte, pane Reynoldsi.”

„To je v pořádku,” ujistil Pierce portýra. Odtáhl se od ní, ale oči z ní nespouštěl. „Už jsme připraveni vyrazit.”

Alicia si tím nebyla jistá. V tomhle okamžiku nevěděla, jestli dokáže jít, stát, dýchat. Její reflexy se jí nebezpečně proháněly tělem, hlava se jí točila, duše se vznášela. V Pierceově kouzelném objetí ztrácela sama sebe a ochotně se poddávala jeho uhrančivé síle.

Ten polibek prostoupil jejím tělem jako magický opar, vnímala ho v zátylku, v prsou, žaludku, štěrbině mezi stehny, jamkách pod koleny i na chodidlech. Pierce ji stále omámenou vyvedl z auta, obratně ji nasměroval ke skleněným dveřím restaurace a cestou ještě dal nepřiměřeně vysoké spropitné vrátnému, který přerušil jejich polibek.

Restaurace nepatřila k těm pompézním místům, kam přicházejí stávající i budoucí celebrity, aby se mihly před nováčky v

Hollywoodu, ověřily si účinek nového liftingu a zjistily, co je na Rodeo Drive nového. Byla rafinovaná, nenápadná a elegantní. Interiér byl tlumený jako hudba houslí a klavíru. Uctivá armáda číšníků se pohybovala tiše a neviditelně.

„Váš stůl jé připraven, pane Reynoldsi,” zamumlal vrchní číšník, když je přivítal. „Tudy.”

Šli mu v patách a hlavy u stolů se za nimi otáčely. Bez zbytečné namyšlenosti musela Alicia připustit, že tvoří pozoruhodný pár. Pierce měl tmavý, téměř uhlově černý oblek, košili barvy slonoviny a hedvábnou kravatu s kapesníčkem připomínající svým odstínem vyzrálé burgundské. Upravené vlasy mu zářily, ale pořád si udržovaly ten rošťácký přídech, jako by je prohrábl rozmarný větřík nebo ženské prsty.

Když se usadili, Pierce si prohlížel nabídku vín a Alicia nevlídně prohodila: „Zdá se, že tě tu každý zná. Chodíš sem často?”

Usmál se tomu nepříliš skrytému projevu žárlivosti. „Často tady hostím potenciální klienty.”

„Chceš na ně udělat dojem.”

„To víš, že jo. Po takové večeři nám obvykle ten kšeft zadají.” Škodolibě neuspokojil její ženskou zvědavost, pokud šlo o dámskou společnost, kterou možná do restaurace přivedl. Stejně to nehrálo žádnou roli. „Co si dáme k jídlu? Budeme pít červené, nebo bílé víno?”

Později by nedokázala říct, co jedla. Věděla jen, že to chutnalo skvěle. Její chuťové pohárky se otevřely báječným kombinacím a rozmanitým vůním. Ale všechny její smysly vnímaly intenzivněji. Byla v náladě, ale nemělo to nic společného s vínem.

„Můj žaludek je z toho celý pryč.” Číšník sklízel talíře po

předkrmu. „Je zvyklý na hamburgery a rychlé občerstvení.”

„Jsem rád, že ti chutná. Jako dezert doporučuji jahody Romanov.”

„To bych už nemohla, opravdu.”

Mohla, snědla je a užila si každé hříšně sousto.

„Piercei?”

„Ano?” Vzal ji za ruku přes stůl ozářený svícemi a číšník, který poznal, že už ho nebudou potřebovat, odplul jako duch.

„Promiň, že vyzvídám,” začala, „ale často snižuješ svůj profesionální úspěch, zlehčuješ ho. Proč? Většina mužů by se s ním chlubila.”

Otočil jí ruku dlaní nahoru a prstem objížděl téměř neznatelné čáry. „Nemám pocit, že bych byl až tak úspěšný, Alicie. Nedávno jsem se vzbudil a zjistil, že všechno v mém životě se posuzuje jen finančními měřítky. Je tohle úspěch? Kdysi jsem si myslel, že ano. Teď už si to nemyslím.”

„Vypadá to, že máš své priority nalinkované. Nicméně finanční a profesionální úspěch není nic, za co by se člověk musel stydět.”

„Pokud je to všechno, na čem ti v životě skutečně záleží, pak máš pravdu.”

„Nerozumím ti,” zavrtěla hlavou. „Proč jsi tolik sebekritický?”

„Kde je manželka, děti, domov, které by muž mého věku měl mít? Potom, co mi ztroskotalo první manželství, jsem se nikdy necítil způsobilý na další, spíš kvůli vlastní lhostejnosti a naprosté lenosti. Jen v posledních několika týdnech jsem se choval k vlastní dceři jako pořádný otec. Bože, lituji všech těch let, kdy jsme mohli s Chrissy jeden pro druhého něco znamenat. A je zatraceně jisté, že to nebyla její chyba. V těch sférách života, kde opravdu na něčem záleží, se cítím jako naprostý břídil, neexistuje nic, na”co bych mohl být hrdý.” Vzal jí obličej do dlaní a ona se do nich opřela. „Proto bych si přál…”

„Přál co?”

Odvrátil pohled a několik vteřin těkal očima unaveně kolem. Nakonec se na ni znovu podíval a jeho hloubavý výraz se změnil. Věděla, že tohle téma je uzavřené. „Přál bych si, aby sis se mnou dneska zatancovala. Tancuješ ráda?”

Šli do jednoho z těch nóbl nových klubů, kde člověk natrefí na všechny věkové i společenské kategorie, od punkerů s růžovými a modrými vlasy až po dámy zabalené v činčilách. Zrcadlová podlaha odrážela bláznivě vířící těla. Na zdech se kmitaly záběry z filmů, všechno od Charlie Chaplina až po erotické scény. Hudba ječela a urážela ušní bubínky každého soudného posluchače.

„Jsi pořád ten mužský, který si dneska odpoledne koupil tričko s Kačerem Donaldem?” Alicia musela na svého partnera křičet přes bušící basy a ječivý diskant.

„Stejný. A ty jsi ta dáma, co se cpe kornouty se zmrzlinou a jezdí na kolotoči?”

„Přiznávám.” Zatočila se a ukázala přitom pěkný kus stehna. „Ale tohle je taky zábava.”

„Jediný problém spočívá v tom -”

„Cože?” vykřikla a přidržela si ruku u ucha jako hrníček.

Přišel blíž a položil jí ruce do pasu. „Říkal jsem, že jediný problém je v tom, že tu nehrají žádné ploužáky. Chlapi nikdy nemůžou držet své děvče v náručí.”

„To kvůli tomu, že sotva rozeznaj, kdo je chlap a kdo ženská.”

„To je pravda,” připustil a rozesmál se. „Ale já určitě poznám, že jsi děvče.” Ruce mu vyjely vzhůru po bocích, až se jí hranou dlaní dotkl ňadra a malinko, ale znatelně stiskl. Taky se nedalo pochybovat o třpytu v jeho očích. „Znám místo, kde si můžeme ploužák zatancovat.”

Alicia neprotestovala, když ji vzal za ruku a vedl ji kakofonií davu. Řídil svůj sportovní vůz s pravou rukou na jejím koleni, když zrovna neřadil. Jeho dům stál na kopcích nad městem a Alicia, jejíž rodina patřila odjakživa ke smetance, pociťovala úctu, když projížděli železnou branou a otevřeli ji dálkovým ovladačem. Upravený trávník byl v bezvadném stavu, příjezdová cesta široká. Zastavil před domem rozkročeným doširoka jako ranč.

„Nenech se unést,” odfrkl posměšně. „Je to jen velký prázdný

dům.”

„Nádherný dům.”

„Právě proto je škoda, že je prázdný. Někdo by si ho měl užívat.

Nikdo to ještě neudělal.”

Vnitřek domu splňoval vše, co sliboval exteriér. Místnosti byla prostorné a dobře rozložené, vkusně a nákladně zařízené v neformálním kalifornském stylu. Podlahu z tvrdého dřeva pokrývaly tu a tam koberečky. Trámové stropy byly vysoké, necudně odhalená okna nabízela úžasnou vyhlídku na světla města roztroušená v třpytivém závoji pod nimi.

„Je to nádherné, Piercei.”

„Teď už ano.” Přitáhl si ji blíž a pevně ji sevřel, pomalu jí houpal dopředu dozadu. „Způsobila jsi v domě zázrak, cítím, že sem patříš.” Rty měl žhavé, když se pohnuly na jejích. Slabě, krátce, dráždivě.

Sklouzly na krk, putovaly dál přes bradu, za ucho a dolů po hrdle.

„Dala by sis něco k pití?”

„Ty bys tohle přerušil a šel to namíchat?”

„Ano.”

„Ne, děkuji.”

Jeho úsměv se vpil do jejího a jazyk se usadil v teplém, vlhkém hedvábí úst. Ruce si klestily vlastní cestu po zádech až k pasu. Pak jí dlaněmi objal zadeček a troufale ji přitiskl ke svému vzrušenému mužství. Zavrtěla se a cítila, jak se souhlasné mručení nese ozvěnou v jeho hrudi. Cítila, jak jí paže těžknou rozkošnou malátností, ale navzdory zemské přitažlivosti se zvedly a lenivě ho objaly kolem krku. Konečky prstů mu laskala ušní lalůčky.

„Myslel jsem, že jsme sem přišli na ten ploužák.” Zvedl hlavu, v

očích měl škádlivý výraz. Nosem hravě strkal do jejího.

„Rozhodně. Jen jsem se držela zpátky, dokud mě nepožádáš o tanec. Kde je hudba?”

Vzal ji v pase a vedl ji ke knihovně, která zabírala celou stěnu a v níž byly poskládané jednotlivé díly stereo zařízení. Ovládací panel vypadal složitější než v letadle, ale cvaknutím několika vypínačů se začala linout tichá hudba ze strategicky umístěných reproduktorů.

Alicia se dala znovu obejmout, pažemi si ji přitáhl v pase. Ona mu své zkřížila za krkem a položila si mu hlavu na hruď.

„Víš, co jsem u tebe zaregistroval jako první?” zašeptal jí do vlasů.

„Moji hloupost Nemohl jsi uvěřit, že někdo vyrazí na týden do lesů bez baterky.”

Zasmál se. „Ještě předtím.”

„Takže sis myslel, že jsem hloupá.”

„Možná jen trochu roztržitá.”

„No, nemohla jsem tvou pozornost připoutat svým zjevem, protože jsem byla urousaná jak utopená myš. Musela to být moje oslnivá konverzace.”

„Spíš jsi koktala.”

„To je od tebe galantní, že mi to připomínáš.”

„Poddáš se? Bylo to tohle.” Pohladil ji po zadku, rukama klouzal po té jemné křivce.

Odstrčila se od něj a předstírala rozhořčení. „Ty jeden přízemní, neomalený, chlípný, šovinistický, nadřazený -”

„Nic víc jsem neviděl,” prohlásil v sebeobraně a rychle si ji přitáhl zpátky, až mu jemně zavadila prsy o hruď. „To je ta nejrozkošnější prdýlka, jakou jsem kdy viděl.”

„A už jsi jich viděl spousty, předpokládám.”

„Žárlíš?”

„Jsem zelená závistí.”

„Prima.”

Překypovala žárlivostí, nevrazila na každou ženu, kterou kdy držel v náručí, laskal ji rukama, líbal na ústa. Kolik jich přivedl do tohohle domu, aby si s nimi zatancoval? Kolik se jich pohybovalo po těchto místnostech v rytmu tak pomalém, že se ani s veškerou fantazií nemohl považovat za waltz.

„Nemáš důvod žárlit. Na nikoho.” Šeptající rty našly znovu ty její. Tím polibkem z ní vysál veškerý život zůstala naprosto vyprahlá, ale přitom živá víc než kdykoli předtím.

Když nakonec vyprostila ústa ze sladkého umírání, váhavě otevřela oči. Nevšimla si, kdy odešli z jedné místnosti a vstoupili do další. Byla to jedinečná cesta časem, vesmírem. Teď zaregistrovala, že jsou v herně a ona se zadkem opírá o kulečník. „Ty hraješ?” Místo hlasu jí z úst vycházely pouze obláčky vzduchu, které se nějakým způsobem spojily ve slova.

„Hmmm.” Nádherně ji uvěznil mezi sebou a stolem, tiskl k ní ústřední bod svého těla a z účesu jí začal vyndávat vlásenky. Šikovnými prsty objevoval jednu po druhé, stiskl ji a vytahoval s nekonečnou trpělivostí, pomalu, jako by z ní sloupával jednotlivé části oděvu. Její vlasy mu stékaly přes ruce v proudu roztaveného zlata. Zabořil si do nich obličej.

„Je to těžké?”

„Hmmm.”

„Hraješ výborně?”

„Jsem naprostý expert.”

Teď měl ruce na jejích prsou, jemně je mnul, až zasténala.

„Nejspíš sis vypracoval úžasnou techniku.”

„To všechno záleží na tom, jak si připravíš koule a zamíříš tágem.”

Odtáhla ústa z jeho konejšivé moci a pohlédla na něj očima zúženýma podezřením. „Mluvíš zajisté pořád o biliáru?”

Obočí mu rošťácky vylétlo. „Samozřejmě. Cos myslela?” Rukama ji objal v pase a snadno ji zvedl na stůl. Téměř okamžitě si lehla, stačil jen slabý stisk ramen. Položil se na zelený plstěný potah a zakryl její tělo svým. Neodbytné rty žádaly protějšek. Jazyk jí projel ústy jako pochodeň a zažehl požár, který se neovladatelně rozšířil po celém těle.

S prsty zabořenými do jejích vlasů je překulil, dokud se neocitla nad ním. Vracela mu divoce polibky vedena rozkošnickým příslibem jeho úst. Z hrdla se mu draly čím dál naléhavější zvuky, rozvážně jí rozevřel zip šatů a pak se rukama přesunul dopředu. Ukazováčkem zachytil kousíček látky a stáhl uvolněný živůtek. Vrcholky jejích ňader bujely přes krajkový lem podprsenky. Laskal je očima, pak konečky prstů, nakonec ústy. Zvedl hlavu ze stolu, jeho vášeň narůstala s každým polibkem.

„Piercei,” vzdychla. Zavlnila se proti němu jako rozmazlená kočka. „To je dekadentní.”

„Čistě dekadentní.” Bradou se jemně otíral o její. Něžně ji oždiboval rty. „Jsi nádherná.”

„Jsem matka dvou dětí,” zasténala tiše. Bičující jazyk jí vzrušoval.

„Ta tvoje skvostná prsa to dokazují. Ach bože, Alicie, já tě potřebuju.”

Znovu je otočil a zíral na ni tázavým pohledem planoucích očí. Rozhozené vlasy na zelené plsti jí propůjčovaly zdání bezbrannosti. Oči jí hořely touhou, rty měla měkké, vlhké a lákavé. Ležela s pažemi podél těla, zranitelná i prostopášná. Vypadala nevinně a svůdně zároveň. Pierce chtěl obojí.

Beze slova jí pomohl ze stolu a vedl ji chodbou do ložnice, kterou jí už předtím ukázal. Nenabídl jí žádnou omluvu za romantickou atmosféru, kterou záměrně vyvolal. Světla byla tlumená. Z nějakého neviditelného zdroje se linula hudba. Ve stříbrném kbelíčku se chladila láhev šampaňského.

Když procházeli obývákem, zvedl tašku s věcmi na noc, kterou tam předtím odložila. Teď ji Alicii podal a něžně se usmál. „Neměj pocit, že mi něco dlužíš. Vezmu tě domů, jestli chceš.”

Nikdy ho nemilovala víc než v téhle chvíli. Myslel na ni, ne na sebe. Dotkla se jeho úst jedním prstem. „Já zůstávám. A Piercei,” ztlumila hlas a nesměle se odvrátila. „Byla jsem u gynekologa a postarala jsem se… no, však víš.” Než se pohnula, ani se na něj nepodívala.

V jeho přepychové koupelně našla něco, co ji překvapilo a dotklo se jí očividnou sentimentalitou. Žádost, kterou by Pierce nikdy nevyslovil nahlas. Láskyplně se usmála a začala se svlékat.

Než otevřela dveře, zhasla světlo, takže vkročila do šera. Seděl na pelesti a otvíral šampaňské. Zvedl k ní oči, zeleně žhnuly přes celou místnost. „Dovol, abych si tě prohlédl.”

Když se pohnula, černé negližé se kolem ní vlnilo jako průsvitná,

měkká, svůdná křídla padlého anděla. „Jak jsi k tomu přišel?”

Zvedl se. Měl na sobě krátký kabátek jako úbor na karate. Sahal mu do půli stehen. Byl šedý se zeleným lemováním. Vypadal v tom skvěle, hruď měl širokou a chlupatou ve špičatém výstřihu, který spadal až do pasu. Nohy měl štíhlé a dobře stavěné, samý sval od pravidelného běhání.

„Ukradl jsem to ze srubu, když jsem odjížděl.” Jeho stydlivá zpověď jí naplnila srdce láskou, až to zabolelo. „Nedělal jsem si naději, že tě v tom uvidím. Jen jsem si to chtěl nechat.” Když k ní došel, objal ji kolem krku. „Představoval jsem si tě v tom tisíckrát, ale tys moje představy překonala.”

Její tělo bylo pod průhlednou látkou snadno viditelné. Očima obdivoval každý detail. Dalo to obrovskou práci se ovládnout, ale spokojil se s jemnými polibky, třel své rty o její. Hodlal s ní zacházet jako s nevěstou, pečovat o ni. „Dej si se mnou trochu šampaňského.” Nalil jen jednu sklenku a nabídl jí jako první. Napila se. Šumivé víno bylo lahodně studené a štípalo do jazyka, ale ani zdaleka nebylo tak opojné jako Pierce. Vstřebávala jeho vůni, barvu jeho pleti, vlasů

a očí, strukturu jeho těla, viditelné plošky i zákoutí obličeje.

Zatímco stále držela sklenku, zvedl ji ke svým rtům a napil se, ochutnával víc ji než šampaňské. Pak postavil víno stranou a přitáhl si ji na postel. Pozorovala ho s dychtivým okouzlením, pomalu si rozvázal uzel v pase a shodil ze sebe kabátek.

Jeho mužná nahota ji vzrušila, uvnitř jí všechno vřelo a hnalo se k pulzujícímu středu. Chtěla se chlípně pást očima na každém centimetru jeho těla. Jak může ona, Alicia Russellová, pociťovat tak silnou žádost při pohledu na nahého mužského? Ale nebyl to jen nějaký nahý mužský. Byl to Pierce. A ona ho milovala. A i když jí jeho tělo připadalo báječné, toužila především po tom muži samotném.

Klekl si vedle ní a zamilovaně si ji prohlížel od hlavy k patě. V očích, jimiž ji oceňoval, zářilo romantické světýlko. „Miluju tvoje ústa.” Opsal jejich kontury prstem. „To, jak jsou vykrojená a jak chutnají.” Odvážila se dotknout jazykem konečku toho prstu.

Okamžitě ostře sykl. Povzbuzena semkla kolem něj rty a jemně sála.

„Bože můj, Alicie,” mumlal. Sklonil hlavu, odsunul ten prst z jejích úst a nahradil jej jazykem.

Málem se nechali strhnout. Násilím zvedl hlavu, aby unikl jejímu polibku. Rukama jí hladil hruď a pak je rozprostřel na prsou. Bradavky trčely proti pavučinkovému vězení noční košilky. Sklonil se nad nimi, jednu olízl, slyšela, jak jazyk škrábe o krajku.

„Ach, Piercei, Piercei.” Pohazovala hlavou na polštáři a netrpělivými prsty popadla plnou hrst jeho vlasů. Jeho laskání bylo troufalé a dokonalé, brzy se svíjela pod náporem vášně.

Z její odezvy začínal ztrácet rozum. Drobnými polibky jí líbal bříško, všetečným jazykem si prohlížel pupík, laskal ji níž a níž, dokud necítila, jak se dotkl venušina pahorku. Jemněji roztáhl stehna a lehl si mezi ně. Zvedl košilku. Cítila vlhké dotyky jeho úst na břichu a dál v měkkém trojúhelníku i na stehnech. Nakonec mezi nimi.

Obratně ji vzrušoval žadonícími ústy a hbitým jazykem. Vystavovala se té nádherné smrti znovu a znovu, jen aby se vrátila zpátky, chycená v pasti odkládaného blaha. Už nemohla popadnout dech a nahlas prosila o dovršení. Poslechl. Dotkl se pramene veškeré její touhy a zvedl stavidla vášně.

Srdce jí explodovalo v oslepující záři. Její tělo zrychlilo a dralo se mu vstříc. Zalil ji ten nejintenzivnější nápor radosti, jaký kdy zažila, a když jí hruď a břicho rvala extáze, rozvzlykala se. Pak se nakonec snesla z vrcholu, zděšená sama sebou, a odvrátila hlavu, jakmile se nad ní Pierce zvedl. Tváře měla mokré slzami.

„Jsi neuvěřitelně krásná. Úplně celá. Prosím, neplač.” Ta slova jí

říkal těsně u úst. Prstem jí zvedl bradu, aby se na něj podívala.

„Nikdy bych neudělal nic, abych ti jakkoli ublížil. Miluji tě, Alicie. Jen jsem chtěl ukázat, jak moc.”

Objala ho pažemi. „Ach, miláčku, tys neudělal nic, kvůli čemu bych plakala.” Slzy jí stékaly z koutků očí, ale byly to slzy radosti.

„Jen prostě nemohu uvěřit, že by někdo dokázal milovat tak nesobecky, že by mě mohl tolik milovat.”

Políbili se. Rukou mu sjížděla po těle, v záplavě pocitů zaznamenávala každý objev. Měl širokou, zarostlou, dobře vyvinutou hruď a ploché, pevné břicho. Prsty sledovala chlupy zužující se v hedvábné stuze až k ohanbí. Odvážila se dál, těsně u ucha slyšela

jeho chraplavý dech. Když prsty obemkla jeho mužství, zabořil hlavu mezi její prsa a zasténal její jméno. Chtěla mu vrátit kus toho daru, který jí věnoval, laskala ho, dokud ho vůle neopustila.

Tentokrát dosáhli vrcholu zároveň v rychlém, hlubokém splynutí. Držel ji pevně, nepohyboval se, jen vychutnával nepopsatelnou extázi v kolébce jejího těla. Pak pomalu začal přirážet.

„Nikdy nezapomeň, že tě velmi miluju,” Šeptal jí naléhavě.

„Miluju tě, Alicie. Vždycky si to pamatuj. Miluju tě.”

„A já tebe.” Ovinula se kolem něj tak těsně a zvala ho k sobě tak hluboko, jak jen bylo možné. „Tolik tě miluji.”

„Miláčku, má lásko.” Držel se zpátky, dokud se pod ním znovu nezachvěla a dokud necítil, jak uvnitř pulzuje. Pak přestal vzdorovat své duši a nechal tělo, aby se plně oddalo její lásce.

„… a babička upekla k večeři pizzu, ale ne tu mraženou, jako

děláš ty. Zadělala na ni v míse.”

„Díky, babi,” řekla Alicia suše a Pierce se usmál. Od chvíle, kdy je vyzvedli, kluci mleli a mleli o všem, co se přihodilo od té doby, kdy je opustili.

„Děda s námi hrál dámu, ale myslím, že nás nechal vyhrávat.”

„U televize jsme jedli popcorn. K snídani nám babička udělala vafle a párek.” Adamovy dobré časy se měřily žaludkem. „Dala nám cukroví, protože jsme všechno snědli.”

Alicia zvedla oči k nebi. „Příští týden zajdeme k zubaři. Den v Disneylandu a noc s dědou a babičkou představují cukrovou injekci do každého zubu.”

„My jsme se fakt úžasně bavili,” prohlásil David. „Taky jste se bavili dobře?”

Pierce sklouzl významným pohledem na Akcii, ta se začervenala, a to si myslela, že se jí po té společně prožité noci nemůže stát „Ano, bylo to fantastické,” pronesl ospale.

„Co jste dělali?”

„Spoustu legračních věcí,” odpověděl Pierce rozmarně a Aliciiny tváře ještě víc zahořely. Rozesmál se nahlas.

U domovních dveří vyzvala chlapce, aby si vzali tašky, které měli na noc u babičky, do svých pokojů a vybalili si. „Všechno si uložte na místo, prosím.”

David se ještě na prahu haly otočil. „Skoro jsem zapomněl. Chtěl jsem se Pierce na něco zeptat.”

S tichým souhlasem Alicia a Pierce své city před chlapci netajili. Měl paži kolem jejích ramen a ona ho volně držela v pase. Hlavou se mu pohodlně opírala o hruď.

„Copak?” zeptal se Pierce.

„Jedeme se skautem přes noc kempovat. Protože nemám taťku, říkali, že si můžu pozvat někoho jiného. Chtěl jsem nejdřív poprosit Cartera, ale raději se ptám tebe.”

„Díky za tu poctu,” řekl Pierce s úsměvem. Bezděky se dotkl prsty Aliciiných vlasů v zamilovaném gestu. „Kdy to je?”

„Příští měsíc.”

Alicia cítila, jak se Pierce okamžitě zarazil. Zdálo se, že se od ní odvrátil, stáhl se do sebe, postavil neviditelnou zeď a je nechal za zavřenými dveřmi. Ruka mu klesla a přestala hladit vlasy, paže na ramenou se napjala, pak spadla bezvládně na bok.

Celé jeho tělo se napjalo, jako by něčemu těžkému vzdorovalo.

Zvedla hlavu. Kousek se odtáhla, aby na něj lépe viděla. Obličej měl pustý, oči prázdné. Věděla, že se ztratil do země nikoho. Ale tentokrát spíš než aby cítila zoufalství, ji popadl vztek. Jak se opovažuje tohle dělat po včerejšku, po poslední noci, po všech těch vyznáních lásky.

„Půjdeš, Piercei?” zeptal se David.

„Promluvíme si o tom později, Davide,” řekla a násilím se nutila, aby to znělo mírně, i když se jí chtělo řvát. „Běžte s Adamem nahoru a udělejte, oč jsem vás prosila. A pak si trochu odpočiňte, dívejte se třeba na televizi. My si chceme s Piercem promluvit.”

„Tak jo,” souhlasil beznadějně a loudal se k hale.

Pierce zíral na podlahu. Když byl David z doslechu, zvedl hlavu.

Oči měl chladné. „Nebudu s ním moct jet. Prosím, omluv mě.”

„Čerta starýho tě omluvím,” vyštěkla. „Komu řekneš, aby tě omluvil u mě? Zase se hodláš ztratit, co?” Popadla ho za paži a ze všech sil s ním zatřásla. Nikdy nebyla bojovník, člověk, který ve fyzickém násilí vybíjí svůj hněv, ale chvěla se zlostí a přála si ho uhodit. „No, tentokrát chci vědět proč. Jak se můžeš takhle změnit v kus ledu po včerejší noci?”

„Včerejší noc byla nejkrásnější v mém životě. Myslel jsem to vážně, když jsem říkal, že tě miluji.”

„Tak proč?” křičela. „Proč z toho zase couváš? To chceš přece právě udělat, nemám pravdu?”

„Ano.”

„A tentokrát nikdo z rodiny nezasáhne, nebo ano? Nevrátíš se, že?” Pohledem se zabořil do jejího.

„Ne. Nevrátím.”

Stáhla se. Nemyslela si, že to řekne s tak naprostým přesvědčením. Přiměl ji, aby odkryla karty, a ona litovala, že se mu vnutila. „Po včerejšku?” Hlas vypovídal službu. Lámal se bolestí, když chtěla, aby prozrazoval vztek a nenávist, jakou k němu v téhle chvíli cítila. „Ty můžeš po včerejšku jen tak odejít a ani se neohlédnout?”

„Musím.”

„Přestaň s tím! Nemusíš.”’

„Musím.”

„Proč?”

„Nemohu si dovolit zůstat s tebou a s chlapci. Bylo by to čím dál obtížnější. Věř mi, pro všechny bude nejlepší přerušit to hned teď.”

„Tomu nevěřím.”

„Věř mi.”

„Včerejší noc pro tebe nic neznamenala?”

Otočil se k ní a popadl ji za ramena. Tvrdě si ji přitáhl k sobě. To sevření jí vzalo dech. S divokým výrazem v obličeji drtil slova mezi zuby. „Včerejší noc pro mě znamenala všechno. Bylo to splnění mých nejhlubších přání. Mohl jsem předstírat, že jsme se vzali, že patříme jeden druhému, že před sebou máme společnou budoucnost.”

„Ach, bože, Piercei.” Chtěla si rvát vlasy, zatnout drápy do kůže v čirém zoufalství. „Jak tohle můžeš pustit z pusy, když mě chceš opustit? Jak?”

„Copak nevíš, jak je pro mě těžké od tebe odejít? Copak nevíš, že ses od chvíle, kdy jsme se milovali ve srubu, stala častí mé osobnosti? Raději bych si vyrval srdce, než bych tě opustil. Bude to stejné. Jsi mou součástí, Alicie. Navždy. Tví roztomilí chlapci jsou částí mé duše a vždycky budou.” Pevně zavřel oči a pečlivě vyslovoval každé slovo. „Ale už tě nikdy nemohu vidět.”

Plakala. Proklínala ty slzy, ale hromadily se jí v očích a stékaly po tvářích. Nadávala si za to, že tu žebrá, ale nic jiného jí nezbývalo.

Nemohl ji opustit. Nemůže ho nechat jít. Popadla ho za košili a bušila mu pěstmi do hrudi. „Řekni mi proč. Proč?“

„Nedělej to ještě těžší, než už to je.”

„Už to nemůže být těžší.”

„Ty to nechceš vědět.”

„Chci.”

„Ale ne.”

„Pověz mi to.”

„Ne.”

„Pověz mi to, zatraceně!”

„Já umírám.”

Kapitola 9

Ne, on neumíral. To ona odcházela z tohoto světa.

Život z ní vyprchával v malých doušcích. Okamžitě přestala plakat, jako by jeho oznámení vysušilo všechny slzy, co v ní zbyly. Stála naprosto tiše, ani okem nemrkla.

Byl to Pierce, kdo se pohnul. Jemně vymanil ruce, kterými mu svírala košili, a couvl. Cítil její bolest stejně intenzivně, jako by mu někdo zabořil nůž přímo do srdce. Rysy v obličeji mu popraskaly jako starý porcelán. Úplně se mu zdeformovaly. Nedokázal unést její utrpení a odvrátil se. Postavil se k oknu. Byl čistý den prostý smogu. Takové štěstí si nezasluhoval.

Po nekonečně dlouhou dobu tam Alicia stála jako zkamenělá. Ani jeden z nich nepočítal čas. Nakonec se namáhavě a zhluboka nadechla, jako by jí předtím někdo propíchl plíce, jako by to bylo poprvé. Potom se jí krev znovu liknavě rozproudila. Cévy ji jen neochotně přijímaly, zdánlivě plné až po okraj tím utrpením. Otřela si obličej hřbetem ruky. Tvář měla ztuhlou ve škrabošku zaschlých slz.

Pohlédla na něj a opět pocítila vláhu v očích, ale nedovolila jí znovu vyklouznout. Byl tak pevný a vypracovaný. Hledala, ale nenacházela na něm jediný náznak povolených svalů či slabosti. Copak neznala jeho sílu, jeho výdrž? Bože! Dokonce ještě teď cítila ten mocný proud, který v ní explodoval.

„To není možné.”

Ohlédl se na ni přes rameno. „To jsem taky tvrdil, když mi to oznámili. Ale je to možné. Není to stoprocentně jisté, ale velmi pravděpodobné.”

Zavrtěla hlavou neschopná tomu jakkoli porozumět. „Nemluv se mnou v hádankách a neříkej polopravdy. Prosím.”

„Posaď se,” nařídil jí jemně. „Vypadáš, jako bys měla každou chvilku zkolabovat.”

Doklopýtala na pohovku a stočila se na ní jako skládací papírová panenka zavěšená v kloubech. „Nic s tebou nemůže být,” trvala na svém.

„Taky jsem tomu nemohl uvěřit. Šel jsem jen na pravidelnou roční prohlídku. Obtěžovalo mě to, otravovalo, musel jsem si kvůli tomu přeházet celý program, abych se tam vůbec dostal. Opravdu jsem si s výsledky nedělal starosti.” Když mluvil, přecházel po pokoji. „Mám něco s krví. Řekli mi, že buď se to dá léčit příslušnými léky nebo -” Náhle se zarazil a podíval se na ni. „Je to vzácná choroba, degenerativní a smrtelná.”

Zakryla si ústa chladnými prsty, aby se jí přestaly chvět rty. Chtělo se jí plakat, přestat se ovládat a hystericky vzlykat, tlouct hlavou do zdi a ječet. Ale věděla, že to neudělá, „Nevědí to jistě?”

Zavrtěl hlavou. „Řekli mi, že to potrvá asi tři týdny, než budou schopni stanovit konečnou diagnózu. Museli poslat vzorky krve někam na východ kvůli preciznějším testům. Symptomy jsou si tak podobné, že to chvíli trvá, než přesně stanoví, o jakou formu té choroby se jedná. Určité kultury se pěstují spoustu dnů.” Netrpělivě rozhodil ruce. „Nechci o tom mluvit.” Prohrábl si vlasy dozadu.

„Zjistil jsem to dva dny předtím, než jsme se potkali. Proto jsem odjel do srubu. Abych přemýšlel. Abych se smířil se skutečností, že můžu být za pár měsíců mrtvý.”

Ze rtů jí splynul zdušený výkřik, dřív než si zakryla pusu rukou. Z očí se jí řinuly slzy. Vyrazil k ní a klekl si před ni. „Alicie, neplač. Právě proto jsem nechtěl, abys to vůbec věděla. Bylo by lepší, kdyby sis myslela, že jsem byl hajzl, který si vzal, co chtěl, a zmizel.”

Dotkla se jeho vlasů. „Ty přece nejsi nemocný. Nemůžeš být.”

Vyskočil a začal znovu pochodovat. Zuřil. „Taky jsem se kvůli tomu hádal. Je to zatraceně nefér. Běhám, beru vitaminy. Když jsem si všiml, že mi roste bříško, hned jsem se zapsal do fit centra a shodil sedm kilo, třikrát týdně jsem na sobě poctivě pracoval. Jedl jsem zdravě. Moc nepiju. Kouřit jsem přestal už dávno, když se ozvalo první varování. Myslím, že bych ten verdikt přijal, kdybych se cítil špatně, měl bolesti a byl slabý, kdybych se s tebou nedokázal milovat

celou noc a necítil se schopný pokračovat po tom nejslabším povzbuzení.”

Odvrátila se, protože vzpomínka na to byla příliš živá, příliš

čerstvá. „Kdy se to dozvíš?”

„Předpokládám, že za pár dnů. Tři týdny už skoro uplynuly.” Zvedla hlavu plná naděje. „Možná -”

Zavrtěl neústupně hlavou, když ji přerušil. „Ne, Alicie. Musím počítat s nejhorším. Nemohl bych cokoli zakládat na naději, protože… No, prostě bych nemohl. Nevydržel bych to zklamání.”

Hruď se jí sama propadla. Cítila, jak se v ní všechno scvrkává, ztrácí se a uvadá. Posadil se vedle ní a vzal ji za ruku. „Už chápeš, proč jsem ti od začátku říkal, že se nemohu zaplést? Nechtěl jsem ti ublížit. Kdybys to nebyla ty, kdybys byla jen další atraktivní žena, měl bych tě v posteli hned tu první noc. Využil bych tě, abych si ulevil od duševního utrpení, vlil bych do tebe celé své zoufalství a vůbec by mě nezajímalo, jestli tě ještě někdy uvidím.”

Pustil jí ruku a znovu došel až k oknu. Hlas měl tichý, hluboký a drsný city. „Jenže jsi to byla ty. A já věděl, že jestli tě budu mít jednou, nedokážu tě nechat odejít. Představovala jsi přesně to, co jsem potřeboval. Ale zároveň mi bylo jasné, že já jsem ta poslední věc, kterou potřebuješ ty.”

Podíval se na ni. „Ty jsi velmi mladá žena, která už jednoho muže ztratila. Máš dva syny, kteří potřebují otce. Musíš mít muže, který pro vás vytvoří domov a tobě dopřeje léta štěstí a lásky.”

Seděl naproti ní na křesle a očima prosil za odpuštění. „Věděl jsem, že je ode mě špatné milovat se s tebou tu noc, co do srubu přijela Chrissy, ale nedokázal jsem se zarazit. A nedokázal jsem se udržet, abych se k tobě nevracel, a přitom jsem pokaždé zatraceně dobře věděl, že bych to neměl dělat. Tu noc po Davidově úrazu jsem věděl, že si přeješ, abych zůstal. Já si to přál taky. Potřebovalas útěchu, lásku a ujištění, že nejsi na světě sama. Takový pocit bezpečí jsem ti poskytnout nemohl. I když jsem věděl, jak tě to zraňuje, jak to uráží tvou hrdost, jak jsi celá vzteky bez sebe, donutil jsem se odejít. Ty a chlapci jste jako dárek, který jsem dostal, ale přišli jste příliš pozdě.”

Znovu vstal a pěstmi se bušil do stehen. Vypadal jako člověk rozčilený na nejvyšší míru, který může každou chvíli propadnout záchvatu zuřivosti. „Zvážil jsem celý svůj život. Člověk to udělá, až

když mu dojde jeho smrtelnost. Ty a David a Adam jste byli jako doušek čerstvého vzduchu. Chtěl jsem využít tu šanci, kterou jste mi dopřáli, můj život dostal nějaký smysl. K smrti rád bych byl tvým manželem, miloval se s tebou každou noc, sdílel s tebou všechna tajemství a smích, a dokonce každý úder srdce. Byl bych šťastný, kdybychom spolu měli miminko. Rád bych se stal otcem, kterého tvoji chlapci potřebují, pozoroval je, jak vyrůstají, pomáhal jim, v čem bych to dokázal, a podporoval jejich záliby, které bych sám nezvládl. Tohle všechno chci, Alicie. Ale je příliš pozdě. Zatraceně pozdě.” Vrátil se na své místo u okna.

Dlouho nepromluvili. Chtěla ho utěšit, ulehčit mu jeho utrpení. Ale nemohla. On by žádný soucit nesnesl. A kdo by utěšil ji? Srdce se nakonec po Jimově smrti zahojilo, ale teď v těch místech zela jen obrovská, rozšklebená rána. Tentokrát si nemyslela, že se vůbec kdy zacelí.

„Co budeš dělat?” zeptala se nakonec.

„Myslíš, jestli -”

„Ano.”

„Prodám vlastní podíl na společnosti svým partnerům. Všechno zlikviduji. Navštívím matku. Vezmu si dovolenou. Zmizím. Nesnesl bych, aby se někdo díval, jak umírám.”

Trhla sebou při zvuku toho slova a zachvěla se, jako by teplota v místnosti drasticky poklesla. „Ví to Chrissy?”

„Chtěla bys vědět, že ten den Jim umře?”

Ústa se jí zkřivila bolestí, jako by ji někdo uhodil. Celý divý sám ze sebe zaklel: „Promiň, promiň, je mi to moc líto,” opakoval a nepřestával vrtět hlavou. „Takhle jsem to nechtěl. Přál jsem si, aby to byl čistý, rychlý rozchod. Kdyby ses na mě naštvala, bylo by to daleko snazší. Je mi zle z toho, že jsem na tebe tohle trápení naložil.” Zhluboka se nadechl. „Teď odcházím, Alicie.”

Došel ke dveřím, vyskočila z pohovky, zoufalá, že jí zmizí a ona ho nedokáže zadržet „Už tě nikdy neuvidím?” zeptala se s beznadějí v hlase.

Zavřel nakrátko oči a zavrtěl hlavou. „Ne.”

„Ale -” Zarazila se. Jak by mohla být tak sobecká? Málem mu řekla, aby jí zavolal, jestli se ty nejhorší obavy neprokážou, jestli se z těch krevních testů vyklube šťastnější konec. Zavolej mi, jestli bude

všechno v pořádku, ale když ne, tak mě s tím neobtěžuj. To byla podstata toho, co se mu chystala říct.

Pochopil. Přišel k ní a hranou ruky jí něžně čuchal vlasy, hořkosladký úsměv na rtech. „Řekli jsme si všechno, co jsme potřebovali. Víc než to. Nic po tobě nechci, Alicie. Věděl jsem od začátku, že mezi námi nemůže nic být, ale nemohl jsem si pomoct a musel jsem se zaplést.” Zvedl k ní oči, z toho pohledu vyzařovala láska. „Odpusť mi. Příliš jsem tě miloval.”

Dveře se za ním zavřely. A ona ještě pořád stála uprostřed pokoje neschopná se pohnout.

„Nikdy předtím jsem tohle nedělala.”

„Nikdy jsi nepila šampaňské ve vaně s horkou vodou? To je při orgiích dočista nezbytné.”

„Na co koukáš?”

„Na tvá prsa.”

„ To jsem si myslela.”

„Líbíse mi, jak ti voda bublá na bradavkách.” Usrkl doušek šampaňského, zvedl si ji k sobě a rty obemkl bradavku. Ústa na horké pokožce chladila.

„Ach, jak může něco tak skvěle chutnat.” Mokré ruce jí sevřely vlhké vlasy.

Vytáhl ji z vany a vedl na podlahu ze sekvojového dřeva. Naklonil láhev šampaňského a pokropil ji jiskřícím vínem. Zachvěla se. Ale ne chladem. To ten jazyk, který následoval nezbedné potůčky sladkých bublinek.

„ Ty svíčky byl skvělý nápad. Měla jsem si na ně vzpomenout.”

„Mám rád světlo svíček.”

„Mně se líbí, jak se odráží na tvé pokožce.” Cítila, že jí bloudí očima po nahých zádech. Ležela s bradou opřenou o jeho hruď, stehna měla mezi jeho. „Líbí se mi, jak mi tvoje vlasy padají na prsa. Je to velmi erotický pohled.”

„Ty svíčky i báječně voní.” Nadechla se zhluboka a vůně květin a koření jí naplnila hlavu.

„Ty taky krásně voníš. “Prsty jí bezděčně přejížděl po bocích a ona se pod jejich dotykem zachvěla.

„Nápodobně.”

„Po čem voním já?”

Zvedla hlavu a zasněně se na něj podívala. „Voníš jako muž. Jako já. Jako my. Oba dohromady.” Čechral jí vlasy, masíroval temeno hlavy. „Jak chutnáš, Piercei?”

Ruce se zastavily. Zadržel dech, když se svádivě spouštěla o kus níž. Dotkla se ho prsty. Zasténal. Rty. Umřel. A pak se znovu narodil.

„Nemůžu si kartáčovat vlasy, když tohle provádíš.” Byli oblečení a téměř připravení k odchodu. Stála u toaletního stolku v koupelně se zvednutýma rukama. Objal ji zezadu, aby se pomazlil s prsy.

„Proč se s tím trápíš? Stejně tě nejspíš zase rozcuchám. Ještě že dnes na sobě nemáš podprsenku. “

Palce se dráždivě pohybovaly po bradavkách. Pomalu a jemně, naprosto jemně. Alicia pozorovala jeho ruce v zrcadle, sledovala odezvu vlastního těla, viděla opar vášně ve svých očích, a také v jeho. Spustila paže a bez zájmu klepla kartáčem o pult. Zadkem se přitiskla těsně k tvrdému výstupku pod jeho poklopcem. „Už jsme oblečení,“stěžovala si udýchaně.

„Ehm.” Měl uličnický úsměv. Šaty pro něj nepředstavovaly žádnou překážku. Otočil ji k sobě, rozepnul jí kalhoty a svoje taky. Přitáhl si ji blíž. Blíž. Tak blízko. Dokud nesplynuli v jedno tělo.

Alicia se posadila na posteli, pot a slzy jí stékaly po tvářích.

Celý den nějak zvládla. Byla hodná matka a uspokojovala fyzické potřeby svých synů. Nakrmila je, i když si nemyslela, že sama ještě někdy dostane hlad. Naslouchala jejich štěbetání, i když se jí chtělo křičet, aby zmkli a nechali ji na pokoji. Prošla zkouškou ukládání k spánku a přípravou věcí do školy na příští den, i když se chtěla jen stočit do klubíčka a ani se nepohnout. A už vůbec se jí nechtělo usmívat, ale přece jen vyloudila úsměv na rtech, když to chlapci očekávali.

Tohle všechno dělala a podařilo se jí chovat zdánlivě normálně. Přes den, kdy v údech cítila tíhu břemene, které nedokázala odvalit, a tělo měla děsivě strnulé a netečné k životu, přežívala jen čirou silou své pevné vůle.

Ale teď, ve vlastní posteli, mohla svou depresi hýčkat. Její vzpomínky jí kradly spánek a zapomnění. Nedovolily, aby se jich zbavila. Pronásledovaly ji.

Odpusť mi. Tolik jsem tě miloval.

Obrátila se na bok a rozvzlykala se, plakala hořce a smutně, dokud jí nevyschly slzy, kuráž i naděje.

Dva další dny se pohybovala ve vakuu a život jen předstírala. V práci postrádala nápady a bleskově kritizovala ty, které nabídli druzí. Každý si všiml změny proti její obvyklé vitalitě. Jedna přítelkyně sebrala odvahu a zeptala se jí, jestli je všechno v pořádku. Alicia odsekla, že je jen unavená.

Pokoušela se své zoufalství udržet na uzdě před chlapci. Ale samozřejmě nesli hlavní nápor jejích nálad. Nenáviděla se pokaždé, když jim dala najevo své rozpoložení, když si myslela, že už nesnese jejich neustálé žvatlání. Bohužel jako většina dětí ani kluci narážky nechápali a často do rozhovoru vtahovali Pierceovo jméno.

„Půjde se mnou Pierce tábořit?”

„Nemyslím, Davide. Bude lepší, když požádáš Cartera. Nebo možná dědečka. Jemu by se to líbilo.”

„Ale já chci Pierce.”

„Dobře, ale on nemůže.”

„Proč?”

„Sněz tu večeři.”

„Proč se mnou Pierce nemůže? Proč k nám nepřijde? Zase se kvůli tobě zlobí?”

„Sněz tu večeři!” Zvedla se, mrštila ubrouskem a vyběhla z místnosti, aby neviděli její slzy. Později u nich dlouho seděla a četla jim pohádku na dobrou noc, tiskla je k sobě a líbala. Znovu se o Pierceóvi nezmínili, ale viděla v jejich hlubokých očích otázku. Snad na něj brzy zapomenou.

Každá činnost znamenala nadlidské úsilí. Vyndat karton mléka z lednice, obléknout se ráno do práce, řídit auto na fotbalový trénink, všechno vyžadovalo víc energie, než v sobě dokázala vydolovat. Chtělo se jí nedělat nic, jen sedět bez hnutí, s nikým nemluvit, zírat do prázdna a ptát se boha, jaké hrozné věci to provedla, že si zaslouží takový trest.

Přesně takhle seděla ve středu po ránu, když zazvonil telefon. Chlapci už odjeli se svým doprovodem do školy. Alicia ještě nebyla oblečená, roztržitě srkala kávu a děsila se provozu ve špičce, nadcházejícího dne a zbytku života.

„Prosím.”

„Jak se má mé nejoblíbenější děvče? Auvajs! Zatraceně, Sloan, máš ostrý nehty. Páni, těhotné ženské dovedou být opravdu ničemné.” Zvuky polibků. „Oprava, jak se má moje v pořadí druhé nejoblíbenější děvče?”

Navzdory své pohřební náladě se Alicia usmála do telefonu.

„Cartere? Sloan?”

„Ty se na nás ještě pamatuješ? Už jsme si začínali dělat starosti.

Dlouho jsme tě neslyšeli.”

„Promiňte.” Apaticky škubala telefonní šňůrou a pozorovala, jak se houpe. Bylo to příjemné slyšet Carterův hlas. Přítel. Do očí se jí draly slzy. „Měla jsem napilno. Vzala jsem tu práci, o které jsem vám vyprávěla.”

„To je skvělé. Vzala tu práci.” Dával ty novinky dál Sloan. „Co se jí mám zeptat? Hele, počkej chvilku. Už vidím, jak se to vyvine. Vezmi si tuhle paralelku a já půjdu k té druhé v pracovně.”

„Ahoj, Alicie,” zahlaholila Sloan.

„Ahoj. Jste v pořádku, ty i to malé?”

„Je to kraťas. Kope ve dne v noci. Carter to miluje, samozřejmě.”

Alicia se usmála, byla tak šťastná, že jsou spokojení, ale taky jim to záviděla.

„Tak fajn, už jsem tu,” ozval se Carter z druhého aparátu.

„Jak se ti ta nová práce líbí?” zeptala se Sloan.

Krátce jim načrtla své povinnosti a odpovědnost. Dokonce i jí samotné připadalo, že mluví vzrušeně jako někdo, kdo je celý pryč z nastávající cesty přes Pacifik.

„Zní to všechno skvěle.” Alicia slyšela Sloanino nucené nadšení.

„Jsi si jistá, že právě tohle si přeješ? Chtěla jsem říct -”

„Chce říct, že nám připadáš dost divná. Co je s tebou?” Carter si nikdy nebral servítky. A věděl o nich všechno. „Jsou kluci v pořádku?”

„Jsou fajn.” Řekla jim o Davidově zranění oka bez té peripetie s Piercem a ujistila je, že kromě nepatrné jizvy má oko v pořádku.

„No, zní to, jako by všechno kolem tebe bylo buď vynikající, nebo senzační.” Carter taky dokázal být sarkastický.

„Ano, máme se dobře.” Alicia se odmlčela, ale její sklíčenost byla i na tu dálku silná a zřetelná.

„Alicie, co se děje?” zeptala se Sloan s naprostou upřímností dávné přítelkyně.

Alicia zadržela přerývaný povzdech. Chtělo se jí plakat. V krku ji bolelo, jak zadržovala slzy. Bylo by skvělé se o to s někým podělit. Nemyslela si, že ten zármutek dál sama unese. „Seznámila jsem se s mužem. Se skvělým mužem.”

„A to je špatné?” zeptal se Carter. „Ach, počkej, už vím. Není takový krasavec jako já. Nemám pravdu? Málokterý chlap je, miláčku, ale s tím nic nenaděláš. Nenech se tím odradit.”

Alicia dokázala ocenit jeho pokus o vtip a zasmála se. „Vypadá dobře. Je jen jiný typ.”

„Máš ho ráda?”

„Ano.” Poprvé se v jejím hlase ozvalo vzrušení. Popsala jim Pierce a rozesmála je, když jim vyprávěla, jak se seznámili. „Měli byste nás vidět. Vypadali jsme jako zachránění trosečníci. David a Adam vyzvonili všechna rodinná tajemství naprosto cizímu člověku. Bála jsem se o jejich života a svou poctivost.”

„Ale vyklubal se z něj pohádkový princ.”

„Ano.” Alicia si osušila slzy, které z jejího make-upu dělaly blátíčko. „Uměl to skvěle s kluky, byl tak trpělivý a zábavný. Okamžitě si ho zamilovali. Jeho dcera -”

„Je ženatý?” zeptala se Sloan.

„Ne, celá léta je rozvedený. Dceři je jednadvacet. Je rozkošná. Jednou večer přijela do srubu na večeři. Zůstali jsme s ním celý týden, chápete.”

„A co tvoje poctivost?” vyhrkl Carter a plácl se přes pusu.

„Zápletka se zamotává.”

„Miluješ ho, Alicie?”

Vzdala se pokusů zastřít, že pláče. „Ano, ano.”

„A co cítí on k tobě?”

„On… řekl, že mě miluje. Věřila jsem mu. Zbožňoval chlapce.”

„Mluvíš najednou v minulém čase,” podtrhl Carter zlehka.

„Nemůžeme být bohužel spolu. Máme… měli jsme problém.”

„Jaký?” zeptala se Sloan.

„Honí se za ženskýma? Je mimořádně vybavený? Melouchaří jako pasák?” Carter vždycky vymýšlel komplikované zápletky.

„Ne, nic takového.”

„Cartere, prosím,” pokárala ho jeho žena mírně. „Pověz nám, Alicie, proč jste se museli s Piercem rozloučit?”

„Je smrtelně nemocný.”

Sloan zamumlala tiše: „Ach, bože, to ne.” Carterova odpověď byla syrová a daleko víc otevřená.

„Přinejmenším s největší pravděpodobností. Zrovna teď provádějí testy. Může se ukázat, že se ta nemoc dá léčit, ale on se chová, jako by to byl ten druhý případ. A já musím s ním.”

Ti dva v San Francisku na chvilku ztichli, pak se Carter zeptal:

„Proč?”

„Proč co?”

„Proč si musíte myslet, že určitě umře, a podle toho se chovat?”

Alicia v sebeobraně štěkla odpověď: „Už jsem ztratila jednoho manžela, Cartere. Pierce umírá -”

„My všichni umíráme.”

To jí vzalo dech. Argumenty jí uvízly v sevřeném hrdle. „Cože.

Co říkáš?”

Dokázala si ho představit, jak sbírá myšlenky, Sloan sedí a tiše poslouchá, jako to dělala vždycky. „Alicie, od chvíle, kdy jsme se narodili, všichni umíráme. Život neposkytuje žádné časové záruky.”

„Ale nežijeme s vědomím, kdy se to stane.”

„Ne, to nežijeme. Tak proč ty ano? Dokonce ani nevíš jistě, že Pierceův stav je smrtelný. Co když není? Vy dva odhazujete zatraceně dobrou věc. Vaše důvody jsou praštěný.”

„Cartere,” okřikla ho znovu Sloan. Věděla, že jakmile ho jednou něco rozehřeje, jakmile se na něco soustředí, člověk by musel pohnout horou, aby změnil téma. „Co jsi řekla Pierceovi, když ti to oznámil?” zeptala se své přítelkyně.

„Nic, opravdu. Byla jsem v šoku. Taky jsem ho nemohla dost dobře požádat, aby se vrátil, když bude žít, ale držel se zpátky, pokud má umřít.” Zaúpěla a přikryla si obličej volnou rukou. „Prosila bych ho na kolenou, aby zůstal, kdybych byla sama. Ale jak bych to mohla udělat klukům? Chtějí tak moc tátu. Jak by přežili ztrátu Pierce, když museli přežít Jimovu smrt?”

„Myslíš, že je to pro ně lepší žít úplně bez něj, než ho mít na jakkoli dlouhou dobu?”

Přemýšlela o posledních dnech. Pohybovali se stejně přízračně jako ona, jejich obvyklá bujarost se vytratila. Nebyli šťastní. Cítili se mizerně. Jejich zasmušilost byla tichou obžalobou jí samé, že Pierce vyhnala. „Ne, děsně ho postrádají. Milují ho,”

„A co ty? Cítíš se bez něj lépe, i když je nemocný?” Nad odpovědí ani nemusela přemýšlet. „Ne.”

„Alicie, můžu se tě na něco zeptat,” pokračoval Carter. „Kdybys věděla, že Jim zemře v ten určitý den, pořád bys s ním chtěla být po ten čas, který mu zbýval? Vzdala by ses jediného společného dne, jediné minuty? Kdybys dostala na výběr, vzdala by ses synů, které spolu máte, manželského života a lásky?”

„Ach, Cartere.” Krystalicky čistě si uvědomila, co jí tu říká. „Ne, ne, nemohla bych. Ráda bych s ním vypila každičký den života až do dna.”

„Takhle by ses k tomu měla postavit. Každý máme ten den před sebou. Kdokoli z nás. Žiješ dnes tak, jak by sis přála? Žiješ, jako by to byly tvé poslední hodiny? Co bys chtěla dělat, kdyby to byl poslední den tvého života? S kým bys ho chtěla prožít?”

S Piercem, Davidem a Adamem. Ani jí nedošlo, že ta jména vyslovila nahlas, dokud neslyšela, jak se Sloan tiše zasmála a řekla:

„Tak o co jde? Proč s námi o tom mluvíš?”

Do Alicie vjel nový život. Sotva dokázala udržet energii, která jí náhle prýštila v žilách. „Ale možná že nebude souhlasit,” zakoktala se nervózně. „Bude váhat, protože je přesvědčen, že z dlouhodobého hlediska bychom neměli být spolu.”

„Nějak ho musíš umluvit,” poradila jí Sloan.

Alicia se už smála. „Ano, ano, nějak ho umluvím. Budu na něj dotírat, dokud se nevzdá. Ach, mám vás oba tak ráda. Miluju vás.”

„To vykládej Pierceovi. My víme, že nás máš ráda,” zasmál se Carter.

„Tak dobře. Na shledanou. Musím běžet -”

„Zavolej, ať víme, jak to dopadlo,” vpadla do toho ještě Sloan.

„To jistě. Na shledanou.”

Na okamžik stála Alicia uprostřed kuchyně a lomila rukama. Měla tolik práce, ani nevěděla, čím začít. Nádobím? To může počkat. Teď se musí obléct.

Vyrazila ke koupelně, chvějícími se prsty si opravila líčení a v krátké době se jí podařilo dát nějak do pořádku. Nechala vzkaz pro děvče, které hlídá po škole kluky, v němž se omluvila za ten binec v domě, a vyběhla k autu.

„Ani neznám adresu firmy Ecto,” oznámila přístrojové desce, když vyrazila po příjezdové cestě. Zatáhla ruční brzdu, vyskočila z auta, chvilku zápasila s klíčem u zadního vchodu, našla telefonní zápisníček, rychle nalistovala příslušnou stránku a hnala se zpátky k autu.

Po architektonické stránce ta budova připomínala něco z Hvězdných válek. Vběhla dovnitř celá udýchaná, zmačkané tornádo v chladném, důstojném vestibulu. „Pan Reynolds, prosím.”

„Třetí patro,” oznámila recepční. „Výtahy jsou za vámi, madam.”

„Díky.” Než přijela kabina, přecházela před dveřmi a opakovala si, co vše mu chce říct, až ho uvidí. Bude se hádat. Potřebovala pohotové střelivo, aby dokázala odprásknout všechny jeho argumenty.

V předpokoji seděla za stolem sekretářka. Za ní spatřila dveře s Pierceovým jménem na zlaté destičce. „Pana Reynoldse, prosím.”

Sekretářka vypadala zmateně a pohlédla do diáře na stole. „Máte domluvenou schůzku?”

„Ne, ale myslím, že mě přijme. Povězte mu, že je tu Alicia Russellová.”

„Promiňte, paní Russellová, ale dnes pan Reynolds není

přítomen.”

Hloupě na ni zírala. „Není tady?”

„Volal ráno, že celý den nebude v podniku. Jestli byste si chtěla domluvit schůzku nebo se sejít s někým jiným…”

„Ne. Ne, děkuji,” řekla Alicia váhavě, otočila se a znovu se pustila stejnou cestou na parkoviště. Střela bez cíle.

Co teď? Počkat a nechat se překvapit, jestli se s ní spojí? Ne, ne!

Musí ho najít Dnes. Teď.

Sedla si do auta a dojela k nejbližší telefonní budce. Nikdo v domě to nezvedal. Chrissy asi taky nebyla doma. Měla školu -

„Prosím.”

„Chrissy,” vydechla Alicia úlevou. „Nevíš, kde je Pierce? Není náhodou u tebe?”

„Ne. Měl by být v kanceláři.”

„Tam jsem teď byla. Dneska nepracuje.”

„Stalo se něco?”

„Ne, ne.” Nechtěla Chrissy znepokojovat. „Jen jsem ho potřebovala vidět.”

„No, to ráda slyším. Včera jsem s ním mluvila a připadal mi jako člověk, který je zoufalstvím na dně. Řekl mi, že se už nescházíte. Moc bych si přála, abyste se vy dva dali dohromady a přestali s tím opatrným našlapováním.”

Alicia se slabě usmála. „Chci to právě zkusit. To si piš, že jo.”

„Prima. Myslím, že se rád nechá trochu přemlouvat. Souvisí to

nějak s egem mužských středního věku.”

Středního věku? „No, promiň, že jsem tě vyrušovala, Chrissy, já si ho najdu.”

Alicia se z toho rozhovoru dozvěděla jednu věc - Pierce se pevně drží svého rozhodnutí nic dceři neříkat o své nemoci. Možná že v tom má pravdu. Ale jak by mohl unést své odloučení, tu bolest že musí čelit sám něčemu takovému? Nemusel by. Ne, když by mu dokázala pomoct. Alicia nastartovala a s pištěním pneumatik vyrazila od telefonní budky.

Zaparkovala před železnými vraty. Džíp, který měl ve srubu, stál vedle domu, ale jeho auto na příjezdové cestě chybělo. Nebyl doma. Takže musí počkat. Stáhla okénko na straně řidiče.

Budu čekat tak dlouho, jak jen to bude nutné.

Seděla tam celé hodiny, ale nevadilo jí to. Čas utíkal rychle, když zavřela oči a nechala se unášet vzpomínkami. Všechno se jí vybavovalo. Od samého začátku. „Mami, venku je nějaký pán.”

Vypočetla myriády možností, jak ho milovala, rozepsala je do jednotlivých položek, zkontrolovala a znovu sečetla. Jakmile viděla, jak se štíhlé zahraniční sportovní auto prodírá cestou nahoru, klidně vystoupila a čekala před vraty.

Dojel až k nim. V obličeji měl rozpačitý výraz, když vystoupil ze svého vozu. Zamířila rozhodně a sebejistě k němu, objala ho v pase a položila si mu hlavu na hruď.

„Miluji tě, Piercei Reynoldsi. Potřebuji být s tebou tak dlouho, jak to jen půjde. Jestli to bude čtyřicet let nebo čtyři dny, na tom nezáleží. Musím tě mít. Prosím, zůstaň se mnou.”

Jeho paže byly jako ta nejsilnější ocelová pouta, když ji v nich sevřel. Sklonil k ní hlavu a rty zabořil do vlasů. To objetí bylo tak

těsné, že slyšela klidný tlukot jeho srdce proti svému. „Má lásko,” zašeptal divoce. „Má nejdražší, nejmilovanější lásko.”

Kapitola 10

„Můžeme si už vzít dort?” zeptal se Adam.

„Ano, ale říká se prosím.”

„Vzdej to a nesnaž se ho opravovat, Cartere,” ozvala se Alicia.

„Už jsem to zkoušela. Nefunguje to.”

„On se to naučí, že jo, Adame?”

„Jistě,” zahuhlal Adam s plnou pusou narozeninového dortu.

„Sloan, dáš si kousek?” zeptal se Carter své ženy.

„Ne!” vykřikla a odmítla enormně velikou porci, kterou jí dobrácky nabízel. „Pokouším se dostat zpátky do figury.”

„A jde ti to,” zabručel chlípně. „Co Jeffrey Steinbeck Madison?

Smí si dát dort?”

„Prosím!” vypískl radostně Adam a ostatní se srdečně rozesmáli.

Alicia se usmála, na klíně držela chlapečka své přítelkyně. Byl jí představen teprve dnes ráno, když k nim Carter se Sloan přijeli na návštěvu. Oslavy na verandě byly na počest tříměsíčních narozenin malého Jeffa. Zatímco Carter dokončil porcování dortu a přestal podávat kousky Davidovi, Chrissy a mladému muži, kterého si přivedla jako svého partnera, Alicia mluvila láskyplně na Jeffa, kterému se nějak podařilo v tom mumraji usnout.

„Přála bych si, aby tu s námi byl Pierce,” promluvila Sloan tiše, když se posadila vedle zasmušilé Alicie.

Alicia zhluboka povzdechla a pohledem přejela obličeje všech na verandě. Moc ráda je měla kolem sebe. „Já taky, Sloan. Tohle by se mu líbilo, narozeninový dort, děti. Chtěl toho vašeho mrňouse tolik vidět.”

Chrissy se odtrhla od ostatních a přisedla k Sloan a Alicii.

„Nebuď smutná,” objala Alicii láskyplně kolem ramen.

„Já nejsem,” vyhrkla Alicia vesele, až příliš vesele. „Vážně nejsem.”

Chrissyin úsměv povadl. „No, já ano. Moc tady taťku postrádám.”

Alicia vzala Chrissy za ruku a pevně ji zmáčkla v nevyřčeném porozumění.

Přišel k nim Carter. Dřepl si před Alicii na bobek, v jedné ruce balancoval talíř s dortem. „Sníš to, nebo tím mám nakrmit Jeffa?”

Alicia se rozesmála. „Nemám hlad, ale stejně ti děkuji.”

„Tak dobře, Jeffe, chlapče můj, pusť se do toho.” Nabral pořádný kus dortové polevy mezi prsty a strčil ji svému synovi do úst. Jeff začal hlasitě mlaskat a cucat.

„Cartere, neopovažuj se dát tomu dítěti ještě kousek,” hubovala ho Sloan.

„Chutná mu to.” Carter byl naprosto unesen vším, co jeho syn

dělal.

„Zkazí se mu zuby.”

„Vždyť žádné nemá.”

„No jo, teď. Až mu porostou, budou už zkažené.”

Alicia se usmála jejich škádlení. Byli spolu tak očividně šťastní, tak bezmezné zamilovaní. V jejích očích se znovu objevily slzy.

„Co se děje, Alicie?” zeptala se Sloan něžně. Dokonce i Carterova veselost povadla, když se podíval do Aliciiny prázdné tváře. Chrissyiny oči, tolik podobné otcovým, byly také zamžené.

„Pierce mi moc chybí. Bože, tolik ho postrádám. Jak to může tolik bolet?”

„Však se to zlepší,” ujišťovala ji Sloan, vyvedená z míry Aliciiným smutkem. Poplácala ji po zádech, aby ji uklidnila.

Ale nebylo nic, co by ji mohlo utěšit, a všichni ztichli a naslouchali, jak chlapci zpovídají Chrissyina přítele o sezoně Lakerů.

„Schovali jste mi kousek dortu?”

Alicia málem upustila malého Jeffa, jak vyskočila a prudce se otočila při zvuku toho hlasu. Stál u zadního vchodu a široce se šklebil. „Překvapení! Vyklouzl jsem o něco dřív.”

„Piercei,” vydechla Alicia, předala Jeffa do Sloaniných rukou a vyběhla vstříc svému manželovi. „Piercei,” opakovala, když už byli u sebe a padli si do náručí.

„Tatí! Tatí!” křičeli kluci. Nechali svého nového přítele stát a uháněli přes patio, přeskočili venkovní nábytek a Aliciiny pečlivě

pěstované begonie a vmžiku se přitiskli k Piercovým nohám. Úsměvem naznačil své ženě, že se k ní vrátí, klekl si a srdečně chlapce objal. „Přivezls nám něco?”

„Byli jsme hodní.”

„Vůbec jsme mamku nezlobili, jak jsme to slíbili.”

„Sakryš, chyběli jste mi, vy rošťáci,” hladil je láskyplně po tmavých hlavičkách. „Jo, něco jsem vám přivezl. Ale nejdřív se chci přivítat s našimi hosty a podívat na to nové mrně.”

S mnoha fanfárami byl představen malému Jeffovi. Políbil Sloan na tvář a pogratuloval jí k nádhernému děcku. „Je celý po mamince, samozřejmě,” řekl s předstíranou záští, když si potřásal rukou s Carterem.

Spisovatel se zasmál. „Pořád na mě žárlíš, co. Hele, na co si stěžuješ? Vyhráls ji v běhu na dlouhou trať.” Oba muži se setkali na svatbě a okamžitě si padli do oka. Silné přátelství se rozvíjelo. „Kdes byl? Neříkala Alicia, že v Atlante?”

„Ano, osobně jsem tam musel dodat tryskáč, který jsme přestavěli pro jednu společnost. Nemohl jsem už změnit původní plán. Moc mě mrzí, že jsem tu nebyl a nemohl vás uvítat, když jste přijeli.”

„Jsem rád, že ses objevil teď. Už jsme otevřeli druhou krabici kapesníků,” rýpl si Carter a zatahal Alicii za vlasy. „Já bych ty služební cesty zredukoval, být tebou, Piercei. Nesnáší to odloučení.”

„Tohle bylo poprvé od svatby.” Políbil lehce Alicii. „Věř mi, že jsem přijel, jak nejrychleji to šlo.”

„Vůbec jsme tě nečekali.” Chrissy se konečně prodrala k otci a nadšeně ho objala. Rozpaky mezi nimi byly ty tam. Za projevy svých citů se už nestyděli. „Tatí, ráda bych ti představila svého přítele Johna. Je taky výtvarník, kreslí reklamy.”

Pierce si potřásl rukou s Chrissyiným přítelem. Ti dva muži se navzájem hodnotili a očividně byli s výsledkem spokojeni, protože oba se příjemně usmáli.

„Jsem ráda, žes to stihl,” řekla Chrissy. „Alicia byla ty tři dny úplně zmatená. Moc legrace s ní tedy nebylo.”

„Tys byla smutná?” Sklonil k ní důvěrně hlavu.

„Ano,” odpověděla tiše. „Co Atlanta?”

„Chladná a liduprázdná, byl jsem tam úplně opuštěný,” šeptal jí do ucha a přitáhl si ji blíž.

„Ale včera večeř jsi se mnou mluvil.”

„To není stejné, jako když tě mám vedle sebe v posteli.” Odhrnul jí z čela neposednou kudrnu a láskyplně ji namotával na prst.

„Nedával jsi mi žádnou naději až do pondělka.”

„Řekl jsem jim totiž dnes ráno pozoruhodnou lež, že si můj syn zranil ve škole oko a že mě potřebují doma.”

„No to nebyla úplně lež,” přitulila se k němu. „Ať je to, co je, jsem ráda, že jsi zpátky.”

„To já taky.” Vzal ji za bradu a zvedl jí obličej tak, aby ji mohl políbit. Jeho rty se sotva dotkly jejích, a to nestačilo. Bez ohledu na diváky se k sobě přitiskli a dovolili si hladový polibek. Když jí vjel jazykem do úst, popadla ho rukama kolem krku.

Chrissy si dala ruce v bok a vyhrkla v předstíraném zděšení. „Pro boha živého, vy dva, co si jen pomyslí můj nový mladý přítel?”

„Mám dojem, že zrovna dostal dobrý nápad,” řekl John, uchopil ji za zápěstí a odvedl stranou.

„Ajéje,” houkl Adam ponuře. „Takhle snad nikdy nedostaneme ty dárky.”

David vrtěl hlavou s přehledem sedmiletého mudrce. „Jak se jednou začnou líbat, trvá jim to dlouho, než přestanou,” oznámil vážně Carterovi a Sloan.

„Opravdu?” zeptal se Carter a usmál se na Sloan.

„Musím jít nakrmit Jeffa,” zašeptala a laškovně mu přejela rty ušní lalůček.

„Tak fajn. Na to se dívám nejraděj,” ujistil ji a v očích se mu rozsvítilo.

„Ty máš za úkol uklidit terasu. Zjednej si Davida s Adamem, ať ti pomůžou.”

Obličej se mu protáhl. „S tebou není žádná legrace, Sloan, dočista žádná,” zavolal za ní. Zrovna se vydala k domu a cestou se smála. Když Carter míjel Pierce s Alicií, kteří pořád stáli v objetí, zamumlal: „Držte se trochu zpátky, ano? Jsem z vás pekelně nadržený.”

Pomalu se od sebe odtáhli, oči jim žhnuly probuzenou touhou.

Pierce zvedl koutek úst v sexy úšklebku: „Ten pocit znám.”

„Jsi si jistý, že je tu pro nás místo?” zeptala se Sloan Pierce.

„Po celá léta jsem bloumal po domě dočista sám. Ani ti nedokážu

říct, jak jsem šťastný, že je teď plný lidí.”

„Jsem si jistý, že se trochu smrsknul, co se sem nastěhovali David s Adamem,” konstatoval Carter s úsměvem.

Pierce natáhl ruku k Alicii. „Mně se to takhle moc líbí.”

Madisonovi si dali se svými hostiteli poslední šálek kávy a odebrali se do jedné z ložnic pro hosty.

Carter s Piercem připravovali venku steaky a Alicia chystala zbytek jídla v kuchyni. Byla skoro dvakrát tak velká než ta v jejím domě a od chvíle, kdy se provdala za Pierce, se v ní znovu obnovil zájem o vaření.

Jedli v jídelně, která nebyla do té doby příliš často používaná. Bylo to bouřlivé jídlo. David s Adamem soupeřili o Pierceovu pozornost. Jeff spustil povyk, dokud nedonutil Sloan, aby se zvedla a přebalila ho. John byl stejně upovídaný jako Chrissy a zdálo se, že mu vůbec ten hluk a zmatek nevadí. Hodil se sem. Pierce s Alicií si vyměnili souhlasné pohledy.

Nakonec byla kuchyň uklizena, i když bylo víc náčelníků než indiánů. Chrissy a John se měli k odchodu se slibem, že se zase brzo ukážou a že si koupí Carterovu novou knihu. Chlapce uložili spát. Jeffa strčili do skládací postýlky. Protože Carterův dům na pláži se kvůli děcku zrovna upravoval, přemluvili je, aby strávili noc u nich.

„Chceš umýt záda?”

Pierce se pod proudem vody ohlédl a spatřil manželku, jak za ním vstupuje do sprchy. Byli spolu už čtyři měsíce. Napřáhl k ní ruku a přitáhl si ji k sobě. „Musíš se ptát?” Rty se přisál k jejímu krku, mazlil se a zlehka ji kousal.

„Kde je mýdlo?” vyzvídala chraplavě. Ruce mu sklouzly po vlhké kůži, nahmataly prsa, laskaly je, dráždily, pak kousek odstoupil, aby pohledem ocenil své dílo.

Podal jí voňavou kostku. Líbali se nenasytnými ústy a Alicia si přitom namydlila ruce spoustou lákavé pěny. Objala ho paží, pomalu se pohybovala, smyslně mu drhla záda. Prsy se otírala o chlupatou, mužnou hruď.

„Chyběla jsem ti?” zeptala se. Rozmarným jazykem zkoušela rozpětí jeho bradavek.

Rozkoší zaúpěl. „Každou minutu. Cítil jsem se hrozně.”

„To já taky.” Pokožku zad měl pod jejími dlaněmi kluzkou a vlhkou. V pase byl úzký, zadek měl pevný a vypnutý; „Koukal ses po jiných ženských?”

„Jakých ženských? Vždyť v Atlantě žádné ženské nejsou.” Její smích se brzy změnil v rozechvělý povzdech touhy. Lehce zmáčkl prsty vrcholky jejích prsou. Nechával je dozrát jemnými tahy jazyka.

„Vsadím se, že se ženské po tobě otáčely. Máš takové rozkošné bochánky.” Její ruce hladily předmět jejího obdivu.

Pokrčil rameny. „Možná tak pár stovek na mě vrhalo slibné pohledy. Nemůžu si pomoct, prostě mám ty bochánky moc rozkošný.” Vyjekl, když ho Alicia plácla dlaní.

Rozdováděně se smáli, ale jejich ústa se nakonec pod kouřící sprchou našla a spojila se v polibku, který je div nepřipravil o rozum. Jeho jazyk se vášnivě proháněl v ústech, její ruce mu přejížděly vzadu po stehnech co nejvýš a pak se tiše kradly mezi nohy.

Zasténal. „Alicie?”

„Ano?” Ústa měla příliš zaneprázdněná tím, jak ho ochutnávala, jak vysávala vodu z jeho rtů.

„Potřebuju umýt i vepředu.”

Vzala znovu mýdlo a pomalu přejížděla po dosud zanedbávané pokožce. Pozorovala ho mlhou vířící kolem nich, kapičkami sprchy, oči prozrazovaly, že si ho její tělo hříšně uvědomuje.

Položila mu ruce na hruď a třela ji v širokých kruzích. Na chlupech mu malovala obrazce z bublinek. Nadané prsty, které se v tomhle umění poslední dobou zdokonalily, masírovaly pevné svaly. Prodíraly se dolů po žebrech a každé zvlášť opsaly. Líný pro-středníček sledoval saténový šíp směřující až na břicho, kolem pupíku, do temného houští, které skrývalo jeho pohlaví. Ruce měla kluzké, vlhké a nevyzpytatelné. On byl tvrdý, teplý a hladký.

Malinko pokrčil kolena a zvedl ji k sobě, rukama jí podpíral boky. Pomáhala mu rukou, pomalu, vědoucně směřoval nahoru, až vklouzl tam, kam patřil.

Přitiskla si jeho hlavu na prsa a nesobecky se mu oddávala. Choval ji v náručí. Jemné sevření bylo v naprostém kontrastu s narůstající vášní.

Dlouho poté, co bouře vyvrcholila, stáli pod sprchou, tetelili se v posledních kapkách blahodárného deště, rozechvělí láskou, dokud voda nezchladila jejich těla zachvácená horečkou.

Později leželi tváří v tvář v posteli, rozpálení, ospalí, zdánlivě uspokojení. Jeho smaragdové oči jí přejížděly po obličeji. Líné prsty si pohrávaly s pramínky vlasů.

„Miluju tě,” prohlásil prostě.

„Já vím.”

„Víš taky jak moc?”

„Dozvídám se to den po dni. A doufám, že nikdy nepoznám celý rozsah té lásky, protože pak bych už neměla co objevovat.”

Políbil ji vroucně na dlaň a ona cítila, že se usmívá. „Můžeš to citovat Carterovi, aby to použil v jedné ze svých knih. Je to dobrý.”

Přejížděla mu po rtech prstem. „To je pravda. Nevěděla jsem, jak moc tě miluji a jak nezbytně tě potřebuji pro život, dokud jsi neodjel.” Prsty mu projížděla chumáč chlupů na hrudi a líbala kontury svalů pod nimi.

„Už se nikdy neodloučíme.”

Zklamaně něco zahučela a překulila se na záda.

„Ach, Piercei, úplně jsem zapomněla. Příští týden musím jet do Dalasu. Návrhář tam má přehlídku plavek a já se s ním mám sejít a pokusit se ho přemluvit, aby přišel do Veselých hadříků. A pak se taky blíží ta cesta do New Yorku.”

Přejížděl ji pohledem, pásl se na jejích tvarech, broskvové pleti, křehkých kostech, bujném poprsí, ženských půvabech, tak něžných a hebkých a tajemných v měkkém světle lampičky. „Vymyslím si nějakou důležitou obchodní cestu a pojedu s tebou.” Dotkl se jejích ňader a něžně je políbil. Rukou zajel o kousek níž.

Položila svou laskající dlaň na jeho a stiskla. „Doufala jsem, že to

řekneš. Od chvíle, kdy jsme se vzali, jsme byli málokdy sami.”

„Ten víkend ve srubu s Davidem a Adamem nemůžu považovat za svatební cestu, co?” zeptal se škodolibě.

„No, alespoň že jsme tentokrát spali v manželské posteli.” Tiše se zasmála a položila ruku na hnědé vlasy prokvetlé stříbrem. „Jen pár mužů by chtělo randit s vdovou s dvěma malými raubíři, a to už nemluvím o sňatku a odpovědnosti, kterou by na sebe tím brali.”

„Byl bych tě chtěl, i kdybys měla deset synů. Pokud jde o odpovědnost k chlapcům, víš, jak se v tomhle ohledu cítím. Jsou výsadou, darem, který jsem nikdy neočekával. Miluji je.”

„Já to vím. Jsi báječný otec. Ten nejlepší.”

Nechala ho, aby rukou bezmyšlenkovitě bloudil po celém jejím těle, ležela tiše a ochotně se koupala v pocitu, že ji zbožňuje. „Víš, co na tobě mám nejradši?” zašeptal.

„Ano, už jsi mi to řekl. Můj zadek.”

Zakuckal se smíchy. „Ne, říkal jsem, že ten upoutal mou pozornost jako první.”

„Ach, uznávám svou vinu.” Usmála se, ale viděla, že to myslí vážně.

„Nejvíc tě miluji, protože jsi byla ochotná sdílet se mnou cokoli včetně smrti.” Položil jí ruku na tvář a podíval se na ni rozzářenýma očima. „Vykládáš mi, jaká to ode mne byla oběť, že jsem si tě vzal i s chlapci. Ale chápeš, jakou oběť jsi byla ochotná podstoupit kvůli mně?”

„To nebyla žádná oběť, že jsem za tebou běžela, Piercei. To bylo čistě sobecké rozhodnutí. Chtěla jsem tě, potřebovala jsem tě, nesneslo to odklad. Musela jsem tě mít. Ne z nutnosti. Naučila jsem se žít sama a starat se o rodinu, ale ten úspěch postrádal smysl. Dokázala jsem si, že jsem toho schopná, ale nechtěla jsem žít dál o samotě. Tebe jsem potřebovala kvůli své duši.”

„Ale stejně to byla odvaha přijít za mnou, aniž jsi věděla, že výsledky testů jsou negativní.” Zavřel oči a zavrtěl hlavou. „Když si pomyslím, že jsem zrovna seděl u doktora a poslouchal ty skvělé zvěsti ve stejné chvíli, kdy ty ses rozhodla, že mě chceš za jakýchkoli podmínek.”

„V nemoci a ve zdraví. Kdyby ty testy byly pozitivní, pořád bych

tě chtěla.“ Jemně ho políbila. „Jen jsem vděčná bohu, že nebyly.”

„To já taky.” Přitáhl si ji k sobě. „Od první chvíle, kdy jsem tě spatřil, jsem se chtěl dožít vysokého věku. Chtěl jsem se ještě alespoň padesát let dívat na tvoji tvář.”

„Ach, Piercei,” zamumlala mu do rtů, než se dlouze a vášnivě políbili. Palci mu přejížděla po lícních kostech. „Máš nejmíň tolik času. Doktor říkal, že se ti krevní obraz urovná po těch lécích, které ti dal.”

Zkoumal ji rukama zvlášť citlivýma na její tělo. „Jestli se budu cítit ještě zdravější, než se cítím teď, tak umřu od přílišné námahy.” Vtiskl jí záda do polštářů a spustil se nad ni.

„Piercei,” protestovala, a když konečně opustil ústa a políbil ji na krk, jen bezmocně vzdychla. „Milování ve sprše, kde nás nikdo nemůže slyšet, je jedna věc, ale nezapomeň, že máme hosty.”

Něžně, ale rozhodně jí jednou dlaní spoutal obě zápěstí a zvedl jí ruce nad hlavu, aby mu nic nebránilo v pohledu na její nahotu. Dokonce odfoukl stranou i pramínky vlasů. Z bezstarostných obláčků jeho horkého dechu jí naskočila husí kůže. Dával si provokativně na čas, ukazováčkem přejel po vnitřní straně paže až k prsům. Tiše sténala, pak nepokojně zvedla boky a posunula se k němu. Nemravné pohyby neodpovídaly jejím chabým protestům.

Volnou rukou jí obejmul ňadro a malinko ho zvedl. Šikovný palec si hrál s bradavkou. „Uzavřeli jsme s Carterem dohodu. My nebudeme poslouchat u jejich zdi a oni zase u naší.”

„Ale Jeffovi jsou teprve tři měsíce.” Zalapala po dechu, když jazykem přejížděl vrcholek ňadra.

„Víš, jak tvůrčího ducha má Carter.” Přitáhl si ji k ústům a jemně sál. Děloha se jí stáhla pod smyslným laskáním jeho jazyka.

Zapomněla, o čem vlastně mluvili. Rukama a ústy ji dovedl až na vrchol touhy. Teď už dobře znala ty signály, ale nepřestávaly ji překvapovat svou intenzitou. Milování bylo pro ně vždycky jedinečné a přidávalo nové a nové rozměry jejich vzájemné lásce.

„Dej ta stehýnka od sebe, ať se tě mohu dotknout,” mumlal.

Ruka mu klouzala po hedvábných končinách žaludku a břicha. Probíral se jemným hnízdečkem chloupků, pak uchopil drobný pahorek. Zahnutý prst vypátral vlhkou jeskyňku připravenou ho přijmout. „Ach, ty jsi tak sladká,” vydechl.

Něžnými, pátravými prsty vzdal hold jejímu ženství. Sledoval, jak se jí oči zakalují vzrůstající vášní. Večerním strništěm na bradě ji slabě škrábal na prsou, na břiše. Jazykem navlhčil pupík, když ji prsty dováděl k extázi.

„Piercei, miluj se se mnou.”

„Vždyť to dělám, miláčku.”

„Uvnitř. Prosím, teď.”

Přetáhl si ji na sebe, rukama vklouzl na boky a zvedl ji k sobě. Sametovým vrcholkem se jí dotkl, pátral, až ucítil její žhavou lávu. Pak tvrdě vnikal do té poddajné nádhery, hlouběji a hlouběji, dokud nepoznal tu nesladší past.

Obratně přirážel a přitom mluvil o své hluboké lásce. Šeptal jí do ucha zamilovaná slovíčka, pořád dokola, v rytmu vlnivých pohybů, jimiž mu vycházela vstříc. Dlaněmi jí přistál na bocích. Hladil ji dál, laskal ji na stehnech a pak jí zase něžně přejížděl prsa, která pro něj symbolizovala sex, ženu i lásku.

Ve chvíli bouřlivého vyvrcholení se k sobě přitiskli. Divoce, ale mučivě něžně. Dlouho poté, co bouře dozněla, je stále zaplavovalo moře citů.

Zůstal hluboko v ní. Když se zvedl, podíval se jí do očí. Propasti jejich lásky lákaly a on se v nich dobrovolně topil. Dotkla se jeho tváře, vlasů, úst. Hlas měl ochraptělý dojetím. „Nevěděl jsem, co opravdová láska znamená, dokud jsem tě nemiloval.”

Zabořil jí prsty do vlasů. Políbil ji na obočí, na nos, na rty. „A dokud jsem tě nemiloval, vůbec jsem netušil, co to znamená opravdu žít.”

Dlouho do noci oslavovali život i lásku.