Sandra Brown

Stíny minulosti

Kapitola 1

„Madam, stalo se vám něco? Můžu vám nějak pomoct?“

Leigh Bransomová si toho muže všimla až v okamžiku, kdy zaklepal na okénko jejího vozu. Nevěnovala svému okolí pozornost. Do spodní části těla se jí zakusovala stravující bolest. Teď zvedla hlavu z volantu, otočila ji za hlasem, který ji vyrušil, a zasténala v dalším záchvatu bolesti. Její rádoby zachránce vypadal všelijak, jen ne jako rytíř s nablýskaným štítem.

„Jste v pořádku?“ zeptal se.

Ne, nebyla, ale nechtěla to před tím zarostlým člověkem připustit. Klidně by ji na tomto opuštěném místě dálnice mohl přepadnout. Saty měl zamaštěné a propocené. Když se ze své nejméně sto osmdesáti centimetrové výšky naklonil do okénka, všimla si Leigh velké spony se státním texaským znakem u opasku. Značně obnošené džíny a kostkovaná bavlněná košile s krátkým rukávem skrývaly mohutnou svalnatou postavu. Mužův obličej stínil slámově žlutý kovbojský klobouk. V přestávkách mezi bolestmi Leigh vnímala hrůzu, která jí svírala srdce.

Možná kdyby nebylo tmavých slunečních brýlí, které jí bránily pohlédnout do mužových očí…

Jako by četl její myšlenky, cizinec sundal brýle a Leigh se zahleděla do těch nejmodřejších očí, jaké kdy viděla. Když v pohledu naplněném obavami nenašla nic hrozivého, křečovitý strach ustoupil. Ten muž byl třeba špinavý, ale nebezpečně nevypadal.

„Neublížím vám, madam. Jen chci vědět, jestli vám můžu pomoct.“ Z cizincova hlasu zaznívalo znepokojení, a to ji stejně jako jeho oči podivně uklidňovalo.

Tělem jí projela další bolest; začala u páteře a křížem se dostala až do břicha. Zakousla se do spodního rtu, aby nevykřikla, a svalila se dopředu, až jí hlava narazila do volantu.

„Panebože,“ slyšela chraptivý hlas plný úzkosti a dveře se prudce otevřely. Když muž uviděl její ohromné břicho, tiše hvízdl mezi zuby. „Co proboha děláte sama v tomhle stavu na takovémhle místě?“ zeptal se nevěřícně. Nedbale odhodil brýle na palubní desku za volantem.

Leigh zalapala po dechu a pokusila se spočítat vteřiny mezi jednotlivými kontrakcemi. Nezdálo se, že by na svou spíš řečnickou otázku čekal odpověď. Položil jí ruku na rameno. Leigh na studené zvlhlé pokožce připadala horká a suchá.

„Teď se uklidněte. Dobře? Klid. Je to lepší?“ zajímal se, když vydechla a opřela se zpátky do sedadla.

„Ano,“ přitakala a na okamžik zavřela oči ve snaze načerpat trochu síly a důstojnosti. „Děkuju vám.“

„Za co, vždyť jsem vám ještě nepomohl. Co chcete, abych udělal? Kam jste měla namířeno?“

„Do Midlandu.“

„Tak jako já. Chcete, abych vás tam odvezl?“

Rychle, opatrně na něj pohlédla. Sedl si na bobek mezi ni a dveře od auta. Jednu silnou opálenou ruku měl položenou na opěradle a druhou držel volant. Teď, když už neměl tmavé brýle, mohla si pozorněji prohlédnout jeho hluboké modré oči, kterými ji soucitně pozoroval. Jestliže jsou oči skutečně okénkem do duše člověka, byla si Leigh jistá, že mu může důvěřovat.

„Já… myslím, že to by bylo nejlepší.“

Vrhl rychlý pohled přes rameno.

„Nejspíš pojedeme vaším autem a svůj náklaďák tady nechám. Je to – panebože, už zase?“

Cítila kontrakci dokonce ještě dřív, než ji zachvátila bolest. Přitiskla ruce ze strany na břicho a snažila se prodýchávat, aby se uvolnila a získala kontrolu. Když stahy konečně povolily, zabořila se do sedadla.

„Madam, do Midlandu je to zhruba šedesát kilometrů. To nezvládneme. Jak dlouho už máte ty porodní bolesti?“ Mluvil mírným, konejšivým hlasem.

„Zastavila jsem před třičtvrtě hodinou. Už předtím mě to pobolívalo, ale myslela jsem, že je to jen zažívání.“

Skoro se zasmál a ona si všimla pobavených vějířků kolem očí.

„A to nikdo nezastavil, aby vám pomohl?“ Zavrtěla hlavou. „Projela tu jen dvě auta. Ale nezastavila.“ Pohledem přejel vnitřek vozu a zhodnotil stísněný prostor. „Budete schopná jít? Nebo vás mám odnést?“ Odnést ji? A kam? Přečetl si panickou otázku v jejích očích.

„Můžete si lehnout na podlahu v mém pickupu. Není to zrovna porodní sál, ale dítěti to vadit nebude.“

Tentokrát šlo o skutečný úsměv. Vějířky smíchu byly zřetelné a hluboké a v porovnání se zbytkem pleti, která byla dotmava opálená, bílé. V bronzovém obličeji se bíle zaleskly rovné zuby. Leigh si uvědomila, že za jiných okolností by tu tvář považovala za velice přitažlivou.

„Myslím, že budu schopna jít,“ odpověděla a vytáhla nohy zpod volantu, zatímco on se narovnal a ustoupil stranou. Silnou paží ji uchopil kolem kdysi štíhlého pasu. Vděčně se o něj opřela.

Pomalými, opatrnými krůčky se šourali k zadní části jejího vozu. Od západu se z texaských plání v dusivých vlnách valilo horko. Leigh jen ztěžka vdechovala do plic rozžhavený vzduch.

„Už tam budem. Ještě kousek.“ Jeho dech jí v teplých staccatových závanech narážel do tváře.

Zaostřila na jejich nohy. Měl je dlouhé a vedle těch jejích krátkých, nejisté a s námahou se posunujících kupředu, se legračně vyjímaly. Ze štěrkem pokrytého okraje vozovky se v malých obláčcích zvedal prach a usedal na její udržované nehty vykukující ze sandálů a na odřenou, popraskanou kůži cizincových bot.

Mužův pickup byl stejně špinavý jako on, pokrytý jemnou vrstvou prérijního prachu. Modrá a bílá barva splynula do nevýrazné béžové. Byl to starý otlučený kostitřas, ale

Leigh si s úlevou všimla, že není oblepený žádnými obscénními ani dvojsmyslnými nálepkami.

„Tady se opřete, než sklopím zadní postranici,“ instruoval ji a opřel o boční stěnu auta. Právě když se otočil, zachvátila ji další bolest.

„Ach!“ vykřikla Leigh a instinktivně vztáhla k cizinci ruku.

Paží ji objal kolem ramen a mozolnatou dlaní jí zespodu podepřel ztuhlé břicho.

„Dobře, dobře. Jen si ulevte. Já jsem tady.“

Zabořila mu tvář do ramene, zatímco ji kontrakce trhala vedví. Zdálo se, že to nikdy nepřestane, ale nakonec bolest ustoupila. Slyšela samu sebe skučet.

„Můžete stát?“

Přikývla.

Skřípání zarezlých pantů, tření kovu o kov, a už byl zpátky, podpíral ji a jemně zvedal, aby mohla vylézt na vůz. Zatímco urychleně rozprostíral plachtovinu na odřenou zem dodávky, posadila se a zády se opřela o boční stěnu. Nevypadalo to nijak čistě, ale bylo to lepší než zkorodovaná podlaha. Tiše klel a něco si pro sebe mumlal, zatímco urovnával vojensky zelenou celtu.

„Tak,“ prohlásil a uchopil ji za ramena, aby si lehla. „Tohle vám udělá líp.“

Měl pravdu. Povzdechla si, když se zády uvelebila na tvrdém povrchu, a ani si neuvědomila, jak je horký. Celá byla pokrytá potem, který lepil letní šaty k tělu.

„Naučila jste se v kursu, jak správně dýchat?“

„Ano. Nemohla jsem tam chodit tak pravidelně, jak bych chtěla, ale pár věcí jsem si osvojila.“

„Bez zábran využijte všeho, co znáte,“ vyzval ji naléhavě. „Máte ve voze něco, co by vám mohlo být užitečné?“

„Mám tašku s toaletními potřebami. Je v ní noční košile. Papírové kapesníky jsou v přihrádce na rukavice.“ Matka by na mě byla pyšná, pomyslela si Leigh ironicky Odjakživa, co si Leigh pamatovala, jí matka vtloukala do hlavy, že dáma musí mít kapesníček vždy při ruce.

„Hned se vrátím.“

Přehoupl se přes bočnici a Leigh si roztěkaně povšimla, že na tak velkého muže se pohybuje dost svižně. Když se opět objevil v jejím zorném poli, přes rameno mu jako římská tóga splývala noční košile. Podal jí krabici s kapesníky.

„Tyhle noviny jsem koupil dneska ráno. Jednou jsem ve filmu viděl, že se noviny hodily při naléhavém porodu. Snad by na nich neměly být bakterie nebo tak něco. Každopádně, třeba byste si je mohla vsunout pod… eh… boky.“ Podal jí složené nečtené noviny a potom se rychle obrátil a zase slezl

z vozu.

Udělala, jak jí poradil, ale přepadly ji pořádné rozpaky. Ten pocit se však rychle vytratil, když se jejího břicha opět zmocnila silná porodní bolest. Najednou byl tady, klečel vedle ní a tiskl jí ruku ve svých dlaních.

Lapala po dechu a zírala přitom na hodinky na jeho zápěstí. Byly z nerezavějící ocele, s různými hejblátky, a hlasitě tikaly. Tak drahá věc nešla dohromady se zablácenými kovbojskými holínkami a špinavým oblečením. Leigh sklouzla pohledem z hodinek na cizincovy dlouhé štíhlé prsty a všimla si, že nemá snubní prsten. Bude její dítě přivedeno na svět někým, kdo nejenže není lékař, ale dokonce ani otec?

„Jste ženatý?“ zeptala se, zatímco ji bolest pomalu opouštěla.

„Ne.“ Sundal si kovbojský klobouk a odhodil ho ke kabině pickupu. Měl dlouhé, tmavohnědé vlasy.

„Musí to pro vás být hrozné. Mrzí mě to.“

Usmál se, sáhl do zadní kapsy kalhot a vytáhl šátek, který si uvázal kolem hlavy jako čelenku proti potu. Leigh byla překvapená, jaký je to hezký muž. Košili měl vpředu rozepnutou, aby mu nebylo takové horko. Tmavou pleť pokrývaly chloupky jako jemně upředená pavučina.

„No, tohle není tak zlé. Už mi bylo hůř.“ Mezi širokými smyslnými rty se mu zaleskly zuby. Z krabice vytáhl kapesník a jemnými prsty Leigh otřel pot vyrážející jí na čele a pod nosem. „Jen byste si příště mohla vybrat chladnější den,“ dobíral si ji.

„Byla to Doris Dayová,“ prohlásila.

„Prosím?“

„Byl to film s Doris Dayovou. James Garner byl její manžel. Hrál porodníka. Na Arlene Francisovou to přišlo v rolis roycu a Doris Dayová jí pomohla dítě porodit.“

„To je ten, kde vjede se svým autem do bazénu?“

„Myslím, že ano,“ rozesmála se.

„Kdo by si pomyslel, že takový film může být poučný?“ Přejel jí kapesníkem kolem krku. „Jak se jmenujete?“

„Chad Dillon, madam.“

„Já jsem Leigh Bransomová.“ těší mě, paní Bransomová.“

Když se dostavila další kontrakce, nebylo to tak hrozné, protože Chadovy šikovné ruce hladily její kulaté ztvrdlé břicho.

„Myslím, že se to už blíží,“ usoudil, když bolest ustoupila. „Naštěstí mám v kabině termosku s vodou. Půjdu si umýt ruce.“

Popadl velkou nádobu a natáhl ruce přes postranici, aby si je mohl co nejlépe umýt.

„Co jste dělal dnes odpoledne?“ zeptala se Leigh taktně, neboť jí nešlo do hlavy, jak se mohl tak umazat.

„Spravoval jsem motor u letadla.“

Takže je mechanik. Zvláštní, nevypadá na to…

„Radši byste si měla sundat spodní prádlo,“ vybídl ji jemně.

Leigh zavřela oči, rozpaky jí nedovolily čelit jeho pohledu. Kdyby jen Chad nebyl tak přitažlivý…

„Teď zapomeňte na stud. Musíme pomoct dítěti na svět.“

„Omlouvám se,“ zamumlala a vyhrnula si šaty. Vzhledem k velkému horku na sobě měla jen kalhotky S Chadovou pomocí je stáhla dolů.

„Necítila byste se líp bez bot?“ zeptal se.

„Ne, to je v pořádku… Chade,“ vykřikla v dalším záchvatu bolesti.

Rychle si klekl mezi její zdvižená kolena. „Vidím hlavičku,“ zaradoval se a úlevou se zasmál. „Neměla byste tlačit nebo tak něco?“

Ztěžka zalapala po dechu a vší silou zatlačila.

„To je ono,“ povzbuzoval ji. „Vedete si dobře, madam.“ Jeho hluboký, klidný hlas na ni působil jako balzám. „Už to skoro máme, Leigh,“ ujistil ji a naklonil se, aby jí otřel pot. Šátek, který si předtím uvázal kolem hlavy, měl celý propocený. Hřbetem ruky si přejel po hustém obočí. Chloupky na hrudi byly zkroucené vlhkem.

Z kapsy u kalhot vylovil nožík a musel přitom natáhnout nohu, aby se dostal do těsných džínů. Čepel polil vodou z termosky a odřízl ramínko z noční košile.

„Víte, že jste opravdu třída?“ poznamenal obdivné. „Většina těch, které znám, by ječela a dělala scény. Jste ta nejstatečnější žena, s jakou jsem se kdy setkal.“

Ne, ne, nejsem! křičela její mysl. Nemůže připustit, aby si tohle myslel. Musí přiznat, jaký je ve skutečnosti zbabělec. Ale dřív než dala slova dohromady, pokračoval: „Váš manžel na vás bude hrdý.“

„Já… nemám manžela,“ procedila skrz sevřené zuby, zatímco ji přepadl další záchvat bolesti.

Chad ztuhl a okamžik na ni zíral, než ho opět vyburcovaly její zkřivené rysy. Rychle pohlédl mezi nohy a oči se mu rozšířily radostí.

„To je nádhera. Už je to tady. Ještě trochu silněji. Hlavička je venku,“ křičel a přitom se smál.

Dítě se zakuckalo, vyprsklo a začalo vřískat.

„Do toho, Leigh, vedete si výborně. Potřebujeme jen dostat ven ramínka. Tak, to je ono. Teď! Ach bože!“ ulevil si a pevně chytl kluzké novorozeně. „Podívejte se na ni. Máte nádhernou holčičku!“

Leigh se po tvářích koulely slzy radosti, když vzhlédla k muži naklánějícímu se nad ní.

„Ukažte mi ji,“ vydechla zesláble. „Je v pořádku?“

„Ona… je dokonalá,“ ujistil ji chraplavě. „Ještě moment. Postarám se o pupeční šňůru.“ Cítila údery pěstiček a kopání, jak jí položil dcerku mezi stehna. „Jak vám je?“ zeptal se po chvíli starostlivě. Nevzhlédl, ale soustředil se na svou práci. Po nose mu stékala kapička potu.

„Je mi báječně,“ připustila ospale. „To bych řek. Jste úžasná.“

Skrčený mezi jejíma nohama pokračoval ve svém díle. Rukávem si otřel pot z tváře a pak zvedl ten rudý, mokrý, pomačkaný kvílející uzlíček a něžně ho položil Leigh na prsa.

„Ach Chade, děkuju vám. Koukněte se na ni. Není to zázrak?“

„Ano.“ Hlas měl zastřený.

Měkký výraz v jejích očích opět vystřídala bolest. Ucítila jemné škubnutí a dostavila se úleva.

„Tak. Už je to lepší?“ Chad zabalil placentu do novin. „Ano.“

Nůž hbitě projel noční košilí. Dítě se přitulilo k matce. Leigh přestala vnímat horko, uvědomovala si pouze chvějící se raneček ve své náruči a začala ohmatávat vlhké tělíčko. Spočítala prsty na rukou i nohou. Políbila holčičku na vlhkou pulzující skvrnu na hlavičce. Její dcera! Leigh žasla nad tím, jak se tento drobounký, dokonale tvarovaný človíček mohl vyklubat z jejího těla.

Chad jí mezi nohy strčil plenu, kterou získal z rozřezané noční košile, a v pase ji připevnil improvizovaným páskem.

„Je to zvláštní pocit mít zase ploché břicho,“ povzdechla si.

„To si myslím,“ uchechtl se. „Cítíte se hodně nepohodlně?“

Teprve nyní si uvědomila pulzující bolest. „Ne,“ zalhala, ale tušila, že ji podle zaváhání prokoukl.

„Musím vás dvě dostat do nemocnice.“ Chad to říkal spíš sobě.

Stáhl Leigh šaty přes stehna a rozpačitě jí podal kalhotky.

„Vy vezmete dítě a já zase vás,“ navrhl. Uchopil ji pod koleny a rameny a zdvihl ji z korby.

Dlouhými kroky rychle přistoupil k vozu a otevřel dveře. Z kabiny se na ně vyvalil rozžhavený vzduch a uhodil Leigh do tváře. Chad ji uložil na sedadlo, přeběhl k místu pro řidiče a nastartoval.

„Klimatizace to tu za chvilku ochladí. Vzal bych vás svým auťákem, ale je zaneřáděný a moc by to s vámi házelo.“

„Takhle je to dobré. Ale jak se dostanete pro svůj vůz?“

„S tím si starosti nedělám, jen vydržte, než ho zamknu.“ Vrátil se téměř okamžitě a vklouzl za volant, pokud mu to jen dlouhé nohy dovolily. „Nedá se to sedadlo odsunout?“

„Dá.“

„Myslím, že to tak budete mít pohodlnější.“

Upravil sedačku a podržel dítě, dokud se neusadila. Teprve, když měl jistotu, že Leigh má co největší pohodlí, opět si nasadil sluneční brýle. Kovbojský klobouk zůstal v dodávce, ale kolem hlavy měl stále uvázaný šátek a většinu knoflíků u košile znovu zapnutou.

„Chade, můžete mi, prosím, podat kabelu? Myslím, že bych ji měla do něčeho zabalit.“

„Jistě,“ souhlasil a pohlédl na nahé novorozeně. Přendal zavazadlo dopředu. „Hotovo? Jste v pořádku?“

Usmála se na něj. „Je mi fajn.“

Vrátil jí úsměv. Chvíli to vypadalo, jako by chtěl něco říct, ale rozmyslel si to a zamířil na dálnici. Auto poskakovalo po hrbolatém okraji cesty a Leigh stiskla spodní ret mezi zuby.

„Omlouvám se. Vím, že vás to bolí, ale nezdá se, že byste příliš krvácela. Jsem si jistý, že až vás ošetří, nebudete už trpět.“

Leigh se začala přehrabovat v kabele. Našla staré pohodlné tričko a dítě do něj zabalila.

„Štěstí že ho mám s sebou,“ prohlásila nepřítomně.

„Kde jste byla nebo kam jste měla namířeno, když k tomu došlo?“

„Byla jsem v Abilene. Včera se vdávala moje spolužačka. Vzala jsem si pro tu příležitost svoje nejlepší mateřské šaty,“ pochlubila se a ukázala na pytel pohupující se na věšáku nad zadním sedadlem. „Ovšem předem mi bylo jasné, že jakmile se dáme zase dohromady, bude z toho noční babinec. Tak jsem si radši přibalila pár pohodlných věcí.“

Zašklebil se na oranžové triko s nápisem University of Texas, v němž byla holčička zamotaná. „To byla prozřetelnost.“ Odtrhl pohled od vozovky na dost dlouho, aby se na

ni mohl vážně zadívat. „Neměla jste se v tomhle stavu nikde projíždět. Kdy jste měla termín?“

„Až za dva týdny. Ale máte pravdu. Koledovala jsem si o potíže. Tak strašně jsem chtěla tu svatbu vidět, ale nebyl nikdo, kdo by šel se mnou, takže…“ Nechala konec věty viset ve vzduchu.

„Proč jste nezůstala na stodvacítce? Vede z Abilene přímo do Midlandu.“

„Vezla jsem jednu kamarádku domů. Bydlí v Tarzanu. Musela jsem vidět město, co se jmenuje Tarzan. A je v Texasu. Bolesti začaly, až když jsem ji vysadila.“

Jemně zaklel a zasmál se.

Pohlédla na vřískající miminko. „Jen doufám, že bude v pořádku.“

„Na plíce si rozhodně stěžovat nemůže,“ opáčil Chad a ušklíbl se.

Děvčátko spustilo povyk. Na obličejíku mu naskákaly rudé skvrny a ručkama bušilo do matky. Leigh nervózně pohlédla na Chada, jestli ho křik nepopudil. Soustředil se na řízení, což nebylo na prázdné dálnici nijak těžké. Co by se mnou bylo, kdyby se neobjevil? Napadlo Leigh, zatímco si přendávala dítě z jedné ruky na druhou.

Stále byli ještě třicet kilometrů od Midlandu, když křik ještě zesílil. Leigh pohlédla na Chada a setkala se s jeho očima. Zpomalil a posléze zastavil uprostřed dálnice. Široko daleko nebyl jediný vůz.

„Co mám dělat?“ zeptala se Leigh ustaraně. Co ale tenhle člověk může o dětech vědět? Vždyť ani nebyl ženatý. Přesto se na něho obrátila a ani se nepokoušela zjišťovat, proč jí to připadá tak přirozené.

Unavenou rukou si přejel vzadu po krku a z čela odhodil sluncem vyšisované vlasy. „To nevím. Možná byste… eh… ji měla nakrmit.“

Leigh byla vděčná nafialovělému soumraku, že zakryl její rozpaky. „Pár dní nebudu mít žádné… žádné mléko.“

„Já vím, ale třeba jen… však víte… instinktivní potřeba… uklidnění.“ Pokrčil rameny.

Novorozeně se rozkřičelo ještě hlasitěji. Sevřenými pěstičkami bušilo do matky a na čele mu vystoupily hrozivé modré žíly. Chad natáhl ruku, aby Leigh sundal ramínko letních šatů, a rozhodl tak za ni. Neschopná pohlédnout mu do očí, setřásla šaty z ramene a odhalila prs. Uchopila ho a nabídla rozhněvanému mrněti. Děvčátko popadlo bradavku s překvapivou jistotou a hladově se k ní přisálo.

Leigh s Chadem se spontánně rozesmáli a pobaveně sledovali hlasité mlaskání. Když Leigh vzhlédla, setkala se s Chadovýma očima. Nepozoroval dítě, nýbrž ji. A jeho výraz jí prudce zmrazil smích na rtech.

Z obdivného pohledu mohla vyčíst, že se mu dokonce i v tomhle neupraveném stavu líbí. Jeho slova to potvrdila.

„Mateřství vám sluší, Leigh,“ ujistil ji měkce. „S těmi dlouhými kaštanovými kadeřemi, šedomodrýma očima barvy bouřkového mraku, se rty stejně jemnými a růžovými, jako má vaše dcera – a obzvlášť s tím výrazem, kterým své dítě pozorujete –, mi připomínáte jeden z těch italských obrazů patnáctého století zobrazujících Madonu. Jenže vy nejste namalovaná.“ Dál ji obdivné sledoval.

Leigh ho studovala se stejným zaujetím. Jak jen ji vůbec mohlo kdy napadnout, že by tenhle citlivý člověk byl schopen jí ublížit? Viděla pouze jeho špinavé oblečení a potem zmáčenou zarostlou tvář. Nyní v jeho očích vnímala také laskavost. Ruce, ač mozolnaté, se zdály jisté a pevné a schopné něhy. Když si připomněla intimní situaci, při níž ji viděl a dotýkal se jí, sklopila tmavé řasy, aby zakryla rozpaky.

Sledovala, jak Chad natahuje ruku k dítěti. Blíž. Zatajila dech. Dlouhým, pěkně tvarovaným ukazováčkem se dotkl dětské tvářičky. Pohladil ji. Leigh ten pohyb ucítila na svém prsu. „Jak se bude jmenovat?“

„Sarah,“ odpověděla bez váhání. „To se mi líbí.“

„Opravdu?“ zeptala se a opět na něj pohlédla. „Tak se jmenovala moje tchyně.“

Ucukl rukou, jako by se spálil. „Myslel jsem, že jste říkala, že nejste vdaná.“

„Nejsem. Už ne. Mého manžela zabili.“ Uběhla celá minuta, zatímco zíral na zapadající slunce, velkou rudou kouli na konci dálnice. „To je mi líto,“ prohlásil soucitně. „Jak je to dlouho?“

„Osm měsíců. Ani se nedověděl, že jsem těhotná. Byl protidrogovým agentem. Zastřelili ho při razii.“

Ozvalo se tiché zaklení. Chad se zadíval zpátky na miminko. Spalo a jeho jediným pohybem bylo občasné dumlání.

„Myslím, že vy obě jste velice výjimečné dámy,“ zamumlal a opět se rozjel.

Potom musela Leigh usnout. Příští věc, kterou si uvědomila, byla, když Chad zastavil u vchodu do nemocniční pohotovosti. Dlouze a hlasitě zatroubil a zároveň vypnul motor. Potom se obrátil k Leigh a vzal jí od prsu dítě.

„Radši si upravte šaty,“ vybídl ji ostře. S nemotorným spěchem si natáhla ramínko. Sarah začala opět kňourat a Chad ji vrátil do matčiny náruče. „Počkejte tady,“ poručil.

Toto byl jiný Chad, jako nějaký generál vydával rozkazy sestrám a zdravotníkům, kteří vyběhli ven, aby zjistili, kvůli čemu je ten rozruch. Dveře u auta se otevřely a ochotné ruce převzaly od Leigh novorozeně. Potom vytáhly i ji a položily na nosítka. Cestou na ošetřovnu se jí udělalo mdlo a slabě na zvracení. Přendali ji na vyšetřovací stůl a nohy zasunuli do kovových třmenů.

Kam odnesli její dítě? Ucítila bolest. Byla to krev, co jí stékalo po stehnech? Jak zjistili její jméno? Bolelo to, když se jí dotýkali a prohlíželi ji. Kdo byl ten lékař, který ji utěšoval, aby se ničeho nebála? Dali jí injekci?

Kde byl Chad?

Chad…

„Leigh?“

Byla velice ospalá. Sotva udržela víčka otevřená. V pokoji byla tma. Když se pokusila pohnout nohama, objevil se nepříjemný pocit mezi stehny a tváře měla celé rozpálené. Pozvolna si uvědomila, že jí nějaká ruka jemně odhrnula vlasy z obličeje. Jinak si připadala jako zbitá. Pootevřela oči a spatřila, jak se nad ní naklání hezká tvář Chada Dillona.

„Leigh, já teď odcházím. Strašně nerad vás budím, ale chtěl jsem se rozloučit.“

„Sarah?“

Usmál se. „Je v pořádku. Právě jsem se na ni byl podívat. Dali ji do inkubátoru, ale ujistili mě, že je zdravá a silná. Žádné potíže s plícema. Dokonalá.“

Leigh opět zavřela oči, aby poděkovala rychlou modlitbou. „Kdy ji uvidím?“

„Až si odpočinete. Prošla jste těžkou zkouškou, vzpomínáte?“ Na krátký okamžik zlehka spočinul rukou na její tváři.

Zmatená a dezorientovaná Leigh se v rozpacích rozhlédla po místnostl a zrak jí padl na ohromnou kytici žlutých růží na stolku v nohách postele. „Květiny?“ podívala se tázavě na Chada.

„Žádná novopečená maminka bez nich nemůže být.“

Do očí jí vstoupily nevysvětlitelné slzy. Ty růže musely stát spoustu peněz a on si nemůže dovolit ani nové boty.

„Děkuju vám. To je od vás moc milé, Chade.“

Stydlivě sklonil hlavu jako nějaký chlapec. „Ošetřující lékař zavolal vašim rodičům do Big Spring. V kabelce na jedné z těch kartiček, které člověka upozorňují, co dělat v případě nehody, jsem našel jejich adresu a telefonní číslo. Už jsou na cestě. Uvědomil jsem doktora, kde máte zaparkované auto. Klíče jsou u vrchní sestry. Nemocnice vás obě na základě karty pojištěnce přijala bez problémů. Váš osobní lékař se zastaví ráno, ale ujistili mě, že si potřebujete jen odpočinout. Věřím, že jsem vám nezpůsobil velké škody. Jak se cítíte?“

„Jako bych porodila na korbě dodávky,“ odtušila a riskla úsměv. „Pálí mě tváře.“

Uchichtl se. „Jste spálená.“

„Děláte si legraci.“

„Ne. Chcete namazat? Sestra přinesla nějaké pleťové mléko.“

„Nevadilo by vám to?“ Vzhledem k tomu, co všechno pro ni udělal, to byla směšná otázka, a také se to odrazilo v Chadově pohledu.

Nalil si trochu emulze na dlaň a prsty druhé ruky ji roztíral po zarudlých částech obličeje. Jeho doteky byly lehké a vrstva, již nanášel, rovnoměrná. Sledoval prsty očima. Obočí, lícní kosti, nos, bradu, to vše podrobil zkoumání. Jednou se náhodně dotkl koutku úst. Znehybněl a jejich zraky se setkaly. Leigh se zastavilo srdce a začalo bít až ve chvíli, kdy se ruka dala opět do pohybu. Poté svou práci rychle dokončil.

„To je příjemnější,“ prohlásila Leigh nejisté, když Chad zavíral lahvičku. Proč je tak přecitlivělá? Jsou takové všechny novopečené matky? Bojovala s naléhavou touhou rozbrečet se a netušila proč.

„Rád jsem posloužil, madam.“ Ušklíbl se, ale jeho slova byla podivně vážná. Leigh by zajímalo, zda si lehké zachvění rtů jen nevyfantazírovala.

„Byl jste…“ Polkla tvrdý knedlík v krku. „Nevím, co bych si bez tebe počala. Děkuju ti, Chade.“

„Já děkuju tobě, Leigh – za důvěru. Přeju tobě i Sarah jen to nejlepší.“ Narovnal se a otočil k odchodu. Udělal dva kroky a opět se zastavil. Hlava mu padla dopředu a Chad zíral na podlahu, jako by v jejích dlaždicích byla vyrytá odpověď na velké dilema. Rychle se otočil a na to, nač předtím potřeboval dva kroky, mu nyní stačil jeden.

Opřel se o šlachovité ruce a ještě jednou se nad ni naklonil. „Leigh.“ Přitiskl svá ústa na její a jemně, beze spěchu ji políbil. V příštím okamžiku byl pryč. Vysokou, svalnatou postavu pohltila tma. Cvakla za ním klika.

Leigh si nedokázala vysvětlit slzy, které jí z koutků očí vytryskly na tuhý nemocniční polštář.

Kapitola 2

„Jseš si jistý, tati? Chad Dillon. A co iniciály? Prošels všechna ‚Ch‘?“

„Ano, Leigh. Požádal jsem operátorku, aby zjistila všechny možnosti, ale přísahala, že v seznamu žádné takové jméno není.“

Leigh, podepřená polštáři doma ve své posteli, se zakabonila.

„Chci se mu nějakým způsobem odvděčit. Vůbec mě nenapadlo, abych ho požádala o adresu nebo telefonní číslo.“

„Víš určitě, že bydlí v Midlandu?“ ozvala se Lois Jacksonová, viditelně vyvedená z míry dceřiným odhodláním kontaktovat muže, který před čtyřmi týdny přivedl na svět její dítě a potom bez okolků zmizel.

Leigh soustředěně přivřela oči.

„Když o tom teď mluvíš, tak ne. Povídal jen, že je na cestě do Midlandu. Nikdy neřekl, že tam bydlí.“

„No, možná je dobře, že ho nemůžeš najít.“ Lois se zvedla A podrážděně nasála vzduch. „Vždycky budu vděčná člověku, který tobě a Sarah pomohl,“ vrhla láskyplný pohled na dítě spící v kolébce na druhém konci pokoje, „ale podle tvých slov mi nepřipadá jako někdo, s kým by ses měla zaplést.“

Leigh potlačila úšklebek. Snažila se brát ohled na matčin snobismus, ale takhle očerňovat Chada po tom, co pro ni a Sarah udělal, je čirý nevděk.

„Nemám v úmyslu se s ním zaplést, mami. Chci se s ním jen vyrovnat. Vypadal, že by nějakou hotovost navíc mohl potřebovat.“

Na okamžik se v myšlenkách vrátila k Chadovi a připomněla si, jak se nad ní nakláněl a držel ji za ruce pokaždé, když se dostavily další kontrakce. Měl hodně modré oči. Zvláštní u tak tmavé pleti. A pak taky ta jeho laskavost, která byla v rozporu se silou a svaly. Vyjadřoval se jako vzdělaný člověk. Dokonce ji přirovnal k Madoně.

Její gynekolog ocenil Chadovu pečlivost. Leigh si vzpomněla na noviny. „Ten mladý muž vám mohl způsobit velké nepříjemnosti, kdyby nebyl tak svědomitý.“

Pokud ho nenajde, nemá možnost mu poděkovat. Chad Dillon byl záhada, která by mohla navždy zůstat nevyřešená, a to ji děsilo. Čím dál častěji se její myšlenky vracely k nepolapitelnému muži.

Ztěžka si povzdechla, což rodiče špatně pochopili jako projev únavy.

„Teď si odpočiň, Leigh,“ navrhl jí otec. „Pojďme, Lois, necháme ji vyspat.“

„Snad bychom zítra neměli odjíždět. Sarah jsou teprve čtyři týdny. Chceš, abychom tu ještě nějaký čas zůstali?“

„Ne,“ odmítla Leigh ostře a potom dodala mírnějším tónem: „Je mi fajn. Skutečně. Bylo od vás víc než laskavé, že jste se mnou zůstali celou tu dobu. Sarah je vzorné miminko. Za pár týdnů vydrží spát celou noc. Budu-li to potřebovat, můžu ji na pár hodin týdně vzít s sebou i do práce. Budeme v pořádku.“

Matce vstoupily slzy do očí. „Já prostě nemůžu uvěřit, že se něco takového stalo zrovna tobě, Leigh. Proč jen se Greg musel nechat zastřelit? Proč jsi zůstala sama s dítětem, vdova v sedmadvaceti? Když Grega zabili, prosila jsem tě, aby ses nastěhovala k nám. Kdybys byla s námi doma, kam patříš, moje vnučka by se nenarodila na parkovišti u dálnice. Sama se připravuješ o štěstí.“

Lois se rozeštkala a Harve Jackson ji vzal kolem ramen a odvedl z pokoje. Ve dveřích se otočil. „Vyspi se, Leigh. Načerpej co nejvíc sil, ještě než odjedeme.“

Zavřel za sebou a Leigh se vděčně zabořila do polštáře. Občas zapomínala, v jaké se ocitla situaci. Ovšem vždy jí to v dobré víře někdo – obvykle její matka – připomněl.

Bolest nad Gregovou smrtí byla občas příliš velká, aby se dala unést. Odjakživa se jí obávala a téměř ji děsila jistota, že je předurčená a jen čeká na osudný okamžik. Ale stejně na realitu, na náhlou nevyhnutelnost manželovy smrti, nebyla připravená.

Den předtím se dohadovali.

„Kam jdeš tentokrát?“

„To ti nemůžu prozradit, Leigh. Ty to víš. Prosím, neptej se mě.“

„Na hranici?“

„Leigh, proboha, nezačínej pokaždé, když odcházím.“ Zastavil se, odložil pytel s výstrojí a dal si ruce na kyčle.

„Myslíš, že se můžu soustředit na práci, když mám před očima tvůj obraz, jak se rozplýváš v slzách? Vědělas, čím se živím, než sis mě vzala. Tvrdilas, že to překonáš.“

„Věřila jsem tomu.“ Zabořila tvář do dlaní a rozbrečela se. „Nejde to. Miluju tě.“

Vyrazil zpola popuzený, zpola láskyplný vzdech, přistoupil k ní a objal ji. „A já miluju tebe. Ty to moc dobře víš. Ale taky mám rád svou práci. Je důležitá, Leigh.“

„Já to chápu – aspoň teoreticky. Nežádám tě, abys toho nechal úplně. Ale mohl by ses nechat přeložit do administrativy. Mohl bys plánovat přepadové akce, aniž by ses jich osobně účastnil.“ Při pohledu na automatickou pistoli ležící na posteli jako součást výbavy vedle ponožek a spodního prádla se otřásla. „Nenávidím pomyšlení, že pracuješ v utajení.“

„Leigh, za stolem bych se zbláznil, a ty to víš. Jsem dobrý herec. Potřebujou mě na scéně.“

„Jaté potřebuju.“

„Vláda mě potřebuje. Ty děd na základní škole, které propadly heroinu, mě potřebujou. Ať se nám povede sebevíc zátahů, je to pořád jen kapka v moři. Jde o předem ztracenou bitvu, ale nemůžu přestat bojovat. Podpoř mě. Věř mi. Nepřipustím, aby se mi cokoli stalo, dokud vím, že tu na mě čekáš.“

Odtáhla se od něj a obdařila ho rozechvělým úsměvem. „Vždycky tu na tebe budu čekat. Vrať se domů brzy a v pořádku.“

Hladově ji políbil. „Vrátím.“

Ale nevrátil. Když ho příště viděla, ležel v rakvi darované vládou.

Nikdy nesnědli slavnostní večeři, již Leigh připravila. Nikdy Grega nepřekvapila novinkou o dítěti, kterou měla v plánu mu sdělit tu noc. A Leigh si přísahala, že se už nikdy nezaplete s mužem, jehož profese by byla nebezpečnější než funkce ředitele základní školy.

Greg pracoval v okolí El Pasa, ale brzy po pohřbu dostala Leigh nabídku z Midlandu. Četla o nově vzniklém městě vyrostlém na pláních západního Texasu. Midland byl naftařské město. Kde je ropa, tam je i práce a vydělávají i utrácejí se tam peníze. Vypadalo to jako dobré místo pro nový začátek. Navzdory matčiným úporným protestům a plačtivým prosbám, aby bydlela s Jacksonovými v Big Spring, Leigh tu práci v Midlandu přijala. S platem, který jí přislíbili, důchodem po Gregovi a díky vlastní šetrnosti mohla žít docela pohodlně. Byla rozhodnutá zvládnout vše sama.

Leigh naslouchala lehkému, rychlému dechu dítěte, pozorovala zvedající se a klesající hrudníček.

„Nejhorší máme za sebou, Sarah. Zvládneme to.“

Měla domov, práci, zdravé dítě. Jediné, s čím se nyní musela vyrovnat, byla osamělost.

„Sarah, od zítřka budeš držet dietu,“ lapala Leigh po dechu, posadila dceru do hopsadla a rozhoupala ji. V práci měla perný den, potom vyzvedla čtyřměsíční Sarah v domě u paní na hlídání, kde ji nechávala, jen když to bylo nezbytně nutné, a pak ještě musela zajít do obchodu. Teď, když malou baculku bezpečně uložila doma, vrátila se do auta pro dva pytle potravin.

„Hů!“ zasténala hlasitě, odkopla boty a svalila se na pohovku. Zdálo se, že matčino úsilí Sarah pobavilo, protože se rozesmála a radostně začala šermovat rukama. „Tohle nedělám pro tvoji zábavu, abys věděla, slečno Sarah,“ přistoupila blíž.

Odstrčila pohovku, klekla si před hopsadlo a začala dcerku šimrat na kulatém bříšku. „Kdo si myslíš, že jsem? Co? Tvůj dvorní šašek?“ Sarah zavýskla, když jí matka zabořila tvář do měkkých faldíků pod krkem a začala je žužlat.

Během chvilky měla Leigh drdol v týle docela rozcuchaný.

‚Au!“ padla zády na podlahu a halenka se jí vysoukala ze sukně. Rozesmála se a snažila se popadnout dech. Když se ozval domovní zvonek, zasténala.

„Nikam nechoď,“ přikázala Sarah škádlivě.

Otevřela dveře a vzápětí jí ruka překvapením vylétla na prsa. Srdce se jí divoce rozbušilo. Měla pocit, jako by jí v hlavě vybuchly rachejtle. Ač to bylo zvláštní, zaplavila ji podivná euforie. ‚Ahoj.“

Vypadal úplně jinak! Vlasy měl stále dlouhé, ale svítily čistotou a byly dobře vykartáčované. Tváře měl pořád dotmava opálené, ovšem teď byly hladce oholené. A ty tam byly špinavé džíny i kovbojská košile. Namísto nich měl na sobě šedé flanelové kalhoty, bleděmodrou košili a modré sako. Ošumělé boty nahradily vyleštěné mokasíny.

Jen oči měl stejné. Zářivé. Modré. Elektrizující.

Ne, nebyly to jen oči. Leigh poznala ten široký bílý úsměv.

„Vzpomínáš si na mě?“

„O-o-ovšem,“ zakoktala. Jestli si vzpomíná? Často když ležela sama v posteli, si připomněla jeho oči, úsměv, hlas, jeho polibek těsně předtím, než ji opustil. Namlouvala si, že jediný důvod, proč ho chce ještě vidět, je, aby mu mohla poděkovat. Nyní, když mu pohlédla do očí a uviděla ten přitažlivý mužný úsměv, už si nebyla tak jistá. „Chade. Vypadáš tak… tak jinak,“ dokončila nepřesvědčivě a cítila se trapně a zmateně. Doufala, že si nevšiml, jak ji jeho magnetická přítomnost uvádí do rozpaků.

„Ty taky. Zeštíhlelas.“

Zasmála se a pohlédla dolů na sebe. Teprve nyní si uvědomila, jak je neupravená, a to ji znervóznělo ještě víc.

„Pojď dál. Omlouvám se, jsem jak strašidlo, ale hrály jsme si se Sarah a…“

„Vypadáš báječně,“ přerušil ji. Vstoupil do místnosti a prudce se zarazil. „Tohle přece nemůže být Sarah!“ vyhrkl a bez okolků si klekl u hopsadla. Holčička si ho zvědavě prohlížela.

„Ale ano, to je moje Sarah,“ prohlásila Leigh hrdě.

„Je překrásná,“ ujistil ji Chad měkce. Ukazováčkem se dotkl dětské tvářičky a vmžiku byl polapen pevnou vlhkou pěstičkou. „A má dobré reflexy,“ zasmál se. Něžně vytáhl prst a postavil se. „Něco pro ni mám.“

„Ale Chade, tos neměl,“ zvolala Leigh a otřepanost té fráze ji okamžitě uvedla do rozpaků. Pospíšila si to zakrýt. „Pro Sarah jsi toho bezesporu už vykonal dost, když jsi ji přivedl na svět.“

„Chci jí něco dát. Mám to venku ve voze. Dojdu pro to.“ Vyšel ze dveří, ale nechal je za sebou otevřené.

Leigh si rychle začala cpát blůzu do sukně a vklouzla do bot. Ty její vlasy! Jsou v hrozném stavu! Cítila, jak jí těžký kaštanový uzel klouže po krku dolů. Uvolněné prameny jí splývaly podél obličeje. Nebyl čas s tím cokoli udělat. Už se vracel.

„Panejo,“ vykřikla a rozesmála se, když uviděla, jak vleče ohromnou, dárkově zabalenou krabici.

„Budeš to muset Sarah otevřít.“

„A ty mi s tím budeš muset pomoct.“

Leigh rozvázala zářivě růžovou stuhu a začala trhat papír.

„Matka všechny papíry z balíčků schovává. Kdyby mě teď viděla, tak omdlí.“

„To pak není to správné potěšení z dárku, když musíš dávat pozor, abys nepotrhala obal,“ souhlasil Chad.

Leigh na něj s úsměvem pohlédla. „Máš pravdu.“

Nadzdvihla víko krabice a uviděla hromadu bílého hedvábného papíru. Začala se v něm přehrabovat, až konečně odhalila měkkou, černožlutě pruhovanou kožešinu.

„Ukaž, pomůžu ti to vyndat,“ nabídl se.

Stoupla si stranou a pozorovala, jak vytahuje obrovského tygra s dlouhým ocasem, dlouhými řasami a širokým přátelským úšklebkem. Překvapeně si připlácla ruce na pusu. Byla to dokonalá kopie.

„Chade!“ natáhla se a dotkla se krásné kožešiny. Muselo ho to stát celé jmění a ona věděla, že si to nemůže dovolit. Za prvé ty květiny které jí přinesl do nemocnice, a teď takový marnotratný dar… Jeho štědrost odporovala zdravému rozumu. „Chade,“ opakovala.

„Myslíš, že se jí bude líbit.‘“ Pyšně odnesl plyšového tygra k hopsadlu a postavil ho přímo před Sarah. Vycpané zvíře bylo o kus větší než hopsadlo. Sarah si ho chvilku ostražitě prohlížela a pak zkrabatila obličejík, otevřela pusu dokořán a propukla v dlouhý, hlasitý a neutuchající řev.

„Ach bože, co jsem to udělal?“ ptal se Chad a v panice se otočil na Leigh. Jeho úzkost byla ještě větší než děvčátka.

Leigh se postavila mezi dceru a tygra a zvedla Sarah z hopsadla.

„Myslím, že ji to přemohlo. To je všechno.“

„Je mi to líto. Nechtěl jsem…“

„Ovšemže ne. Za okamžik bude v pořádku. Jen potřebuje vědět, že jsem tady.“

Během chvilky se křik vytratil. Sarah tiše škytla a začala si pohrávat se zlatou náušnicí v matčině uchu.

„Nejspíš toho o dětech moc nevím,“ omlouval se Chad.

„Dej jí den dva, aby si na něj zvykla, a zamiluje si ho.“

„To doufám.“

„Ve skutečnosti už ti bylo odpuštěno.“

Sarah sklonila hlavu a otočila se za hluboko posazeným hlasem. Kromě Leighina otce nebyla na muže zvyklá. Nedalo jí moc práce odhalit rozdíl mezi tímto a matčiným hlasem.

„Chceš si ji pochovat?“ nabídla Leigh Chadovi. „Myslíš, že mi to dovolí?“

„Určitě, byls přece první, kdo ji držel v náručí.“

„To je ale pravda, co?“

Jejich pohledy se na okamžik střetly nad dětskou hlavičkou. Leigh si uvědomila, že si oba připomněli žhavý srpnový den na dálnici, kdy Chad zastavil, aby jí pomohl. Vzpomněla si na jeho laskavost i citlivý přístup a došlo jí, jak je ráda, že ho opět vidí. Napjatý okamžik trval nepříjemně dlouho. Leigh prolomila mlčenlivě napětí první, a podala Sarah Chadovi. Při této výměně zůstala její ruka uvězněna mezi dceřinou měkkou pokožkou a pevnou mužskou dlaní. Vzhlédla, aby zjistila, zda si ten dotyk také uvědomil, a zaskočila ji skutečnost, že ano. Jeho elektrizující modré oči se propalovaly do jejích. Pomalu ruku vytáhla.

Chad obrádl pozornost k Sarah. Hlubokým melodickým tónem opěvoval její krásu. Děvčátko mu upřeně zíralo do tváře, hypnotizováno zpěvným hlasem. Pro Leigh bylo těžké nenechat se unést stejně jako její dcera. Byl tak hezký! Třebaže jí bylo jasné, že se s ním neseznámila zrovna v jeho nejlepším stavu, nikdy ji nenapadlo, že by mohl vypadat tak dobře. Dojalo ji, že si na návštěvu vzal své nejlepší oblečení. Proč by ji to ale mělo překvapovat? Vše, co dělal, bylo roztomilé.

Leigh si připadala ošuměle, pomačkaně a mateřsky. Rozpačitě uhladila pramen neposlušných vlasů za ucho a napřímila se v naději, že si Chad nevšimne, jak nepořádně si zastrčila blůzu do sukně. Věděla, že si o vozík v obchodě udělala oko na punčoše.

„Smím vás, dámy, dnes pozvat na večeři?“

„Cože? Večeře? Venku?“

Zasmál se a nadhodil Sarah v náručí. Děvčátko se zahihňalo. „Ano, večeře venku.“

„Moc by se mi to líbilo, Chade, ale raději ne. Se Sarah je to v restauraci hrozně těžké.“

„To zvládnem.“

„Ne, nemůžu po tobě chtít, abys tolik trpěl.“ Skousla spodní ret. Utratil příliš peněz za dárek a nemůže mu dovolit platit ještě za večeři. Ale byla tak ráda, že si může povídat s někým jiným než se Sarah. S dospělým. Dospělým mužem. S Chadem. „Co kdybys zůstal na večeři u nás? Myslím tady.“

Tys tomu dala, Leigh, kárala se v duchu. Co si o tobě pomyslí? Že ti domem proudí celé zástupy mužů? Že jsi vdova bažící po mužích? Neměla…

„Jseš si jistá, že chceš radši vařit než jít ven?“

Ne, nebyla, ale nechtěla, aby to poznal. Aspoň se na ni nedíval s postranními úmysly. Nesnažil se v jejím pozvání vidět nic jiného než večeři. „Sarah ještě nedokáže sedět na vysoké židli a musela bych ji držet na klíně. Obvykle je hodná, než mi donesou jídlo, a pak začne vyvádět. Jsem nucená jíst jednou rukou, zatímco…“

„Mám to přímo před očima,“ ujistil ji se smíchem a zvedl ruku, aby zarazil její námitky. „Dobrá, zůstanu. Ale jen dnes večer. Restauraci zkusíme jindy. S pomocí to nebude tak těžké.“

Jindy? „C-co by sis dal k jídlu?“

„Co navrhuješ?“ Sarah ho hlasitě plácla do tváře. Nezdálo se, že by mu to vadilo.

„Právě jsem v lahůdkách koupila šunku v konzervě. Máš rád studenou šunku?“

„Tu miluju.“

„Salát?“ Přikývl. „V neděli tady byli rodiče. Matka udělala obrovskou mísu bramborového salátu a přísahala, že čím déle se nechá v lednici uležet, tím je lepší.“

„Moje máti to tvrdí taky. S čím ti můžu pomoct?“ Zuby mu bíle zasvítily v oslňujícím úsměvu.

„Zdá se, že si vedeš výborně se Sarah. Nevadilo by ti zaměstnat ji, než uklidím potraviny a dám jídlo na stůl?“

„To je ta nejjednodušší práce, jakou jsem v poslední době dostal,“ ujistil ji a zamrkal zářivě modrýma očima.

Leigh se zmateně zadívala na podlahu. Kdy měla schůzku s mužem? Naposledy předtím, než se s Gregem vzali. Jak se s tím správně vypořádat? Jen málo žen má v takovém případě čtyřměsíční dítě. „Omluvil bys mě na pár minut?“ zeptala se a zamířila do ložnice. „Jen potřebuju… hned jsem zpátky.“

Chvatně za sebou zavřela a spěchala k šatníku. Co by si měla obléct? Má nové vlněné kalhoty… Ne, to by byla příliš zřetelná změna. Nebyly by džíny moc obyčejné? Směšné. Stráví přece večer doma. Večer? Jen večeře, Leigh. Pouze večeře.

Natáhla si odřené těsné džíny a převlékla blůzu. Tu první jí Sarah poslintala. Vybrala si polyesterovou halenu meruňkové barvy, kterou by jen cvičené oko rozeznalo od hedvábí. Potom si vykartáčovala rozpuštěné vlasy, až se pěkně leskly, a pomocí hřebínků je upevnila za ušima. Tak, tohle bylo lepší. Nepatrně se navoněla a rychle se vracela do obýváku. Sotva popadala dech a pulz jí divoce poskakoval.

Chad seděl na pohovce a Sarah mu ležela na stehnech. Nohama ho kopala do žaludku. Když Leigh vešla, obdivné se na ni podíval a tiše hvízdl. Bylo to příliš nadsazené, než aby to působilo urážlivě.

„Leigh Bransomová, jsi krásná žena,“ složil jí chraptivou poklonu.

Leigh měla ruce těsně sepjaté před sebou. „Děkuju ti,“ odpověděla prostě. „Doufám, že ti nevadí, že jsem si sundal sako.“ Leželo přehozené přes opěradlo křesla. Rukávy měl vyhrnuté k loktům.

„Ne, udělej si pohodlí.“ Otočila se ke kuchyni. Chad se postavil a s dítětem v náručí ji následoval.

„Líbí se mi tvůj dům,“ ohodnotil malé, ale vkusně zařízené prostory. Tlumená modrá a béžová přecházela z obývacího pokoje do miniaturního jídelního koutu. Kuchyň byla strohá, lemovaná ozdobnými, královsky modrými dlaždicemi. Z police připevněné ke stropu visely měděné nádoby. Chad musel sklonit hlavu, aby do některé nenarazil.

„Ještě jednou děkuju,“ prohlásila, zatímco z pytle vyndávala potraviny a úhledně je rovnala do pečlivě uspořádané skříňky. Místo tu bylo velmi vzácné.

„Když jsem se sem stěhovala, nelíbila se mi představa, že si pronajmu byt, ale o dům jsem se nechtěla starat,“ vysvětlovala a rovnala vejce do lednice. „Tenhle družstevní dům byl řešením. Nájemné zahrnuje i udržovaný dvůr. A mám ráda v blízkosti sousedy.“

Dům stál do „U“ kolem centrálního dvoru. Chad si ho prohlížel z širokého okna nad dřezem a přitom pohupoval Sarah na rukou.

„Máte tu pěkný dvorek. Moc hezké okolí.“ Zasmála se. „Jak víš, trávy a stromů není v Midlandu zrovna nazbyt a bez nich na mě působí krajina depresivně. Musela jsem si vypěstovat vlastní zahrádku. Teď samozřejmě nic nekvete, ale na jaře je hezké mít tady kytičky. Tohle léto jsem platila horentní účty za vodu.“

„Ty nejsi původem ze západního Texasu?“

„Jsem dítě vojenského letectva. Můj otec byl důstojník a na poslední štaci se dostal do Big Spring. To bylo předtím, než tamní leteckou základnu zavřeli. Když šel do důchodu, rozhodli se s matkou, že tam zůstanou. Já mezitím bydlela na koleji. S Gregem jsme žili v El Pasu.“

„Tvůj manžel?“ zeptal se tiše.

‚Ano.“ Ruce na chvilku znehybněly. Už je to víc než rok. Ve všech knihách píšou, že první rok je pro vdovu nejtěžší. Přečkala první Vánoce, narozeniny i jejich výročí. Zlé časy i hádky kvůli práci nahradily šťastnější vzpomínky.

„Říkalas, že byl protidrogovým agentem,“ připomněl jí zamyšleně Chad. „Vadila ti jeho práce?“

Zeptal se tak, že jí otázka nepřipadala nijak všetečná. Vypadalo to, že ho odpověď skutečně zajímá.

„Nenáviděla jsem ji. Byli jsme s Gregem šťastní. Ke konfliktům u nás docházelo jedině kvůli ní. Prosila jsem ho, aby toho nechal, ale…“ Prudce zavřela dvířka u skříňky a otevřela jinou, kde bylo ještě trochu místa. „A co ty? Pořád pracuješ jako mechanik?“

„Mechanik?“

„Povídal jsi, žes opravoval motor u letadla. Napadlo mě, že musíš být mechanik.“

„Ach tak, ano, někdy dělám na strojích. Fušuju do ledasčeho.“ Rozpačitě pohlédl stranou a Leigh ho do dalších informací nenutila. Třeba nemá stálé místo a vezme, co se kde namane. Oblečení, které měl na sobě, zřetelně koupil za lepších časů. Byla na něm vidět dobrá kvalita a dokonale mu padlo.

Stůl byl prostřený a jídlo připravené k servírování. Chad přenesl hopsadlo do kuchyně a posadil do něj Sarah, aby pomohl Leigh nakrájet šunku.

„Pracuješ někde, Leigh?“ položil jí otázku a zakousl se do veky namazané máslem.

„Ano, ale je dost těžké to vysvětlit,“ usmála se. „Dělám dekorace prodejních ploch.“

Zůstal na ni přihlouple civět, až ji to rozesmálo.

„Můžeš to zopakovat?“ požádal ji, když spolkl pořádný kus chleba.

„Dělám dekorace prodejních míst. Nikdy tě nenapadlo, kdo věší všechny ty košíčky se sušenými květy? Nebo kdo vyměňuje nádoby s rostlinami kolem fontán? Anebo kdo připraví ledové království pro Santa Clause – což mám mimochodem právě teď na starosti.“

Chad odložil vidličku na talíř a zkrabatil čelo. „Musím vypadat hloupě, ale nikdy mi to nepřišlo na mysl.“

„Nejsi zdaleka sám, ale každý by si jistě všiml, kdyby to tam nebylo.“

„Ty pracuješ pro nějaké obchodní centrum?“

„Výhradně ne. Dělám na základě smlouvy. Mám na starosti ještě několik dalších budov. Ty chtějí obvykle jen vánoční dekoraci. Občas taky velikonoční. Poradím jim, co mají z vlastních prostředků koupit, oni to obstarají a já naaranžuj u.“

„Fascinující.“

Zasmála se. „To sotva, ale je to báječná práce pro osamělého rodiče. Pracuju ve vlastním tempu, ale samozřejmě v termínu. Platím studentům, aby za mě udělali všechnu těžkou práci, s výjimkou obchodních center – tam mi pomáhají jejich pracovníci. Dekorace v prodejnách se mění jen asi tak pětkrát do roka. Mezitím plánuju, co budu dělat příště.“

„Jak si člověk najde takovou práci?“

„Vlastně si našla ona mě. Měla jsem kamarádku, která prováděla výzdobu bank v El Pasu. Byla jsem její neoficiální asistentka. Tuhle práci jí nabídli zdejší stavitelé nového obchodního centra. Odmítla to, ale doporučila mě. Když jsem prvně přišla do práce, tak samozřejmě neměli ani tušení, že jsem v jiném stavu, ale nikdo nic nenamítal, ani když už to bylo jasné.“

„Ovšemže ne. Jsem si jist, že se jim tvoje práce zamlouvala, a kdo by v těhle osvícených dobách vyhodil z práce těhotnou vdovu?“

To ji rozesmálo. „Nejspíš máš pravdu. Každopádně jsem ráda, že to neudělali. Nezvládla bych obvyklé pracovní podmínky.“

Dojedli a jako dezert si dali zmrzlinový pohár.

„Náhodou bys k tomu pro mě neměla kávu?“ požádal.

Leigh upustila lžičku na talířek. „Moc mě to mrzí, Chade, ale bohužel. Nemám tu dokonce ani kávovar. Nepiju ji a…“

„Ty nepiješ kávu? Jsi vůbec Američanka?“

Byla nešťastná, že mu nemůže oblíbený nápoj nabídnout, ale věděla, že si ji jen tak dobírá. „Promiň,“ omluvila se ještě jednou.

„Není třeba se omlouvat,“ odmítl jednoduše. „Dám si ještě jeden hrnek čaje.“

Zatímco Leigh sklízela ze stolu, posadil si Chad Sarah na klín a začal ji krmit rozpuštěnou zmrzlinou. Leigh ho načapala při činu.

„Chade, ty jí dáváš zmrzlinu?“ zeptala se s rukama pevně zapřenýma na bocích.

„Jasně, miluje ji,“ prohlásil s nevinným chlapeckým úsměvem.

„Už teď ji sotva unesu, jak je tlustá. Poslední věc, kterou potřebuje, je zmrzlina.“

Chad zvedl hlavu a chvilku Leigh zkoumavě přejížděl pohledem od hlavy k patě. „Řekl bych, že vy obě byste snesly trochu masa navíc.“

Nervózně si olízla rty a pokusila se jeho poznámku obrátit v žert. „Po porodu jsem se moc snažila, abych shodila.“ Co to měla s hlasem?

„Odvedlas dobrou práci.“ Pohledem významně sjel Leigh na prsa a ona vzrušeně zareagovala, jako by se jich zároveň dotkl.

Uvědomila si, jak jí ztuhly bradavky a napnuly tenké košíčky podprsenky. Nejraději by Sarah dala pusu za to, že si právě tento okamžik vybrala, aby se hlasitě rozplakala.

„Je ospalá,“ oznámila. Převzala dítě z Chadovy náruče a držela drobné tělíčko před sebou jako štít. „Myslím, že ji dám spát.“

„Můžu ti pomoct?“ Když jí předával Sarah, postavil se a teď se nad oběma skláněl, hladil děvčátko po zádech a díval se přitom na Leigh, jako by se dotýkal jí, a ne dcerky.

„N-ne. Udělej si pohodlí. Hned jsem zpátky. Obvykle okamžitě usne.“

Leigh prakticky utekla z místnosti. Cestou do ložnice, v níž spala se Sarah, se musela několikrát zhluboka nadechnout, než se uklidnila. Ještě nebyla úplně připravená přestěhovat dítě do menšího dětského pokoje. Bylo v tom něco uklidňujícího, když vedle sebe slyšela další dech, byť dětský.

Zatímco dceru připravovala na spaní, snažila se nepřenášet na ni vlastní nervozitu. Tato opatrnost nebyla ani třeba, protože jakmile položila Sarah na břicho, dítě se stočilo do své oblíbené pozice a okamžitě usnulo.

Když Leigh vešla do obývacího pokoje, Chad tam přecházel jako stráž. „Bylo tam takové ticho, až jsem se bál, jestli se něco nestalo.“

„To ne,“ ujistila ho Leigh. „Je moc hodná.“

„Znamená to, že je šťastná. Jsi dobrá matka, dodáváš jí pocit bezpečí.“

„To doufám,“ odtušila procítěně. „Dělá mi starosti, že bude vyrůstat bez…,“ když si uvědomila, co říká, zmlkla uprostřed věty a začala upravovat rovně visící obraz.

„Otce?“

Leigh se otočila. „Ano.“

Chad přistoupil těsně k ní. Chtěla se stáhnout zpátky před nedefinovatelnou hrozbou, kterou pro ni představoval, ale nohy ji neposlechly.

„Mám to chápat tak, že momentálně nikoho nemáš?“ zeptal se tiše.

Chabou ochranu, kterou pro ni představovalo Sařino malé tělíčko, už tu neměla. Chadova přítomnost vyplnila pokoj mužnou aurou, jež tu nikdy předtím nebyla, a pohltila Leigh. Mohla ji vidět, cítit, vdechnout.

„Ano,“ odpověděla mu po delší pauze.

„Ano, máš někoho, nebo ano, že nemáš“‚

‚Ano, nejsem… nemám nikoho.“ Zmateně zavrtěla hlavou.

„Greg?“ položil jemně otázku. „On je ten důvod, proč jsi ještě sama?

Vyhnula se jeho zkoumavým očím. Bože, jsou tak modré a hluboké… Chlupy na jeho hrudi vykukující z rozhalenky u košile se leskly ve svědě lampy.

„Ne. Nemůžu přestat žít proto, že jsem ztratila manžela.“

„Je tu nějaký jiný důvod?“

Vzhlédla k němu a zasmála se. „No, popravdě řečeno, vdova v jiném stavu není zrovna snem všech mužů.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se společně s ní. Pleť na krku se mu napnula přes šlachovité svaly. Bylo to vzrušující, plné života. Pak opět sklopil hlavu. „Mělas nějaké problémy, potom co jsem tě zavezl do nemocnice?“

„Ne.“

„Jsi v pořádku? Všechno se vrátilo k normálu?“

Měla by být v rozpacích, že spolu probírají takové osobní otázky, ale kupodivu nebyla.

„Ano, ze své poslední návštěvy u lékaře jsem si odnesla čistý účet.“

Oddechl si úlevou. „Bože, celé hodiny jsem se trápil představami, co všechno jsem ti mohl způsobit.“

„Chade.“ Natáhla ruku k jeho paži, ale pak ji stáhla zpět. „Kdes potom byl? Snažila jsem se tě najít. Nejsi uvedený v telefonním seznamu.“

„Proč?“

„Proč co?“

„Proč jsi mě hledala?“

„Chtěla jsem ti zaplatit za tvou pomoc. Já…“ Zarazil ji odmítavý výraz, který zatemnil jeho hezké rysy.

„Žádné peníze bych od tebe nevzal, Leigh.“ Pohlédl stranou a mezi zuby mu unikl syčivý zvuk. „Sakra,“ zaklel tiše a vzápětí jí opět pohlédl do očí. „Myslela sis, že čekám, až mi zaplatíš?“

„Nemínila jsem tě urazit, Chade, jen jsem d chtěla dát najevo, jak si cením…“ Roztřásl se jí spodní ret. „Bez tvé pomoci jsem mohla zemřít. Sarah mohla mít…“

„Ššš,“ začal ji tišit a přistoupil blíž, aby ji schoval v pevné náruči. Přirozeně se k němu přitulila. „Neměl jsem v úmyslu tě rozrušit. Vypadá to, že od chvíle, co jsem se tu objevil, přivádím vás dvě k pláči.“ Byl to pokus o vtip a zabralo to. Rozesmála se do jeho košile. Hezky voněl. Draze a omamně.

Ukazováčkem jí nadzdvihl bradu a počkal, až opětovala jeho pohled. „Vzpomínáš si, k čemu došlo v tvém nemocničním pokoji, než jsem odešel?“

Polkla. „Přinesls mi květiny.“

„A dál?“ Pokusila se sklopit hlavu, ale nedovolil jí to. „Co bylo dál?“

„Políbils mě.“

Pomalu přikývl. „Nevěděl jsem, jestli si na to pamatuješ.“ Rukou jí přejel po čelisti. „Byla jsi příliš omámená léky, aby ses bránila, nebo ti můj polibek nevadil?“

Stydlivě odvrátila oči. „Nejspíš kombinace obojího.“

V prsou mu zarachotil smích. „Takže ti nebude vadit, jestli to zopakuju?“ Když se na něj nepodívala, naléhal: „Leigh?“^

Zavrtěla hlavou.

Ucítila horký dech a vzápětí jemný tlak Chadových úst. Jeho rty se sevřely kolem jejích stejným způsobem, jaký měla ještě v živé paměti – pomalu, něžně, sladce. Na okamžik ji objal pevněji a potom uvolnil sevření, aby se mohl pokochat hladkými zády.

Uvědomila si okamžik, kdy pootevřel ústa. Zuby, které tak zdobily jeho nádherný úsměv, se dotkly jejích rtů, jež se pod tímto delikátním tlakem rozevřely jako okvětní lístky, a něžně je okusovaly. Zůstali tak za doprovodu silného tlukotu srdcí a jen dýchali. Vyčkávali.

Potom protlačil jazyk skrz její zuby a Leigh se podlomila kolena. Rukama ho pevně objala v pase, jako by hledala opěrný bod na zemi.

Tělo jí oblila horká vlna, když se přitiskla k Chadovi. Bradavky při dotyku s mužnou hrudí ztuhly a Leigh zaslechla, jak slastně zasténal. Rukama přejížděl po jejích zádech, hladil je a šimral na žebrech. Vtom ji jednou dlaní chytil v kříži a něžně přitiskl těsně k sobě.

Chvilkový šok z jeho vzrušení byl nahrazen instinktivní potřebou zjistit o tom víc. V okamžiku, kdy se její tělo k němu vzepjalo, ztratil i poslední nepatrný zbytek sebeovládání. Zvědavým jazykem pečlivě pátral v jejích ústech.

Byl smělý. Byl plachý. V jednu chvíli útočný a pak zase něžný. Naléhal a vzápětí žadonil. Leigh projíždělo vzrušení celým tělem a roztouženě odpovídala.

Odtrhli se od sebe jen proto, že nutně potřebovali načerpat chybějící kyslík. Přitiskl svou rozpálenou tvář na její. Leigh měla ruce stále obtočené kolem Chadova pasu. Tichou místností se rozléhal jejich sípavý dech.

Pomalu odstoupil a uhladil jí neposlušný pramínek vlasů. Naklonil se a na tvář jí vtiskl lehký polibek. „Dobrou noc, Leigh. Ozvu se.“ Mezi dveřmi, jako by se dodatečně upamatoval, dodal: „A děkuju za večeři.“

Kapitola 3

Příštího rána ležela Leigh v posteli ještě dlouho po tom, co zazvonil budík. Ne že by potřebovala budit. Moc toho nenaspala a svítání bylo vítanou úlevou od nekonečného nočního převalování.

Po celou dobu, kdy Chad včera popadl modré sako, vklouzl do něj a odešel pryč, ho sledovala jako zasažená bleskem. Když se otočil, aby se ještě rozloučil, láskyplně na ni mrkl. Několik vteřin ještě zírala na dveře a nemohla uvěřit tomu, co se stalo, samotná existence Chada Dillona pro ni byla neuvěřitelná.

Co je to za muže? Když ho viděla poprvé, připadal jí špinavý a dokonce nebezpečný. Klidný přístup k dané situaci a citlivý způsob, jakým jí pomohl, změnily její názor. Než ji dovezl do nemocnice, usoudila, že je jako nebroušený drahokam. Jenže minulý večer jí ukázal svou další tvář. Jeho oblečení bylo elegantní a moderní, měl dobré způsoby i vzdělání, o šarmu nemluvě. A jeho polibek…

Zamotal jí hlavu a ona se tomu nebránila. Ještě stále si nebyla jistá, čím se živí a kde bydlí. Prakticky vzato to byl stále cizinec, který ji oslovil skrz okénko vozu.

A přesto mu jeho polibky vracela s vášní, o níž netušila, že v ní dříme. Nikdy se nepovažovala za smyslnou. Společně s Gregem se těšili zdravému, ne-li často uspěchanému sexuálnímu životu, ale nevzpomínala si, že by se někdy cítila téměř bez sebe jako včera, když ji Chad políbil. To, že s Gregem sdílela postel,– bylo jen dalším výrazem lásky, kterou k němu cítila. Měla silné podezření, že intimnosti s Chadem naberou rozměr, o němž neměla ani ponětí.

Dlouho po tom, co odešel, zakoušela svíravé vzrušení, jaké dosud nepoznala, propadající se tíhu v žaludku, chvění v prsou, bušení v krku.

A když si lehla do postele, nedokázala nevnímat chladivou hebkost prostěradel na lýtkách i stehnech. Lesní vůně Chadovy kolínské jí slabě ulpěla na vlasech. Pokaždé, když se pohnula, jí tření noční košile o bradavky připomnělo, že je má stále tvrdé a vybuzené. Snažila se neklid zapudit polštářem, který si přitiskla na prsa, ale nebylo to nic platné. Pořád cítila Chadovu pevnou hruď.

Přecitlivěle vnímala každý zvuk, dotek i vůni kolem sebe. Hlavou se jí honily požitkářské představy.

Chtěla muže.

Tvář zabořená do polštáře na prsou jí zrudla studem a zároveň pocitem viny Jak to bylo dlouho? Zhruba rok. Uvádělo ji do rozpaků, že jako novopečená matka uvažuje o takových věcech, avšak přesto si přála cítit mužnou tíhu vedle sebe i uvnitř.

Ale ne jen tak „nějakého muže“. Ona chtěla Chada.

A dokonce ani teď za denního světla se své touhy nezbavila. Tohle je hloupé a směšné, peskovala se Leigh v duchu, když odhodila přikrývky a vyskočila z postele. Zvlášť pro někoho, kdo doma nemá ani kávovar. Navlékla si sametový župan. V noci foukal severák.

Leigh se naklonila nad kolébkou právě ve chvíli, kdy se Sarah začínala vrtět. „Dobré ráno, zlatíčko,“ pozdravila a překulila dceru na záda. „Nejdřív tě přebalím a potom se nasnídáme,“ vrkala Leigh a odhodila promočenou plenu.

„Nejspíš ho už nikdy neuvidíme, Sarah,“ vykládala dítěd. „Přišel, jen aby uspokojil svoji zvědavost, jestli jsme v pořádku.“ Zapnula kalhotky a odnesla Sarah do kuchyně.

„No a co je na tom, že tvou matku políbil? Líbal jako profesionál. Ani nechci vědět, na kolika ženách musel trénovat, než se takhle zdokonalil. Je klidně možné, že mu některá na poslední chvíli odřekla rande a on neměl nic jiného na práci, tak přišel za námi. Co si o tom myslíš?“

Sarah vyprskla cereální broskvovou pochoutku, kterou jí Leigh cpala lžičkou do úst.

„Je vážně moc přitažlivý. Vysoký, štíhlý a… eh… pevný. Sarah, když mě k sobě přidskl, měla jsem chuť se rozplynout. Ale není hrubý,“ objasnila rychle a otřela děvčátku pusu navlhčeným papírovým ubrouskem. „Nechci, abys měla takový dojem. Je energický, ale jemný. Jeho rty jsou… a jeho ruce… Zajímalo by mě, jaké to je, když… ale to vlastně vím, protože se mě dotýkal, když ses hrnula na svět. Jenže to bylo něco jiného. To není, jako milovat… Nedovedu pochopit, proč nad tím přemýšlím… Až budeš starší, pochopíš to, Sarah.“

Chad zůstal klíčovým bodem konverzace během celé snídaně, ale nezdálo se, že by to Sarah vadilo. Procákala se svou koupelí a poslouchala přitom matčiny chvalozpěvy. Ale i když už byly oblečené a odcházely z domu, nebylo téma Chada Dillona ještě zdaleka vyčerpané.

„Chci, aby vypadal, jako by se vznášel ve vzduchu, a ne jako pověšený ze stropu,“ upřesňovala Leigh skupině dělníků shromážděných kolem ní. „Rozumíte mi? Sob Santa Clause umí přece létat. Takže ho zavěsíme řekněme tak…,“ vzhlédla do výšky, „no… tak osmdesát centimetrů od stropu. Minimálně. Zaručili se mi, že se to vlákno nepřetrhne.“

„A co když ano a ten ohromnej sob spadne na nic netušícího kupce?“

Hlas, který promluvil nebezpečně blízko jejího ucha, byl tichý a hluboký a okamžitě ho poznala. Prudce se otočila a stála tváří v tvář Chadovi.

„Ahoj,“ zašklebil se. „Jestli na mě Rudolf spadne, až tu budu nakupovat, budu vás žalovat,“ škádlil ji.

„Neublížil by d,“ ujisdla ho. „Je to dutá papírová maketa.“

„To jsem já taky. Myslím dutý. Co bys řekla na oběd?“

Už z něj byl zase kovboj. Akorát že tentokrát byly jeho džíny, byť těsné jako předtím, nové a čisté. Volnou modrou westernovou košili částečně zakrývala vesta z ovčí vlny a v ruce držel černý plstěný stetson. Leigh neodolala a podívala se mu na nohy. Zaprášené popraskané boty nahradily černé kovbojské kozačky v perfektním stavu.

„Buď zdráv, Chade, jak to ‚de?“

Leigh s pusou dokořán rozpačitě pozorovala, jak se s ním někteří z dělníků zdraví.

„Fajn, Georgi, Buřte. Nazdar, Hale. A co ty?“

„‚De to. Náká zajímavá práce poslední dobou?“ Chad vrhl kradmý pohled na Leigh. „Ne, nic zvláštního.“

„Slyšel sem o tom v…“

„Georgi, přišel jsem, abych vyvedl svoji oblíbenou dámu na oběd. Nemíním utrácet její nebo svůj čas tlacháním s tebou.“

Muži se dali do smíchu a vrhali na Leigh zvědavé pohledy. Předtím v ní viděli pouze schopnou profesionálku, ale nyní si uvědomila, že pro ně představuje také ženu. Když ji vzal Chad kolem ramen, ucítila, jak jí hoří tváře. Ve snaze nabýt zpátky ztracenou rovnováhu, pohlédla na hodinky.

„Já… myslím, že je právě čas na oběd,“ prohlásila. „Sejdem se tu… řekněme za hodinu.“

„Řekněme spíš za dvě,“ opáčil Chad.

To vyvolalo další smích, vševědoucí pohledy a spiklenecké pomrkávání. Chad se slitoval a odvedl Leigh pryč.

„Kde máš kancelář?“

„Vedle Sakowitze.“

„Budeš potřebovat kabát. Venku je chladno.“

„Nemusíme opouštět budovu. Mají tu výborný salátový bar…“

„To je dobré tak pro králíky. Já mám pořádný hlad. Kromě toho jsem slíbil Sarah, že tě vykrmím.“ Nedal Leigh čas, aby mohla protestovat, a místo toho se zeptal: „Kdes ji vlastně nechala?“

„Jedna paní ze sousedství doma hlídá děti zaměstnaných matek. Dávám k ní Sarah, když vím, že budu mít moc práce.“

„Jo, mimochodem,“ vytáhl z kapsy kousek papíru, „tady je moje telefonní číslo. Není v seznamu, protože bydlím pěkný kus za městem. Proč bych měl v seznamu zabírat místo?“ zavtipkoval.

„Děkuju ti,“ odtušila a napadlo ji, zda bude mít někdy příležitost mu zavolat.

„Nestyď se ho použít,“ významně se zašklebil.

Proplétali se mezi zákazníky – uštvanými, spěchajícími nebo lhostejnými – směrem k malé kanceláři, kterou ředitel obchodního centra vyhradil zvlášť pro ni. Byla umístěna mezi toaletami a telefonními automaty. Leigh popadla kabát i kabelku a zamířili k východu.

Dodávka byla stejně špinavá jako minule a v chladném počasí odmítala startovat. Ovšem Chad do ní napumpoval život a vyjel z parkoviště. Zdálo se, že se již rozhodl, kam půjdou, aniž se radil s Leigh.

„Chade, ty jsi z Midlandu? Jak to, že tě George a ostatní znají?

„Narodil jsem se tu a celých dvanáct let chodil do midlandské školy, než jsem přestoupil na Techniku. Většina starousedlíků zná mě i mou rodinu.“

Vstřebala tuto informaci a pak se zeptala: „Ještě pořád tady bydlíš?“

„Ano, ale hodně cestuju.“

„Za prací?“

Nejdřív odbočil doleva a teprve potom lakonicky odpověděl: „Ano.“

Odkašlala si. „A co tedy děláš? George se tě vyptával na práci. Děláš u letadel?“ Věděla, že kolem Midlandu je několik chartrových společností. Spousta ropných magnátů měla svá vlastní letadla.

„No, ano, tak trochu.“

Zastavil před restaurací, vystoupil a přešel na druhou stranu, aby jí pomohl ven. Spěchali se schovat před prudkým větrem do restaurace. Leigh nevěnovala pozornost tomu, kam jdou, ale hned jak prošli dveřmi, nos ji informoval, že v této restauraci opékají maso na rožni. Aroma tu bylo kořeněné, silné, šťavnaté a pikantní, provoněné dřevem.

Z jukeboxu v rohu místnosti se rozléhal hlas Willieho Nelsona, který žádal matky, ať nedovolí, aby z jejich dětí vyrostli kovbojové. Všechny stoly rozestavěné po celé délce budovy byly obsazené byznysmany v třířadých oblecích, naftaři v džínách zamazaných od ropy a dobytkáři v jezdeckých botách na vysokých podpatcích.

Chad vzal Leigh za paži a postrkoval ji k jednomu z mála boxů u barevného okna, které bylo mastné a zaprášené. Vklouzl proti ní na sedadlo z červené koženky, sundal si klobouk a položil ho na okenní parapet dýnkem dolů. Chlapeckým gestem, které Leigh připadalo nesmírně svůdné, si prohrábl vlasy.

„Chceš, abych ti ho pověsil?“ ukázal na kabát, jejž si právě sundala.

„Ne, děkuju. Nechám ho tady.“

„Velice slušivé oblečení,“ prohlásil a očima sjel k pletenému svetru, který se provokativně lepil Leigh k prsům a v pase byl stažený páskem utkaným z různobarevných vláken. Černé vlněné kalhoty těsně obepínaly boky a zdůrazňovaly štíhlou postavu. „Nebo možná bych měl spíš říct, že ty slušíš tomu oblečení.“

„Děkuju. Ty taky nevypadáš zle.“ Byla to chabá pochvala, ale těžko mohla nahlas vykřičet pravdu: že vypadá příliš sexy, než aby se to dalo vyjádřit slovy.

Chad mávl na uspěchanou servírku za pultem, aby ji přivolal.

„Co si dáš k pití?“ zeptal se Leigh. „Ledový čaj.“

Usmál se. „Stává se z tebe Texasanka, ať chceš nebo ne. Ledový čaj tu není jen sezónní pití, ale celoroční.“

„Zdravíčko, Chade,“ pozdravila servírka vřele. Štědré poprsí se jí dralo z bleděmodré polyesterové uniformy a na uších, za nimiž měla uhlazené platinově světlé vlasy, se jí klimbaly okázalé pouťové náušnice. Její křiklavý make-up by se daleko víc hodil na dálnici do Las Vegas a Leigh připo– ‚ mněl majitelky vykřičených domů z westernových filmů. „Jak ses měl?“

„Prima, Sue. A co Jack?“

„Pořád stejně tlustej a protivnej. Viděls ho někdy jinak?“ Koketně se rozesmála. „Kdes byl, Chade? Před pár tejdny sme tě postrádali na velkým bále.“

„Byl jsem mimo město.“

„Velkej kšeft?“

Pokrčil rameny a změnil téma. „Tohle je Leigh Bransomová. Dá si sklenici ledového čaje.“

„Ahoj, Leigh,“ usmála se široce Sue a odhalila čelist plnou zlatých zubů. „A co ty, Chade? Co si dáš?“

„Máte tam studený pivo?“

„Copak sem ho někdy neměla?“ Opět se zasmála. „Hned sem zpátky.“

„Máš ráda maso na rožni?“ obrátil se na Leigh s otevřeným jídelním lístkem, který už zažil lepší dny – lepší roky. „Ano,“ zněla kusá, váhavá odpověď. ‚Ale?“^

Zasmála se. „Ale obvykle toho k obědu moc nesním.“

Složil ruce na zeleném umakartovém stole a naklonil se k ní. „Odpírala sis výživnou stravu, když jsi kojila Sarah?“

Leigh měla pocit, jako by se jí dotkl kouzelný proutek a pomaloval ji horkou barvou. Prudce sklopila oči. Padly na Chadovy ruce ležící na stole mezi stříbrnými příbory v papírových ubrouscích. Byly to pěkné ruce, pevné, štíhlé a opálené, porostlé hnědými chloupky. Věděla, jak citlivé a jemné dokážou být. Laskal jimi Sarah, když ještě na sobě měla plodovou vodu. Díval se, jak Leigh odhalila prs a nabídla ho děvčátku. Hladil její dceru po tvářičce, zatímco sála neexistující mléko.

A přece ji uvádělo do rozpaků o tom hovořit. Zvlášť od polibku minulé noci. Ten všechno změnil. Polibek v nemocnici se nepočítá. To byla jen kamarádská pusa jako blahopřání k dobře odvedené práci. Ale včera to bylo něco jiného. Jeho zkoumavý jazyk v ní probudil erotické touhy, o nichž

Leigh neměla ani tušení. Nyní vše, co řeknou, má sexuální podtext. Ale pouze v její hlavě. On možná… „Leigh?“

Zvedla hlavu a okamžitě jí bylo jasné, že vidí až na dno její duše. Propaloval se svýma safírovýma očima do jejích a tavil pečeti k jejím nejtajnějším myšlenkám. Tázavě opětovala jeho pohled.

„Ano, vzpomínám si,“ pronesl tak tiše, že slova mohla zaslechnout jen ona. „Pamatuju si přesně, jaks vypadala, jaks byla neuvěřitelně jemná, na tvoji barvu, na všechno. Od té doby jsem si vzpomněl snad tisíckrát. Nejčastěji když jsem sám. V posteli. A pokaždé trpím touhou dotknout se tě tak jako tehdy. Ano, vzpomínám si. Myslel jsem, že by bylo jen správné, abys to věděla.“

Oba nadskočili, když je vyrušil hlas servírky.

„Už jste se rozhodli, co budete jíst?“ ptala se Sue s tužkou připravenou na svém bloku.

Chad si odkašlal. „Leigh?“

Ještě se ani nepodívala na jídelní lístek, ale rychle odpověděla: „Obložený chleba s masem na rožni, prosím.“ Její slova bylo sotva slyšet.

„Já si dám dva obložené chleby a omáčku navíc, ale bez cibule.“ Zdálo se, že se úplně vzpamatoval z přiznání, které před chvilkou vyslovil, a nezbedně se na Sue usmál. „A jedny hranolky. Ne, radši mi přineste dvoje.“

„Udělala sem ten dobrej zelnej salát s kyselou smetanou, co máš tak rád,“ informovala ho servírka.

„Dvakrát.“

„Chade, nemyslím, že můžu…“ Leighiny protesty se vytratily, když se na ni výhrůžné zamračil.

Sue se zasmála. „Tentokrát sis vybral štíhlou, Chade.“

Nespustil oči z Leighina zaraženého obličeje. „Líbí se mi to.“

„A ty se zas líbíš všem, zlato,“ prohlásila servírka, a ještě než odešla pro jejich objednávku, pohladila ho po tváři.

A byla to pravda, jak Leigh brzy zjistila. Zatímco konzumovali neuvěřitelné množství jídla, Chad stačil promluvit prakticky s každou ženou, která se v blízkosti objevila. K jejich stolu přistoupily tři klubové typy s vlasy obarvenými doběla, nastavenými nehty a ověšené zlatem. Chad jim zdvořile představil Leigh. Ignorovaly ji.

Jedna z žen mu mazlivě položila ruku na široké rameno. „Bubba mi konečně postavil ten krytý bazén, po kterém jsem tak toužila, Chade. Na jedny straně je horká lázeň a uprostřed má bar. Právě tam teď máme namířeno, vychutnat odpoledne v horkejch bublinách. Stav se, kdykoliv se ti zachce. Studený pití a horká voda. To si nemůžeš nechat ujít. Máš volnou permanentku.“

Pozvánka, aby si užil bazénu, chlastu a Bubbovy manželky, pomyslela si Leigh zatrpkle, když skupinka odkráčela zahalená v oblacích pižmového parfému. Jak přijde letecký mechanik ke známosti s tak okázale bohatými ženami? A jak moc intimně je zná? Ozval se žárlivý hlásek uvnitř.

Ale Bubbova žena a její přítelkyně nebyly jediné, kterým se líbil. Cestou z restaurace se u nich zastavil postarší pár a žena zvolala: „Ale, Chade, chlapče!“ Objala ho a mlaskavě políbila na obě tváře. „Už je to tak dlouho, co jsme tě viděli naposledy. Měls moc práce? Co tvoje maminka? Zrovna tuhle jsem povídala taťkovi, že jsme tvoje rodiče neviděli celé věky. Dneska má každý tolik práce. Mám za to, že jsem naše městečko znala líp předtím, než se sem začali stěhovat všichni ti cizinci. Rozumíš? Už se ani nevídám se svými přáteli.“

„Pane a paní Lomaxovi, rád bych vám představil Leigh Bransomovou,“ přerušil ji zdvořile Chad.

„Teší mě,“ bylo jediné, co Leigh stačila říct, než žena spustila další monolog.

„No tohle, jestli nejste to nejhezčí děvče, jaké jsem kdy viděla! Jak by ne. Na Chada se dívky odjakživa lepily. Moji chlapci mu tak záviděli. Ovšem Chad byl vždycky drahoušek, takový hezký, ale nikdy nenosil nos nahoru. Hodnej kluk. Tohle říkám pořád, je to tak, taťko? Chad Dillon je hodný hoch.“

Chudák taťka se za celou dobu, než ho jeho upovídaná manželka odvlekla pryč, nedostal ke slovu.

„Je mi to líto,“ omlouval se Chad. „To se stává, když zná člověk ve městě tolik lidí. Není tu žádné soukromí.“

„To je v pořádku, opravdu,“ ujistila ho Leigh unaveně.

„Ne, není. Chtěl jsem tě jen pro sebe.“ Na okamžik se jejich pohledy setkaly a Leigh ucítila, jak ji uvnitř spaluje touha. „Ty už víc nebudeš jíst?“

Snědla většinu masa, žádný chléb, trochu zelného salátu a pár pomfritů.

Zavrtěla hlavou. „Ne, bylo to vynikající, ale jsem plná.“

„Pojďme pryč. Pokud ovšem nedáváš přednost líbání na veřejných místech,“ dodal škádlivě.

Ze žaludku směrem do krku se jí rozlil šimravý pocit. Nemotorně se vysoukala z boxu a Chad ji chytl za loket. U starodávné pokladny zaplatil účet. Kasa byla obložená balíčky cigaret, žvýkačkami, tabletkami na žaludeční potíže, bonbóny, mapami, přívěsky ke klíčům a různými popelníky ve tvaru pásovců.

Chad se vrátil na parkoviště u obchodního domu a zajel co nejblíž ke vchodu. „Kdy se ti sobi rozletí?“

„V neděli před Dnem díkůvzdání.“

„Před?“

„Ano. Pátek a sobota po Díkůvzdání jsou nejrušnější nákupní dny roku. Do té doby musí být prodejna vyzdobená na Vánoce, aby každého přivedla do správné nálady. A protože musíme tu práci udělat, když je zavřeno, máme na to neděli.“

„Jako skřítkové, kteří v noci ušili boty za ševce a jeho ženu?“

„Ty tu pohádku znáš?“

Zatvářil se ukřivděně. „Moje matka mi vyprávěla pohádky stejně jako všechny matky svým dětem.“

„A ty jsi byl takový roztomilý chlapeček,“ napodobila paní Lomaxovou. „Hodný kluk.“

Chad se zašklebil. „Vidím, že u tebe si svůj image musím rychle změnit. A začnu hned.“

Překlenul prostor mezi nimi, podepřel jí zezadu hlavu a přitáhl k sobě. „Myslím, že nedoceňuješ moji dnešní zdrženlivost. Po celý oběd jsem nedokázal myslet na nic jiného než na tohle.“

Rty měl teplé, naléhavé, žádoucí. Očekával vstřícnost a nebyl zklamaný. Leigh rozevřela ústa a všechny pocity, které se snažila v sobě udusit, vyplavaly na povrch. Stejně jako předtím všechny její nervy chytly plamenem od jeho žáru.

Od rtů přejel k uchu. „Pořád mě máš za ‚hodnýho kluka‘?“ Jeho dech ji hladil stejně jako zkoumavá ústa.

„Ne,“ vydechla. „Ne.“

Chytl jí ruku, přiložil si ji na pusu a vtiskl do dlaně žhavý polibek. Srdce se jí v prsou hlasitě rozbušilo. „Nevěděl jsem, co si o mně pomyslíš, že jsem se včera večer objevil tak nečekaně. Proto jsem nejdřív nezavolal. Bál jsem se, že bys odmítla se se mnou sejít.“

„To bych neudělala.“

„Nemohl jsem to riskovat. Musel jsem tě vidět.“

„Proč, Chade?“

Palcem kroužil přes pulsující žíly na zápěstí. Opět zvedl její ruku ke rtům a promluvil do prstů. „Protože od chvíle, kdy jsem tě odvezl do té nemocnice, ovládáš mé myšlenky.“

„Jako žena, jejíž dítě jsi porodil?“

„Ne.“ Prstem si pohrával s jejím ušním lalůčkem. „Jako žena, kterou bych si přál poznat líp a která byla možná zničená tím, co se jí přihodilo. Bože, jak jsem tehdy vypadal. Musel jsem tě vyděsit k smrti.“

„Jen na pár minut. Byls tak laskavý.“

„Tys byla tak krásná.“

„Vypadala jsem hrozně.“

„Připomínala jsi obrázek.“

„Jasně – od Dalího!“

„Della Robbia. Řekl jsem ti to tehdy a pořád si to myslím. Pokaždé když tě vidím, Leigh, jsi čím dál krásnější.“

Opět ji políbil, jako by z ní chtěl vysát živiny. Neměla v zásobě žádnou sílu bránit se útokům jeho úst a jazyka. Když se přesunul ke krku, rozechvělo se jí celé tělo, cítila se zesláblá a omámená. Ruka, kterou jí přidržoval v pase, přejížděla nahoru dolů po žebrech, tentokrát nebezpečně blízko ňader. Palcem kroužil kolem něžného obloučku.

„Chade,“ zalapala po dechu a odstrčila mu předloktí.

„Já… musím zpátky do práce,“ špitla, aniž se mu podívala do očí, a nervózně si rukama přejížděla po oblečení, jako by ho chtěla uhladit.

Chvilku se na ni zadíval. Věděla, že pozoruje její obličej, a přesto měla pohled stále upřený na puky na kalhotách. Okamžik předtím, než otevřel dveře, zaslechla jeho vzdech.

Pomohl jí ven a schoulení k sobě před ostrým vichrem rychle přeběhli přes parkoviště. U vchodu do budovy/ ji zády opřel o zeď a silným tělem ji chránil před větrem.

„Můžu dnes večer přijít?“ Všiml si její ostražitosti i pokušení říct ne. „Jdu na to moc rychle, Leigh?“

Navzdory erotickým myšlenkám z předešlé noci si uvědomovala, že se nemůže jen tak vrhnout do nějaké aférky. Neměla na starosti pouze vlastní život, nýbrž i život své dcery, a tomu se musela přizpůsobit. Přijmout Chada za milence by bylo tak snadné, ale sex kvůli samotnému sexu byl proti všemu, v co Leigh věřila. Bylo lepší dát mu to najevo hned zkraje.

„Jestli hledáš jen rychlý flirt, vybral sis špatně,“ varovala ho odměřeně.

„To já vím. A osobně mám rád pomalý a dobře odvedený sex.“ Zašklebil se a v očích se mu šibalsky zablesklo. Stejně jako Bubbova žena, stejně jako stará paní Lomaxová, jako Sue a její vlastní dcera, i Leigh podlehla jeho šarmu. Její strohost se vytratila jako pára nad hrncem. „Takže se sejdeme dneska večer?“ naléhal.

„Na večeři?“ zeptala se odevzdaně.

„Ne,“ odtušil lítostivě. „Až do devíti mám nějaké povinnosti. Je to moc pozdě?“

„Ne.“

„Fajn.“ Sklonil hlavu a rychle ji políbil. „Copak je?“ podivil se, když zaslechl její smích.

„Ještě nikdy mě nelíbal nikdo v kovbojském klobouku.“

Skrz prales tmavých řas ji ostře pozorovaly modré oči. „Zvykneš si na to,“ zavrčel.

Těžkými skleněnými dveřmi vešli do budovy a zamířili k Leighině kanceláři. Skupinka dělníků postávala u velké fontány, kde je zanechala.

„Uvidíme se kolem deváté.“ Škádlivě ji štípl do brady. „Jdi si odložit kabát a dej si na čas. Povím té bandě, že už jdeš.“ Kývl směrem k mužům čekajícím na Leigh.

„Dobře, děkuju za oběd. Budu se těšit na večer.“

Bylo deset hodin. Koláč, který Leigh upekla, už dávno vystydl. Sarah spala ve své kolébce. A Chad nikde.

Práce v obchodním centru se jí po zbytek odpoledne dařila. Dokončila plány na vánoční dekorace. Nyní jsou připraveni příští neděli pokračovat ve výzdobě. Leigh nepředpokládala velké problémy.

Její schůzka se skupinkou lidí ze Saddle Club Estates byla ovšem něco jiného. Kontaktovali ji z výboru majitelů domů jedné z exkluzivních částí Midlandu. Výbor si přál, aby zkoordinovala vnější vánoční výzdobu všech sousedících domů, ale nemohli se dohodnout na barevném záměru. Leigh, které už z toho vstávaly vlasy na hlavě, jim připomněla, že čas vypršel.

„Chcete-li nějakou výzdobu do poloviny prosince, musíte mi dát vědět do konce tohoto týdne.“

Slíbili jí, že to udělají, a Leigh mohla jít vyzvednout Sarah. Nakrmila ji, pohrála si s ní a pak ji uložila ke spaní. Zbylo jí ještě dost času, aby se vykoupala a opravila nalíčení.

Když pak v zrcadle prohlížela svůj obraz, zahihňala se. Bylo povzbuzující strojit se pro nějakého muže. Už dávno nebyla tak vzrušená. Nebude si Chad myslet, že to přehání? Neřekne si o ní, že je osamělá vdova dychtící klofnout prvního nezadaného muže, a nestáhne se zpátky? Nepovažuje její tvrzení, že nevěří v nahodilý sex, za skrytou výzvu?

Uklidni se, nabádala se v duchu. Ale bylo těžké předstírat lhostejnost, když při každém pomyšlení na Chada se jí podlamovala kolena jako nějaké puberťačce. A on na ni „najel“ s odhodláním, které bylo stejně lichotivé jako znepokojivé.

Ale jak plynuly hodiny a Chad ani nezatelefonoval, Leigh si začínala myslet, že ze sebe udělala hlupáka. U oběda to vypadalo, že může mít každou ženu ve městě. K čemu by mu byla právě ona, zvlášť když ji potkal za těch nejméně erotických okolností a navíc má dítě. Jeho vitalita byla příliš zřejmá, aby se o ní dalo pochybovat. Není divu, že po tom, co mu dnes odpoledne dala najevo, že nestojí o žádný lehkovážný flirt, změnil názor. Odmítavá vdova, nemluvě o dítěti, by jeho stylu jistě nevyhovovala.

„Všechnos to zkazila, ty kecko,“ mumlala si pro sebe. Proč jsi musela tak plácat? Políbil tě za denního světla v zaparkovaném autě. Téměř se dotkl tvého prsu. No a? Třeba to byla náhoda. Třeba ho ten polibek zbavil racionálního uvažování. Může být zdravý muž zodpovědný za své reakce, když mu žena vychází vstříc s takovým nadšením, jaké sama projevila? Proč zpanikařila jako nějaká puritánská panna?

Když se jí jeho ruka tak smyslně sunula k ňadru, proč ho nedokázala laškovně plesknout? Bubbova žena by si věděla rady jak říct „ne“, aby to vyznělo jako „možná, až se líp poznáme“. Ale ona nebyla Bubbova žena, okřikla se v duchu Leigh. Byla ta, kterou by její matka označila za „dobře vychovanou mladou dámu“, a taková považuje sex za závazek. O svatební noci byla ještě panna. Ona…

Domovní zvonek se hlasitě rozječel a Leigh vyskočila z gauče. Podačila touhu rozběhnout se ke dveřím a napřed se třikrát zhluboka nadechla. Teprve potom vykročila otevřít. Chad tam stál rozpřaženýma rukama opřený o zárubně. Nepohnul se, jen sklonil hlavu a zmocnil se jejích úst.

Na okamžik si pohrávala s myšlenkou vzepřít se mu a dožadovat se vysvětlení, proč jde o hodinu pozdě, připomenout mu, že neměla v úmyslu pozvat ho, aby tu strávil noc, ale síla polibku jí takové myšlenky vyhnala z hlavy. Pomalu se pustil zárubně a přitáhl ji těsně k sobě. Instinktivně přistoupila blíž, až se dotýkali hrudí a koleny.

„Omlouvám se, že jdu pozdě. Nemohl jsem nic dělat. Skutečně,“ šeptal naléhavě.

„Chápu,“ slyšela se říkat. Jeho polibek z ní udělal sulc. Oběma rukama ji držel za tváře a palci přejížděl po rtech.

„Líbí se mi to… to… prostě to, co máš na sobě.“

„Dneska jsem si to koupila.“ Dlouhý vyšívaný kaftan uviděla za výlohou butiku a okamžitě ho musela mít. Bylo to přesně to, co potřebovala na klidné večery doma… s Chadem. Ale přestaň, přestaň s tím! Okřikla se. „Koupil jsem ti dárek.“

„Tys mi koupil dárek?“ papouškovala a srdce jí přitom poskočilo.

Sáhl za sebe a vytáhl dva dárkově zabalené balíčky. „Nejdřív otevři ten větší.“

Vzala si od něj dárky a usadila se na pohovce, zatímco on si svlékl kabát a přidřepl před ní.

„Ach ne!“ zvolala, když vybalila kávovar. „Nech mě hádat, co je v druhém balíčku.“

„Správně!“ Luskl prsty „Kilo a půl kávy.“ Rozesmála se. „Co je ti k smíchu?“

„Nic, jen že tady máš taky dárek. Pojď do kuchyně.“

Zvědavě ji následoval a pak se dal taky do smíchu, neboť na pultě stál ten samý kávovar, jaký právě přinesl. A za ním plechovka plná kávy. „Tys musela dneska nakupovat. Nemám pravdu?“ Vzal ji za ruce a podržel na délku paže od sebe. „Znamená to, že máš v plánu vařit mi kávu častěji?“ zeptal se.

„Znamená to, že si to přeješ?“ opáčila škádlivě.

Místo odpovědi ji k sobě přitáhl silou, která jí vyrazila dech z těla. Prsty se probíral v kaštanové hřívě rozpuštěných vlasů. Leigh zaklonila hlavu, aby si plně vychutnala Chadův polibek.

Rukama spočinula na jeho žebrech, obdivovala pevné svaly, dotýkala se jich a hladila je. Potom přešla na záda a dlaněmi přejížděla po stranách páteře.

„Ach, Leigh,“ vydechl a poodstoupil. „Jestli s tím začneme už teď, nestačím si ani vypít kávu.“

Teď? Znamená to, že později budou pokračovat tam, kde nyní přestali?

„A taky bys neochutnal můj čokoládový dort,“ doplnila. „Jsou tu jiné věci, kterých už se nemůžu dočkat. Ale myslím, že dort přijde na řadu první.“

První? Nervózním gestem si upravila vlasy. „Co kdybys uvařil kávu? Budu se dívat, jak se to dělá, a přitom nakrájím dort.“ Měla by ho přibrzdit – ne, varovala se, oba musí přibrzdit.

Zatímco servírovala dort, poučoval ji Chad o své profesionální metodě na přípravu kávy. Zhltl dva zákusky a vypil k nim tři šálky kávy.

„Jak můžeš být tak štíhlý, když tolik jíš?“ vyzvídala Leigh.

„Těžká práce a dobrý metabolismus.“

„Jdeš si někdy zacvičit? Běháš? Hraješ tenis?“

„Občas.“

„Sportovals na střední a vysoké škole?“

„Trochu.“

„Chade Dillone, odpovíš někdy na otázku přímo?“ dobírala si ho.

„Příležitostně.“

„Ááá,“ zavyla k jeho velkému pobavení. Uhnul před rukou, která mířila na jeho hlavu.

„Dovedu si představit lepší způsob, jak vybít zlost – nemluvě o kaloriích,“ prohlásil uličnicky. Vzal ji za ruku a táhl do obývacího pokoje.

„Dort…“

„Ten neuteče. Mimoto jsem měl dojem, žes naznačila, že už jsem měl dost. Ale je tu něco jiného, čeho jsem dost nemel. Ani zdaleka…“

Nechal ji stát uprostřed pokoje, usadil se na pohovce a stáhl si pravou botu.

„Co-co to děláš?“ vykoktala zděšeně.

Proč tu jen tak stojí? Proč se důrazně nezeptá, jak to že si tu připadá natolik jako doma, že si klidně sundává boty? Co má v úmyslu dělat, až si je sundá?

„Proč si zouváš boty?“ pronesla otázku tónem, který měl znít odměřeně a místo toho byl chraptivě pokorný.

„Začínaly mě tlačit.“

„Ach.“ Na víc se nezmohla.

Druhá bota dopadla s hlasitým bouchnutím na koberec. Neřekl jediné slovo, ale vzhlédl k Leigh a vztáhl ruku. Jako by následovala tajemný příkaz, přešla přes pokoj a cestou se také zula. Přitáhl si ji zády k sobě. Za sebou cítila jeho pevnou hruď. Vrtěl se a ošíval, až se svými boky pevně vklínila mezi jeho stehna.

Něžně jí nadzdvihl vlasy a políbil ji zezadu na krk. Při sametově drsném dotyku Chadova jazyka na ušním lalůčku se zachvěla.

„Chade…,“ zasténala. Tam ji ještě nikdy nikdo nepolíbil a Leigh nyní vyklonila hlavu do co nejvhodnější polohy. „Chade,“ opakovala zesláble, „co to děláš?“

„Ze všech sil se tě snažím svést. Přišel jsem s těmi nejčestnějšími úmysly, ale vypadá to, že vyletěly komínem.“

Přitáhl ji blíž k sobě. „Po žádné ženě jsem nikdy netoužil jako teď po tobě,“ přesvědčoval ji chraptivě. „Pověz, že mě taky chceš, Leigh. Řekni to.“

S trpělivostí sobě vlastní ji otočil čelem k sobě. Vzal její tvář do dlaně a palcem jí začal něžně mnout bradu. „Moje statečná, krásná Leigh. Dovol mi, prosím, abych tě směl milovat.“

Leigh cítila, jak předsevzetí být rezervovaná jí uniká mezi prsty jako zrnka písku. „Ano,“ bylo vše, nač se zmohla.

Potom se jejich ústa spojila v nekonečném polibku, jako by byli dvě spojené části jednoho celku, oslavující svůj svazek.

Našla si pohodlnější polohu a ruce položila Chadovi na hrudník. Zatímco vychutnával jemnost Leighiny šíje, rozepnula mu vrchní knoflík u košile a dotkla se kudrnatých chloupků na hrudi.

Prstem jí přejížděl po klíční kosti, až našel šňůrku, která držela kaftan pohromadě, zatáhl za ni a nechal oděv sklouznout z ramene dolů. S druhou šňůrkou si poradil stejně. A pak s třetí. Leigh nedočkavě zatajila dech. Chad jí přes látku sevřel prs v ruce.

Fascinovaně ho pozorovala, zatímco si s ním pohrával.

„Jsi tak příjemná na dotek,“ šeptal. „Plná a měkká a…“ Prudce zadržela dech, když palcem přejel přes vrcholek. „Ach, Leigh, Leigh, Leigh,“ zasténal a zabořil jí tvář mezi odhalená ňadra.

Políbil jemnou pokožku a zanechal na ní svými ústy vlhkou stopu. Ten dotek jeho drsných tváří jí rozezpíval všechnu krev v těle. Bradavky ztuhly vzrušením.

„Taky mě chceš?“

„Ano, prosím, prosím.“ Dokázala myslet pouze na spalující touhu, kterou v ní probouzel. Rty sevřel kolem vybuzené bradavky a Leigh se rozbušilo srdce.

Vychutnával ji, nejprve jemným sáním ústy a později jazykem. Prsty se mimoděk zabořila do jeho vlasů a hlavu mu přitáhla k sobě. Najednou měla pocit, že samou rozkoší zemře. Jeho ruka vyhledala okraj kaftanu, vklouzla pod něj a začala jí hladit kolena. Výš… a výš…

„Chade,“ sténala. Ústy směřoval od prsou přes krk ke rtům. Polibek byl téměř rozdivočelý oboustrannou touhou.

Vzal jí ruku a vedl ji dolů přes zbylé knoflíky u košile a sponu u opasku a přitiskl si ji na vzdouvající se mužství.

Leighinu tvář, krk i nahá ramena zasypal žhavými polibky. Když promluvil, znělo to chraptivě a přerývaně. „Leigh, sáhni si na mě. Já… nechci d ublížit. Je to pro tebe dost dlouhá doba… porodilas mezitím dítě. Nebude tě to bolet?“

„Ne, ne,“ zavrtěla hlavou a na důkaz své důvěry stiskla.

„Sladká…“

Při ječivém zvuku telefonního zvonku od sebe leknutím odskočili.

Chad tidše zaklel. Leigh se vyprostila z jeho sevření a přešla k telefonu na druhém konci pokoje. „Haló?“

„Je tam Dillon?“

Kapitola 4

Leigh, omámená vášní, se pokoušela soustředit na to, co muž v telefonu říká. „Dillon? Chad?“

„Je tam?“

„Ano… okamžik.“

Otočila se a za sebou uviděla stát Chada. Očima ji připíchl k podlaze jako motýla na korkovou podložku. Převzal od ní sluchátko. „Ano,“ štěkl do přístroje. Chvilku naslouchal, ale stále přitom sledoval Leigh. Potom se odvrátil. „Kde?… Je to zlý?…“ Další mumlané kletby. „Dobrá… Za půl hodiny.“

Upustil sluchátko, vrhl se k pohovce a vklouzl do bot. „Chade…?“

„Musím jít, Leigh. Je mi to líto. Moc mě to mrzí.“

„Kdo byl… Jak věděl… Co… Kam jdeš?“

„Musím do práce.“

„Do práce? Ale… To je to tak naléhavé…“

„No, je to něco jako pohotovost.“ Natáhl si kabát, aniž na ni pohlédl. „Mrzí mě, že mi volal sem. Musel jsem nechat tvoje číslo.“ Přistoupil k Leigh, která tam stála celá roztřesená a pocuchaná. Tkanice visely volně dolů, kaftan se rozevíral. Paže měla vpředu překřížené a objímala se. Najednou dostala strach. Položil jí ruce na ramena a přitáhl k sobě. „Tohle je pro Sarah.“ Zlehka se dotkl její tváře. „Dnes večer ji neuvidím.“

„Chade…“

„Tohle je pro tebe.“ Sevřel ji v náručí pevněji a políbil ji s něžnou drsností, na níž si začínala zvykat. „A tohle je pro mě.“ Velkou rukou ji uchopil za boky a pozvedl ji. Jeho neukojená touha se jí zabořila do břicha. Hladovým, nenasytným jazykem pátral v jejích ústech. Vychutnával ji, jako by si ji chtěl vštípit do paměti.

Hrudníkem drtil její ňadra. Objímal ji se zoufalstvím, které Leigh děsilo.

Jako by z ní vysál život, když nakonec zvedl hlavu, připadala si prázdná. Očima přejížděl Leighinu tvář a každý její rys jako laserovým paprskem.

Roztřásly se jí rty. „Chade…?“

„Jakmile to bude možné, ozvu se d. Hned jak se vrátím. Možná… Nevím, jak dlouho to bude trvat. Ale vrátím se, jakmile to půjde.“

Dveře za ním zaklaply. Slyšela pleskání běžících bot na chodníku, bouchnutí dveří u auta, startování motoru a pak zvuk odjíždějícího vozu.

Ztuhle se rozhlížela po místnosti, jako by ji viděla poprvé. Tamhle je pohovka, na které se Chad ještě před chvílí chystal ji pomilovat. Byla prázdná. Pokoj byl prázdný. A stejně tak její srdce.

Celé dny Leigh bojovala, aby Chada vypudila ze své mysli, ale nepodařilo se jí to. Byl tam, když pracovala, když si hrála se Sarah, seděla sama v obývacím pokoji a zírala na televizi, i když sama ležela v posteli a spala.

By snad lékař? Kdo jiný mívá pohotovost a nechává službě pro nepřítomné číslo, na němž ho mohou zastihnout? Jenže osoba, která Chada volala, nehovořila melodickým tónem operátora. Byl to strohý mužský hlas nepřipouštějící žádné nesmysly.

Je Chad zločinec? Varoval ho jeho…

Bože, Leigh, ty jsi ale melodramatická! Posmívala se sama sobě. Ovšemže Chad není žádný kriminálník. Je příliš viditelný a v této společnosti až moc známý. Vzpomněla si na den, kdy ji vzal na oběd. Když ji odvezl zpátky do práce, snažila se rádoby nedbale vyzpovídat své pomocníky, kteří toho o Chadovi, jak se zdálo, věděli hodně. Ale její otázky nikam nevedly. Muži během polední přestávky neuvěřitelně zhloupli a tvrdili, že nemají ponětí, co v poslední době dělá. Zato si ale bez potíží vzpomněli, jak dobře hrál fotbal.

Den díkůvzdání tu byl dřív, než si stačila uvědomit, a už vítala u svých dveří rodiče. Jednoznačně zamítli její návrh, že by na tento svátek přijela se Sarah k nim.

„Ještě ses nepoučila?“ hudrovala matka. „Porodilas na parkovišti u dálnice za pomoci muže, o kterém nic nevíme. Klidně tě tam mohl nechat nebo tě rovnou zabít anebo ještě něco horšího.“ Otřásla se.

Leigh si jen rezignovaně povzdechla a souhlasila, aby přijeli k ní.

Krocana i omáčku přivezli s sebou. Leigh jídlu moc nedala.

„Cítíš se dobře, zlato?“ dělal si otec starosti.

„Ale ano,“ odpověděla s předstíraným elánem. „Jen mi leží v hlavě ta vánoční výzdoba. To je všechno.“ Lhářko! Pokárala se vzápětí. Myslela na Chada. Kde tráví Den díkůvzdání? Slaví ho vůbec? Kde může být?

Sarah byla celý den mrzutá. Odpoledne už byla Leigh z toho věčného pohupování a utěšování unavená.

„Možná jí rostou zoubky,“ mínila Lois Jacksonová.

„Ještě je na to moc malá, mami.“

„Tys měla první zuby v pěti měsících.“

„Tak dobře, jc to možné,“ souhlasila unaveně Leigh. Neměla chuť s kýmkoli se dohadovat. Pouze si přála, aby jí někdo prozradil, co dělá Chad. „Měla slabý průjem.“

„Jasné znamení. Klubou se jí zuby.“

Díkybohu, že rodiče odjeli brzy odpoledne. Leigh zalezla do postele hned, jak uložila stále rozmrzelou Sarah.

„Taky ti chybí?“ ptala se spícího nemluvněte.

Navzdory únavě ležela Leigh s očima široce rozevřenýma a pozorovala stíny na stropě. O Chadu Dillonovi nevěděla skoro nic. Sdíleli zkušenost, jakou má jen málo lidí. Přivedl na svět její dítě, a přesto jí toho o sobě pověděl jen málo. Jeho rodina…

Prudce se posadila. Rodina? Je snad ženatý? Lhal jí od samého začátku nebo se oženil v době, než je přišel navštívit? Toho se týkal onen telefonát? Jeho manželka mu přišla na aférku, kterou se chystal rozjet…

Ne, byla to přece pohotovost. Pohotovost. Jeho žena měla nehodu. Chad se ptal: „Kde?“

„Je to zlé?“ Ano, tak to bylo. Jeho žena a čtyři děti utrpěly hroznou havárii.

Ne, ne, zasténala a praštila sebou zpátky na polštář. Není ženatý. Nebylo jí jasné, kde bere tu jistotu, ale prostě to věděla. Bylo toho tolik, o čem neměla ani ponětí a přála si to zjistit. Kde pracuje? Kde bydlí? Proč čekal čtyři měsíce, než ji vyhledal?

Myšlenky se jí pořád vracely k posledním minutám před tím telefonátem. Když ji líbal a dotýkal se jí, vzrušil ji jako žádný muž před ním. Musela provinile připustit, že pocity, které v ní Chad vyvolal, jí byly do té doby zcela cizí. Greg, třebaže ho velice milovala, ji nikdy nepřivedl do takové extáze.

Neklidně se pod pokrývkami převalovala. Měla ještě v živé paměti, jak si jeho ruce hbitě, ale s láskou poradily s tkanicemi u kaftanu, jak se jí nedotkl dřív, dokud si nebyl jist, že si to přeje. Nespěchal na ni, poskytoval jí stejné potěšení, jaké z toho měl sám. Rozpoznal všechny její pocity a bral na ně ohled. Poznal jiné ženy…

Mohl se někdo divit, že má u žen úspěchy? Od Sarah až po starou paní Lomaxovou ho všechny zbožňovaly, protože si instinktivně uvědomovaly, že Chad druhé pohlaví miluje. Jeho prsty byly jisté, citlivé. Věděl, jak se stát neodolatelným.

Leigh si připomněla žhavá ústa na svých bradavkách a zasténala. Mužství měl tvrdé, velké… najednou si přála, aby tu byl vedle ní, chtěla na sobě cítit jeho tíhu, poznat sílu, naplňující ji…

Bože, co se to s ní stalo? Byla praktická rozvážná žena. A podívejme, kam se dostala. Přežila vdovství a sama vychovávala svou dceru, přesně jak se zapřísáhla rodičům. Nedopustí, aby erotické fantazie o muži, kterého sotva zná, ovlivnily její zdravý úsudek!

S tímto rozhodnutím se pokusila Leigh usnout.

„Tady je můj návrh,“ oznámila Leigh výboru majitelů domů. „Každá ulice má jiný motiv. Na jedné budou cukrové třtiny, na jiné zvonky a na další zpěváčci na kůru. Dodavatelé z Dallasu mají zboží připravené ve skladu. Cukrová třtina bude ozdobená červenobílými neónovými světly, zpěváčci budou držet červené zpěvníky a na sobě budou mít bílá roucha. Dovedete si to představit?“

Pět hlav přikývlo. Bylo úterý po Dni díkůvzdání. Leigh se sešla s výborem ze Saddle Club Estates, aby jí, jak doufala, přednesli konečný návrh na výzdobu svých přepychových domů. Protože nebyli schopni se shodnout, Leigh vzala rozhodnutí na sebe.

„Bílými žárovkami můžeme ověsit také domy, zahrady a stromy. Je to střídmé, ale efektní. A každý z vás si podle svého ustrojí vánoční stromek nebo si pověsíte věnce a podobně. Ale musíte mi to oznámit už dnes.“

Ozval se muž, který s celou záležitostí zřetelně ztrácel trpělivost. „Já souhlasím.“

„Připadá mi to málo výrazné,“ stěžovala si jedna z žen.

„Říkala jsem vám, že je to střídmé,“ upozornila ji Leigh laskavěji, než jak to cítila. Tato práce byla velice dobře zaplacená, tak si musela dávat pozor na jazyk. „Kdybychom s tím začali dřív, mohli jsme to naplánovat pečlivěji. Příští rok musíme začít už někdy v září. Ale slibuju, že tohle se vám bude líbit. Světla budou vidět na kilometry daleko.“

„Kdy tu můžeme mít potřebné věci?“ zeptal se někdo.

Leigh věděla, že peníze nehrají roli. „Mohu dodavatele požádat, aby vše poslal letecky. Když to udělám ještě dnes, máme tu všechno do čtvrtka. Celou výzdobu zvládneme za víkend. Chcete, abych najala elektrikáře, nebo si poradíte sami? Muži, s kterými spolupracuju v prodejně, si rádi na Vánoce něco přivydělají.“

„Tak to bude vyhovovat,“ podotkl netrpělivý muž. „Ušetří nás to komplikací.“

„Dobrá. Jste s tím všichni takhle srozuměni?“

„Ano,“ souhlasila další žena. „Včera večer jsme obcházeli sousedy a všichni se vyjádřili, že budou naše rozhodnutí respektovat. Mluvili jsme se všemi kromě Chada.“

„To je pravda,“ přitakal muž. „Slyšel jsem, že je v Mexiku.“

Při zmínce Chadova jména se Leighina tužka na papíře zastavila tak prudce, až se ulomila špička.

„Podle toho, co jsem slyšel, jde o pekelnej požár,“ pokračoval.

„Požár?“ vyptávala se Leigh s hraným klidem. Je možné, že tu ti lidé diskutují o Chadu Dillonovi?

„Jo. Jeden z našich sousedů pracuje pro Flameco.“

„Flameco?“

„Vy jste nikdy neslyšela o Flameku?“ divil se muž.

„N-ne,“ zakoktala. „Nebydlím tady dlouho.“

„Je to světově známá společnost, založená přímo tady v Midlandu. Tihle chlapci likvidují požáry na ropných vrtech.“

Hlasivky jí ztuhly strachem a nebyla schopná vymáčknout ze sebe jediné slovo. Jen přihlouple přikývla. Třeba to není její Chad. Nešlo zase o tak neobvyklé jméno.

„Mám za to, že Dillon u nich dělá od doby, co dokončil Techniku. Jak je to dlouho? V kterém roce Chad promoval? Vzpomínám si, jak uměl přeběhnout fotbalový hřiště. Panečku. Ten kluk byl ale fotbalista!“ Muž narazil na téma, které ho zaujalo.

Leigh vyskočila a upustila kabelku. Honem poklekla a roztřesenýma rukama posbírala rozsypaný obsah. „Jestli je to pro dnešek všechno, pustím se raději do práce. Zůstanu s vámi ve spojení, ale mám v plánu dokončit to celé přes víkend.“

Vyklopýtala z klubového domu, opřela se o zeď a lapala po dechu. Chad v Mexiku bojoval s ropným požárem. Vysoce specializovaná práce. Vysoce nebezpečná. Vysoce placená.

Ach bože, druhý Greg!

Odlepila se od zdi a vykročila po chodníku. Rozhlédla se kolem a nevesele se zasmála. Vysoce placený. Bydlel jako všichni ti milionáři v jednom z oněch rozlehlých domů. A ona ho považovala za mechanika, který bývá často bez práce. A Chad v ní to přesvědčení ještě podporoval. Vzrůstající zlost vyhrála nad úzkostí.

Otevřela dveře u vozu a vztekle je za sebou zabouchla. Řídila nepozorně, vyjela z luxusní čtvrti a nerozhlížela se napravo nalevo, ani se nezajímala o to, který z opulentních domů může patřit muži, jenž jí lhal, úmyslně ji udržoval v klamu.

Vidění jí zamlžily slzy ponížení a bolesti. K čertu s ním! Objímal ji, líbal ji a pak od ní utekl zdolat požár na nějaké ropné věži. Nechal ji, aby se trápila, aby…

Zastavila na světlech a rozvzlykala se. Chadovi bylo jasné, co by si myslela o jeho práci, roto ji úmyslně nechal v nevědomosti. Vetřel se jí do života i do srdce. Udělal se nepostradatelným a přitom si byl moc dobře vědom, že by ho odmítla, kdyby tušila pravdu o jeho povolání. Vymámil z ní vyznání, jaké pocity chovala vůči Gregově práci.

„Nenávidím ho, že mi lhal. Nenávidím!“ zapřísahala se.

A pokaždé, když to opakovala, si uvědomovala, že to není pravda. Pravda bolela, ale byla tam, s každou další slzou stékající po tváři byla evidentnější. Skutečnost byla taková, že se do něj zamilovala.

Jediný pohled na její staženou, nepřístupnou tvář a všechno mu bylo jasné. „Tys na to přišla.“

„Ano.“ Měla týden na vstřebání faktů kolem Chadova povolání, ale zlost a šok nevyprchaly.

„Můžu dovnitř?“ zeptal se tiše.

„Ne.“

Povzdechl si. Pohlédl na kovbojský klobouk, který držel v rukou, a začal žmoulat jeho okraj. „Bál jsem se, že by ses to mohla dozvědět dřív, než ti to stačím vysvětlit.“ Pozvedl k ní ustarané modré oči. „Měl jsem v úmyslu ti to říct, Leigh.“

„Ale, opravdu? A kdy?“

„Sakra, věděl jsem, jak se cítíš kvůli manželovi, protože měl tak riskantní povolání…“

„A měls pravdu. Proto bych ocenila, kdybys odešel.“

„Ne, dokud si nepromluvíme,“ trval na svém.

„Abys mi mohl napovídat další lži?“

„Nikdy jsem nelhal.“

„Taky jsi mi nikdy neřekl pravdu.“

„Prosím, pusť mě dovnitř.“

Zdráhavě ustoupila a dovolila mu projít. Nějak se jí podařilo zakrýt úlevu, že se objevil nezraněný. Vypadal báječně. Vlasy měl trochu dlouhé, ale perfektně vykartáčované. Opálená pleť dostala měděný nádech. Mexické slunce. Oblečený byl jako obvykle, ale džíny a košili měl nažehlené a boty vyleštěné.

Leigh byla také v džínách. Čistých, ale pocákaných od barvy. Měla je na sobě, když malovala plakát do Sařina pokoje. Byly prodřené a hodně těsné, protože se častým praním srazily. Červený svetr byl vytahaný. Byla bosa. Vzhledem k tomu, že celý den měla vlasy vyčesané nahoru, rozpustila si je, hned jak přišla domů. Nyní jí volně spadaly podél tváře na ramena. Ale neměla v úmyslu omlouvat se za to, jak vypadá. To Chad má co vysvětlovat, ne ona.

„Kde je Sarah?“ zajímal se.

„Spí.“

„Už? Ještě není ani pět.“

„Jen si dala před večeří šlofíka. Poslední dobou je mrzutá. Matka tvrdí, že se jí prořezávají zuby.“

„Máš hodně práce?“

„Ano,“ odtušila a svezla se na pohovku. On si sedl na okraj židle a klobouk si položil na kolena. „Minulý týden jsem vyzdobila tvůj dům.“ Z hlasu jí čišela hořkost.

„Je moc hezký.“

„Stejně jako výzdoba,“ opáčil upjatě a Leigh si na jeho hlase poprvé všimla stopy zlosti.

„Děkuju. Bylo od tebe hezké, žes zařídil, aby pustili elektrikáře dovnitř.“

„Tys tam nebyla?“

„Ne.“

„Byl bych rád. Přál bych si, abys viděla můj dům.“

„Tak proč jsi mě nepozval?“ zaútočila. „Proč jsem musela všechno o tobě a tvé práci zjistit jen náhodou od někoho jiného?“ Cítila, jak v ní roste zlost, ale najednou ji napadlo, že na to nemá právo. Jaký má na Chada nárok? Kolikrát ho viděla? Vzal ji na oběd. Dvakrát ji navštívil. To bylo všechno. Jakým právem si ho přisvojovala? Chovala se jako semetrika a nenáviděla se za to.

Zakryla si tvář rukama. „Omlouvám se, Chade. Neměla jsem na tebe tak vyjet. Nic mezi námi vlastně není.“

„To se mýlíš. Je toho hodně.“ Odkryla obličej a přes prostor, který je odděloval, se zahleděla do jeho zkoumavých očí. „Měl jsem v úmyslu ti povědět o své práci hned ten první večer, co jsem přišel. Věděl jsem, že se ti to nebude líbit.

Neumím si ani představit, že by se to nějaké rozumné inteligentní ženě mohlo zamlouvat, ale nevěděl jsem, jak moc jsi to nenáviděla, dokud jsi nezačala vyprávět o Gregovi.“

Vstal ze židle, odhodil klobouk na stůl a klekl si před Leigh. Její ruce vzal do svých. „Leigh, nemohl jsem riskovat, že bych ti to řekl rovnou. Chtěl jsem ti dát čas, abys mě poznala. Potom, když by se všechno vyvíjelo dobře a mezi námi něco vzniklo, jsem ti to chtěl povědět. Nechtěl jsem udělat nebo říct něco, co by mě v tvých očích předem odsoudilo.“

„To nebylo fér, Chade.“

„Ne, nebylo. Na svoji obranou mohu říct jen to, že jsem tě chtěl. A stále chci.“ Zvedl jí z ramene pramen vlasů a pozdvihl ho ke rtům. Pomalu, aniž z ní spustil oči, přejížděl si jím přes ústa. „Jediné, nač jsem po celou dobu, co jsem byl pryč, dokázal myslet, bylo, jak vypadáš, jak neodolatelně voníš. Skoro jsem tě cítil, Leigh. Vzpomínal jsem, jaks odpovídala na moje polibky, na chuť tvé pleti na mých rtech, na jazyku…“

Jestli se mě dotkne, jsem ztracená, pomyslela si zoufale. Dokonce i nyní, když věděla o jeho zaměstnání a uvědomovala si, jak přísahala, že se už nikdy nezamiluje do muže, který by svoji práci kladl před ni, i když měla jistotu, že jí lhal, přála si zabořit mu prsty do vlasů, pod opálenou kůží cítit pevné svaly, probírat se chloupky na jeho hrudi, dotýkat se…

Sařin křik ji vyrval z oceánu touhy, v němž se začínala topit. „Sarah,“ vydechla bezmocně. Chad vstal a ustoupil stranou, zatímco Leigh vyskočila a rozběhla se do ložnice. Ne že by ten přehnaný spěch byl nutný kvůli dítěti, dělala to hlavně proto, aby měla čas se vzpamatovat. Nemůže ho milovat. Nebude!

„Ale, ale, jakpak se má maminčina holčička?“ zeptala se a obrátila dcerku na břicho.

„Tolik vyrostla,“ ozval se za Leigh Chadův hlas. Nakláněl se přes ni nad kolébkou a stehny se jí třel o záda. Ta blízkost mužských boků jí zřetelně připomněla jeho pohlaví. Jednou rukou se opřel o hrazení kolébky a polapil ji tak před sebou.

„To máš pravdu,“ souhlasila a nepoznávala vlastní hlas.

„Potřebovala bych ji přestěhovat z téhle těsné kolébky do dětské postýlky v druhém pokoji, ale posledně jsem zapomněla otce požádat, aby ji dal dohromady.“

„Rád to udělám, nabídl se Chad.“

Light Sarah zručně přebalila. Jako zázrakem ji nepopíchala špendlíky, když plenku upevňovala nezvykle nervózníma rukama. Potom dcerku zvedla a otočila se s ní k Chadovi, který stál těsně za ní.

„To po tobě nemůžu chtít, Chade.“

„Vždyť to nechceš. Já se nabídl sám. Kde to máš?“

„V druhé ložnici. Ještě pořád je zabalená,“ oznámila jeho vzdalujícím se zádům.

Než se Sarah došla do druhého pokoje, Chad už prohlížel dlouhou plochou krabici. „V tomhle je dětská postýlka?“ ptal se se smíchem.

„Vidíš, říkala jsem ti to. Není to žádná legrace a…“

„Máš nářadí? Šroubováky? Nevadí. Jeden mám v autě.“

„Chade, opravdu…“

Přitiskl svá ústa na její a umlčel tak další protesty. Byl to rychlý, útočný polibek. Leigh měla pocit, jako by jí v dolní polovině těla vybuchla bomba a rozprskla se na malé bodláčky. „A je to. Našel jsem velice účinný způsob, jak tě umlčet. Když mi uděláš obložený chleba a konvici kávy, budeme vyrovnáni.“ Ještě jednou ji políbil na čelo a pak odešel k vozu.

Soptící Leigh odpochodovala do kuchyně. Dceru, která se zdála být momentálně spokojená, odložila do jejího hopsadla a rozhoupala ji. Když pak uslyšela šťastně si pohvizdujícího Chada, bylo to, jako by přilil oleje do ohně. Její vztek propukl v ohromný požár.

„Vtrhne si sem a chová se, jako by mu to tu patřilo. Nepatří. Je to moje. Zvládneme to samy, Sarah. Nepotřebuju jeho ani nikoho jiného a povím mu to hned, jak dá dohromady tu zatracenou postel.“

Sarah zatleskala.

Vědomě jí lhal a ona zuřila. A přesto když se znovu objevil, padla mu málem do náruče a líbala se s ním. „Sarah, co budu dělat?“ zasténala Leigh. Dítě místo odpovědi jen zavrnělo.

Leigh plácla studený plátkový sýr na talíř, z kredence vytáhla černý chléb a udělala konvici kávy. Na Sařin ohřívací talíř nandala zeleninu a zapnula ho do zásuvky. Když měla vše hotovo, vyřítila se do menší ložnice zavolat Chada.

Ale místo, aby mu odměřeně oznámila, že jídlo je připravené, rozesmála se. Chad seděl se zkříženýma nohama na podlaze, obklopený šroubky, prkýnky, laťkami a technickým návodem.

„Tobě to připadá směšný?“ rozčiloval se. „Kterej pitomec vymyslel tenhle návod? Abys to pochopila, musíš být buď génius, nebo idiot. Nevím, který z nich.“

„Třeba ti to po jídle bude myslet líp.“

„To zní báječně!“ Vyskočil.

„Nic moc od toho nečekej,“ varovala ho proti všem pravidlům správné pohostinnosti cestou do jídelního koutu u kuchyně. „Nečekala jsem dnes večer společnost,“ přisadila si.

Rukou ji chytl za pásek u kalhot a prudce strhl zpátky. Přivinul si ji na prsa a rty jí přitiskl přímo na ucho. „Postarám se, abys měla z dnešní návštěvy opravdové potěšení,“ zašeptal smyslně.

Vytrhla se mu a nedůtklivě začala popotahovat spodní lem svetru ve snaze získat zpátky důstojnost. Hruď se jí prudce dmula. Zatímco se ještě snažila vymyslet nějakou vhodnou repliku, Chad už se zakousl do jídla.

Než do sebe nasoukala půlku krajíce, on spořádal dva, pytlík

brambůrek, spoustu nakládané zeleniny a oliv a šest koláčků. Leigh svá sousta prokládala Sařinými.

„Co kdybych ji za tebe nakrmil, aby ses mohla taky najíst?“ nabídl se Chad.

„Ne, děkuju,“ odmítla chladně.

„Díval jsem se. Myslím, že to zvládnu.“ Vzal jí lžičku z ruky a Leigh nyní zjistila, jako by to už dávno nevěděla, že Chad neuznává ‚ne‘ jako odpověď.

Vedl si skvěle. Jen jediná kapka z červené řepy padla za oběť Sařině mávající pěsti a skápla mu na botu. „Vůbec ti nedávám žádnou vinu, Sarah,“ ujistil ji Chad v dobrém rozmaru a osušil karmínovou skvrnu. „Já bych na to taky neměl chuť.“

Leigh nechtěla, aby byl šikovný, vtipný a zábavný. Bylo by mnohem jednodušší, kdyby dítě pokáral a zanadával si na řepu. Kdyby je seřval obě. Nepřála si, aby jí připadalo tak správné mít ho ve své kuchyni. Proč mu Sarah tak zamilovaně brouká a směje se na něj? Zcela nerozumně jí měla za zlé, že mu nepokrytě věnuje svou náklonnost.

„Zpátky do práce,“ zavelel. Podal dítě Leigh a zamířil do dětského pokoje. Sarah začala žalostně naříkat.

„Zrádce,“ mumlala Leigh cestou do ložnice, kam ji šla uložit ke spánku.

Nic se nezměnilo jen proto, že je na tebe milý, neodpustila si varování. Dnes večer je tady. Ale zítra? Příští týden ho mohou zavolat z kteréhokoli koutu světa, aby šel bojovat s požárem, a ani nebude vědět, kdy se vrátí. Mohla bys s tím zase žít, Leigh? Odpověď už znala.

O půl hodiny později vyšla ze své ložnice a pohlédla na opačnou stranu chodby. „To snad není pravda,“ vykřikla mezi dveřmi.

Chad se na ni ze své pozice na zemi otočil. „Všechno je hotovo.“ Utáhl poslední šroubek, postavil se a protáhl mohutné svalstvo. „Drž mi palce.“

Zkusil spustit a vytáhnout postranici a udiveně zíral, že to jde. „Ať se propadnu! Ono to funguje,“ rozesmál se.

„Tenhle pokoj potřebuje už jen dítě,“ prohlásila Leigh.

Rozhlédl se po místnosti s novou postýlkou, polstrovaným houpacím křeslem, záclonkami v okně a malovanými pohádkovými postavičkami na zdech. „Myslím, že máš pravdu. Kdepak je?“

„Pro dnešek ji nechám, kde je.“

„Jseš si jistá, že ji vůbec chceš přestěhovat?“ zeptal se podezíravě.

„Ne,“ připustila. „Nesnáším spát sa…,“ střelila po něm pohledem, jestli si uvědomil, co to plácla. Uvědomil. Dvěma dlouhými kroky se ocitl před ní a pevně ji popadl za ramena.

„Nemusíš spát sama, Leigh. Ne dneska v noci. Už nikdy.“

Sevřel ji v objetí, které pro ni znamenalo největší hrozbu a zároveň naprosté bezpečí. Rty přitiskl na její. Tvrdohlavě, jakoby v sebeobraně celá ztuhla, pevně stiskla zuby a uhnula hlavou.

To ho však neodradilo. Jazykem objížděl rty, a když i potom vzdorovala, zajel rukou pod svetr. Klouby prstů dráždil bradavky, až ztuhly. Bezděčně rozevřela ústa a vyrazila ostrý vzdech.

Vtiskl jí polibek, který demonstroval, jak moc chtějí –potřebují jeden druhého. Šmátrajícími prsty našel krajkový okraj podprsenky a přetáhl ji přes prsa. Zlehka, láskyplně se jí dotýkal.

„Chceš mě stejně jako já tebe, Leigh. Sakra, vím, že je to tak,“ šeptal jí do ucha. Jazykem jí laskal ušní lalůček, potom ho vzal do zubů a něžně začal okusovat. Zachvěla se a přes rty jí přešel povzdech na znamení, že se vzdává. Milosrdně se vrátil k ústům. Lenivě je sál, až měla dojem, že umře, pokud z něj okamžitě nedostane víc.

Objala ho a přitiskla se k němu způsobem, o kterém nemohlo být pochyb, co znamená. Vědomí se jí vrátilo, až když ucítila nápor jeho těla a nárazy, v nichž hledal úlevu. A to už bylo pozdě. Celou ji ovládla touha. Opřela se do ruky tisknoucí její prs. Bradavka v Chadově dlani byla jako křemínek.

Rozepnul zapínání na předním díle podprsenky a ňadra se odhalila v celé své kráse. Leigh mu vytáhla dlouhou košili z kalhot a rukama zajela pod ni, aby se dostala na mohutná záda a mohla je hladit.

„Bože, Leigh, musím se s tebou milovat.“ Ruce jí položil na ramena a tlačil ji dolů na koberec. Ale setkal se s odporem tvrdším než mramor.

V mozku jí zavřeštěla polnice. Poplašné zvony se nemelodicky rozezněly. Sex pro Leigh znamenal závazek. Jakmile se s ním jednou pomiluje, už nebude schopná ho zapudit.

A ona ho nemůže vpustit do svého života, když ho tam nemůže mít celého.

„Ne, Chade,“ bránila se se zamlženým pohledem. „Ne.“

„Proč, Leigh?“ znechuceně si prohrábl vlasy. „Proč. Je bláznovství bránit se něčemu, co si oba tolik přejeme.“

Chadova arogance Leigh rozzlobila a rozptýlila mlhu zahalující její soudnost. Najednou bylo vše jasné. Dovolila si říct ne a hned je blázen.

„Tak jsem tedy blázen,“ vyštěkla. „Ale jen proto, že jsem ti dnes večer dovolila projít svýma dveřma, když vím, jak jsi mě podvedl.“

„Nepodváděl jsem, když jsem tě líbal.“

„Vážně ne? Nebylo to celé jen součást toho, jak ulovit dychtivou vdovu, navnadit ji a počkat si na vhodnou dobu, kdy jí řekneš o své nebezpečné práci? Když si pomyslím, že jsem se od tebe nechala líbat… málem jsem žadonila, abys mě pomiloval, zatímco tys mi celou dobu jen lhal. Je to nechutné.“

Čelist mu ztvrdla zlostí. „Kdo koho podvádí? Ty se podvádíš sama. Nebylas ‚znechucená‘, když jsme se tak hezky muchlovali na gauči. Líbil se d každý okamžik. A nebylas ‚znechucená‘ ani před pár minutama. Kdybys věcem nechala volný průchod a nehledala na všem vši…“

„To spíš slony,“ opravila ho trpce.

Chvilku zíral na kreslené figurky a tiše klel. Pohledem zabloudil zpět k jejím očím. Kousl se zevnitř do tváře, povzdechl si a pak připustil: „Měl jsem tě upozornit na to, co dělám, hned od začátku. Omlouvám se, že jsem to před tebou tajil. Neudělal jsem to, protože jsme ještě ani pořádně neznali jeden druhého.“

„Znals mě dost dobře na to, abys to přede mnou skrýval,“ oponovala zaníceně.

„Protožes nebyla připravená to přijmout!“

„To nebudu nikdy.“

„Stojí to za zkoušku.“

„Už jsem to jednou zkusila. Nevyplatilo se to. Manžela mi odprásk nadrogovanej kluk. O další experimentování nemám zájem.“

„Pomysli, jak je nám spolu dobře. Vzpomeň si na ty polibky, jaké to je, když se vzájemně dotkneme, a řekni mi, že nemá cenu dát nám šanci.“

„Ne!“

„Zbabělce!“

„Přesně! To se ti právě snažím říct. Nechci se tvářit statečně pokaždé, když budeš odcházet. Už jsem to jednou zažila. Nikdy víc. Je lepší to zarazit dřív, než se zapleteme. Prosím tě, Chade, odejdi. Nemůžu se s tebou scházet.“

Ani jeden z nich nemohl těm slovům uvěřit, a tak zůstali jako opaření.

Když zazvonil telefon, Leigh rychle odběhla, vděčná že už nemusí čelit Chadovu vzteklému pohledu. „Haló.“

„To je Leigh?“

„Ano.“

„Tady je Amélie Dillonová, Chadova matka. Je tam?“

‚Ano, je tady, paní Dillonová.“ Copak oznamuje celému světu, kde bude, když jde k ní? „Okamžik, hned ho zavolám.“

„Ne, ne,“ pospíšila si žena. „Vlastně jsem chtěla mluvit s vámi. Chad volal, když se vrátil z Mexika, a oznámil mi, že stráví večer u vás.“ Leigh sevřela sluchátko, dotčená, že si jí byl tak jistý. „Chtěla jsem vás pozvat – a Sarah samozřejmě také – v neděli na oběd. Budeme zdobit stromeček. Přijdete? Chad nám o vás tolik vyprávěl a my hoříme touhou vidět Sarah. Když si představím, že ten náš nemotora odrodil dítě na korbě takové strašné dodávky!“

Amélie Dillonová se Leigh okamžitě zalíbila, ale nedokázala si představit, jak vydrží celý den s Chadem, zvlášť po tom, co mu řekla, že už ho nechce nikdy vidět. Jak by se z toho pozvání mohla vykroutit, aniž by urazila paní Dillonovou? Momentálně ji nic vhodného nenapadlo.

„To zní báječně, paní Dillonová. Děkuju vám.“

„Budete vítány. Těšíme se, že vás v neděli uvidíme. Vyřiďte Chadovi, aby jel opatrně.“

Leigh položila sluchátko a pomalu se otočila. Chad přišel za ní do obýváku.

„To byla tvoje matka. Pozvala mě a Sarah příští neděli na oběd a zdobení vánočního stromečku.“

„Pro matku začíná oběd velice brzy. Vyzvednu tě v půl dvanácté.“

Dřív než to mohla odmítnout, zabouchl za sebou dveře.

hvězdě, že dostala tu práci pro Saddle Club Estates. Tučný šek se opravdu hodil. Se smlouvou od obchodního centra a penzí po Gregovi si na nedostatek peněz nemohla stěžovat, ale takové malé přilepšení nebylo na škodu. Samozřejmě nepatřila do stejné kategorie s Chady Dillony tohoto světa.

Kapitola 5

Celý týden hledala výmluvy, jak se vyhnout pozvání. Vymyslela tisíce způsobů a všechny je zase zavrhla jako teatrální, směšné nebo průhledné. Nenacházela žádné východisko a nadávala si do bláznů, že nedokázala paní Dillonovou uctivě odmítnout a další vysvětlení nechat na Chadovi, ať si poradí, jak umí. Blázen byla taky proto, co k němu cítila.

„Nebudu ho milovat. Nebudu,“ přesvědčovala se. „Nebude se se mnou scházet, když mu to rodina neschválí. Třeba se jim nebudu líbit.“

Velkou část soboty strávila tím, že dělala všechno pro to, aby se jim líbila. Vzala Sarah do exkluzivního obchodu a koupila jí rudé sametové šatičky vpředu s vyšitými bílými květy. K tomu jako doplněk bílé krajkové punčocháče a saténové botičky Čistě pro případ, že by v nových šatech došlo k nehodě, koupila dceři ještě džínovou kombinézu s potištěnou blůzkou, která měla v kapsičce zasunutý kapesník ze stejné látky.

Sařin zájem o nové oblečení už nemohl být menší, ale zalíbil se jí jasně růžový papír, v němž bylo zabalené. Leigh zděšeně sledovala, jak obal s chutí žužlá. Lois měla pravdu. Sarah ze spodní čelisti vykukovaly dva čerstvě prořezané zuby.

Sobě Leigh koupila světle modré vlněné kalhoty. Společně s blůzou stejné barvy zdůrazňovaly zářivou modř jejích očí. Neodolala ani zlatým visacím náušnicím, pro ni poněkud odvážným, nicméně zcela vhodným pro sváteční příležitost.

Když věšela nové oblečení do skříně, děkovala své šťastné

Nedělní ráno bylo jasné, ale štiplavě studené. Ze severozápadu foukal vítr. Když Chad zazvonil, byly už Leigh i Safah připravené.

Stál na verandě, a i když měl na sobě kožich s beránkem, podupával zimou.

„Dobré ráno,“ pozdravil.

„Ahoj,“ odpověděla Leigh krátce, třebaže jí srdce udělalo kotrmelec, jen ho spatřila. Oči mu zářily stejně jako čistá obloha. Pod těžkým zimníkem měl sportovní sako a košili s rozhalenkou. Džíny byly evidentně nové a značkové. „Jsme hotové, jen musím Sarah ještě pořádně zabalit.“ Leigh už měla kabát oblečený.

Vstoupil dovnitř. „Tohle bereme s sebou?“ zeptal se s pohledem upřeným na ohromný balík plen.

„Ano,“ přitakala přes rameno a dál balila dceru do tlusté přikrývky.

„Jak dlouho máš v plánu se zdržet?“ dobíral si ji. Leigh se v náručí s vřeštícím balíkem narovnala a setkala se s jeho rozesmátýma očima. Snažila se odolat, ale nakonec úsměv opětovala. „Připravená?“ Přikývla. „Tak jedem. Já zamknu.“

V půli cesty se Leigh zastavila, když u chodníku uviděla stát temně modré Ferrari. Otočila se na Chada a posměšné si ho změřila.

„To mě podrž. Tys ho vyměnil za tu příšernou dodávku.“ Z každého slova odkapával med.

Zamračil se. „Ne, nevyměnil.“ Popadl ji za loket a popohnal k vozu, jehož motor nechal běžet.

Nebylo to jednoduché, ale podařilo se vmáčknout Leigh na nízko posazená sedadla i se Sarah a s nezbytným vybavením.

„Když jsi mě tenkrát vyvezl na oběd, dal sis pozor, aby ses neukázal v tomhle autě, co? Úmyslně sis vzal dodávku, abych neviděla ferrari a nezačala ti klást nepříjemné otázky. Je to tak, nebo ne?”

„Ano,” připustil vzdorovitě.

„A taky jsi poručil Georgovi a ostatním, aby mi o tobě nic neříkali. Mám pravdu?”

„Ano.” Odlepil vůz od chodníku. Několik příštích minut jeli mlčky. Nikomu by neprospělo, kdyby k Dillonovým přijeli navztekaní jeden na druhého. Leigh projevila snahu zmírnit nevraživost.

„Kde tvoji rodiče bydlí?” Chad najel na dálnici vedoucí severně ven z města.

„Mají nějaké pozemky. Táta se teď stará o ranč.”

„Teď?”

„Dřív pracoval u Flameka.”

„Aha,” odtušila.

Dobrá snaha vyprchala. Zbytek cesty ujeli v tichosti. Sarah usnula matce na rameni. Leigh jí podložila hlavu plenou, aby jí neposlintala novou halenku. Napětí mezi nimi jen jiskřilo, Chad měl oči přilepené na vozovce a Leigh zrovna tak.

„Je ti dost teplo?” zeptal se po chvíli. „Ano.”

„Nevadilo by ti, kdybych trochu stáhnul topení?” „Ne.”

To byla veškerá konverzace, zatímco silný vůz polykal kilometry k místu, které Chad tak skromně nazval „nějaké pozemky”. Zajel na soukromou příjezdovou cestu. Po obou stranách se pásl herefordský skot na balících sena roztroušených po pastvinách, nyní zhnědlých zimou. Leighin úžas vzrůstal. Když minuly desátou ropnou věž, ztratila přehled.

Dům představoval další šok. Stál u mělkého potoka v morušovém a pekanovém háji. Postavený byl z bílých cihel. Čtyři čtverhranné sloupy spojovaly širokou verandu s balkonem nad ní. Po stranách šesti vysokých průčelních oken s mnoha tabulemi byly zelené okenice.

„Jsme tady,” zvolal Chad, a když lezl z vozu s balíkem plen, vyhnul se pohledem Leigh. Přešel na druhou stranu, aby jí pomohl se Sarah.

„Když si pomyslím, že jsem se cítila provinile kvůli květinám, které jsi mi přinesl do nemocnice, protože jsem byla přesvědčená, že jseš chudý a bez práce,” procedila koutkem úst. Chad naštvaně sevřel rty do tenké čárky, ale už neměl čas odpovědět, neboť se otevřely vchodové dveře a Amélie Dillonová je spěchala uvítat a cestou si otírala ruce o zástěru.

„Pospěšte si z té zimy. Vemte to dítě dovnitř, než nastydne. Vítej, vítej, Leigh. Ahoj, chlapče.” Amélie vzala Leigh ochranitelsky kolem ramen a popohnala ji do domu. „Pojď ke krbu,” navrhla a zamířila chodbou vedoucí po celé délce domu do komfortního obývacího pokoje. Celou jednu stěnu zabíral ohromný krb, v němž vesele plápolal oheň. „Tatínku, už jsou tady,” zavolala Amélie do zadní části domu. „Chade, věci pro dítě dej na křeslo. Ukaž, Leigh, vezmu ti kabát. Ne, nemůžeš si ho sundávat, dokud držíš Sarah. Dovol…”

„Mami,” vmísil se Chad a velkýma rukama ji chytl za ramena. „Mami, budeme tu celý den, ale když se neuklidníš, nepřežiješ ho. Tohle je Leigh Bransomová.”

Amélie se nervózně zasmála. „Moc povídám, že? Omlouvám se. To jen proto, že jsem tak vzrušená z našeho setkání,” prohlásila. „Ahoj, Leigh.”

Jestliže Leigh předpokládala, že bude mít Amélii Dillonovou ráda, tak nyní to věděla s jistotou. Byla to malá žena s pevnou podsaditou postavou. Vlasy měla prokvetlé stříbrem, nicméně dávaly tušit, že kdysi byly stejně temně hnědé jako Chadovy. A oči byly rovněž zářivě modré.

„Dobrý den, paní Dillonová. Děkuju vám za pozvání. Jsme moc rády, že jsme tady.”

„Podržím ti Sarah, než si svlékneš kabát, Leigh,” navrhl Chad. Převzal zakuklené děvčátko, které se právě začínalo probouzet.

„Ukaž mi ji, Chade,” požádala Amélie a vykročila k němu.

„Ta je ale rozkošná. Podívej se na její šatičky, Chade. Ty jsou nádherné. Nebude brečet, když si ji pochovám?“

„Myslím, že ne,‘* ujistila ji Leigh a setřásla ze sebe těžký kabát. Chad předal Sarah matce a pomohl Leigh se svlékáním. Odložil kabát i dětskou deku na věšák, a když se otočil, zachytil Leighin pohled. Oba se na sebe usmáli. Leigh cítila, jak jí poskočilo srdce.

Zlost se vypařila. V Chadových očích si přečetla, že i on shledal vzájemnou antipatii za unavující. Její minulost a jeho povolání se zdály být nepřekonatelným problémem, ale přesto cítili vzájemnou přitažlivost. Vše se dělo příliš rychle, aby to mohlo být bezpečné, ale kdo by dokázal zastavit lavinu?

Najednou zatoužila se ho dotknout. Zdálo se, že si to uvědomil, protože k ní přistoupil, vzal ji majetnicky kolem pasu a přitáhl k sobe. Odpustila mu tu drzost, odložila zlost a nechala své tělo přimknout se k němu.

Hlad vyzařující mu z očí ji zaskočil. Viděla v nich prosbu o trpělivost, příslib.

„Ona je vážně sladká, Leigh,“ rozplývala se Chadova matka nad dítětem. Vzhlédla a zaostřila na někoho za Leighinými zády. „Stewarte, pojď sem.“

Leigh se otočila a jen taktak se jí podařilo potlačit slabý výkřik. Záda jí ztuhla. Chad ji konejšivě stiskl v pase.

Pan Dillon stál ve dveřích vedoucích do chodby. Byl to statný muž. V mládí musel být stejně svalnatý jako Chad. Do tváře měl vyryté celoživotní zážitky i smích. Husté bílé vlasy mu na čele ustupovaly dozadu. Opíral se o berlu. Tam, kde měl mít levou nohu, byla prázdná nohavice připevněná ke koleni.

„Ahoj, synku. Leigh?“ zeptal se a ona přitakala. „Moc mě těší.“ Čile přešel přes pokoj a napřáhl k ní ruku. „Omlouvám se, že nemám svou protézu, ale v chladném počasí je to poněkud nepohodlné.“

„Pane Dillone,“ oslovila ho s úsměvem a přijala jeho ruku. Počáteční šok vystřídaly dobré způsoby „Neomlouvejte se za to, že chcete mít ve vlastním domě pohodlí.“

„Říkej mi Stewarte,“ navrhl. „Měls pravdu, chlapče. Je krásná.“ Leigh zrudla, a všichni se rozesmáli.

„Je tak protivný, Leigh,“ prohlásila Amelie. „Neřekl nám o tobě ani slovo. Ani jestli jsi brunetka nebo blondýnka, vysoká nebo malá. Nic. Jediné, co nám prozradil, bylo, že jsi krásná.“

„Ukaž mi Sarah, Amelie,“ požádal Stewart Dillon a manželka mu okamžitě vyhověla. „Rozhodně sis uměl vybrat, koho přivedeš na svět, chlapče,“ připustil uznale a láskyplně položil Chadovi ruku na paži. Leigh překvapila očividná láska, kterou k sobě tito lidé cítili.

Po půl hodině měla pocit, jako by Dillonovy znala celý život. Dům byl přívětivý a odrážel přátelskost svých majitelů. Prkna na podlaze pod roztroušenými koberci vrzala příjemným zvukem dobře užívaného a milovaného domu. Leigh chybělo, že nemá stabilní domov. V dětství a dospívání je otcova vojenská kariéra často nutila se stěhovat. Odjakživa záviděla rodinám, jako byli Dillonovi.

Popíjeli horký klikvový nápoj, na který už měla Leigh od Amelie napsaný recept, a oheň v krbu jim k tomu vesele praskal. Sarah dostala grahamovou sušenku a šťastně ji žužlala. Amelie jí pro jistotu kolem krku uvázala ubrousek, aby si neušpinila nové šaty.

Obývací pokoj zdobily rodinné památky, ručně háčkované dečky a fotografie Chada v různých stadiích dospívání. Vedle jednoho z oken, které vedly od podlahy až do stropu, stál ohromný vánoční stromek.

Paní Dillonová s potěšením přijala Leighinu nabídku, že jí pomůže s přípravou svátečního stolu. Kromě toho Leigh slila brambory a mezitím odpovídala na Ameliiny přátelské dotazy. Stewart si posadil Sarah na klín a Chad šel do podkroví pro krabice s vánočními ozdobami.

„Když už budeš nahoře, dones, prosím tě, tu vysokou židli,“ požádala ho matka.

Musel jít několikrát, ale než svůj úkol dokončil, jídlo bylo hotové. „Umyj se, Chade, a dojdi pro pečeni. Kdybys byla tak hodná, Leigh, a podala z lednice želatinový salát, usadím zatím Sarah do židle.“

„Nikdy jsem ji do toho nedala. Ještě neumí sedět sama.“

„Nech to na mně,“ ujistila ji Amélie s důvěrou. Když přišla Leigh do kuchyně, Chad si myl v dřezu ruce. Sundala si zástěru a natáhla se do lednice pro salát.

Vytvarovaná želatinová hmota ležela na těžkém křišťálovém tácu a ona potřebovala obě ruce, aby ho neupustila. Chad jí přede dveřmi zastoupil cestu.

„Vypadáš dneska nádherně, Leigh,“ složil jí poklonu. „Rodičům se líbíš, přesně jak jsem si myslel.“

„Oni se mi taky líbí,“ odpověděla a pozvedla těžký tác. Náhle měla Chadovy ruce kolem pasu a přes bariéru, kterou mezi nimi tác utvořil, ji něžně políbil. Pocit, jenž v ní ten dotyk vyvolal, ohrozil nejen už tak dost krátkou životnost salátu, ale i její vlastní rozhodnutí Chadovi 0dolat. Vzbudil v ní spalující touhu.

„Chade, kde jsi s tou pečení?“ zavolala matka z obýváku.

„A chutnáš stejně dobře, jako vypadáš,“ prohlásil tiše. Ustoupil, spustil ruce, poťouchle se zašklebil a odpochodoval splnit matčino přání. Když Leigh pokládala salát na stůl, želatina se ještě celá třásla.

„Stejně si myslím, že to není správné,“ opakovala Amélie svatouškovsky. Stewart si jí nevšímal a dál vtíral Sarah do rozbolavělých dásní bourbon. „Neschvaluju tvrdý alkohol v žádné formě a zvlášť ne u dětí.“

„Tohle je z léčebných důvodů,“ odbyl ji manžel. Nezdálo se, že by ho vyvedlo z míry, jak ho Sarah celého poslintala. „Dělal jsem to Chadovi, když byl malý. A viděl jsem tě, jak mu prolejváš krk whisky s medem, abys zastavila kašel.“

Amélii to poněkud zaskočilo. „Leigh si o nás bude myslet, že jsme příšerní.“

„Ne, nebudu,“ rozesmála se, uvolněná po dobrém obědě a příjemné konverzaci s Dillonovými. „Nejspíš zakoupím láhev bourbonu.“ Seděli s Chadem na pohovce těsně vedle sebe, ruku měl položenou kolem jejích ramen a prsty jí pomalu přejížděl po paži. Snažila se nemyslet na to, co se stalo v kuchyni. Pokaždé, když si na to vzpomněla, jako by jí četl myšlenky, a poťouchle na ni mrkl.

Trápil ji dokonce i během jídla. Zatímco soustředěně poslouchal otcovo vyprávění o dobytku, zkušenou rukou masíroval Leigh nohu těsně nad kolenem. Nebylo jí nic platné, že se snažila uhýbat. Jako by měl v prstech radar a ona byla cíl. Nakonec to vzdala a Chad se zdál spokojený, že jí může pod sněhobílým ubrusem hladit koleno.

„Ještě jednou mi popište, jak jste ji dostala do té vysoké židle,“ požádala Leigh Amélii.

„Utáhneš držák co nejvíc k tělu. Pak to ještě vypodložíš ručníkem nebo tak něčím. Většina vysokých židlí má mezi nožičkama řemen, takže se nemusíš bát, že by propadla.“

„Tak mi připadá, že by asi bylo jednodušší naučit ji sedět samotnou,“ prohlásil Chad s prapodivnou logikou.

Obě ženy ho obdařily pohrdavými pohledy. On a Stewart se tomu jen smáli. Chad se k rodičům choval laskavě a s úctou a oběma věnoval stejnou pozornost. Oni zase věděli, jak ho poškádlit. Musel mít moc šťastná léta, když vyrůstal, napadlo Leigh. I beze slov bylo zřejmé, jak jsou na něj hrdí.

„O-ó,“ uniklo Leigh, když Sarah prohnula záda a dala se do breku. „Obávám se, že jí dobrá nálada právě došla.“

„Co kdybys ji odnesla nahoru, ať si tam zdřímne?“ navrhla Amélie a vstala, aby ukázala Leigh cestu.

„Já půjdu taky,“ vnucoval se dychtivě Chad.

„Ty zůstaň, kde jsi,“ utřela ho Amélie. „Otec chce, abys s ním sledoval fotbal.“ Chad si poslušně sedl.

Leigh od Stewarta převzala křičící dítě a následovala Amélii nahoru po schodech.

„Tohle byl Chadův pokoj,“ vysvětlila paní Dillonová, když z dlouhé chodby vešly do velké ložnice. „Jak vidíš, nic jsem tu neměnila.“ Pokoj byl plný sportovních fotografií, trofejí, odznaků a klubových vlajek. V jednom rohu stály lyže spolu s tenisovou raketou. Na zdi visela fotbalová přílba.

„Když mi pomůžeš, přirazíme postel ke zdi a z druhé strany ji obložíme polštáři, aby se nám to malé zlatíčko neskutálelo dolů.“ Leigh se rozesmála – Amélie myslela na všechno.

Posunuly postel a položily na ni Sarah, která ovšem nebyla ochotná usnout. Nožičkama v saténových botičkách kopala do matrace a hlavou vztekle tloukla ze strany na stranu. Obličejík měla rudý jako červenou řepu.

„Je v cizím prostředí,“ omlouvala ji Amélie chápavě. „Když byl Chad ještě dítě, sotva usnul jinde než ve své posteli.“

„Možná kdybych si na chvilku lehla vedle ní, že by zabrala,“ usoudila Leigh a vyklouzla z bot.

„Udělej to. Já vás tu nechám o samotě. Rychle se unaví.“

Leigh se natáhla vedle dcery a hladila ji po zádech, až se pláč změnil na popotahování, to v příležitostné škytnutí a nakonec pravidelné dýchání. Leigh přes ně přetáhla pokrývku složenou v nohách postele. Chvilku studovala Chadovu fotografii na stěně a pak se jí také zavřely oči.

Probudil ji slastný pocit, že se něco příjemného děje s jejím uchem. Trochu pohnula hlavou, ale narazila na někoho, kdo se nad ní nakláněl. „Vzbuď se a polib mě, ženo,“ žádal ji hluboký hlas. Teplé vlhké rty se přitiskly na její. Stálo ji hodně úsilí otevřít oči, ale vytáhla ruce z tepla pod přikrývkou a zezadu pohladila Chadův silný svalnatý krk.

„Bože, ty krásně chutnáš,“ mumlal jí do ucha a pokračoval v tom, co už dělal předtím, aby ji vzbudil. Pootevřela oči a přesvědčila se, že Sarah u zdi tvrdě spí. Chad klečel vedle postele. Paži měl položenou kolem Leighina pasu a nepatrným pohybem ji otočil tváří k sobě. Opět ji dlouze políbil.

„Chade,“ vydechla, když oddálil ústa a přenesl je k jamce na krku. Jeho dech ji hřál na pleti už tak dost rozpálené spánkem. „Neměl bys tady být a tohle dělat.“

„Odkul se.“

„Ivoji rodíce…

„Oba spí ve svých křeslech před televizí. Je to hrozně nudný zápas. Odkul se.“

Slepě ho poslechla a uhnula mu, aby si mohl lehnout vedle ní. Přetáhl přes sebe pokrývku a jemně na Leigh zatlačil, až ležela na zádech a dívala se na něj, jak se nad ni naklání.

„Nemůžeme…“

„Jsi překrásná,“ prohlásil vzrušeně. „Máš tak modré oči.“

„Ty je máš modřejší.“

„Ne.“

„Ale ano,“ trvala na svém. Odložila svědomí i zdravý rozum a prstem přejela po jeho tmavém obočí. Smyslně jím jela dál přes nos a ke rtům. Chad zasténal a opět se zmocnil jejích úst, ještě hladověji než předtím.

Bez Leighiných větších protestů jí rozepnul knoflíčky u halenky a vklouzl rukou dovnitř. Její tělo očekávalo další doteky, když hbitým pohybem zápěstí stáhl podprsenku dolů. Zvedl hlavu, odhodil látku stranou a pohlédl na ni. „Leigh,“ povzdechl si s úctou.

Pohrával si s růžovými bradavkami a ty okamžitě na jeho zájem odpověděly. Rozkošně se našpulily, krásné na pohled i na dotek. Přesně věděl, jaký tlak může vyvinout, když je třel mezi palcem a ukazováčkem. Leigh se nedokázala ovládnout, prohnula se v kříži a slastně zasténala. Očima se vpil do jejích okamžik předtím, než sklonil hlavu.

Políbil bradavku způsobem, který v ní vyvolal nápor touhy. Najednou si uvědomovala prázdnotu v intimních místech, o níž nikdy předtím neměla ani tušení, a zoufale si přála ji vyplnit.

„Chade,“ vykřikla tiše a přitiskla se k němu.

„Já vím, lásko, já vím. Spaluje mě tvůj žár.“ Rukou téměř ochranitelsky zakryl její prs a ústy jel prohlubní mezi žebry dolů. Rozepnul jí vlněné kalhoty a vyzývavě zabořil jazyk do pupíku.

„Jsi tak hebká,“ šeptal jí do břicha. Vyhledal krajkový elastický okraj kalhotek. „Leigh, tolik tě chci.“ Prudká touha byla znatelná i na hlase a její důkaz se Leigh bořil do stehna jako železná tyč.

Přišlo to jako blesk z čistého nebe a vybičovalo ji to. „Ne,

Chade,“ zvolala a zachytila mu ruku sunoucí se po stehně vzhůru. „Je mi to líto. Nemůžu. Ne tady. Ne takhle. Ne…“

„Ššš, Leigh,“ uklidňoval ji rychle a něžně, „nebudu tě nutit udělat něco, nač nejsi připravená.“

„Je mi to líto,“ opakovala a pevně stiskla oči, aby neviděla jeho chápavý pohled. Snad ani nechtěla, aby byl chápající. Možná si přála, aby naléhal. Dokonce i nyní její tělo dychtilo po naplnění.

Ale to bylo špatné. Nemohla si ho vzít a obyčejná aférka byla proti všemu, v co věřila. A přece po něm celým svým tělem toužila. A když tu hlodavou prázdnotu cítila ona, co pak musí cítit on? Otevřela oči a zadívala se na Chada, jak si ji zblízka prohlíží.

„Musíš mě nenávidět za to, co jsem právě udělala,“ pronesla omluvným tónem. „Nebylo to naschvál.“

„Já vím,“ ujistil ji tiše. „A pokud tě to uklidní, musím přiznat, že bych se s tebou za takových okolností stejně nemohl milovat. Tohle není vhodné místo ani čas.“

Poddajně ležela, zatímco jí urovnával oblečení. Když byl hotov, naklonil se nad ni a zašeptal: „Myslíš, že se mi někdy poštěstí vidět tě úplně nahou?“ obdařil ji vřelým, škádlivým úsměvem.

„Jseš uličník,“ obvinila ho a stydlivě se uculila. Uchechtl se. „Ty nejsi ani trošičku zvědavá, jak vypadám nahatej?“

„Ne.“

Zašklebil se a v zešeřelé místnosti se mu bělostně zaleskly zuby. „Lhářko.“

K protestům se nedostala – zabránila jí v nich jeho ústa.

Vzbudili Sarah a Leigh ji oblékla do džínové kombinézy, která se Chadovi moc líbila. Snesl dítě dolů. Pod schodištěm ho Leigh chytla za paži. „Myslíš, že si všimnou… něčeho?“

„Máš na mysli škrábance od vousů na prsou? Ne. Jedině, že by sis sundala blůzu.“ Uličnicky se rozesmál. „Můžou si všimnout jedině toho, že mám co dělat, abych udržel ruce dál od tebe. Dávej si pozor. Nemusel bych to zvládnout.“

A skutečně, když zdobili stromeček, Chadovi dalo hodně práce, aby se jí nedotkl. V jednu chvíli, když stála ve stínu za stromkem – v pokoji bylo zhasnuto, aby se mohli kochat měkkými barevnými světly vánočních svíček – k ní zezadu přistoupil, objal ji přes prsa a vlhce políbil ze strany na krk.

„Chade, přestaň s tím!“ zašeptala zlostně.

Jen se uchechtl a stiskl jí zadek.

Byli se strojením téměř hotovi, když si stoupla stranou a pozorovala Chadovy rodiče, jak si hrají se Sarah. Každou chvíli na ně jeden z nich zavolal, kam mají umístit některou ozdobu, jinak se cele věnovali dítěti, které sdílelo jejich sympatie.

„Chade,“ zeptala se Leigh tiše vážným tónem. „Co se stalo otci s nohou?“

V očích se mu odrážel vánoční strom, ale mohla si v nich přečíst zaváhání, než odpověděl: „Rozdrtil mu ji kus zařízení, když likvidoval požár.“

Výraz v Leighině tváři prozrazoval vše a Chad se raději odvrátil, zatleskal a zeptal se matky, kdy se dočkají nějakého občerstvení.

Zatímco se všichni cpali ohromnými kusy karamelového pekanového dortu navrchu se šlehačkou, Amélie se Stewartem si pochvalovali, jak je stromeček krásně ozdobený. Když dojedli, Chad navrhl, že by už měli Sarah odvézt domů.

„Když budeš tak hodný a sbalíš Sarah věci, pomůžu tvé matce s nádobím,“ navrhla Leigh Chadovi.

Chad si bručel pod vousy a stěžoval si, že je to roztroušené po celém domě, ale Leigh ho ignorovala. Stewartovi připadla vítaná úloha postarat se o dítě.

Leigh doutřela poslední hrnek, Amélie ho uklidila a sevřela obě její ruce ve svých. „Leigh, moc to pro nás znamená, že jsi k nám s Chadem přišla.“

„Pro mě taky.“

„Dělali jsme si o něj starosti,“ svěřila se paní Dillonová. „Kvůli jeho práci?“

„To samozřejmě. Ale teď mluvím o jeho osobním životě. Obávali jsme se, že se po Sharon už nikdy neodváží zamilovat. Myslím, že do tebe je hrozně zblázněný.“

Leigh z toho vnímala jen jediné slovo. Přesněji jedno jméno. „Sharon?“ zeptala se sevřeným hlasem. Nechci to vědět! křičelo jí v hlavě.

Amélie překvapeně vykulila oči. „Ty nevíš o Sharon?“ Leigh zavrtěla hlavou. „Drahoušku,“ pronesla Amélie tiše, zřetelně nešťastná.

„Kdo je to? Povězte mi to, prosím.“ Leigh si neuvědomovala, jak silně mačkala starší ženě ruce, dokud ta sebou neškubla. Uvolnila sevření a opakovala: „Prosím.“

Amélie na ni soucitně pohlédla. „Myslím, že by ses měla zeptat Chada.“

Kapitola 6

„Jak si mám vysvětlit tvoji zamlklost? Od chvíle, co jsme vyjeli, jsi neřekla ani slovo.“

Noc byla chladná a tmavá. Srpek měsíce byl jenom stín na obzoru a nevydával žádné světlo. Pouze Chadův vůz osvětloval opuštěnou dálnici. Sarah spala matce na klíně.

Leigh otočila hlavu a promluvila k Chadovu profilu. „Kdo je Sharon?“

Trhl hlavou, až auto prudce změnilo směr a vyrušilo Sarah ze spánku. Škubla sebou, zadumlala naprázdno a opět se uklidnila.

„Jak ses doslechla o Sharon?“

„Tvoje matka se o ní náhodou zmínila. Je toho názoru, že bych se tě na ni měla zeptat. Kdo je to, Chade?“

Tiše zaklel a pěstí uhodil do volantu. „Sharon byla manželka. Spáchala sebevraždu.“

Nechápavě se na něj zadívala skrz tmu v kabině vozu. Srdce se jí v prsou na chvíli zastavilo.

„Tvoje manželka?“ zalapala po dechu. „Tvoje manželka!“

Krátce přikývl. Leigh se zahleděla do noci a snažila se strávit, co právě slyšela. Opět se k němu obrátila a zeptala se: „Proč jsi mi o ní neřekl?“

„Protože to není důležité.“

„Není důležité?“ opakovala nevěřícně a tak hlasitě, že se Sarah opět zavrtěla.

„Ne. Ne pro nás. Moje manželství nemá nic společného s tím, co k tobě cítím. Zamiloval jsem se poprvé v životě, Leigh. Nechci tím říct, že bych Sharon neměl rád. Ale miloval jsem ji jiným způsobem.“

„Ona spáchala sebevraždu?“

Pevně sevřel kožený volant. „Ano.“

„Proč, Chade?“

„Krucinál…“

„Proč?“ štěkla.

Prudce zabrzdil a Leigh si teprve nyní uvědomila, že stojí před jejím domem. Chad po ní blýskl rozzlobeným pohledem. Dokonce i v té tmě mu oči zářily jakoby osvětlované vnitřním ohněm.

„Stalo se to před dvěma roky. Bojovali jsme na Aljašce s požárem. Byl to pořádný oheň a zabralo nám celé týdny, než jsme ho dostali pod kontrolu. Sharon uvědomili, že jsem byl zraněn. Byla to pravda. Dostal jsem ránu do hlavy a měl jsem slabý otřes mozku, ale zveličili to. Detaily nehody se už nedozvěděla, protože snědla celou lahvičku prášků na spaní.“

Odvrátil se a otevřel dveře. Leigh chvatně zabalila Sarah * a vystoupila z vozu.

„Kde máš klíče?“ zeptal se, když se spěchali schovat před větrem ke dveřím domu.

„Tady.“ Zvedla paži, aby se dostal do její kabelky.

Chvíli se v ní přehraboval, až je konečně našel. Bez otálení odemkl a vstoupil první, aby rozsvítil a nastavil termostat, který Leigh svědomitě ztlumila, když ráno odcházeli.

„Dojdu pro tašku,“ nabídl se.

Odnesla dceru do jejího nového pokoje a položila do postýlky. Prsty se jí pohybovaly automaticky, když ji převlékala na spaní. Něžně na Sarah mluvila a chválila ji, že byla celý den tak hodná, ale myslí byla jinde. Přemítala o staženém výrazu v Chadově tváři, když mluvil o podrobnostech smrti své ženy.

Než dítě převlékla a uložila, stál už Chad vedle ní. „Dobrou noc, Sarah.“ Když se sklonil, aby ji políbil na tvář, bouchla ho pěstičkou do nosu. Zasmál se tomu, převrátil ji na břicho, poplácal po vycpaném zadečku a odešel.

Leigh protahovala loučení na dobrou noc ve snaze oddálit konfrontaci, která na ni čekala v obývacím pokoji. Když nakonec zhasla všechna světla kromě noční lampičky, probrala už všechny výmluvy, proč se k Chadovi nepřipojit.

Seděl na pohovce a zíral na podlahu. Ruce měl volně svěšené mezi koleny. Když Leigh vešla, zvedl hlavu a pohlédl na ni.

„Omlouvám se, že jsem ti o Sharon neřekl,“ prohlásil bez úvodu. „Vzhledem k tomu, jak zemřela, jsem si myslel, že to není nejvhodnější téma pro ženu, o kterou se ucházím.“

Byla to chabá výmluva a Leigh tušila, že je za tím víc než jen tohle. Byla odhodlaná vytáhnout z něj pravdu. „Měls spoustu příležitostí se mi svěřit, Chade. Ptala jsem se tě, jestli jsi ženatý, když jsem rodila. Jednoduše jsi mohl přiznat, že jsi vdovec. Když jsem s tebou mluvila o Gregovi, byl to perfektní důvod povědět mi o Sharon. Nebo ten večer, kdy jsme probírali všechna tvoje ostatní tajemství, která jsi přede mnou skrýval. Kdybys mi to býval chtěl říct, byl tu nespočet možností.“

„Dobrá,“ připustil neochotně. Vyskočil a prohrábl si vlasy. „Nechtěljsem ti to prozradit!“

„Tomu bych věřila spíš.“

Nervózně na ni pohlédl a ruce vzdorovitě opřel o kyčle. Promluvil tichým rozvážným tónem, kterým stěží zakrýval zlost. „Nechtěl jsem ti to říct, protože jsem věděl, že zareaguješ přesně tak, jak jsi to udělala teď. V tom, co Sharon udělala, bys viděla jen další důvod, proč se rozejít.“

„Ano. To je pravda.“ Zlost pod tíhou pravdy vyprchala a Leigh se svezla na pohovku. „Chade, copak to nevidíš? Já bych se nikdy neuchýlila k sebevraždě, ale pokaždé, když by tě zavolali k nějakému požáru, bych se cítila příšerně. Vím to. Bylo to tak vždy, když měl Greg pracovat v utajení. Ztěžovala jsem mu to a nechci to opakovat s tebou.“

Přistoupil k ní a chytl ji za bradu, takže byla nucená pohlédnout mu do očí. „Neříkám, že by sis nedělala starosti. Ale nejsi jako Sharon. Leigh, ona byla motýl – plachá, nervózní, napjatá, bála se vlastního stínu. Myslím, že jeden z důvodů, proč jsem si ji vzal, byl, abych ji chránil. Takové pocity vyvolávala v každém, obzvlášť ve svých rodičích. Ještě než jsme se vzali, cítil jsem se provinile pokaždé, když jsme měli rande, protože oni nemohli snést, když i jen na pár hodin odcházela z domu.“

„To mi nepřipadá jako moc zdravá atmosféra.“

„Taky nebyla a já to měl vidět dřív. Víc jsem ji litoval, než miloval. To je svatá pravda, Leigh.“

„Věřím ti, Chade. Vím, jaké máš pocity vůči ženám. Chtěl bys ochraňovat každou z nás.“

„U tebe to tak není.“ Z výrazu jeho tváře vyčetla pocity vůči sobě. Chadovy oči přilepené na jejích ústech, ruce položené kolem pasu, to vše jí napovídalo, že se z jeho strany rozhodně nejedná o lítost nebo otcovskou potřebu ji ochraňovat.

„Chci dát tobě i Sarah domov. Stálost vašim životům. Ale nejsem tak nezištný. Potřebuju tě, Leigh. Potřebuju partnerku. Chci s tebou sdílet svůj život. Konverzaci, problémy, smích, sex. Všechno. Nemám zájem o porcelánovou panenku, kterou je třeba chovat jako ve vatičce. Já chci ženu. Tebe.“

Díval se na jemné žíly na hřbetu Leighiny ruky. Když zvedl oči, překvapily ho slzy, stékající po jejích tvářích.

„Leigh, co…“

„Ty to nevidíš, Chade? Všechny vlastnosti, které Sharon chyběly, hledáš u mě. Ale já je taky nemám.“

„Ovšemže máš!“

„Myslíš si, že jsem odvážná. Greg by ti mohl vyprávět něco jiného. Pokaždé když odcházel, přiváděla jsem ho svými protesty k šílenství. Byl kvůli mně stejně nešťastný jako já. Nechci, abys tím musel taky procházet. Nepřeju si tím procházet sama, o Sarah nemluvě.“

„Nebude to tak, Leigh. Viděl jsem tě zvládat velice nepříznivé okolnosti s odvahou, kterou v sobě některé ženy neseberou za celý život. Můj bože! Porodilas dítě uprostřed ničeho vbez utišujících prostředků, antiseptik, bez odborné pomoci, jen s přispěním muže zkamenělého strachem, aby tobě nebo dítěti neublížil. A celou dobu ses smála.“

„Měla jsem jinou možnost?“ oponovala s úsměvem.

„Spoustu,“ prohlásil vážně. „Sharon taky měla jinou možnost než spolykat celou lahvičku prášků na spaní. Mohla čelit tomu, co se mi stalo. Rozhodla se jinak.“

Leigh cítila, že obranná zeď, kterou si vybudovala, se pod tíhou jeho argumentů pomalu boří. Sharonina sebevražda musela Chadovi způsobit mnoho bolesti a pocit viny, zvlášť když měl v úmyslu chránit ji před celým světem. Pocítila k němu náhlý soucit a něhu. Věděla, že se s ním nedokáže jen tak zničehonic přestat stýkat. Uvědomovala si možná úskalí i srdcebol, který bude muset přetrpět, až Chad poprvé odjede bojovat s nějakým dalším požárem, ale v tomto intimním okamžiku se noční můra zdála vzdálená. Až bude třeba, postaví se jí čelem. Teď ne.

Dotkla se jeho vlasů. „Chade, je mi to s Sharon moc líto.“

„Děkuju ti, Leigh. Vím, měl jsem ti to říct dřív, ale nemohl jsem riskovat, že tě ztratím.“ Položil jí hlavu do klína a rukama ji objal kolem pasu. „Leigh, potřebuju tě,“ žadonil a přitom se s ní mazlil. „Neodmítej mě. Prosím.“

I když se jí dotýkal přes oblečení, srdce se jí divoce rozbušilo. Cítila, že pod jeho dotyky ta je jako rozehřáté máslo. „Chade, neznáme se moc dlouho. Na prstech jedné ruky bychom spočítali, kolikrát jsme se spolu sešli.“

„Miloval jsem tě už ve chvíli, kdy jsem tě opouštěl v nemocnici. Přál jsem si mít tebe i Sarah ve svém životě nastálo.“

„Proč jsi nezůstal? Nebo se nevrátil?“

„Bylo to špatně načasované a mně to bylo jasné. Myslel jsem, že třeba ještě truchlíš pro Grega. Nebyl to ani rok, co zemřel. Právě jsi porodila jeho dítě, poslední společné pouto. Připadal bych si jako vetřelec. Musel jsem ti dát čas, aby ses tělesně i mentálně vzpamatovala. A najednou jako by každá ropná věž na světě začala mít problémy. Pobíhal jsem po celé zeměkouli. Kromě toho jsem se bál, že by tě naše setkání mohlo uvést do rozpaků. Často se stává, když nějaká tragédie nebo nešťastná událost svede lidi dohromady, že je pro ně těžké stanout tváří v tvář za normálních okolností.“

Prsty mu zabořila do vlasů. „Nejspíš bych měla cítit rozpaky, ale byl jsi ke mně tak… tak citlivý.“ Na okamžik se odmlčela a potom připustila: „Když jsi mě ten večer v nemocnici opustil, brečela jsem.“

Zvedl hlavu a vyhledal její modré oči. Potom si lehl na pohovku a svalil Leigh na sebe. Vlasy, které jí spadaly po obou stranách hlavy, uhladil dozadu.

„Potloukal jsem se kolem, dokud nepřijeli tvoji rodiče. Nemohl jsem jen tak odejít a nechat tě bůhvíkomu napospas. Chtěl jsem se jim představit, ale vypadal jsem tak ošuntěle, že jsem se bál, aby se nezhrozili, co je to za vagabunda, který přivedl na svět jejich vnouče.“

Rozesmála se a ukazováčkem mu přejela přes rty. „To je pravděpodobně nejrozumnější věc, jakou jsi v životě udělal.“

„Proč?“

„Protože přesně tak by se cítili, kdyby tě ten den viděli. Nejsou tak vřelí a laskaví, ani tolerantní a vstřícní jako tvoji rodiče.“

Dotýkal se knoflíčků na halence. „Co sis o mně tehdy myslela?“

„Dokud sis nesundal brýle a já neuviděla tvoje oči, měla jsem strach,“ přiznala po pravdě.

„Jsem velice citlivý na slunce. Nosím brýle po celý rok.“ ,

„Pořád jsi mě oslovoval madam. To bylo v rozporu s tvým ‚hrůzostrašným‘ zevnějškem.“

„Matka by byla pyšná, že se její přísná společenská výchova vyplatila,“ prohlásil a ušklíbl se.

„Líbil ses mi i přesto, žes byl tak špinavý. Zvlášť s tím šátkem uvázaným kolem hlavy.“

Rozesmál se. „To nebylo z frajeřiny. Udělal jsem to proto, abych tebe a dítě nezmáčel potem. Tak strašně jsem se bál, abych vám neublížil.“

„Byl jsi mnohem jemnější, než by mohla být kterákoli sestra nebo doktor,“ zašeptala.

Položil jí ruku zezadu na krk a přitáhl si její rty na své. Znovu a znovu ji něžně líbal.

Potom už se nedokázal dál ovládat. Jejich rozevřená ústa se spojila a pouta svazující po celý den jejich touhu praskla.

Překulil ji na záda k opěradlu pohovky a sám se tak ocitl nebezpečně blízko okraje. Jejich stehna se propletla. Zvedl jí paži a položil si ji na rameno, což mu umožňovalo lépe proniknout k jejímu ňadru. Rukou přejížděl po hedvábné blůze.

Líbali se s takovým žárem, až je nakonec nedostatek vzduchu donutil se s tlukoucími srdci od sebe odtrhnout. Tiše se tomu smáli. Chad zasypal Leighinu tvář i krk malými rychlými polibky, pokračoval dolů k hrudníku a hbitými prsty ji rychle zbavoval halenky i spodního prádla.

S tváří zabořenou do prohlubně, nyní ještě zvýrazněné Leighinou pozicí, mumlal otázku: „Leigh, chceš mě?“

Přikývla a v odpověď na vlhký polibek, který jí Chad vtiskl z vnitřní strany prsu, se jí z hrdla vydral slastný vzdech.

„Ano, Chade. Chci tě.“

Svezl se z pohovky a vzal ji do náruče jako tenkrát, když ji nesl z korby dodávky. „Potom se budeme milovat,“ zašeptal jí do vlasů.

Zasažená náhlým náporem cudnosti, zabořila mu hlavu do ramene a opět přikývla. Nesl ji chodbou do ložnice. Kolenem vytlačil do matrace dlouhou hlubokou brázdu, když se sklonil, aby ji položil napříč postele.

Narovnal se a Leigh fascinovaně sledovala, jak se svléká. Knoflíky z košile samou netrpělivostí málem odtrhával. S nahým hrudníkem poskakoval na jedné noze, zatímco z druhé urychleně stahoval botu i ponožku. Džíny byly dole dřív, než se Leigh stačila připravit na to, že ho uvidí jen v malých tmavomodrých slipech. Zadržela dech.

Lampička u postele osvětlovala Chadovo tělo a zdůrazňovala jeho postavu. Chloupky hustě seskupené na prsou a roztroušené po celém těle se leskly proti tmavé pleti. Svaly na pažích a nohou mu jen hrály, když si lehal vedle ní. Bez košile se jeho ramena zdála ještě širší a hruď mohutnější. Důkaz mužství vyplňoval těsné slipy s takovým důrazem, až Leigh pocítila náhlou paniku.

Ale Chadův hlas zapudil jakékoli obavy. „Leigh.“ Bylo to jen její jméno, ale to jednoduché slovo a způsob, jakým je vyslovil, jí řekly mnohem víc. Políbil ji.

Jeho ruka vyhledala Leighino ňadro. Láskyplně je hnětl a palcem něžně třel bradavku. Když se pod jeho povzbudivými doteky hrdě vztyčila, sevřel ji v ústech.

Leigh mu na oplátku zabořila prsty do vlasů a pevně ho uchopila za hlavu. „Chade, Chade,“ vykřikovala a vzpínala se proti němu.

„Nikdy se tě dost nenabažím,“ zašeptal, pootočil hlavu a se stejným zaujetím se věnoval druhému ňadru. Dlaní s roztaženými prsty jel po břiše dolů. Toho dne již podruhé rozepnul vlněné kalhoty. Posadil se, aby dosáhl na boty a mohl je sundat.

Očima vyhledal souhlas a teprve potom chytl za nohavice a stáhl kalhoty dolů. Nyní měla na sobě už jen punčocháče a žluté krajkové kalhotky.

Zakryla si obličej rukama. „Ženy ve filmech na sobě vždycky mívají podvazkové pásy a černé punčochy.“

„Slyšelas mě, že bych si stěžoval?“ zeptal se vesele, když stahoval punčocháče. Než si lehl těsně vedle ní a přitáhl ji majetnicky k sobě, přejel polonahé tělo očima. „Nikdy jsem neviděl žádnou ženu – a to ani ve filmu –, která by se ti mohla rovnat. Máš krásné tělo, Leigh. Měl jsem za to, že novopečené matky by měly mít těžké prsy a vytahaná břicha poznamenaná striemi.“

Dlouze a významně ji políbil a pokračoval, jako by k žádnému přerušení ani nedošlo. „Máš nádherně pevná ňadra.“ Na důkaz svých slov objel bradavku ukazováčkem a ta v odpověď okamžitě ztuhla. „A žádné strie,“ zamumlal do bradavky a poškádlil ji jazykem. „Celá jsi dokonalá.“

Rukou vklouzl pod krajkové kalhotky a něžně ji uchopil do dlaně. Z hrdla jí unikl slabý vzdech. Ztopořeným údem se přitiskl Leigh na stehno. Netrpělivě se přimáčkla.

„Ujmu se své povinnosti,“ zalaškoval a sundal poslední krajkovou součást oděvu. Potom se vyhoupl nad ni. Chloupky porostlé tělo ji zašimralo. „Polib mě, Leigh.“

Nepotřebovala pobízet. Nedočkavě jeho přání vyhověla. Rukama laskala pevná široká záda. Potom ho chytila kolem pasu a přimkla se k němu.

Odtrhl od ní svá ústa jen proto, aby se mohl hladově vrhnout na břicho. Jednou rukou přitom hladil stehno. Pár okamžiků ještě tiskla nohy cudně k sobě, ale pak se poddala chlácholivým prstům.

„Nechci ti ublížit,“ zasténal sklíčeně. Nebylo třeba dělat si starosti. Našel ji připravenou k milování.

„Miláčku, drahý, sladký miláčku.“ Jeho dech cítila na rozpálené pokožce jako zvlhlou páru. Políbil jí pupík, klenbu podbřišku, pevné hnízdo kudrn.

„Ach, Chade, prosím,“ zajíkla se. Vklouzla do slipů a vzala do dlaní pevné svaly jeho hýždí. Sama nemohla uvěřit té smělosti, ale Chad se nadzvedl a rychlými pohyby prádlo vysvlékl. Nedočkavě mu přejížděla po zádech. U ucha cítila jeho zrychlený sípavý dech.

„Bože, Leigh, nemůžu si pomoct. Už to dýl nevydržím,“ zasténal okamžik před tím, než překročil práh.

Chvilku měla pocit svíravé ztuhlosti. Bylo to, jako by ještě jednou přišla o panenství. To pomyšlení ji rozechvělo. Byl to pro ně s Chadem začátek. Byla pro něj nová. Přes rty jí přešel tichý extatický výkřik. Odrážel jeho jásavý pocit.

„Jsi tak sladká… tak sladká…,“ zasténal. Přesvědčen nyní, že se skutečně nerozpadne, pronikl hlouběji a společně se začali pohybovat v nestárnoucím rytmu. „Miluju tě, Leigh. Miluju tě,“ šeptal naléhavě.

„Nebolelo tě to, Leigh? Po dítěti…“

„Ne, ne,“ odpověděla šeptem a přitulila se blíž.

„To je dobře,“ oddechl si úlevou. Chytl pramínek vlasů a mnul ho mezi prsty. „Sharon měla strach ze sexu jako ze všeho ostatního. Zvlášť když jsem se o svatební noci svlékl. Připadal jsem si jako nějaký sadista a ani později se to moc nezlepšilo. Měla mě moc ráda, ale bála se milování.“

Převrátil ji na záda a prstem začal objíždět křivku ňadra.

„Ty jsi naopak žádoucí a přístupná. Stěží se při tobě dokážu ovládnout.“ Hravě ho plácla přes ruku, ale vytušila, že za tím škádlením ho něco trápí. „Tak by mě zajímalo, jestli…“ Odkašlal si a pokusil se o úsměv, než opět padl na záda. „To je jedno.“

Tušila, co by chtěl vědět, a jeho mužská ješitnost ji pobavila, ovšem raději svůj úsměv skryla. Místo aby se k němu chovala povýšeně, šla rovnou k jádru věci.

„Chade, máš na mysli mě a Grega?“

„Nic mi do toho není.“

„Teď už je,“ prohlásila prostě.

„Nežádám tě o srovnání.“

„Nic takového nemám v úmyslu.“ Naklonila se a něžně ho políbila na rty. „Uspokojil jsi mě. Od prvního okamžiku, kdys mě v nemocnici políbil, jsem věděla, že moje reakce je pro tebe stejně důležitá jako tvoje vlastní potěšení. To pro mě znamená velice mnoho. Greg ve mně nikdy nevzbudil pocit, že jsem opatrovaná. Ty ano.“

Mohla mu toho prozradit ještě víc. Mohla mu říct, že s Gregem nikdy nepřišla o plné vědomí. Byl schopný milenec, ale nikdy neměla jeho plnou pozornost. Dokonce i když ležela v jeho náručí a jejich těla se spojila, vždycky cítila, že mu myšlenky bloudí jinde, že spíš než spontánně jedná ze zvyku. Ale nebylo by fér vůči Gregově památce probírat tohle s Chadem.

„Taky bych chtěla, abys věděl, že po Gregovi tu nebyl nikdo jiný. A… a před ním taky ne. Až do dnešní noci jsem spala pouze se svým manželem.“

Nemohl tak zastaralému přiznání uvěřit. Obrátil se čelem k ní. „Jsi velice zvláštní, Leigh,“ prohlásil měkce a ukazováčkem ji hladil po tváři.

„Ty taky.“

„Miluju tě, Leigh. Nechtěl jsem ti to říkat předtím, aby sis nemyslela, že se tě jen snažím dotlačit do postele. Byl jsem tak šťastný, když jsi řekla, že mě chceš, a i kdybys ještě nebyla připravená, jen to pomyšlení, že mě chceš, by uklidnilo moje srdce. Ovšem nemohu to samé zaručit, pokud jde o ostatní partie těla…“ Tiše se rozesmáli a Leigh si zpětně uvědomila, že si nebyla tak docela jistá, jestli chce nebo je připravená na Chadovu lásku. „Miluju tě, ale požádáš-li mě, abych teď odešel, půjdu.“

„Ne. Zůstaň,“ zašeptala jistá si jedním faktem – přála si, aby neodcházel. Přitulila se a ňadra připlácla na Chadovu mohutnou hruď. Rukou ji chytl v kříži a přitiskl blíž. Políbili se.

„Máš úžasně působivý hrudník,“ lichotila mu s obličejem zabořeným do kudrnatých chloupků, které ji šimraly v nose.

„Tvůj je taky v pořádku.“ Rozesmál se, když ho škádlivě kousla. Rukama jí dal výmluvně najevo, jak moc se mu její proporce líbí.

Začala ho líbat po celé hrudi a skončila u bradavek. Vychutnávala je na jazyku. Chad ztuhl očekáváním, když zašátrala rukou. Nakonec vyhledala pevné mužství tisknoucí se k jejímu stehnu.

„Ach bože,“ procedil mezi sevřenými zuby. „Leigh, uvědomuješ si, co to děláš?“

„Miluju tě.“ Nelítostně naléhala, až mu dech na jejím krku ztěžkl touhou.

„Drahoušku, jestli… jestli nepřestaneš… Leigh… neudržím se.

„To ani nechci.“ Přitulila se.

Jak se vnořil do sametového království, vydral se mu z hrdla dlouhý zajíkavý povzdech. „Jsi tak těsná. Dokonalá.“ Měl pravdu. Bylo to dokonalé.

„V žádné kuchyni by neměla chybět,“ oznámil do jejího ucha, když nosem odhrnul vlasy stranou. Rukama se opřel o kuchyňský pult a přišpendlil ji před sebou.

„Co by nemělo chybět?“ rozesmála se a vyždímala houbu na nádobí.

„Sexy kuchařka, před kterou každý padne na zadek.“ Jazykem ji poškádlil na krku.

„Hezky voníš,“ pochvalovala si s hlavou položenou na jeho rameni a otočila tvář k jeho krku.

„Než jsem vzbudil Sarah, posloužil jsem si tvojí sprchou a holicíma potřebama.“ Podrobil její ucho další analýze. „Naštěstí jsem měl v autě věci na převlečení.“ Nyní měl na sobě džíny a další kovbojskou košili. Věděla, že má na nohou boty, protože ho vždy dělaly o tři čtyři centimetry vyššího.

„Díky, žes mě nechal spát dýl.“

„No, napadlo mě, že je to gentlemanské gesto. Polovinu noci jsi byla kvůli mně vzhůru.“

„Tos byl ty taky,“ namítla rozverně a otřela se o něj boky.

Plácl ji po zadečku. „Máš pěkně prořízlou pusu.“ Jeho ruka zřetelně nemohla opustit to, co jí připadalo tak zajímavé. Dál masírovala pevné kulaté svaly hýždí. „Ale líbí se mi tvůj smysl pro humor. Po pravdě řečeno,“ zabručel jí do ucha, „na tobě se mi líbí všechno. Například tohle.“ Lehce stiskl. „A to jak se ke mně tulíš.“

Přistoupil ještě blíž a ruka mu z pasu vyjela nahoru k ňadrům zakrytým pouze tenkým bavlněným tričkem. „Pověz mi, až budu mít přestat.“

„Nikdy.“

„Nikdy? Hmm… takže ses rozhodla mít mě navždycky u sebe?“

Kapitola 7

Napřímila se a prudce se k němu otočila. „Takhle jsem to nemyslela, Chade.“

Vzal její tvář do obou rukou a propaloval ji očima. „Tak cos měla na mysli?“

S námahou odtrhla pohled. „Já nevím,“ povzdechla si. „Je mi jasné, že se navzájem přitahujeme, Chade, a společně jsme sdíleli vzácný okamžik – narození Sarah. Ale to nestačí.“

Zamračil se. „Vysvětlil jsem ti, proč jsem ti neřekl o své práci, Leigh.“

„To já vím, Chade.“ Zabořila mu obličej do hrudníku a objala ho kolem pasu. „Dej mi čas. Prosím. Ještě pořád si nedokážu srovnat tvoje povolání se svojí budoucností. Když Greg zemřel, přísahala jsem si, že se už nikdy nezapletu s někým, kdo bude podstupovat jakékoli nebezpečí. Copak to nevidíš? Nemůžu riskovat, že podruhé ztratím muže, kterého miluju – prostě to nejde.“

Pevně jí stiskl ramena. „Nic takového riskovat nebudeš. Přísahám. Je směšné, že lpíš na rozhodnutí, které jsi udělala dávno předtím, než jsme se potkali. Patříme k sobě, Leigh. Udělám všechno, co je v mé moci, abych tě přesvědčil, ať si mě vezmeš. Nebudu na tebe tlačit, ale dřív nebo později řekneš ano. Nevzdám to, dokud to neuděláš.“

Začal svou kampaň tak svědomitým polibkem, že málem kapitulovala okamžitě. Ale odtrhla se dřív, než se naléhání stalo neodolatelným.

Otočila se k němu zády a opřela se o pult. Bojovala proti slabosti a pokušení podlehnout jeho kouzlu.

„Dneska nemusíš do práce?“ zeptala se v naději, že odvede jeho pozornost.

„Ráno jsem tam volal. Pokud vědí…,“ zarazil se, když sebou trhla, a pak klidně pokračoval dál, „pokud vědí, kde mě zastihnou, mám pár dní pro sebe. Ty dneska musíš Ao práce?“

„Chci se stavit v obchodním centru a zkontrolovat, jestli zalili poinsettie a nikdo nepoškodil dekorace.“

„Zádní popadaní sobi,“ dobíral si ji se smíchem. „Dobrá, ty to tu dodělej a já vykoupu a obléknu Sarah.“

„Ale, Chade…“

Její protesty zarazil polibkem. „Nikdy jsem neměl příležitost starat se o dítě v Sařině věku. Všechno se musím teprve naučit.“

Ovšem vedl si poměrně dobře. Než ustrojil Sarah, převlékla se Leigh do sukně a halenky, namalovala se a učesala.

Cestou do kuchyně prošla Sařiným pokojem a sbalila jí tašku se všemi potřebnými věcmi.

„Jak to jde?“ zajímala se.

„Jsme skoro hotovi. Sejdeme se v obýváku.“

Jediná pomoc, kterou si vyžádal, se týkala výběru Sařina oblečení.

Pro všechny ostatní vypadali jako rodinka na nákupech a Chad neudělal nic, čím by tento dojem popřel. Trval na tom, že po obchodě bude Sarah nosit on, a přitom ještě držel Leigh majetnicky kolem ramen, pokud ovšem zrovna nekontrolovala dekorace. Jako vždy se všichni chovali k Chadovi familiárně. Hrdě každému Leigh i Sarah představoval.

Cestou z obchodního centra se stavili v rychlém občerstvení a koupili si s sebou smažené kuře. Potom Chad nasměroval ferrari do Saddle Club Estates. „Chci ti ukázat svůj dům,“ oznámil Leigh. „Můžem tam posvačit.“

Chadův dům patřil k Leighiným nejoblíbenějším dokonce ještě předtím, než věděla, komu patří. Jako kombinace tradice a současnosti byl postaven z kamene a cedrového dřeva. Měl nádherně upravenou zahradu s několika ještě nevzrostlými pekany, slibujícími zajistit v budoucnu příjemný stín.

Chad stiskl tlačítko na panelu v autě a brána se automaticky otevřela. Vjel dovnitř a zaparkoval ferrari před garáží. „Jsme doma,“ hlásil povzbudivě a s pytlíkem kuřat v jedné ruce podržel Leigh a Sarah otevřené dveře.

Odemkl do cihlového patia a zavedl je dovnitř. Vzápětí rychle prošel kolem nich, aby vypnul alarm, který už na sebe upozornil varovným pípnutím. Namačkal správná čísla a zrušil pohotovostní nastavení.

„Připomeň mi, abych ti dal klíč a číselnou kombinaci k poplašnému zařízení, abys nikdy neměla problémy se sem dostat.“

Leigh omámeně přikývla. Připadala si jako venkovský balík poprvé ve městě. Dům vypadal jako vystřižený z prestižního časopisu o bydlení Architectural Digest. Vše neslo neomylné stopy profesionálního dekoratéra, ale bez obvyklé sterility. Na lesklé dlaždicové podlaze byly roztroušeny orientální koberce, podle stáří a vybledlých barev značné ceny. Originální obrazy a plakáty zde byly shromážděny se skutečným vkusem. Na stolcích a policích ležely upomínkové předměty z Chadových cest. Jeho osobnost vtiskla všemu punc.

„Chade.“ Leigh šeptala jako někde v muzeu. „To je nádhera.“

„Ale líbí se ti to?“

Otočila se a uviděla, že ji znepokojeně pozoruje v obavě, že by to nemusela schválit.

„Ovšemže ano,“ odpověděla s náznakem smíchu. „Jen je toho na mě trochu moc najednou.“

„Pojď si prohlédnout zbytek.“

To bylo víc, než nač byla připravená. Dům měl čtyři ložnice a obývací pokoj spojený s hlavní ložnicí, čtyři koupelny, nepočítaje v to tu u hlavního apartmá, společenskou jídelnu a ještě jednu menší na snídani, hernu s barem, další obrovský obývák, pracovnu, prádelnu a kuchyni. V hlavní ložnici, obou obývacích pokojích a v menší jídelně stály krby.

Venku byl bazén s masážními prameny, převlékací kabina a další bar zajištěný proti nepřízni počasí.

„V tomhle všem bydlí jeden člověk?“ nestačila se divit Leigh, postávající v obývacím pokoji s klenutým stropem.

„Nestojí to za řeč, co?“ prohlásil Chad smutně. „Před pár lety jsem ten dům koupil od přítele mého otce, naftaře. Postavil si větší a lepší.“

„Větší a lepší než tohle?“ vyvalila na něj nevěřícně oči.

Chad se rozesmál. „Spíš než cokoli jiného jsem ho koupil jako investici. Zdálo se, že na tom majitel nechce nic vydělat, jen se ho potřeboval prostě zbavit. Dům značně získal na ceně díky rozmachu města. Ale člověk je v něm strašně sám, Leigh. Nikdy tu se mnou nikdo nebydlel. Koupil jsem ho až po Sharonině… smrti.“

Objal ji a zdálo se naprosto přirozené, že Sarah je tu s nimi. Horoucně Leigh políbil. „Kdo ví, třeba ty ostatní ložnice zaplníme malými Dillony.“ Rukou spočinul na jejím ňadru.

„A předpokládám, že když teď už v tom máš praxi, budeš je chtít všechny odrodit sám,“ dobírala si ho. „Radši je budu dělat.“

Leigh ho náhle odstrčila a zakryla si pusu rukou. „Chade, právě mě napadlo, že minulou noc jsem neměla… a tys neměl…“

Rozesmál se. „Nic by mě nepotěšilo víc, než kdybys přišla do jiného stavu. Pak by sis mě musela ihned vzít.“

„Chade! Ani jsem neřekla, že si tě vezmu, tím méně…“

„Ššš. Jen jsem žertoval.“

Sarah začala jejich konverzace nudit. Hlavou ducla do matčina ramena a drobounkou pěstí zamávala na znamení, že její trpělivost má své meze.

„Mám za to, že bysme raději měli nakrmit to jedno dítě, které zatím máme,“ rozhodl Chad. „Já mám taky hlad, Sarah. Pojďme.“

Převzal od Leigh děvčátko a odnesl je do kuchyně. Ale brzy ji musel vrátit zpátky. Leigh byla spíš zvyklá držet dceru na jedné ruce a druhou připravovat jídlo. Chad prostřel stůl kameninou, ale použil papírové ubrousky, které přinesli spolu s kuřetem.

„Kdo ti tady uklízí?“

„Mám paní, která chodí jednou v týdnu. Pere a uklízí.“ Leigh po něm šlehla podezřívavým pohledem. „Co je to za pani?

„Najednou žárlíš?“

„Tak co je to za ženu?“ opakovala.

„Dvaadvacet nebo tak nějak, lesklé černé vlasy do pasu, dlouhé štíhlé nohy, úžasná figura, ale má trochu koňské zuby. Znáš ten typ.“ Nedbale trhl rameny.

„Doufám, že si zase děláš legraci.“

„Jestli ti tak hrozně vadí, vyhodím ji.“

„Chade Dillone…“

Chytl ji a mlaskavě políbil. „Sedni si. Paní De Leonová má šest dětí, všechny už odrostlé s vlastními potomky. Vím to, protože když jsem tady, musím si toho o každém vnoučeti vyslechnout víc, než je mi milé. Je jí kolem šedesátky, asi tak metr padesát, a celý život byla víc než dobře živená. Smím si teď sníst oběd?“

Leigh šoupla Sarah do pusy lžíci mletého hovězího. Upjatě sešpulila rty ve snaze potlačit úsměv, ale cítila, jak jí to cuká v koutcích.

„Zbožňuju, když tě líbám pod koleny,“ utrousil Chad a zakousl se do kuřete.

A bylo to. Leigh se začala smát. „Jsi hroznej. Nejdřív mě popichuješ kvůli hospodyni a potom řekneš něco, co se ke stolu naprosto nehodí.“

„Můžu si pomoct, když máš pokožku vysloveně pro labužníky? Všude.“

Při vzpomínce na intimnosti, které spolu sdíleli minulou noc, cítila Leigh, jak jí tělo začíná žhnout touhou, ale rozhodla se za každou cenu dojíst. „Nemáš nějakou omáčku na tu bramborovou kaši?“

Chad se uchechtl. „Měníš téma? Můžeš to zkusit, ale ujišťuju tě, že mám v hlavě jenom jednu věc.“ Stačil jediný pohled do blankytně modrých očí a Leigh přesně věděla, co měl na mysli. Jen doufala, že na ní nepozná, že se zaobírá tím samým.

Když Sarah dopila a dožužlala šťavnatý konec kuřecí kosti, Chad navrhl, že by ji mohli uložit ke spánku na dvoukřeslo v hlavní ložnici. „Můžeme ho otočit ke zdi a bude v něm jako v postýlce.“

Ještě než natáhli prostěradlo, obložili na Leighino naléhání damaškové potahy igelitovými odpadkovými pytli. „Umřela bych, kdyby ti ho počurala – nebo dokonce ještě něco horšího,“ hájila své stanovisko.

„Něco tak nespolečenského by nikdy neudělala,“ bránil Sarah Chad a vysloužil si tím zlověstný pohled od její matky.

„Pojďme si dát taky šlofíka,“ navrhl šeptem, když opouštěli spící dítě. Nečekal na Leighin souhlas či protesty, vzal ji za ruku a vedl k široké manželské posteli.

Celý pokoj byl sladěn v odstínech béžové, tmavozelené a červenohnědé. Výsledný efekt byl pánský, nicméně líbivý. Chad vzal z vrchní police v šatníku dvě přikrývky. „Ty vyráběla moje babička z matčiny strany,“ pochlubil se a jednu rozprostřel přes postel. Vrátil se ke skříni a vzal ještě dva polštáře a čerstvě vyprané povlečení s vyšitým monogramen. Hodil je na postel, posadil se a začal si stahovat boty. Potom odložil široký westernový pásek s mosaznou sponou. Lehl si a natáhl se pro Leighinu ruku. Rozčarovaně jí došlo, že to myslel vážně, když navrhoval „šlofíka“.

Odkopla boty a vlezla si vedle něj. Přetáhl přes ně druhou přikrývku. „Máš pohodlí?“ ujistil se ospale. S rukou přes Leighin žaludek se přitulil a zabořil jí nos do krku.

„Mm-hmm,“ zamumlala. Teprve nyní si uvědomila, jak je ospalá.

„Sladké sny a ať tě štípou blechy celou noc.“ Lehce ji plácl po zadečku a ještě trochu se přimáčkl.

S úsměvem na rtech upadla do bezesného spánku.

Zvedla ztěžklou ruku a pomalu se odkulila, aby nevzbudila Chada. Tvrdě spal. Leigh se posadila na kraj postele, široce zívla a pak vstala. Ještě se ohlédla přes rameno, aby se ujistila, že ho nevyrušila. Měděné hodiny na nočním stolku ukazovaly, že spali přes hodinu.

Vysoký koberec pohltil zvuk kroků, když přecházela pokojem, aby přes opěradlo dvoukřesla zkontrolovala Sarah. Stále byla zachumlaná a mírumilovně oddychovala. Po bradě jí stékala slina. Leigh se něžně usmála a srdce jí zaplesalo láskou.

Vrátila se k posteli. Chadovo tiché, pravidelné oddechování jí napovědělo, že je v hlubokém limbu. Tvář měl uvolněnou, vrásky kolem očí byly méně zřetelné. Vlasy měl rozcuchané jako malý chlapec. Byl ukázkou mužské krásy.

Leigh při pohledu na Chadovu mírnou tvář ucítila, jak ji popichuje nezbedný čertík. Zamyšleně si prohlížela svůj polštář. Pokušení bylo příliš silné. Zvedla ho vysoko do výšky. Byl uprostřed cesty rychlým pádem na Chadovu hlavu, když jeho ruka vystřelila a chytla ho ve vzduchu.

Leigh potlačila výkřik a ucouvla od postele. Jediným atletickým skokem byl Chad z postele venku a za ní. Dohnal ji uprostřed pokoje a oba strhl na koberec.

„Myslela sis, že mě překvapíš nepřipraveného?“ vyslýchal ji a překulil ji pod sebe na záda.

„Omlouvám se, Chade. Omlouvám se! Ach ne, prosím,“ žadonila, když ji začal lechtat. „Chade, ne!“

„Omluvy ti nepomůžou.“ Měl ruce všude. Oháněla se po něm, až jí nakonec železnými pěstmi přišpendlil ruce po obou stranách hlavy. Společně se rozesmáli a po přestálé námaze ztěžka oddychovali. S každým nádechem se Leighina prsa divoce dmula. Smích postupně utichal, jak si uvědomovali jeden druhého, vzájemnou sexualitu, žár svých těl, touhu, která mezi nimi pulzovala.

Zůstali nehnuté ležet, jen zhluboka dýchali. Jejich oči se setkaly a ve stejném okamžiku náhle sjely na ústa. Chad si navlhčil rty. Leigh také. A jejich pohledy se opět spojily. Uvolnil její zápěstí, aby jí mohl podepřít hlavu a probírat se měděnými prameny roztroušenými po tmavém koberci. Zvedla ruce a chytla ho za hlavu, láskyplnými prsty se dotýkala vlasů spadajících na límec košile. Pohnul se a svým tělem předal jejímu vzkaz. Vzkaz byl přijat a potvrzen souhlasným gestem.

Bezhlesně na ni dopadl a přisál se k jejím rtům. Jazyky se setkaly v erotizujícím tanci. V pevném sevření s nohama propletenýma se začali koulet po podlaze.

Skončili v poloze s Leigh nahoře a Chad se horečnatě pustil do knoflíků na halence. Přes jeho neohrabané počínání, prokládané vášnivými polibky, s nimi byl za chvíli hotov. Když se blůza konečně rozevřela, přitiskl rty nad krajkové spodní prádlo. Leigh mu zabořila prsty do vlasů. Rozepnul podprsenku a odstrčil ji stranou. Sledoval Leighinu tvář, zatímco soustředěně hnětl její ňadra. Opatrně, aby jí neublížil, třel bradavky mezi prsty.

„Máš stejný pocit jako já?“ ptal se šeptem.

Odpovědí mu bylo hrdelní zamumlání. Sukni i s kalhotkami stáhl přes boky dolů. Dílo bylo dokonáno, když ji podepřel pod zády, aby mohla sundat i zbytek oblečení, a nakonec bylo vše nedbale odkopnuto stranou.

Nyní zaútočila Leigh, vytáhla Chadovi košili z džin a rozepnula ji. Po chvilce zápolení si poradila i s kalhotami. Nedočkavýma rukama vzájemně odhalili svá nejintimnější místa.

„Tolik tě chci, Leigh. Tak moc, miláčku,“ sténal.

„Ano, Chade. Ach bože, ano.“

Když se spojili, unikl oběma spokojený povzdech.

Po dlouhých, nádherných minutách leželi propleteni na zemi v hromadě šatstva, jako by už nikdy neměli v úmyslu se rozdělit.

„Vypadáš nějak pocuchané,“ škádlil ji.

„Vadí ti to?“

„Můžeš být klidně nahá a mně to nebude vadit.“ Ironie toho prohlášení je rozesmála. „Jak dlouho myslíš, že nám bude Sarah tyhle orgie ještě trpět?“

„Už teď hrajeme v prodloužení. Zanedlouho se začne dožadovat večeře.“

„Máme čas na sprchu?“

„Sprchu?“

„No tak,“ pobízel ji v návalu náhlé inspirace. „Mám tuhle dva metry deset dlouhou a metr dvacet hlubokou mozaikovou nádheru dva roky a ještě jsem v ní nebyl.“

Poté co se ujistila, že Sarah ještě spí, nechala se odvést do koupelny. Ve své okázalé nádheře byla až dekadentní. Vanu obklopovala zrcadlová okna vedoucí na oplocenou zahradu, kde ale nebyly žádné stromy ani keře.

„Chade, proč sis tu nic nevysázel?“

„Protože jsem neměl v plánu vodit si dámy do vany. Když se se mnou vykoupeš, slibuju ti, že do zítřka bude za okny deštný prales.“ Mluvil s rukou na srdci a s takovou upřímností, že se Leigh musela smát.

„To určitě. Co takhle napustit si vodu?“

Zatímco se ohromná vana plnila, zbavovali se pomuchlaného oblečení. Zabralo jim to nezvykle mnoho času. Vzájemně si pomáhali, ovšem polibky jen prodlužovali celou proceduru. Když byli oba konečně nazí a vstoupili do vany, postěžovala si Leigh: „Jaká škoda, že nemáš pěnu do koupele.“

Chad se na chvíli zamyslel a pak si na něco vzpomněl. „Okamžíček,“ bylo jediné, co řekl, než zmizel, aniž bral v potaz svou nahotu a mokrá chodidla.

Leigh se ponořila do vany stále jen z poloviny zaplněné teplou vodou. Chad se vrátil s plastikovou lahví přípravku na nádobí.

„To si musíš dělat srandu!“ zaječela Leigh, když překročil okraj vany a stříkl pořádnou dávku přípravku pod roztočený kohoutek.

„Je-li třeba, improvizuj!“ prohlásil.

Seděli ve vaně, Leigh měla svoje nohy položené přes Chadovy a pozorovali se přes hory pěny, které se na hladině utvořily. Každou chvíli se jim ztratilo mýdlo a oni šmátrali rukama pod vodou, aby ho našli, a zatím objevovali mnohem zajímavější věci. Přitom se velice často našel důvod se políbit.

Jeden polibek se protáhl, až Leigh zapomněla na koupel i vše ostatní. A najednou měla na bocích Chadovy ruce, které ji tiskly blíž.

„Chade,“ podivila se. Ucítila něžné nárazy mezi stehny. „Je… je možné dělat to… ve vodě… a…“

Na další divení už nezbyl čas, neboť se jí rovnou dostalo láskyplného ujištění, že to možné je.

Sarah se probudila, až když byli ustrojení. Chad soucítil s plačícím dítětem a prohlašoval, že sám má hlad jako vlk. Teple Sarah nabalili a na chvilku si vyšli podívat se na vánoční světla, která se s přicházejícím soumrakem zapnula automaticky.

Nejdřív dostala najíst Sarah a potom se Chad a Leigh pustili do své omelety, zatímco Sarah si hrála na zemi na tlusté dece.

„Měl bych koupit hopsadlo a dětskou ohrádku. Co ty na to?“ promluvil s plnou pusou. „Těžko bych to mohl pokaždé převážet ve ferrari sem a tam.“

„Vždyť můžeš použít dodávku,“ upozornila ho Leigh sladce a zamžikala řasami. „Ale když ona je pokaždé tak špinavá.“

Střelil po ní vražedným pohledem a vstal, aby si nalil kávu. „Ty mi nedovolíš na to zapomenout, co?“ Vrátil se ke stolu s kouřícím hrnkem a svezl se na židli. „Svého času bylo bezpečnější, aby sis myslela, že jsem mechanik. Věděl jsem, že by tvoje podezření jen stouplo, kdybych přifrčel ve ferrari. Mimoto,“ dodal s lascívním mrknutím, „jsem byl příliš zaneprázdněn úplně jiným stoupáním.“

„Neodbočuj od tématu,“ usadila ho. Potom zmateně potřásla hlavou a bezmyšlenkovitě se šťourala ve zbylém jídle. „Jsi celkem bohatý, je to tak?“

„S některými investicemi jsem měl docela štěstí,“ připustil skromně.

„A za svoji práci dostáváš pořádně zaplaceno.“

„Ano.“

„Letecká společnost…?“

„Před pár lety jsme s kamarádem rozjeli chartrový servis s dvěma letadly. Teď máme čtyři. Byl to lukrativní nápad.“

„Ano, to vidím,“ souhlasila a očima objela důkazy jeho úspěchu. „Musíš mít pořád spoustu práce.“

Natáhl se přes stůl a vzal ji za ruku. „To vyřešíme, Leigh. Nemyslíš, že to stojí za to?“

Místo odpovědi mu položila další otázku. „Jaké další podniky máš ještě rozjeté?“

Podle toho, jak uhnul očima, jí došlo, že se mu o tom nechce mluvit.

„Tu a tam mám nějaké pozemky. Neměl jsem za co utrácet peníze, tak jsem je investoval.“

„Pozemky? To jako pastviny nebo ke komerčnímu využití?“ Trhl rameny. „Tak trochu od obojího.“

„A ranč tvého otce a ropné věže?“

„Jsem jeho společník.“ Prsty si zakryla ústa a dlouze trhaně vydechla. „Leigh.“ Odtrhl jí ruku od pusy. „Vadí ti moje bankovní konto? Byla bys radši, kdybych byl obyčejný mechanik?“

„Ne, Chade, v tom to není, i když mě to všechno trochu zaskočilo. Greg, ať už měl jakkoliv nebezpečné povolání, byl pořád jen státní zaměstnanec. Prostě si nemůžu zvyknout na představu takového bohatství.“

„Nemysli na to. Nic to neznamená. Kdybych byl jen dělník, který se sotva protlouká životem, a měl přitom tebe a Sarah, cítil bych se jako nejbohatší člověk na světě. Ale bez vás tohle všechno,“ máchl rukou kolem sebe, „pro mě nemá žádnou cenu. Dnes poprvé měl tenhle dům nějaký význam. A pouze jako domov, kam jsem si přivedl vás dvě.“

Modré oči, které dokázaly zářit vášní, nyní přesvědčivě zasvítily. To, co řekl, myslel vážně a ona to věděla. Když vztáhla ruku, aby se dotkla jeho krásných rtů, pohled jí rozmazaly slzy. „Ach, Chade…“

Před vchodem do jejího domu ji něžně políbil. „Nechce se mi odejít. Rád bych tady strávil noc, ale nemůžu si zahrávat s tvojí pověstí. Už tak jsme včerejší nocí poskytli všem drbnám námět nejmíň na měsíc.“

„Jsem ochotná to risknout.“

Zavrtěl hlavou. „Ale já ne. Ne s tebou. Nezačneme spolu žít, dokud se nestaneš mou ženou. A ty se staneš, Leigh.“ Než se otočil k odchodu, ještě jednou ji políbil.

Kapitola 8

Zavolal zrovna ve chvíli, kdy následujícího rána oblékala po koupeli Sarah na hraní. „Ahoj. Jsi vzhůru?“

„Měl bys to vědět i bez ptaní. Sarah je živoucí budík.“ Rozesmál se. „Na tenhle víkend jsme byli pozvaní na večírek. Přesně v pátek večer. Půjdeš?“

„Co je to za večírek?“

„Večeře uspořádaná pro tři mé přátele, kteří mají náhodou narozeniny ve stejný den.“

Složila si obrázek místnosti plné lidí jako Bubbova žena a její přátelé. Elegantní. Bohatí. Neměla nic pořádného na sebe.

„Má to být pod širým nebem. Naprosto neformální.“

Místo zlata a diamantů budou mít stříbro a tyrkys. Leigh nežila v jeskyni a matka jí i přes všechnu svou okázalost vštípila dokonale společenské způsoby. Přesto jí bylo jasné, že nezapadne do společnosti samých bohatých naftařů a majitelů dobytka. Stačila ji zastrašit už samotná návštěva Chadova domu a jeho očividné bohatství.

„Já nevím, Chade,“ vykrucovala se a hledala nějakou přijatelnou výmluvu. „Nevím, co budu dělat se Sarah. Ona…“

„Mužem ji vzít s sebou. Tohle je rodinná záležitost. Děti jsou vítané. Budou jich tam spousty a Sarah mezi nimi bude zářit.“

»No –“

„Konec diskusí. Jen jsem ti to chtěl dát vědět, aby sis mohla všechno naplánovat. A teď, co připravuješ dneska k obědu?“

Ten týden strávili víc času spolu než odděleně. Každý den se pro ni stavil v obchodě a vzal ji na oběd. Buď šli do blízké restaurace, nebo si dali sendvič na lavičce u fontány v obchodním centru.

Trval na tom, že ji a Sarah pokaždé raději vyvede na večeři, jen aby Leigh nemusela vařit. Poprvé když vzali Sarah do restaurace, byla z toho Leigh nervózní, ale holčička ji mile překvapila. Zatímco Leigh s Chadem jedli mexické jídlo, Sarah se šťastně smála na piňata pohupující se u stropu.

„Říkal jsem ti to,“ prohlásil Chad a kývl směrem k dítěti.

„Chová se vzorně jenom mně na truc.“

Chada takové tvrzení rozesmálo. „Jsem si jist, že je v tom někde logika, ale nemůžu ji nějak najít.“

Leigh se smála s ním. „Abys to pochopil, musel bys být matka. Připomeň mi, abych poděkovala Amélii, že mě naučila, jak posadit Sarah do vysoké židle.“

Jejich večery byly tiché a intimní, třebaže Chad odcházel brzy. Loučili se téměř bolestně a pokaždé se k sobě zoufale tiskli. Ale kromě žhavých polibků a těsných objetí se Chad nikdy o nic víc nepokusil. Jako by jí chtěl dokázat, že sexuální přitažlivost není to jediné, proč si ji chce vzít. Schoulení na pohovce sledovali televizi, ačkoli později by sotva dokázala říct, co dávali. Vnímala pouze jeho blízkost a pocit bezpečí v jeho náruči. Chadova přítomnost dodala Leighinu životu další dimenzi a pozdvihla ho, prohloubila.

Ovšem čím víc se těšila z požitku, že má vše usnadněno, a začínala na tom být závislá, tím víc ji to tak trochu zvráceně zlobilo.

Doprovázel je do obchodu s potravinami a nosil Sarah na ramenou, když už se nechtěla vozit. Leigh si odmítala připustit, oč méně komplikované je vše se čtyřma rukama místo dvou. Chad odnosil pytle s nákupem z vozu, vyložil je doma do skříněk a ona se mezitím mohla věnovat Sarah. Předtím Leigh musela odsouvat jednu činnost kvůli druhé. Nicméně bylo třeba stejně udělat obojí.

Stávala se na něm velice závislou, hrozně jí chyběl, když byl pryč. Svým jemným, láskyplným způsobem ji přesvědčoval, aby odhodila svou rezervovanost a co nejdřív se za něj provdala.

Přesto ještě vzdorovala a odmítala si to připustit. Jediným telefonátem mohl být vytržen z jejího života a zmizet na celé měsíce. Jakmile by za něho byla provdaná, nesnesla by pomyšlení, že se někde potýká se zuřícím požárem. Žila by v neustálém strachu, že se jednou nevrátí. Sice jí přísahal, že k něčemu podobnému nikdy nedojde. Ale to Greg také. Nevěděla, jestli má dost kuráže opět snášet takovou nejistotu.

A navíc si nebyla jistá, jestli by vůbec někdy zapadla do jeho okruhu přátel. Je jasné, že by se divili, proč zrovna Chad, který zcela zřejmě může mít, kteroukoli ženu si zamane, si na krk uvázal vdovu s dítětem. Nebyla žádná bývalá debutantka, ale dítě vojenského letectva. Co by si o tom pomysleli jeho přátelé? To vše se jí honilo hlavou, když se oblékala na obávaný páteční večírek.

Protože Chad trval na tom, že to bude neformální oslava, vzala si na sebe džínovou sukni do půli lýtek s nabíraným volaném, hnědé kožené polokozačky a bílou bavlněnou blůzu ušitou ve stylu z přelomu století, s balónovými rukávy k lokti a vysokým stojáčkem lemovaným krajkou. Sarah oblékla do džínové kombinézy.

„Obě vypadáte nádherně,“ ujistil ji Chad, když mu Leigh otevřela. „Ale jste moc naparáděné.“ Sám měl na sobě obligátní džíny, vysoké boty a pod koženým sakem košili westernového střihu.

Když zaparkovali u domu na několikaakrovém pozemku těsně za městem, večírek už byl v plném proudu. Leigh překvapilo, když za domem uviděla stodolu – dobře udržovanou a natřenou, moderní, nicméně pravou stodolu.

Nevěřícně pohlédla na Chada a ten se jen zašklebil. „Pojďme,“ pobídl ji.

Vedl ji do stodoly se Sarah na jedné ruce a taškou s plenami v druhé. Uvnitř už několik desítek lidí tančilo v rytmu country-westernové hudby. Na pódiu v rohu ohromné prostory nevázaně vyhrávala tříčlenná kapela.

„Chade!“ Žena nějak dokázala překřičet hudbu, smích i hlasitý hovor a razila si cestu davem. Tvář měla přátelskou a upřímnou. Třebaže na rukou se jí třpytily těžké diamantové prsteny, na sobě měla džíny a košili s třásněmi na sedle a rukávech. Džíny nepatřily k těm, které se kupují v módním butiku, byly to obyčejné pracovní kalhoty.

„Vidím, že sis dokázal najít nejhezčí děvče široko daleko,“ prohlásila nahlas a objala ho zároveň se Sarah. „Ahoj,“ pozdravila Leigh.

Chad představil Leigh hostitelce i jejímu manželovi, který se k nim mezitím připojil s lahví piva v masité dlani. Na přivítanou Leigh přátelsky potřásl rukou, div jí ji neutrhl.

„Pojďte se se všemi seznámit,“ naléhal a popadl ji za paži. Bezmocně přihlížela, jak žena odebrala Sarah Chadovi z náruče.

„Klidně se bavte, já se seznámím s tím malým pokladem.“

V příští půlhodině byla Leigh představena několika tuctům lidí, kteří ji přivítali se stejným nadšením jako první pár. Pravidelně se ohlížela přes rameno a ustaraně sledovala Sarah. Dítě buď putovalo z jedné nedočkavé náruče do druhé, nebo si je prohlížela skupinka zvědavých dětí. Podle smíchu a šťastného výrazu mohla Leigh usuzovat, že Sarah dělá pozornost jejího publika dobře.

Uvolnila se. Tihle lidé na ni odstrašujícím dojmem rozhodně nepůsobili. Ani trochu. Bylo jí řečeno, že někteří muži pracují s Chadem. Ostatní byli přátelé ze střední školy. Hodně z nich pracovalo na ropných polích, jeden byl lékař, další prezident banky. Nezdálo se však, že by tu došlo k nějakému ekonomickému kastování. Všichni se dobře bavili a za chvíli se i Leigh připojila k všeobecnému veselí.

„Bavíš se?“ Chad se objevil v přestávce živé konverzace, již právě vedla s jednou mladou ženou, která měla dvojčata jen o pár měsíců starší než Sarah. Objal ji a přitáhl k sobě.

Pootočila hlavu. „Ano,“ překvapila odpovědí sama sebe. „Opravdu ano.“

„To jsem rád, že aspoň jeden z nás se baví,“ zabručel jí těsně u ucha.

„Ty snad ne?“ vyhrkla překvapeně.

„Ne. Celý večer jsem tě ani jednou nepolíbil.“ Než se na to stačila připravit, přitiskl svá ústa na její. Bylo to krátké, ale stačilo jí to vzít dech. Lehce se zapotácela. Na tvářích těch, kteří stáli poblíž, se objevily široké úsměvy a Leigh zrudla.

„Pojďme tančit,“ navrhl Chad, vzal ji za paži a razil jim cestu k prostornému parketu uprostřed stodoly.

Sarah seděla na klíně postarší dámy, zabořená do jejího mohutného poprsí. Žena popleskávala Sařinu ruku do taktu hudby.

Leigh se zarazila, když viděla páry spojující se za ruce a vytvářející řady, které se paprskovitě rozbíhaly ze středu ohromného kruhu.

„Chade, tohle já nesvedu,“ tvrdila a ukázala přitom na tanečníky zabrané do očividně komplikovaného, velice energického tance.

„Cotton eyed Joet“

„Tohle nás v tanečních, kam mě matka donutila chodit, neučili.“

„Ujišťuju tě, že to žádnou speciální průpravu nevyžaduje,“ rozesmál se. „Není to těžké. Jen se mě chyť kolem pasu.“

O dvacet minut později zamířili z parketu do tichého koutku. Leigh lapala po dechu, ruce připláclé na prsou. Opřela se o zeď. „Nikdy víc,“ sípala.

Chad si otíral čelo kapesníkem. „Studené pití a něco k jídlu a jseš připravená začít znovu.“

Pochybovačně k němu vzhlédla. „Takhle jsem si nezacvičila od… nevzpomínám si, že bych vůbec někdy takhle cvičila.“

Přistoupil těsně k ní a sevřel ji v náruči. Oba se rozesmáli. Vůně Chadovy kolínské jí opojně pronikla do hlavy. Silnýma rukama ji hladil po zádech a ústy přejížděl po vlasech. „Líbí se ti moji přátelé?“

„Ano, moc.“

„Ty se jim taky líbíš. Ale jestli si některý kluci nenechaj ty chlípný pohledy pro sebe, budu jim muset promluvit do duše.“

„O čem?“ škádlila ho. Obdařil ji známým pohledem, který rozdmýchal již tak rozpálenou krev.

„O tom, že patříš mně. Že já jsem tě viděl první, myslím to vážně, a to pro všechny ostatní znamená ‚ruce pryč‘!“ Dlouze ji políbil a prsty jí zabořil do vlasů. Zřetelně mohla cítit potlačovanou touhu, protože sama na tom byla stejně. Když se konečně od sebe odtrhli, zlehka ji políbil na tvář a navrhl, aby si šli sníst večeři.

Měli plátky masa rožněné na dřevěném uhlí za stodolou, k tomu brambory pečené v alobalu a ohromné mísy salátu. Venkovní stoly ze sekvojového dřeva byly zakryté papírovými ubrusy. Chad se podujal úlohy naložit jídlo na talíře a Leigh šla vystopovat Sarah.

Holčička pak ležela Chadovi na klíně a kopala ho nožičkama do žaludku, zatímco se pokoušel strefit se jí do nedočkavé pusy kouskem nadýchané brambory.

Kolem plného stolu se ozývaly radostné výkřiky, smích a nevázaný hovor. Leigh si nepamatovala, kdy naposled se tak dobře bavila. Když na servírovacím stolku na kolečkách přivezli obrovský dort, na němž bylo víc než sto svíček, všichni propukli ve spontánní aplaus.

Později před dveřmi jejího domu, když předtím uložili unavenou Sarah, pohladil Chad Leigh po tváři. „Výborně sem zapadneš,“ ujistil ji. „Moc rád jsem tě měl dnes večer s sebou. Byl jsem na to hrdý. Nebylo to stejné, jako kdybych tam byl jen s nějakou dívkou. Všichni tě přijali jako moji součást. Kéž bys jí byla.“

„Děláš mi to strašně těžké.“

„To je dobře. Chci tě unavit, roztrhat tvoji obranu na cucky.“ Přitiskl ji k sobě. „Vezmi si mě, Leigh.“

„Někdy si myslím, že bychom to zvládli, a pak zase…“

„Nepřemýšlej nad důvody, proč by to nemělo vyjít. Ber všechno tak, že je to správné“

„Já vím, já vím. Věř mi. Ale pořád je tady tvoje práce, Chade. Nejsem jen tvrdohlavá. Doopravdy nevím, jestli bych se s tím vším vyrovnala.“

„Dopřejme si zkušební dobu,“ navrhl jemně. „Příští týden budu mimo město.“ Trhla sebou a do očí se jí vloudil děs. „Ne kvůli požáru,“ pospíšil si s ujištěním. „Je třeba zkontrolovat vybavení v Louisianě. Budu ti volat každý večer v deset hodin. Slibuju. Budeš mít příležitost zjistit, jaké to je, když jsem pryč.“

Přikývla. Třeba by taková zkouška nemusela být špatná. Možná oba potřebují čas, aby mohli analyzovat své city. Vzájemnou sexuální přitažlivost nelze popřít, a když jsou spolu, ovlivňuje jejich soudnost. Každý zvlášť by mohli vidět věci jasněji.

„Kdy máš odjet?“

Ušklíbl se. „Zítra.“

Její první impuls byl zahrnout ho výčitkami, že jí to neřekl, zpanikařit, že už ho před odjezdem neuvidí. Ale musela si na jeho náhlé odchody začít zvykat. Statečně, byť trochu roztřeseně, se usmála. „Budeš mi chybět,“ připustila. Slib uješ, že zavoláš?“

Políbil ji a v tom polibku byl větší příslib než jen nějaký telefonát.

Dny by utíkaly o něco rychleji, kdyby nebyl zrovna víkend. Takhle se sobota s nedělí neuvěřitelně vlekly. Leigh si v sobotu našla chabou výmluvu, proč jít do práce, jen aby vypadla z domu. Dokonce i těžkosti s přípravou Sarah a pak ty davy nakupujících v obchodě, kterými se musela s dcerou ve sportovním kočárku probíjet, stály za pár hodin zapomnění, ačkoli tak docela stejně Chada z mysli vypudit nedokázala. Když se unaveně dovlekla domů, uvědomila si, jak je pohodlné mít při sobě muže.

Zavolal přesně v deset večer, jak slíbil. Sarah už dávno uložila do postele a vykoupala se v horké vodě, aby se jí líp usínalo. Ležela v posteli a četla si knížku, když zazvonil telefon. Vrhla se na sluchátko a přitiskla je k uchu. „Haló?“ Nesnažila se předstírat zdrženlivost. Pýcha ustoupila před radostí, že slyší jeho hlas.

Chadovo: „Ahoj, miláčku,“ bylo jako uklidňující balzám na její bezdechou nedočkavost.

Poté co si vyměnili banální fráze o jeho letu do Louisiany a činnosti, kterou vyplnila svůj den, prohlásil: „Přál bych si být s tebou. V posteli. Milovat se. Nebo tě jen tak objímat. Bože, Leigh, já tě chci.“

„Já tebe taky.“

„Tak si mě vem. Mužem spolu mít dokonalý život.“

„Žádný život není dokonalý, Chade.“

„Téměř dokonalý, jak jen si můžou zařídit dvě nedokonalé lidské bytosti.“ Slyšela jeho povzdech. „Miluju tě. Udělám všechno, co je v mé moci, abyste se Sarah byly šťastné.“

„Já vím,“ připustila mírně a v duchu dodala, že udělá všechno, jen se nevzdá své práce. Snad by se s tím mohla naučit žít. Pokud to znamená mít či nemít Chada, mohla by to zkusit.

Jak míjely dny, byla stále blíž rozhodnutí. Po tom, co v neděli vygruntovala celý byt, díkybohu odešla v pondělí

do práce. Nebylo jí tam doopravdy třeba, ale dělala to pro sebe. Když byly se Sarah samy doma, uvědomovala si, jak jsou jejich dům i životy bez Chada prázdné.

Volal každou noc ve smluveném čase a astronomický účet narůstal. „Dovedeš si v prosinci představit komáry? Přísahám, že tady v motelovém pokoji jeden je. Nevidím ho, ale v noci ho slyším bzučet.“

Zasmála se a srdce jí překypovalo láskou. Jeho telefonáty se pro ni stávaly živou vodou. Ručička na hodinách se mezi devátou a desátou večer neskutečně vlekla. Hrdě mu vyprávěla, s čím vším si sama dokázala poradit. Ale nadšení se vytratilo, když koncem týdne zavolal, aby jí oznámil, že se nedostane domů tak brzo, jak předpokládal.

„Je mi to líto, Leigh. Myslel jsem, že to stihnu zítra, ale čekáme na součástku, kterou mají poslat z Houstonu. Nečinně tu sedím, ale nemůžu odjet. Chápeš to, že?“

Ne! křičelo všechno v ní. „Ovšem,“ odpověděla nahlas. „Je mi fajn. Skutečně.“

„Miluju tě. Zítra zase zavolám.“

Zdálo se, že ji opustilo štěstí. Příští den se skupince dětí bez dozoru podařilo strhnout ozdobený vánoční strom umístěný před jedním z nejnavštěvovanějších obchodů. Leigh se svou pracovní četou okamžitě spěchala napravit škody, ale trvalo několik hodin, než dali vše do pořádku. Vzhledem k tomu, že některé ozdoby byly nenapravitelně poškozené, musela si poradit s tím, co zbylo. Zatímco dělala, co mohla, proklínala nezodpovědnost některých rodičů.

Odjížděla dost pozdě a cestou pro Sarah ji zastavili pro rychlou jízdu.

„Víte, že máte už měsíc propadlý kontrolní kupón?“ zeptal se policista uctivě.

„Ne,“ připustila nešťastně.

„Za to vás musím také pokutovat.“

Sarah tak usilovně křičela, až jinak velice trpělivá mateřská paní, která ji hlídala, byla skutečně ráda, že Leigh vidí. Dítě brečelo celou cestu domů a rozptylovalo Leigh od řízení, takže ji nakonec ještě rozbolela hlava.

Sarah odmítala jíst, odmítala se nechat uklidnit. Nechtěla být v hopsadle, nechtěla se chovat ani ležet, neměla o nic zájem.

Leigh z toho byla tak zoufalá, že ani nemohla jíst. Sarah měla zvýšenou teplotu bez dalších příznaků, takže to mohlo být způsobeno celkovou mrzutostí. Uondaná po dlouhých hodinách, kdy se snažila dceru utišit, odnesla ji Leigh do postýlky a položila na břicho.

„Klidně si tu chvilku zakřič,“ doporučila jí a při odchodu za sebou zavřela dveře.

Přesto se cítila jako nejhorší bídák, a když se svlékala a lezla pod horkou sprchu, napínala uši, jestli nezaslechne další pláč. O půl hodiny později Sarah ještě nepřestala a Leigh zavolala lékaře.

„Nevím, co to může být,“ stěžovala si bezmocně.

„Nemusí to být nic jiného než nové zuby nebo bolení břicha. Zavolám do lékárny s celonočním provozem a řeknu jim, aby poslali slabé analgetikum. To jí neublíží a s jeho pomocí přečkáte se Sarah noc. Pokud se do rána neuklidní, přineste ji sem.“

Leigh vrhla rychlý pohled na hodiny a doufala, že lékárna vyřídí dodávku do desáté hodiny, aby si mohla s Chadem v klidu promluvit.

Ale ještě v půl jedenácté čekala jak na léky, tak na Chadův telefonát. Se Sarah v náručí přecházela sem tam a poplácávala ji po zádech. Oběma se po tvářích koulely slzy. „Jak mi tohle může udělat zrovna dneska?“ ptala se prázdného pokoje. „Jak může ze všech dnů porušit slovo právě v tento?“

Poslíček dorazil v půl dvanácté v dobré náladě, aniž se omluvil nebo vysvětlil, proč jde tak pozdě. Leigh měla chuť vrazit mu facku, když se rozloučil slovy: „Přeju hezkej večer.“

Sarah kuckala a plivala lék kolem sebe, takže Leigh se mohla pouze dohadovat, jestli jí aspoň pár kapek steklo do krku. Zřejmě nikoli, neboť křičela vesele dál. Leigh napadlo lehnout si vedle ní do postele, ale ani to nepomohlo. Probrečela už celé hodiny a Leigh stejně tak. Proč Chad nezavolal? Přihodilo se mu něco?

Ještě nějakou dobu po půlnoci chodila s dítětem v náručí, když uslyšela klepání na dveře. Naděje bojovala s opatrností, ale přesto běžela otevřít.

„Proč jsou všechna světla… Co se děje, Leigh? Leigh?“ opakoval Chad a Leigh se mu zhroutila do náruče. Sarah zůstala uvězněná mezi nimi, ale o to se Leigh nestarala. Tvář zabořila do mohutného hrudníku a otáčela hlavou ze strany na stranu.

„Tys nezavolal a Sarah brečí bez viditelného důvodu. Dostala jsem pokutu. A svalil se vánoční strom. Nejradši bych ty kluky i s jejich matkama zaškrtila…“

„Leigh, proboha, o čem to mluvíš? Jdi dovnitř, je zima. A co je se Sarah? Proč ještě nespí?“

Vzal dítě Leigh z rukou, protože to vypadalo, jako že každou chvíli omdlí. Odnesl Sarah do pokoje a cestou si ji pořádně prohlédl. Potom se s ní posadil do houpacího křesla a hlavičku si položil na rameno. Začal ji hladit po zádech.

Leigh, která ještě před hodinou přísahala, že ho zabije za to, že nezavolal, se na něj nyní nemohla vynadívat. Ačkoli měla v úmyslu pěkně mu vyčinit, že nedodržuje sliby, stála tu se slzami v očích, vděčná, že přišel a převzal zodpovědnost.

Opřená o rám dveří mu roztřeseně tlumočila, co povídal doktor.

„Mám za to, že lék nakonec zabírá,“ zašeptal.

Leigh tomu nemohla uvěřit, ale byla to pravda. Pláč ustal a Sarah se na Chadových prsou schoulila do klubíčka. Řasy, ještě stále zmáčené slzami, spočinuly na zrudlých tvářích.

O pár minut později ji pozorovali, jak leží v postýlce a klidně oddechuje.

„Myslím, že bychom ráno měli radši zajít k doktorovi,“ navrhl Chad.

„Já taky,“ souhlasila Leigh. „Takhle nikdy nebrečela.“

„No tak. Vypadáš, jako by ses měla každou minutu složit.“

Prošel bytem, pozhasínal všechna světla a v hale se k ní opět připojil. Ochranitelsky ji objal. „Omlouvám se, že jsem nezavolal. Byl jsem na cestě. Potřebná součástka přišla dnes –

ka odpoledne a navečer jsem si sbalil. Snažil jsem se ti dovolat, ale nebralas to.“

„Dostala jsem se domů dost pozdě. Dali mi pokutu za rychlou jízdu a prošlý kupón.“

Uchechtl se. „Tos říkala. A taky něco o stromu.“

„Všechno ti povím později. Teď vyprávěj ty.“ Chtěla, aby mluvil, když pro nic jiného, tak aby slyšela jeho hlas. Teď už věděla, že s ním chce být napořád. Všem včetně sebe a svých rodičů dokázala, že to zvládne sama, ale proč by to dělala, když s Chadem je její život o tolik bohatší. Z jakého důvodu by se měla sama potýkat s nepříjemnostmi, které ji dnes potkaly, když Chad je ochoten sdílet s ní dobré i zlé?

„No, jak už jsem říkal, dodělali jsme to a já po dohodě s předákem skočil na letadlo a tady mě máš. Mrzí mě, jestli sis dělala starosti.“

„Dělala, ale to teď není důležité. Jsi tady, a to je mnohem lepší než hovor po telefonu.“

Přitiskl ji k sobě a dlouze políbil. „Bez tebe to byl neuvěřitelně dlouhý týden. Dneska v noci tě potřebuju a myslím, že ty mě taky.“

„Ano.“ Vzala ho za ruku a odvedla do ložnice. Ve spěchu ze sebe strhali oblečení. Nahá mu vzala ruku a přiložila si ji na prso.

„Bože, ty jsi ale žena,“ vydechl a sklonil hlavu, aby přijal, co mu bylo tak láskyplně nabídnuto. Ústa měl horká a vlhká. Chytl ji v kříži a přitiskl na ztopořené mužství.

Nadšeně se k němu přilepila. Vlasy jí volně spadaly na záda. Neúnavné laskání ji připravilo o zbytky sil a podlomila se jí kolena.

Chad ji odnesl do postele a položil tváří do polštářů. Hladil stehna zezadu, celé tělo masíroval něžnými pohyby, až měla pocit, že zešílí touhou. Rty sledoval dráhu rukou a zvláštní pozornost věnoval dolíčkům pod koleny. Prodlužoval trýzeň tak dlouho, dokud byl sám schopen odolat. Potom ji přetočil na záda a jejich ústa se spojila ve vášnivém polibku. Leigh se vzepjala na znamení, že se nemůže dočkat naplnění.

„Ještě ne, ještě ne,“ šeptal. „Nech mě, ať tě polaskám.“

A dál ji hladil, ústy přejížděl po jejím těle, dotkl se snad každého místečka.

Nakonec, když oba zmírali touhou a každý nerv v těle se jim chvěl, uchopil ji za hýždě a nadzvedl, aby mohl vstoupit hluboko dovnitř. Milostná slůvka, která jí šeptal do ucha, byla i bez rýmů tou nejkrásnější poezií.

Pravidelné nárazy rozdmýchávaly oheň a trvalo dlouho, než vzplanul v konečném výbuchu.

Ještě stále polapen uvnitř zvedl Chad hlavu a ostře se zadíval Leigh do očí. „Vezmeš si mě?“

Napůl se smíchem, napůl s pláčem, udivená a rozradostněná nad velikostí své lásky, odpověděla: „Ano. Ano, miláčku, vezmu si tě.“

Kapitola 9

„To nemůžeš myslet vážně,“ Lois Jacksonová se ani nepokoušela zakrýt ohromení. Leigh sledovala matku, jak po otci, který se zdál stejně překvapený jako ona, střelila konsternovaným pohledem. Leigh se zhluboka nadechla a připravila se na nevyhnutelnou bitvu.

„Myslím to naprosto vážně, mami. Jsem moc šťastná. Miluju Chada. On miluje mě i Sarah. Vezmeme se na Nový rok.“

Kdyby to nebylo tak vážné, musela by se Leigh při pohledu na výraz svých rodičů rozesmát. Zavolala jim a požádala je, aby přijeli do Midlandu. Neřekla jim ovšem proč. Když se vyptali na její i Sařino zdraví a pohodlně usazení na svých oblíbených místech si nalili šálek kávy z nového kávovaru – mimochodem, libovali si, jak je dobře, že si ho konečně taky pořídila –, klidně jim oznámila, že se v krátkém čase hodlá provdat.

„Ale Leigh, to je… to je naprosto nepatřičné. Greg je mrtev sotva…“

„Je to už víc než rok, mami. Myslím, že doba smutku by uspokojila i ty největší zastánce bontonu.“

„Nebuď prostořeká, Leigh. Jde mi to na nervy. Zvlášť za daných okolností.“

„Omlouvám se.“ Tušila, že nebude snadné obeznámit rodiče s plánovanou svatbou, ale nevěděla, že se postaví tak tvrdě proti. Chad se nabízel, že zůstane s ní, aby ji podpořil, ale odmítla ho. Znala matčin kousavý jazyk a považovala za rozumnější vyřídit to sama.

„Leigh,“ začal otec mírnějším tónem než jeho žena, „nemůže to být tak, že sis v tom muži vypěstovala zálibu, protože ti pomohl v zoufalé situaci? Možná kdybys vašemu vztahu dala čas, zjistila bys, že vděk zaměňuješ za lásku.“

Důvěrně se usmála a v myšlenkách se vrátila k oné noci, kdy přijala Chadův návrh. Ležela mu v náruči, příjemně znavená milováním, zaklonila hlavu, aby ho políbila na bradu, a zašeptala: „Děkuju ti.“

Oči měl zavřené, ale jedno husté obočí udiveně nadzdvihl a zeptal se: „Za co?“

„Že mě miluješ.“

V prsou mu zarachotilo potlačovaným smíchem. „Bylo mi potěšením.“

Usmála se. „Za to ti taky děkuju.“ Prstem jela po cestičce vytvořené chloupky na jeho břiše. „Ale myslela jsem to tak, že mě miluješ. A taky Sarah. Ne všichni muži by měli zájem o cizí dítě.“

Otevřel oči a otočil hlavu. „Je to divné, ale vždycky jsem měl pocit, jako by byla moje. Fyzicky je podobná tobě, a ne Gregovi podle toho, jaks mi ho popsala. A pak jsem byl taky u toho, když se narodila. Pokud jde o mě, je neoddiskutovatelně ‚naše‘.“

Pevně ho objala. „Uvažovals někdy o tom, že bys ji adoptoval? Dal jí jméno Dillonová?“

„To bych moc rád, ale nikdy bych si nedovolil tě o to požádat. Biologicky je Gregova.“

„Ano, a já si přeju, aby to věděla, aby se dozvěděla o Gregovi. Ale po tom, co jeho matka zemřela, neměl další příbuzné. Ty jsi jediný otec, kterého moje Sarah bude v životě mít, a mně připadá správné, aby sdílela naše jméno. Všechno se tím zjednoduší.“

„Chci, abyste vy obě nosily moje jméno. A to co nejdřív.“

Při vzpomínce na polibek, který následoval, se Leigh zarděla. Ano, měla spoustu důvodů být vděčná Charlesi Deanu Dillonovi. „Jsem nekonečně vděčná, že se Chad ten den u mě objevil,“ adresovala odpověď oběma rodičům. „Že byl dost muž na to, aby to, co bylo třeba, udělal s citlivostí a opatrností. Ale tam moje city nekončí. Miluju ho. Přeju si, aby se stal mým manželem i milencem.“

„Ach bože,“ zasténala Lois a rozechvělou rukou se chytla za krk. „Leigh, jsi novopečená matka. Poslouchej se, co říkáš. Harve, pověz něco,“ sykla na manžela, a aniž mu dala možnost uposlechnout, pokračovala v lamentacích. „Sama jsi nám tu noc v nemocnici vyprávěla, že vypadá jako někdo, komu by se pár dolarů mohlo hodit. Má práci? Co vlastně dělá?“

Leigh se nyní tímto předmětem hovoru nechtěla obírat. Rozhodla se vyrovnat s jeho povoláním, a to taky udělá. Překoná antipatii k jeho zaměstnání. Kromě toho se její matka ptala na práci z úplně jiných důvodů – aby měla jasno o jeho finančním a sociálním postavení. Nikdy Leigh zcela neodpustila, že si vzala ‚pouhého‘ vládního úředníka. Ta bude ale překvapená, pomyslela si tak trochu zlomyslně Leigh.

Usmála se. „Ano, mami. Má práci. On… eh… dělá na ropných polích.“

„Naftař!“ zhrozila se Lois. „Leigh, proboha mysli! Máš v úmyslu vzít si naftaře, který je bůhvíjaký, přišel bůhvíodkud a bude s tebou zacházet bůhvíjak. Harve,“ opakovala a dala na jméno důraz, aby ho vyburcovala.

„Leigh, drahoušku, neříkáme, abys tu svatbu odvolala úplně, ale snad by se dala trochu odložit, abychom měli všichni čas se lépe seznámit. Nemůžeme ti diktovat, co máš dělat, protože jsi už dospělá, ale jednáš zbrkle. Nechceme, abys trpěla. Musíš myslet taky na svoje dítě, nejen na sebe.“

Leigh vzala jeho námitky jednu po druhé. „Za prvé se nebude nic odkládat. Nemíníme spolu žít jen tak na hromádce, takže můžeme sotva čekat. Za druhé ještě dneska dostanete oba příležitost Chada poznat. Pozval vás k sobě domů na oběd a já přijala za vás.“ Nevšímala si matčina nasupeného výrazu. „Za třetí jsem ráda, že jste si všimli, že už jsem dost stará na vlastní rozhodnutí. Oznamuji vám tudíž, že se za Chada provdám, ať se vám to líbí nebo ne. A za poslední, nikoli však v poslední řadě, miluje Sarah a ona jeho. To by tak mohlo být všechno. Chad tady bude za půl hodiny a já se potřebuju obléknout. Omluvte mě.“

Opouštěla rodiče s triumfálním úsměvem, zatímco oni tam zkoprněle seděli a zírali za ní. Vzala si modré žerzejové šaty, které ještě Chad neviděl. Modrá barva jí velmi slušela k očím. Vzbudila Sarah a oblékla ji do nabírané kombinézy, jejíž nohavice byly střižené jako u starodávných kalhot.

Když se vrátila do obývacího pokoje, našla rodiče tak, jak je zanechala. Harve Jackson se ošíval na židli a Lois ztrnule seděla na pohovce, jako by spolkla pravítko.

„Budeš hačat v hopsadle jako hodná holčička, než přijde Chad?“ obrátila se Leigh na Sarah.

„Neschvaluji takovéhle pasti, Leigh. Když ty jsi byla malá, chovala jsem tě. Vy moderní matky na své děti moc nemyslíte.“

Leigh skousla spodní ret, aby nemusela odseknout, že nikdo nemůže své dítě milovat víc než ona. Místo toho vyrovnaně namítla: „Já vím, že chování a mazlení je důležité, mami. Každý den trávím několik hodin tím, že Sarah houpu a bavím se s ní. Ale to je můj vrtoch, a ne její. Aspoň ji to nenaučí vyžadovat, abych všeho nechala a hned ji pochovala, když zakňourá.“

„Na tom není nic špatného, když…“

Zvonek u dveří se nemohl ozvat ve vhodnější dobu. „To je Chad,“ oznámila rychle Leigh a spěchala otevřít. Teď už nebyla osamělý bojovník v těžké bitvě.

„Ahoj,“ pozdravil, a aniž se ohlížel na přítomnost rodičů, chytl ji do náruče a políbil.

„Ahoj,“ odpověděla, když ji uvolnil. Očima ho varovala, aby se připravil. Mrkl na ni. Vzala ho za ruku a vedla do pokoje. „Mami, tati, tohle je Chad Dillon. Chade, moji rodiče – Lois a Harve Jacksonovi!“

Otočil se k Lois a kývl hlavou. Leighina matka se ani nenamáhala podat mu ruku. „Paní Jacksonová, těší mě, že vás poznávám. Doufám, že Leigh má váš recept na bramborový salát. Jednou jsem ho tu jedl a byl vynikající.“ Naklonil se a zašeptal: „Dokonce lepší než od maminky, ale to jí neříkejte.“

Lois Jacksonové tím vzal vítr z plachet, takže honem nevěděla, co odpovědět. „No… d-děkuju vám. Ráda vás poznávám,“ vykoktala spíš zdvořile než vřele.

Chad se otočil k Harvovi, který se na něj usmíval za to, že tak usadil jeho ženu. „Pane,“ kývl Chad a potřásl Harvovi pevně rukou. Po vzájemném představování si Chad klekl k Sarah a začal jí něco vykládat. Holčička při zvuku jeho hlasu radostně kopala nohama.

Leigh neušlo, že její matka si Chada prohlíží asi jako skeptický pojišťovací agent nabouraný vůz. Jeho způsobům se nedalo nic vytknout. Že je hezký, bylo vidět na první pohled a vkus v oblékání se mu také nedal upřít. Kalhoty velbloudí barvy mu padly tak, jak to dokážou pouze oděvy šité na míru. A střih tmavohnědého kabátu nesl neomylné stopy francouzských návrhářů. Pod kabátem měl krémový rolák, který jen podtrhoval tmavou barvu jeho vlasů.

Stál tam a mnul si ruce. „Doufám, že vám Leigh vyřídila mé pozvání na oběd.“

„Ano, děkujeme vám, Chade,“ pospíšil si s odpovědí Harve, než mohla Lois cokoli namítnout.

„Takže je vše připraveno?“ zajímal se Chad.

Leigh bylo matky téměř líto, jak ji stíhalo jedno překvapení za druhým. Nyní to bylo ferrari. Vypadalo to, jako by Lois při pohledu na modrý sporťák měly vypadnout oči z důlků.

„Páni, Chade, to je ale fáro!“ nechal se slyšet Harve.

„Někdy si ho musíte vyzkoušet,“ nabídl Chad velkoryse.

„To by se mi moc líbilo.“ Leigh překvapilo otcovo nadšení, protože sám už léta jezdil v konzervativním buicku.

„Je mi líto, ale všichni se dovnitř nevejdeme. Nebude vám vadit jet za námi?“ omlouval se Chad.

„Ani trochu, ani trochu,“ ujišťoval ho Harve a postrkoval manželku, která se ještě nevzpamatovala ze šoku, k autu. Chad s Leigh a dítětem nastoupili do ferrari.

Cestou se Chad obrátil na Leigh. „Tak co?“

„Než jsi přišel, byli neústupně proti. Teda řeknu ti, ty máš ale nápady – prý bramborový salát!“

Zašklebil se. „No musel jsem přijít s něčím, co by tvoji matku odzbrojilo, a uchýlit se k obehranému ‚Už je mi jasné, kde vaše dcera přišla ke své kráse‘ by bylo moc otřepané.“

Leigh se rozesmála. „Tipovala bych, že jsi zabodoval svou čistotou, oblečením a autem.“

„Čistotou?“

„Mám za to, že v den, kdys mě nechal v nemocnici, jsem se jim zmínila o tom, žes byl umazaný, jak jsi opravoval nějaké letadlo. Nejspíš očekávali, že se tak objevíš i dneska.“

„Víš, že nehraješ fér?“

„Proč?“

„Zrovna když se musím chovat vzorně, vezmeš si na sebe šaty, které jen zdůrazňují tvoje nádherný kulatý prsa, štíhlý pas, pevnej zadeček a dlouhý štíhlý nohy.“

„Chade,“ pokárala ho tiše. „Jestli před matkou vypustíš z pusy slova jako prsa a zadeček, bude z toho mít bušení srdce.“

„A co dělá tvoje srdce?“ popichoval ji. Rukou, kterou až do teď zlehka spočíval na jejím stehně, zamířil k ňadrům a levé uchopil do dlaně, předstíraje, že počítá tep. „Buch buch, buch buch.“

Odtáhla se pryč. „Moje srdce je v pořádku, děkuju. Drž, prosím tě, obě ruce na volantu, kde je matka může vidět.“

Oba se tomu zasmáli a pak Chad tiše zaklel. „Tohle bude zatraceně dlouhý den.“

Leigh si byla jistá, že všechny výhrady, které Lois a Harve Jacksonovi proti budoucímu zeti mají, se rozplynou v okamžiku, kdy uvidí jeho dům. Dala by měsíční plat za to, aby mohla slyšet jejich reakce, když zahnuli na příjezdovou cestu.

Prošli vstupními dveřmi a Leigh sledovala, jak matce při pohledu na vnitřek domu o poznání poklesla čelist. Chad Jacksonovy s přátelskou uctivostí uvedl do jídelny. Stůl byl prostřen s velkou pečlivostí, nechyběly na něm ani čerstvé květiny. Leigh mu pomohla se servírováním.

„Jídlo jste připravoval vy sám?“ vyptávala se zdvořile Lois a vložila malý kousek do úst.

Chad se zasmál a otřel si pusu ubrouskem. „Ne, madam. To dělala moje hospodyně. Já ho jen musel strčit do trouby ohřát. To ještě zvládnu.“

Leigh nevěřícně zírala na jídlo, které Chad vybral pro dnešní menu. Vzhledem k tomu, že znala jeho apetit, očekávala maso a brambory nebo možná chili con carne, zkrátka něco ‚pořádného‘. Ale nechal paní De Leonovou připravit ovocný kompot, houby a bůčkový závin, špenátový salát s mandarinkami a mandlemi a zmrzlinový parfait servírovaný v luxusních sklenicích na vysoké noze. Vše bylo vynikající a atraktivně upravené, ale Leigh se dusila smíchy pokaždé, když sledovala Chada, jak si dává do pusy malý kousíček rolády.

Lois trvala na tom, že ona s Leigh uklidí po obědě ze stolu. Sarah dostala také najíst a už odpočívala v dětské postýlce, kterou Chad natrvalo umístil do jedné ze čtyř ložnic. On a Harve si vyšli zastřílet do terče u bazénu.

„Mohlas mě varovat, Leigh,“ pohlédla na ni vyčítavě matka.

„Kvůli čemu?“ zatvářila se nevinně dcera a dál vlhkým hadříkem čistila skvrnu na ubruse.

„Kvůli… kvůli tomuhle všemu,“ rozhodila Lois rukama. „Nechalas mě při tom, že Chad je chudý jako kostelní myš.“

„Když jsem se do něj zamilovala, mami, byla jsem o tom přesvědčená. A tohle až neslušné bohatství nepovažuju za jednu z Chadových hlavních předností. Miluju ho pro to, jaký je. Doufala jsem, že u vás s otcem to bude stejné.“

„Ale Leigh,“ oslovila ji matka vyčítavě. „Je mi jasné, že mě považuješ za hamižnou, ale já vím, jaké je to být chudá. Viděla jsem, jak se hroutí manželství mých rodičů, protože z neúměrně nízkého příjmu živili čtyři děti.“ Přes obličej jí přelétl stín bolesti nad nevábnými vzpomínkami. „Peníze samy o sobě třeba štěstí nepřinesou, Leigh, ale je nemožné být šťastný bez nich. Pomysli, jak by tě trápilo, kdybys nemohla Sarah k narozeninám nebo Vánocům dát hezké dárky, musela ji oblékat do obnošených šatů, nemohla ji poslat ani na vysokou školu.“

Když na matčině tváři uviděla zranitelnost, která tam nikdy dřív nebyla, pocítila Leigh náhlý soucit. Lois jen zřídka mluvila o vlastním dětství, ale Leigh tušila, že její materiální posedlost je způsobená dřívějším strádáním.

„Je mi to líto, mami. Já vím, že pro mě chceš jen to nejlepší. Prostě jsem chtěla, abyste pochopili, že Chad je nejlepší ne proto, co má, ale proto, jaký je.“

„Je skrz naskrz skvělý,“ prohlásila Lois důrazně. Leigh potlačila úsměv a rychle matku objala.

Lois Jacksonová jí objetí vrátila s charakteristickým nedostatkem nadšení, ale uzavřely mír. Když se Harve s Chadem vrátili, byly obě ženy poněkud zaražené. Chad rozdělal ve velkém krbu v obývacím pokoji oheň.

Sesedli se kolem a Chad jim všem kromě Leigh nabídl kávu. Sám se usadil na jednu z plyšových pohovek co nejblíž k Leigh a přitáhl si ji ochranitelsky k sobě.

„Leigh povídala, že pracuješ na ropných polích, Chade. Co vlastně děláš?“ zajímal se pan Jackson.

„Pracuju pro Flameco.“

„Flameco,“ opakoval Harve a překvapeně zkrabatil čelo. „Slyšel jsem o tom, ale nevím přesně, kam to…“

„Dohled nad ropnými vrty, které se vymkly kontrole,“ podal Chad klidné vysvětlení.

„Ach, můj bože!“ Hrnek s kávou Lois na talířku divoce poskočil, než ho stačila odložit na stolek vedle křesla. Pohledem vyhledala Leigh, která se jí poprvé toho dne nemohla podívat do očí. Zarytě sledovala ruce složené v klíně.

„Ty… eh… ty lidkviduješ ropné požáry?“

„Ano, pane.“

„Co přesně máš na starosti?“

Chad si opřel kotník jedné nohy o koleno druhé. Měl hnědé společenské polobotky, které Leigh ještě neviděla. Soustředila se na ně, jen aby nemusela poslouchat, co odpoví jejímu otci.

„Celá parta pracuje společně, samozřejmě, ale mým hlavním úkolem je zabezpečit vrt, jakmile uhasíme požár.“

„Co to znamená v praxi?“

„Jinými slovy, dáme výbušninu nad místo, kudy ropa tryská ven, a tudíž je tam oheň nejsilnější. Exploze pohltí kyslík a uhasí požár. V tom okamžiku přijdu já s vícecestným ventilem a musím ho narazit na vrt dřív, než další…“

Leigh se otřásla a prudce tak zarazila vodopád jeho slov. Konejšivě jí stiskl rameno a pokusil se na ni usmát. Odmítla zvednout hlavu a dál zírala na jeho boty.

„Velice nebezpečná práce. To si dovedu představit,“ ocenil to upřímně Harve.

„Ano, ale prováděná s nejvyšší opatrností. Všichni si uvědomujeme, co děláme, a zbytečně neriskujeme. Každý požár je jiný, a než se do něj pustíme, vždy ho pečlivě prostudujeme.“

„Jak dlouho pracuješ u společnosti?“ vyzvídal dál Harve. Lois a Leigh byly jako němé.

„Od promoce. Bude to dvanáct let.“ Na okamžik se odmlčel. Leigh cítila, jak se jí modré oči zavrtávají shora do lebky. „To by mohlo stačit. Trochu o tom přemýšlím.“

Leigh tak prudce zvedla hlavu, až ji zabolelo za krkem. „Cože?“ téměř vykřikla. „Cos to řekl?“

Ruka, která jí před chvílí hladila rameno, nyní spočinula na vlasech. „Nechci ti slibovat nic, co nemůžu splnit, Leigh, ale možná že už si o mě nebudeš muset moc dlouho dělat starosti.“

Ať se snažila, jak chtěla, víc z něj nedostala. Ke všem jejím otázkám byl jako hluchý. Zvědavost ji nahlodávala, třebaže by měla být spokojená aspoň s tím málem, co už nakousl. Byla to úleva vědět, že o tom uvažuje.

Po tomhle přešli na nezávaznou konverzaci. V jednu chvíli Harve na okamžik zavřel oči a polekaně nadskočil, když Lois vyštěkla jeho jméno. „Omlouvám se,“ zíval. „Co kdybyste si vy dva zašli do kina nebo tak něco? Lois a já Sarah pohlídáme. Mladý pár, který má před svatbou, nepotřebuje vysedávat s pamětníky. Potřebují také čas sami pro sebe. A pochybuju, že vám ho Sarah dopřeje.“ Mrkl na Chada.

„To je velice štědrá nabídka, pane,“ ocenil to Chad prostě, ale když pohlédl na Leigh, oči mu jen hrály. „Co ty na to, Leigh? Můžeme si dovolit vydat je Sarah na milost?“

O pár minut později, když se ujistili, že Jacksonovi vědí, kde má dítě své pití a jídlo, už byli na odchodu.

„Ještě jednou děkujeme,“ zavolal Chad na Harva mezi dveřmi.

Chad startoval vůz a sršel nadšením jako záškolák. „Nemůžu tomu věřit. Pár hodin pro sebe!“

„Ovšem je ti jasné, že matka prohledá každý kout a škvíru? Doufám, že nemáš co skrývat.“

„Jsem ztělesněná poctivost.“

„Celý den ses choval jako dokonalý gentleman.“

„Tak to se z dokonalého gentlemana vbrzku stane zvíře,“ hlásil s předstíraným zavrčením a před světly dupl na brzdy, naklonil se a políbil ji.

Naskočila zelená, ale řidič za nimi musel zatroubit, aby si to uvědomili. Leigh se snažila popadnout dech a Chad šlápl na plyn. „Kino není špatný nápad. Ještě nikdy jsme v něm společně nebyli,“ prohodil. „Ale nejdřív něco jiného.“ Zajel k restauraci, do níž je lákal dlouhorohý býk namalovaný na poutači přede dveřmi. Leigh se mohla smíchy potrhat.

„Byla jsem zvědavá, jak dlouho se vydržíš přetvařovat!“

„Umírám hlady,“ přiznal se a vystoupil z vozu.

Pozorovala ho, jak jí smažený kuřecí řízek obalený ve vysoké vrstvě křupavé strouhanky. K tomu dva silné plátky chleba a pořádný talíř smažených brambůrků. Ovšem slíbil si, že v kině si dá nějaký zákusek.

Když dorazili do multikina v obchodním centru, Leigh se omluvila, že potřebuje na toaletu. Po návratu našla Chada přišpendleného ke zdi dvěma mladými ženami. Blondýnou a brunetou. Ta tmavovlasá ponořila ruku hluboko do krabice s popkornem, kterou jí nabídl, a naklonila se k němu stylem, který přivedl Leigh do varu.

Chad Leigh spatřil přes hlavy svých společnic, obešel je a šel jí naproti. Žárlivý výraz, který se jí nepodařilo skrýt, vyvolal na jeho tváři úsměv. „Leigh, tohle je Helen a její přítelkyně… eh…“

„Donna, ty nerytířské stvoření,“ ušklíbla se blondýna a šťouchla ho do žaludku.

Leigh ztuhla nevolí nad její familiárností. „Ahoj,“ pozdravila chladně.

„Ahoj,“ odpověděly obě ženy současně.

„Na silvestra bude ve zbrojnici westernovej bál spojenej s opékáním masa, Chade. Přijdeš?“ zeptala se Helena s plnou pusou žvýkačky.

„To nevím. Musím se poradit s Leigh, protože druhý den máme svatbu a musíme se na ni šetřit.“

„Svatbu?“ opakovala Helen vysokým hlasem. „Ty se budeš ženit?“

„To člověk obvykle na své svatbě dělá,“ odbyl ji Chad jemně. Leigh cítila, jak její vlastní nesmyslná žárlivost opadá. Chad jen potřeboval příležitost, jak sdělit Helen a Donně tu novinku.

„Tak ti teda gratulujeme,“ popřála mu Helen zvesela, byť neupřímně. „Měj se, Chade.“

Odplula pryč se zkoprnělou Donnou v patách.

„Ty se budeš ženit?“ opičila se Leigh cestou do sálu.

„A nemůžu se dočkat,“ ujistil ji a mlaskavě políbil na ústa. „Teď už buď tiše.“

Našel jim místa v poslední řadě u zdi. Vzhledem k tomu, že místnost byla jen částečně zaplněná, bylo to značně podezřelé.

„Chade,“ utrousila Leigh potichu. „Nejspíš jsem ti ještě neřekla, že jsem poněkud krátkozraká. Na tuhle vzdálenost nic neuvidím.“

„To nevadí. Hned jak zhasnou, mám v plánu věnovat se vážnému líbání a taky trochu osahávání.“

„Já chci ten film vidět,“ varovala ho škádlivě.

„Já už to viděl. Není to nic moc.“

„Tys to viděl?“ zeptala se ostrým šeptem, takže nejbližší sousedé se k nim naštvaně otáčeli. Ztišila hlas. „Proč jsi to neřekl?“

„Protože jsem do toho chtěl vnést trochu…“

„Vážného líbání,“ dokončila za něj. „A nezapomeň na osahávání.“

„Jenže já se budu koukat na film. Ty se můžeš utěšit těma blbostma, které sis koupil k jídlu.“

„Prej blbosti! Jsou to samé delikatesy,“ ohradil se a nacpal si do pusy plnou hrst popkornu.

Leigh se uvelebila na sedadle a zírala na obrazovku, která jí připadala jako malovaná poštovní známka na konci tmavého tunelu. Krátce odmítla Chadovu nabídku pražené kukuřice, coca coly i mandlí v cukru.

Koutkem oka sledovala, jak polyká poslední sousto a prázdné obaly uklízí‘ pod sedadlo. Měl pravdu. Film skutečně za moc nestál, přesto však po něm střelila vražedným pohledem, když nenápadně sunul ruku po opěradle jejího sedadla.

Pomalu jí odhrnul vlasy z ucha. „Chceš se pomuchlovat?“ zeptal se přehnaným texaským nářečím.

Odtáhla se od něj. „Ne! Chovej se slušně.“

„Tak dobře,“ povzdechl si. „V zájmu pravidel slušnosti si vážné líbání necháme raději, až budeme sami. A co nevážné líbání?“

„Nevážné líbání se povoluje,“ ustoupila a Chad jí na tvář vtiskl zdrženlivou pusu. „Tak a teď se budem dívat na film. O čem to vlastně je?“

Šuškal jí do ucha zjednodušený obsah až ke scéně, která právě probíhala na plátně. Sledovali film až do konce, ačkoli ani jednoho z nich doopravdy nezajímal. Když představitelka hlavní role ulehla do postele a saténové prostěradlo se svezlo a odhalilo jedno její růžové ňadro, procedil Chad koutkem úst: „Zdaleka ne tak dobré jako tohle,“ a prsty se dotkl levého prsu a žádostivě ho pohladil.

Plácla ho hravě přes ruku. „Ty nerytířské stvoření,“ zopakovala Donnina slova a oba se zasmáli soukromému vtipu.

Plni sexuálního napětí se vrátili do Chadova domu a našli Jacksonovy nadšené Sařiným vzorným chováním. Lois se v kuchyni cítila jako doma. Měla pro ně k večeři připravené studené sendviče a polévku z konzervy.

„Podej mi, prosím, sůl,“ požádala Leigh.

„Moc solíš,“ napomenula ji Lois. „To sis zvykla v těhotenství.“

„Příliš soli těhotným ženám škodí,“ blýskl se vědomostmi Chad.

„Myslela jsem, že se specializuješ jen na porody,“ dobírala si ho Leigh. „Jak můžeš něco vědět o těhotných ženách?“

Na okamžik ztuhl a zahleděl se do prázdna. Potom pokrčil rameny a odtušil: „Všeobecné znalosti.“ Rychle změnil téma. „Ty chlebíčky jsou vynikající, paní Jacksonová. Děkuj u.“

Po zbytek večeře se Leigh nemohla zbavit nepříjemného pocitu a konverzaci nechala plynout kolem sebe. Mělo to co dělat s Chadovým podivným výrazem, když se hovor stočil na těhotenství?

Jacksonovi odjeli hned po tom, co obě ženy umyly nádobí. Chad chytl Leigh kolem ramen a společně mávali na rozloučenou, ale přesto cítila neviditelnou bariéru, která mezi nimi narostla. Něco, co tam předtím nebylo. Co se stalo od chvíle, kdy přijeli domů, že je tu najednou propast, které nerozumí?

Když za sebou zavřeli dveře, byl Chad stejně zamlklý jako Leigh, která začala sbírat Sařiny věci a balit je do kabely. Najednou si sedl na pohovku vedle ní a vzal obě její ruce do dlaní.

„Nech toho na chvilku. Chci ti něco říct, než tě odvezu domů.“

Nervózně polkla. „Dobře,“ souhlasila tak klidně, jak jen to šlo. Srdce jí divoce bušilo. Instinktivně věděla, že by se tomuto rozhovoru raději vyhnula.

„Leigh,“ začal a uhnul očima, ale potom se přinutil na ni pohlédnout. „Sharon byla v jiném stavu, když… zemřela.“

Ostře se nadechla a málem slabě vykřikla, ale včas se zarazila. Dlouho na něj beze slova zírala a zadržovala dech. Nakonec vydechla v dlouhém povzdechu. „Chápu,“ řekla.

Postavila se a přešla k oknu. Nevidomýma očima pozorovala upravený trávník. Za sebou cítila širokou propast. Toužila se otočit a chytit ho za ruku, přitisknout se k němu, ale vzdálenost mezi nimi se jen zvětšila. On byl na jedné straně a Leigh na druhé.

„Nemyslím, že to chápeš,“ odtušil klidně.

Nechápala. V duchu hystericky ječela. Vzhledem k tomu, že už dřív jí Chad vyprávěl o Sharonině nezájmu o sexuální hrátky, nemyslela na ně jako na fyzické milence. Ač to bylo sobecké a nesmyslné, vědomí, že Sharon nosila jeho dítě, ji naplnilo žárlivostí. Vzhledem k okolnostem šlo o dětinský pocit, ale nemohla si pomoct, aby v krku necítila hořkost a v ústech kovovou pachuť.

„Víš, Sharon…“

„Nechci to slyšel,“ odmítla břitce a prudce se otočila. Tělo měla ztuhlé, oči chladné a jasné. „Ušetři mě, prosím, detailu.“

Chad byl v okamžiku na nohou. „Sakra, tobě se nikdy nezavděčím. Chtěl jsem ti to říct, abys to nezjistila náhodou jako…“

„Jako všechno ostatní. Tos měl na mysli?“

„Ano,“ připustil upjatě. „Snažím se být k tobě poctivý, Leigh. Obvinilas mě, že mám před tebou tajemství, ale nechci, aby mezi námi nějaká byla. Mohl jsem si vybrat jednodušší způsob, jak z toho, kdybych držel pusu a doufal, že na to nikdy nepřijdeš. Kromě mě a mých rodičů jen pár lidí vědělo, že byla Sharon v jiném stavu. Už tak bylo dost zlý, že manželka spáchala sebevraždu. Nevytruboval jsem do světa, že taky zabila naše dítě.“

Pohled na jeho úzkost i bolest ji naplnil soucitem. Sklopila hlavu a oči zakryla rukou. Přejela prsty po obličeji a znovu se na něho zadívala. „Je mi to líto, Chade, opravdu líto.“ Zastyděla se za svou reakci na jeho upřímné přiznání.

Přistoupila k němu a odvedla ho na pohovku. „Co se stalo?“ zeptala se jemně.

„Nějakou dobu jsme děti neplánovali. Byla… myšlenka na porod a mateřství ji děsila. Ale nebyla o nic zodpovědnější než malé děvče a…“ Prohrábl si vlasy. Leigh zatoužil mu je uhladit zpátky, ale nepohnula se. „Každopádně, když zjistila, že je v jiném stavu, zpanikařila. Mohlo to taky přispět k její sebevraždě.“ Povzdechl si. „Já nevím.“

„Zlobil ses na ni? Myslím pak, když bylo po všem, měls na ni zlost, že tě připravila o tvé dítě?“

Očima se vpil do jejích. „Jak to víš? Byl jsem vzteklej jako čert. Věděl jsem, že bych měl truchlit, ale měl jsem takovej vztek, že jsem nemohl.“

Nyní se ho dotkla, natáhla ruku a uhladila mu obočí. „Když Greg zemřel, cítila jsem se stejně. Pořád jsem se ptala, jak mi to mohl udělat?“

„Nejspíš je to přirozené. Nic, nač by člověk mohl být pyšný, ale je to naprosto lidské.“

„Já pocítila ještě něco. Když jsi mi řekl o tom, že Sharon čekala tvoje dítě, poprvé v životě jsem poznala závist.“

Pevně ji objal. „Moje Leigh. Sharonino otěhotnění bylo hříčkou přírody. Až my dva zplodíme děti, bude to oslava života a naší vzájemné lásky.“

Přitulila se k němu, vděčná, že Sarah už spala, unavená pozorností prarodičů. „Chade, obejmi mě. Miluj mě.“

„S obojím můžeš počítat,“ zašeptal jí do vlasů.

Kapitola 10

Boží hod vánoční byl bouřlivý a veselý den. Chad vyzvedl Leigh i Sarah a odvezl je na Dillonův ranč v jejím autě, aby se na zadní sedadlo vešly všechny dárky. Jacksonovi se tam s nimi měli podle předem domluvených instrukcí setkat.

Amélie Dillonová všechno připravila sama. Starožitný bufet v obývacím pokoji byl plný rozličného cukroví, šátečků plněných párky a sýrem a dalších delikates, které měly

zahnat hlad, než bude hotov sváteční krocan. U zdi byly v řadě vyrovnané zákusky. Neschopen odolat, a dřív než ho matka nebo Leigh mohly zastavit, obsloužil se Chad obrovským kusem kokosového dortu.

Jacksonovi ocenili, jak krásně Leigh s Chadem ozdobili stromek. Lois byla rančem míň unesená než Chadovým domem, ale zdvořile ho pochválila. Odmítala vzít na vědomí, že pan Dillon má umělou nohu.

Leigh ho našla, jak sedí sám v obýváku a tře si levou končetinu těsně nad kolenem. „Stewarte, jestli je ti to nepohodlné, nemusíš mít protézu nasazenou.“ On i Amélie trvali na tom, aby jim Leigh tykala.

„Jsi drahoušek, Leigh,“ ocenil její zájem a zvedl k ní oči. „Nedělej si s tím starosti,“ ukázal na nohu. „Už jsem si na to skoro zvykl.“

Posadila se vedle něj. „Jak už je to dlouho?“

„Asi tak pět let. Stejně jsem měl před důchodem, ale hrozně mi vadilo, že jsem k odchodu donucen.“

Pohlédla ke kuchyni, odkud se ozýval smích, oznamující, že se všichni výborně baví Sařiným dováděním. „Proč jste si s Chadem vybrali zrovna tuhle práci?“ O této otázce nebyla nikdy schopná s Chadem hovořit, ale přesto ji to zajímalo. Bylo to jako jít na strašidelný film s vědomím, že ho nechcete vidět, ale nemůžete si pomoci.

„Je to úplně jiné než všechno ostatní, Leigh,“ ujistil ji Stewart vzrušeným hlasem. „Je to výzva, s jakou se v životě setká jen málo mužů. Kolik je na světě účetních? Nebo učitelů, lékařů, právníků či techniků? A kolik je nás? Jsme vzácní. Myslím, že tenhle druh jedinečnosti nám dává pocit hrdosti. Možná že i to je částečný důvod, proč to já nebo Chad milujeme.“

„Měls někdy strach z nebezpečí?“

Na okamžik se odmlčel a Leigh skoro mohla vidět, jak mu hlavou probíhá přehlídka požárů, s nimiž kdy bojoval.

„Ne, nemůžu říct, že bych se někdy bál, ale vždycky jsem byl samozřejmě opatrný. Jsme k opatrnosti trénováni, abychom nikdy neudělali nic, co nebylo předem naplánováno a synchronizováno se všemi muži v týmu. Ale něco na tom je, když stojíš tváří v tvář požáru,“ prohlásil s jistou naléhavostí. Leigh viděla, jak zatnul pěsti, a to gesto jí připomnělo Chada. Pokračoval vzrušeným šepotem.

„Je to větší než ty. Úžasné, ničivé, nákladné. Je to nelítostné, novodobý drak. A ty to porazíš. Usekáš drakovi hlavy.“ Ztěžka si povzdechl, ale bylo v tom radostné vzrušení a oči mu nadšeně zářily. Leigh dokázala přesně odhadnout okamžik, kdy si opět uvědomil, že je doma ve svém obývacím pokoji. Do pohledu se mu vplížil smutek.

„Vždycky mi to bude chybět,“ pronesl roztouženě.

„Hej, vy dva, co je s vámi? Sarah…,“ Chad se zarazil a Leigh si uvědomila, že má v očích slzy. „Co se děje?“

„Nic, nic,“ ujistil ho Stewart, plácl se do stehen a zvedl se s lehkostí, jež Leigh nemálo překvapila. „Pojď, Leigh. Myslím, žes říkala, že by sis dala ještě kousek biskupského chlebíčku.“

Natáhl ruku, aby jí pomohl vstát z pohovky, a pak ji odvedl k Chadovi stojícímu mezi dveřmi.

„Ukroj jí tlustý plátek, tati. A dej na něj kopec šlehačky. Nechci mít vyzáblou nevěstu.“ Stewart se uchechtl a odešel do kuchyně. „Leigh?“ obrátil se na ni jemně Chad. Na čele se mu objevily znepokojené vrásky. „Co se stalo? Tys brečela? Je něco v nepořádku?“

Pohlédla do očí, které tak milovala, do tváře, jež vyzařovala sílu charakteru. „Ne, nic. To jen, že tě tolik miluju.“ Pevně ho objala a tvář mu přitiskla na srdce. Jak ho jen vůbec kdy dokáže pustit do toho pekla? Požár. Nelítostný. Novodobý drak. Kde vezme odvahu?

Na druhou stranu, když ho tolik miluje, jak by po něm mohla žádat, aby se toho vzdal? Jestliže ho ta výzva láká stejně jako Stewarta, může mu v tom bránit? Ta práce je pro něj stejně důležitá, jako byla pro Grega ta jeho. Někde v sobě musí najít odvahu nechat ho dělat to, co tak miluje.

„Na lásce ke mně je něco k pláči?“ škádlil ji.

Popotáhla a zamrkala, aby zahnala slzy. „Brečím, protože stojím se svým snoubencem pod jmelím a on mě ještě nepolíbil.“

„To je ale hrubián,“ dal jí za pravdu a obdařil ji drtivým polibkem.

Po večeři, která by uspokojila celou tlupu těch nejžravějších nájezdníků, se otcové odebrali do obývacího pokoje sledovat fotbalový zápas. Lois s Amélií zůstaly v kuchyni, vyměňovaly si recepty a plánovaly vnoučata. Leigh s Chadem šli nahoru údajně uložit Sarah k odpolednímu odpočinku.

Dali ji opět do Chadova starého pokoje. V okamžiku, kdy usnula, strhl nedočkavý Chad Leigh do náruče.

„Páni, jak já tohle vydržím ještě jeden týden?“ mumlal jí do vlasů, které se pod náporem jeho prstů uvolnily ze slonovinových hřebínků, jež je držely sepnuté nahoře. „Pojď si hrát na doktora.“

„Ne, tvoje matka by sem mohla přijít za námi.“

„Tohle přesně mi odpověděla první holka, které jsem to navrhl.“

Leigh se odtáhla a přísně si ho změřila. „Co byla zač a jak je to dlouho?“

„Asi před pětadvaceti lety. Maryjoy Claytonová. Bydlela vedle. Přišla si hrát a já navrhl nemocnici‘. Chtěl jsem dělat doktora,“ přiznal s potměšilým zamrkáním.

„To je mi jasný.“

„Ale ona to odmítla,“ povzdechl si. „To je historie mého života.“

„Opravdu čekáš, že ti uvěřím? Jsem žárlivý, majetnický typ. Všechny ženy budu muset odehnat.“

„Ne, nebudeš. Jsi jediná, o kterou stojím.“ Vzal ji za ruku a odvedl ke stolu v rohu pokoje. Tam se posadil a stáhl ji k sobě na klín. „Dnes vypadáš nádherně, budoucí manželko,“ složil jí poklonu a políbil do koutku úst.

„Líbí se ti moje šaty?“

„Jsou úchvatné,“ odpověděl bez váhání, aniž se vůbec na červené žoržetové šaty s dlouhým rukávem a bílým peterpanovským límečkem s černou saténovou mašlí podíval. „Jak se do nich dostanu?“ zajímal se a potahoval za perleťové knoflíčky na zádech.

„Jsi nenapravitelný.“

„To je technický termín pro můj stav? Já bych věděl o jednom mnohem přiléhavějším.“

„Chade!“

Chytl ji zezadu za hlavu a přitáhl si ji blíž, aby ji mohl políbit. Bez váhání ho chytila kolem krku. V ústech měl chuť po víně, které jeho matka servírovala k obědu.

„Sakra!“ proklínal mrňavé knoflíčky, které odmítaly spolupracovat, a zklamaně se odtáhl. „Já tě toho nezbavím.“

„Ne tak snadno.“

Udělal zoufalý obličej a zavrčel. „Tak se budu muset ukojit vzpomínkama. Pořád máš tu láhev dětského olejíčku?“

„Ššš,“ sykla a přes rameno vrhla provinilý pohled ke dveřím.

Zasmál se. „Beru si snad stydlivého zvrhlíka? V denním světle se ke svým výstřednostem odmítáš hlásit?“

„Nejsem žádný zvrhlík!“ zaprotestovala vehementně. „To byla terapeutická masáž. Tvrdil jsi, že máš napětí v rameni.“

„Jo, a ty ses hned nabídla, že s tím máš zkušenosti, o dětském olejíčku nemluvě. A já neměl napětí jen v rameni.“

Pohrozila mu oběma pěstmi. „Jsi příšerný.“

„Ale stejně mě miluješ,“ zašklebil se, popadl ji za ruku a přitiskl si ji na prsa. „Nemám pravdu?“ zeptal se nyní už vážně.

„Ano.“

Polibkem zpečetili příslib lásky.

„Na něco jsem se tě vždycky chtěla zeptat,“ prohlásila o několik minut později s hlavou položenou na jeho rameni. „Ven s tím.“

„Ten první den, kdy se narodila Sarah, sis přece myslel, že jsem svobodná matka.“

„Ano.“

„Ale neviděla jsem na tobě žádné odsouzení.“

Zavrtěl se, takže se musela narovnat, a potom vzal její tvář do dlaní. „I tak jsem tě miloval, Leigh. Nebylo pro mě nijak důležité, kdo jsi nebo cos udělala, nezajímala mě minulost. Zamiloval jsem se do tebe hned v ten okamžik, kdy jsem tě poprvé uviděl. Odpustil bych ti cokoliv.“

„Ach Chade,“ vydechla a sklonila se, aby ho políbila. Na tvář mu skápla její slza.

„Hej, když ti teď dám tvůj vánoční dárek, přestaneš brečet?“

„Můj vánoční dárek? Teď?“ napřímila se.

„Není zabalený. Chtěl jsem ho mít celý den při sobě a zvolit vhodnou chvíli. Myslím, že teď nastala,“ usoudil a z náprsní kapsy vytáhl malou obálku. Sledoval, jak ji nehtem na palci roztrhla a vytáhla z ní dva tenké zlaté kroužky zdobené safíry.

„To jsou strážci prstenu. Mezi ně přijde široký zlatý snubní prsten. Líbí se ti?“

„Jsou překrásné,“ zašeptala. „Mají stejnou barvu jako tvé oči.“

„Já myslel, že jsou jako ty tvoje.“

„Ne, ne,“ zavrtěla hlavou. „Tvoje.“

Nasadil jí je na prsteník levé ruky. „Sedí ti dokonale.“ Pátravě na něj pohlédla. „Šťastný odhad,“ odpověděl na nevyřčenou otázku a pokrčil rameny.

„Ne. Jsi génius. Jsou úžasné a nemůžu se dočkat toho třetího.“

„Nevěděl jsem, cos měla předtím. Doufám, že tohle se ti líbí. Kdyby sis přála něco jiného, třeba diamanty…“

„Ne! Měla jsem snubní prsten s různými kameny. Musela jsem ho v posledních měsících těhotenství sundat, protože mi začaly otékat prsty. Už jsem si ho nenasadila. Ale tenhle… tenhle je od tebe. Tenhle je…“

Nedostávala se jí slova, tak mu o své lásce pověděla polibkem. Přitulila se k němu a ucítila jeho stoupající vzrušení.

Impulzivně, ale pomalu se postavila a došla ke dveřím. Zavřela je a tiše zamkla. Otočila se čelem k němu, vyzula se a začala rozepínat knoflíčky na rukávech. Černý pásek volně visel na poutkách. „Uhádneš, co bych chtěla dělat?“ zeptala se svádivě.

„Copak?“ dělal hloupého.

„Hrát si na doktora.“

Zatímco rozepínala knoflíky na zádech, seděl jako přilepený. Nakonec setřásla šaty z ramen,‘ vystoupila z nich a položila je do nohou postele. Červené kombiné přiléhalo ke všem záhybům jejího těla. Chadovy rozšířené oči a zkrácený dech napovídaly o jeho nedočkavosti. S úsměvem zkušené svůdkyně nadzvedla krajkový okraj, aby mohla rozepnout první podvazek. „Veselé Vánoce.“

Z dlouhých štíhlých nohou stáhla punčochy a odložila na šaty. Následoval proužek červeného nylonu a kousek krajky, který se tvářil jako spodní kalhotky. Zbýval jen podvazkový pás z černého saténu a krajky.

Stála před ním jen v kombiné, které jí padlo jako druhá kůže a zvýrazňovalo ženské křivky. Skrz krajkovou látku prosvítaly bradavky a lákaly ho k erotickým hrátkám.

Stoupl si a začal se svlékat stejnými pohyby, jaké použila i Leigh. Nakonec tam stál jen ve slipech a jeho mužství hrdě napínalo bavlněnou látku. Potom odložil i toto spodní prádlo a úplně nahý beze studu přistoupil k Leigh jako Adam, který byl právě představen Evě.

„Samou láskou se třesu, Leigh,“ mumlal a vztáhl k ní rozechvělé ruce.

Ona se pod jeho dotekem také zachvěla. Konečky prstů se přes hedvábnou látku dotýkal celého těla. Chvíli zkoumal světlo v jejích očích a pak ji chytl za boky a přitáhl k sobě.

Sklonil hlavu a skrz kombiné ji políbil na ňadra. Potom stáhl ramínka dolů a nedočkavým rtům odhalil prsa v celé jejich kráse.

Jejich kolena dopadla na koberec současně a Chad ji něžně položil na zem. Neuspěchanými pohyby ji hladil na stehnech, mezi nimi a stále výš, až se rozevřela a odhalila mu sametovou hebkost ženského království.

„Moje milovaná Leigh,“ šeptal a laskal ji tak dlouho, až to nemohla déle snést. Potom ji překryl svým tělem a celou ji vyplnil. Když přišlo vyvrcholení, ještě stále se usmívali jeden na druhého.

Dárky byly rozdány, hned jak Chad s Leigh přinesli Sarah dolů. Lois poněkud rozladilo, že Chad už svůj dárek Leigh předal a připravil je tak o okamžik překvapení. Obměkčilo

ji však, když Leigh otevřela ozdobně zabalenou krabici označenou Sařiným jménem a uvnitř našla dlouhý kožich z rysa.

Radostně vyjekla a nadskočila a hned si luxusní kožešinu oblékla. „Myslím, že Sarah nebude vadit, když ho budeš nosit, než do něj doroste,“ pronesl Chad suše a Leigh k velké radosti Dillonových a nemalým rozpakům svých rodičů mu skočila kolem krku a divoce ho políbila.

Sarah dostala hrací panáčky nad postýlku, šlapací autíčko a vycpaného polárního medvěda, který bude soupeřit o prvenství s tygrem.

Když Chad otevřel zarámovanou fotografii Leigh a Sarah, dostaly jeho oči skelný výraz a tak pevně je objal, až Sarah začala vehementně protestovat. Osvobodila ji babička a Chad políbil Leigh s láskou, která jí až vehnala slzy do očí.

Týden mezi Vánoci a Novým rokem byl přímo hektický. Průběžně stěhovali Leighiny osobní věci do Chadova domu, i když se dohodli, že s prodejem jejího bytu ještě chvilku počkají. Zamával jí pod nosem letenkami, a jak se je pokoušela chytit, přečetla si, že líbánky stráví v Cancúnu.

„Dva nádherné týdny se budem nazí honit v písku na slunci…“

„A šoupnou nás do vězení,“ přerušila jeho itinerář. „Znáš to – neprojdeš startem, nedostaneš dvě stě dolarů.“

„Nikdy nás nechytí. Budem to dělat v noci.“

„A kde bude Sarah, zatímco my se budem prohánět pískem?“

„U babičky a dědečka Dillonových. Přestavují kvůli ní nábytek. Nebo že by to bylo kvůli svatbě? Je tam pěkný blázinec.“

„Chade, jseš si jist, že se do toho tvojí mamince chce? Moje je víc než ochotná.“ Ve skutečnosti se Lois příliš nelíbilo, že svatba i hostina bude u Dillonových.

„Máti se na to moc těší. A tvé matce jsem slíbil, že pro nás může uspořádat oslavu, až se vrátíme z líbánek.“

Novoroční den byl jasný a studený. Leigh se probudila svěží a dobře odpočatá. Včera se s Chadem dohodli na obyčejné večeři v klidu domova, a tak odešel brzy, s hudráním, že má silvestra strávit sám.

Leigh si dopoledne zabalila, udělala si vlasy a nehty a připravila Sarah věci na ranč. V poledne pro ni přijeli rodiče, aby ji odvezli k Dillonovým. Měla na sobě džíny, vlasy samou kudrlinu a vypadala všelijak, jen ne jako nevěsta.

„Teda, Leigh,“ sjela ji matka káravým pohledem.

„Převléknu se tam, mami. Nedělej si starosti. Do čtyř hodin se z housenky stane krásný motýl.“

Byla to pravda. Vlastně do půl čtvrté. Bílý vlněný kostým s ledově bílou blůzou byl výbornou volbou pro druhou svatbu doma. Vlasy stáhla do volného drdolu na krku a podél obličeje nechala viset lokýnky. Jedinými šperky kromě dvou kroužků na prsteníčku byly droboučké perly v uších. Byla okouzlující.

A nervózní. To ji překvapilo. Nepamatovala si, že by byla tak rozechvělá, když si brala Grega. Tenkrát byla panna, ale z líbánek s Chadem byla ještě rozčilenější.

V posledních týdnech se ptala sama sebe, proč s ním spala ještě před svatbou. Její postoje se nezměnily. Stále neuznávala sex bez lásky. Bylo šokující poznat, jak rychle podlehla Chadovi i své touze. Co se stalo s jejími skrupulemi?

Třeba její smysl pro to, co se sluší, byl otupen intimní situací, v níž se ocitli hned při prvním setkání. Nebo možná příliš často želela společných chvil, které mohli s Gregem lépe využít, a nechtěla s Chadem ztrácet drahocenný čas. Okamžiky lásky byly vzácné. Tomu se naučila krutým způsobem. A rozhodně nelitovala, že se s Chadem milovali před svatbou.

Jejich touhu to nijak neoslabilo, spíš naopak. Slova, kterými je dnešního dne kněz spojí, jen všemu dodají legální punc. Leigh si byla jistá, že patří k sobě.

Proč tedy ta nervozita? Kde se bere ta předtucha něčeho

zlého? Takhle se naposledy cítila tu noc, kdy prosila Grega, aby neodcházel…

„Bože, ne,“ modlila se a před takovým pomyšlením raději zavřela oči. Kytice gardénií, které jí Chad poslal, se jí roztřásla v ruce.

„Je ti něco, drahoušku?“ zajímala se matka.

Leigh ze sebe setřásla ducha zhoubné představy a odtušila: „Ne, jen mi dělá starost, jak se bude Sarah chovat při obřadu.“

O pár minut později už stála po boku otce u paty girlandami vyšňořeného schodiště. Vedl ji do obývacího pokoje, kde se shromáždili pozvaní hosté – většinu z nich znala z narozeninového večírku – pod klenbou zdobenou květinami a zelení. Zde na ni čekal Chad ve společnosti kněze.

Srdce jí udělalo kotrmelec a pohled na muže, kterého si za chvilku měla vzít, jí z mysli zapudil všechny strachy. Měl na sobě tmavomodrý třířadý oblek a šedomodrou vázanku. Okny dovnitř proudily sluneční paprsky a umocňovaly lesk Chadových tmavých vlasů. Vyzařoval sílu a důvěru. Jak by mohla mít z něčeho strach, když bude Chad jejím mužem?

Své manželské sliby složili upřímně a bez nervozity. Sarah byla během výměny prstýnků velice hodná. Jakmile Leigh navlékla Chadovi snubní prsten, otočila se na matku a vyměnila kytici za dítě. Sarah byla zahrnuta do svatební modlitby. A když ženich políbil nevěstu, dal pusu i novopečené dceři. Všichni tleskali.

Amélie pro jednou nechala starost o kuchyni někomu jinému.

Servírovali různé horše ďoeuvres a punč. Na přípitek novomanželům měli pouze šampaňské, neboť Amélie tvrdý alkohol neschvalovala.

Chad snědl sedm košíčků plněných krabím salátem, plnou hrst buráků, tři okurkové chlebíčky a dva kusy svatebního dortu. Leigh ho dokonce načapala, jak strká polevu Sarah do mlaskající pusy. Dítě se zdálo na ramenou nového otce, který ho pyšně nosil a každému představoval, dokonale šťastné.

„Nahá jsi krásná,“ zaslechla Leigh u ucha o vteřinu dříve, než jí Chad vtiskl polibek zezadu na krk.

„Máš tady hosty,“ procedila skrz ztuhlé rty a přitom se usmívala na kněze, který je sledoval z druhého konce pokoje. „Chovej se slušně.“

„Dávám ti čtvrt hodiny, pak odjíždíme. Dej pusu každýmu, komu ji musíš dát, sbal si, co potřebuješ, přepudruj si nos, nebo co to v koupelně vždycky děláš, a pak tě odtud odtáhnu třeba za vlasy, když to bude třeba.“

Kněz nekněz, otočila se a hlasitě Chada políbila. „Ano, pane.“

Dala slzavé sbohem Sarah a pevně ji k sobě přitiskla, nešťastná, že ji musí opustit. Chad snášel poslední zavazadla ze schodů, když Leigh zachytila jeho pohled, a hned věděla, že chápe, jak je takové rozloučení pro ni bolestné. „Za deset dní jsme zpátky, Leigh,“ chlácholil ji. „A jestli budeš chtít, můžeš volat třeba každý den.“

„To není proto, že bych se bála, že se o ni nebudeš dobře starat,“ pospíšila si ujistit Amélii.

„Nespustí ji z… eh, promiňte,“ omluvil se Stewart a šel vzít telefon.

„Chtěl jen říct,“ dokončila za něj Amélie, „že Sarah nespustím z očí. Ani na jedinou minutu.“

„To já vím,“ usmála se na ni Leigh. Úsměv se změnil ve zmatený výraz, když se Stewart vrátil.

Vyhnul se jejímu pohledu. „Chade, máš telefon,“ oznámil.

Chad se zasmál. „Tati, klidně jsi mohl vzít vzkaz.“

„Je to Grayson.“

Jako by to slovo mělo kouzelnou moc ovlivnit shromážděné, zasáhnout do jejich nálady. Hosté se jako na povel změnili en massea, z haly se vrátili do obývacího pokoje. Hovor, který byl do té doby živý a humorný, se scvrkl na sotva zřetelné mumlání, spíš jako po pohřbu než na svatbě.

Sarah plácala matku po náhle zbledlých tvářích.

„Chade…,“ vyrazila ze sebe Leigh ochraptěle.

„Tati, nejsem na telefonu. On ví, že se dneska žením. Chce mi snad popřát?“

Stewart se díval do země. „Raději si s ním promluv.“

Chad se obrátil na Leigh a stiskl jí loket. „Hned jsem zpátky,“ ujistil ji s rychlým úsměvem. Neoklamal ji. Jeho oči zůstaly vážné.

Stála jako vrostlá do země a zírala za manželovou postavou, která jí zmizela ve dveřích, o nichž věděla, že vedou do Stewartovy pracovny.

„Co kdybys mi dala Sarah,“ navrhla Amélie tiše. Leigh si ani neuvědomila, kdy předala dítě do tchyniny náruče. Stále zírala na ty dveře. Jako by ho tím přivolala, Chad se objevil o pár vteřin později.

„Leigh,“ zavolal a vrátil se do pracovny.

Měla pocit, že má příliš těžké nohy, aby se dokázala pohnout, ale nějak se jí podařilo přejít dlouhou chodbu do místnosti celé obložené policemi na knihy. Chad stál u okna zády ke dveřím. Svlékl si kabát a teď zápolil s vázankou. Instinktivně za sebou zavřela. Při cvaknutí kliky se Chad strnule napřímil. Než se otočil k Leigh, dlouhou dobu jen tak zíral z okna.

Věděla to.

„Ne!“ vykřikla a nacpala si sevřenou pěst do pusy. „Ne!“

„Je mi to líto, Leigh.“ Oběma rukama si prohrábl vlasy, zakryl si obličej a sjížděl jimi pomalu přes oči po tvářích dolů, až je nechal volně klesnout dolů. „Bože, tolik mě to mrzí, ale nedá se nic dělat. Musím jít.“

„Nepůjdeš, nemůžeš. Vím, že to neuděláš.“

„Normálně ne, ale okolnosti to vyžadují. Ve Venezuele zuří ropný požár. Kluk, co měl jet místo mě, si včera na motorce zlomil nohu a leží v dallaské nemocnici. Musím jet, Leigh. Grayson se omlouval, povídal, že by nevolal, kdyby…“

„A to mě má uklidnit? To, že se ti omluví, že tě odvolal ze svatební cesty? Tím se to spraví?“

Nešťastně si povzdechl. „Ne, krucinál. Jen ti vysvětluju, že se nedá nic dělat. Není to ničí vina. Nemám jinou možnost.“

Udělala dva rychlé kroky do místnosti. „Jaks mi jednou tvrdil, Chade, vždycky existuje spousta možností. Pro jednou jsi mohl odmítnout.“

Zakroutil hlavou. „To nemůžu udělat, Leigh. Ty víš, že nemůžu.“

„Mohl bys, kdybys mě dost miloval.“

Tiše zaklel, spíš z rozrušení než ze vzteku. Leigh věděla, že se chová nerozumně, ale nemohla si pomoct. Měla by snad vyskakovat radostí, když jejího novomanžela odvolají z líbánek? Neměla snad právo být zlostí bez sebe? Slíbila, že se vyrovná s nebezpečím, které jeho práce představuje. Ale ne ve svatební den!

„To nemá nic společného s mou láskou k tobě, Leigh. Jistě to musíš vědět. Mám povinnost…“

„Ať se jde povinnost vycpat. Mám povinnosti až sem!“ zaječela a prstem si přejela přes krk. „Nejdřív Greg a teď ty! To je to jediné, nač dovedou muži myslet? Povinnost? Zodpovědnost? Ale před Bohem máš zodpovědnost taky za mě. Převzal jsi ji ani ne před dvěma hodinama, když jsi řekl své ano.“

„Leigh, panebože, poslouchej. Miluju tě. Odjíždím, ani nevím na jak dlouho, a nechci, aby mezi námi byl svár. Prosím, pochop to.“

„Ukaž, že mě miluješ,“ žadonila se zlomeným srdcem. „Zůstaň se mnou. Nechoď nikam.“

„Žádáš příliš mnoho,“ odmítl zmučeně. „Nechtěj po mně něco, co ti nemohu dát.“ O krok se přiblížil. „Neboj se. Nedovolím, aby se mi cokoli stalo, když vím, že tu na mě čekáš.“

Ta slova se jí odrážela v hlavě. Ozvěna minulosti. Slova tak lehko vyřčená, nepravdivá, nehodnověrná. Viditelně zbledla a uhnula před jeho vztaženýma rukama.

„Ne,“ zachrčela. „Ne, Chade. Odejdeš-li, nebudu na tebe čekat. Nestrávím život tím, že tě budu posílat pryč s prázdným úsměvem a otřepanými frázemi typu ‚Prosím tě, nenech se zabít, než tě znovu uvidím‘. To ne!“

Vrásky kolem úst mu ztvrdly. Teplé světlo se z jeho pohledu vytratilo stejně rychle, jako když zhasne svíčka. Napřímil se v celé své výšce a protáhl se kolem Leigh. Ve dveřích se zastavil, aby jí do srdce zabodl poslední nůž. „Děkuju za milující rozloučení.“

Dveře za ním zaklaply.

Kapitola 11

Byl to její otec, kdo o hodinu později přišel do pracovny. Všichni naštěstí respektovali její potřebu soukromí a nechali ji vyplakat se o samotě.

Harve Jackson váhavě otevřel dveře a našel dceru zhroucenou na pohovce s hlavou v dlaních. Tiše vstoupil.

„No tak, zlato. Nech nás s matkou, abychom tě odvezli domů.“ Zkusmo se dotkl jejího ramene.

Leigh k němu pozdvihla uplakané oči. „Všichni už odešli?“

„Ano.“

Popotáhla, osušila si tváře umazané od řasenky a s otcovou pomocí se postavila. Nechala se vyvést z kanceláře jako právě ovdovělá. Matka a Chadovi rodiče na ně čekali v hale. Amélie k ní přistoupila a láskyplně ji objala.

„Co kdybys tady se Sarah zůstala, než se Chad vrátí? Byli bychom moc rádi. Nemůžu snést pomyšlení, že budeš v tom ohromném domě sama.“

„Myslím, že by měla odjet s námi do Big Spring,“ vložila se do toho Lois. „Dlouho jsme ji a Sarah neměli jen pro sebe.“

Amélie vypadala, jako by chtěla něco namítat, ale manžel jí konejšivě položil ruku na paži. „Kdybys nás potřebovala, jsme tady,“ prohlásil.

Slzy, o nichž byla přesvědčená, že už vyschly, se jí při těch slovech začaly opět řinout z očí. „Za všechno vám děkuju. Svatba byla nádherná.“

Lois po celou dobu držela spící Sarah na rukou. Leigh matku nechala, aby odnesla dítě do buicku, zatímco otec jí přes ramena přehodil plášť z rysa a vedl ji za Lois. Leigh nepotřebovala k rychlému odchodu pobízet. Pohled na to, co zbylo ze svatby a následné hostiny, se jí protivil. Svíčky na dortu byly uhašeny. Knoty, které ještě před chvílí slavnostně zářily, zčernaly. Květiny jí připomněly Gregův pohřeb. Na verandě se nadechla studeného vzduchu. Všechno krásné na světě se najednou zkazilo a ona se toho odporného, zkaženého zápachu nemohla zbavit.

Lois vyčkávala svou příležitost, kousala se do jazyka, aby mohla Leigh jasně sdělit svůj názor na celou záležitost. Hned jak jí v autě předala Sarah a vyjeli, prohlásila: „Mohla jsem tě varovat, ale tvůj otec mi řekl, abych si hleděla svého.“

„A povídám ti pořád. Buď zticha, Lois,“ okřikl ji Harve.

„Nebudu. Teď ne. Neříkala jsem ti, že dělá hroznou chybu? Nepovídala jsem, že se žene do stejné situace, v jaké byla s Gregem? Prosili jsme ji, aby po jeho smrti bydlela u nás, ale to ne. Musela žít sama. Neměla nic lepšího na práci, než porodit dítě na korbě nějaké dodávky, a teď vidíme, kam ji to přivedlo. Nikdy se nepoučí. Neposlechne mě.“

„Je to její věc.“

Leigh je nechala, ať si to vyříkají mezi sebou. Nebránila se. Jako by tam ani nebyla. Myslí byla na hony vzdálená, na opuštěné dálnici, kde neměla sama v posledních týdnech těhotenství co dělat.

Neříkal jí, že je ta nejstatečnější žena, jakou kdy potkal? Obdařil ji přitom tím nejzářivějším úsměvem v opálené tváři. Zarostlý. Modrooký. Oči, které se smály. Oči, v nichž byl soucit. S šátkem uvázaným kolem hlavy připomínal náčelníka Apačů. Husté tmavé vlasy mu padaly přes něj. Od té doby si už nikdy šátek takhle neuvázal. Měla mu povědět, jak moc by se jí to líbilo. Třeba jednou, až budou hrát tenis nebo…

Třeba žádné jednou už nebude. Bože, co komu udělala?

Onoho letního dne na té opuštěné dálnici, zachvácená hrůzou a bolestí, mu uvěřila. Byl to cizinec, ale svěřila svůj život do jeho rukou. Proč nyní, když je jeho ženou, mu nevěří? Teď, když ví, jaký je to muž, když ho miluje, proč jí běhá mráz po zádech? Neměla by být láska silnější než strach?

Jsi ta nejstatečnější zena, s jakou jsem se kdy setkal. Tvůj manžel na tebe bude hrdý.

Ne, nemůže být. Nemůže být hrdý na ženu, která ho poslala pryč bez jediného slova útěchy, jediného doteku, polibku. Po tom, jak sobecky se zachovala, si určitě nebude myslet, že ho miluje. Slíbili si vytrvat po svém boku v dobrém i zlém. Co když on netuší, jak moc ho miluje? Co když se něco stane a on se nikdy nedoví…? „Otoč to,“ požádala zničehonic.

Loisina přednáška o tom, jak je Leigh hloupá, přestala, jako když utne. Prudce se obrátila dozadu na dceru. „Cože?“

Leigh nebrala matčin konsternovaný pohled na vědomí. „Tati, prosím tě, otoč to auto. Vracím se zpátky.“

„Neopovažuj se, Harve, ona neví, co dělá. Drah…,“ nakousla Lois účastně.

„Buď hned tady otoč, nebo mě nech vystoupit. Bude-li to nutné, vrátím se zpátky pěšky. Zatímco bude Chad pryč, zůstanu u jeho rodičů.“

„Harve, to nemůžeš,“ naléhala Lois. Když jí místo slov odpověděl otočením vozu do protisměru, nechala ho být a obrátila se na dceru. „Leigh, takhle je to lepší. Jestli s ním zůstaneš, budeš po zbytek života nešťastná.“

„Víc nešťastná budu bez něho. Je to pravda, Sarah?“ ptala se dítěte, které k ní vzhlíželo s úsměvem, jež se dal považovat za souhlasný. „Byly bychom bez něj nešťastné, je to tak?“

„Potom si nad vším myju ruce,“ vzdala to Lois. „Nečekej, že já…“

„Od tebe nikdo nic nečeká, Lois. Teď zmlkni, utřel ji Harve.“

Zamračila se na manžela a němě otevřela pusu. Potom se otočila na Leigh, ale ta jí pohled s klidem vrátila, takže Lois nakonec uhnula očima. Sedla si rovně s nasupeným výrazem a zády jako pravítko.

„Děkuju, tati,“ rozloučila se Leigh, hned jak zastavili, a měla se k odchodu.

Harve Jackson jí pomohl vyndat zavazadla z kufru a postavil je na schody před domem. „Leigh, Chad je tvůj manžel v dobrém i zlém. Děláš správnou věc.“

„Ano, já vím.“ Políbila otce na tvář. Naklonila se k přednímu okýnku. „Ahoj, mami.“ Nedostalo se jí odpovědi, ale ani žádnou nečekala. Matka se s tím smíří. Loisin záchvat uražené ješitnosti trval dlouho.

Když Leigh zamávala na rozloučenou a otočila se k domu, Dillonovi už stáli mezi dveřmi. Amélie s širokým úsměvem vykročila Leigh a Sarah naproti. Stewart se omluvil, že není schopen pomoci s kufry. Levou nohavici měl opět prázdnou. Pospíšili si dovnitř.

Přes Ameliiny protesty jí Leigh pomohla uklidit, co zbylo ze svatby. „Všem – číšníkům, květináři i všem ostatním –jsem řekla, aby přišli zítra,“ vysvětlovala Amélie. „Kvůli Chadovu odjezdu to pochopili.“

Odnášely do kuchyně sklenice na punč a Stewart se Sarah na klíně sledoval poslední novoroční fotbalový zápas.

„Nepodržela jsem Chada, Amélie,“ přiznala se Leigh tiše. „Když nejvíc potřeboval moji podporu, nedala jsem mu ji. Musí být hrozně zklamaný.“

„Chápe to a miluje tě, Leigh. A přesto, jak ses před jeho odjezdem zachovala, ví, že ho taky miluješ.“

Tolik si přála tomu věřit. Očima plnýma úzkosti pohlédla na tchyni. „Opravdu si to myslíš?“

Amélie ji pohladila po ruce. „Vím to. Nejsem tchyně-šťouralka a nebudu strkat nos, kam nemám, ale pokud si o tom chceš promluvit, jsem dobrý posluchač.“

Odvaha, kterou v sobě našla, byla podrobena zkoušce, když v televizi sledovala poslední zprávy o požáru ve Venezuele. Bylo to tak příšerné peklo, že ovládlo hlavní světové zprávy.

Leigh se naštěstí několik dní dařilo zabíjet čas při práci v obchodním centru, když sundávali vánoční výzdobu. Člověk, kterého si na to najala, když myslela, že pojede na líbánky, byl po Novém roce odvolán z města. Bylo třeba naaranžovat květiny, které objednali namísto poinsetií.

Obyvatelé Saddle Club Estates byli zodpovědní každý sám za svou výzdobu a její odstranění. Leigh najala dva studenty, aby jí pomohli v Chadově domě. Ukázala jim, kam mají všechno uložit. Zatímco na ně čekala, stála vedle dodávky, rukou přejížděla po vybledlé karosérii a vzpomínala.

Večery byly nejhorší. Amélie byla ráda, že se může starat o Sarah, ačkoli Leigh se nabízela, že ji odveze k paní na hlídání. Takový návrh se ovšem setkal s velkými protesty. Stewart se nezdál vyvedený z míry skutečností, že má pod svou střechou další dvě ženské‘, a dál nerušeně řídil ranč.

Krmení dobytka se stalo velmi obtížné, když z Nového Mexika dorazila sněhová bouře, která nejenže přivála nízké teploty, ale také třicet centimetrů sněhu navíc. V západním Texasu nebyli připraveni zvládat víc jak nějaký ten poprašek a tato nadílka je na nějaký čas ochromila. Dálnice byly zavřené, ve školách a kancelářích dostaly nečekané prázdniny, každý se zdravým rozumem zůstal doma v teple.

Během druhého dne domácího vězení, byly Amélie s Leigh v kuchyni a připravovaly fondán. Stewart jel se svými muži nakrmit dobytek a vrátil se napůl zmrzlý. Díval se na televizi v obývacím pokoji a nedočkavě čekal na fondán.

„Leigh, Chad tě bude milovat navždy, jestli se tohle naučíš. Ten kluk dokáže sníst na posezení půl kila,“ ujistila ji Amélie a vložila rendlík s fondánem do hrnku se studenou vodou. „Teď se dívej. V tomhle je celé tajemství. Musíš si být jistá, že je…“

„Leigh, Amélie, rychle pojďte sem,“ volal z obýváku Stewart. V tu chvíli zapomněly na fondán a utíkaly k němu. Leigh se v první chvíli lekla, že se něco stalo Sarah, ale jediným pohledem zjistila, že dítě klidně spí.

„Stew…,“ začala Amélie, ale byla hned přerušena.

„Ššš. Poslouchejte,“ přikázal Stewart a ukázal na obrazovku.

Televizní reportér s mapou Venezuely za levým ramenem vykládal o dalším rozšíření ohně, který se vymkl kontrole už víc jak před týdnem.

„Úsilí expertů z Flameka se ukázalo jako bezvýsledné. Dnes se situace ještě zhoršila, když jedna z nádrží, v níž byly tisíce barelů ropy, explodovala. Byla umístěna ve skupině s dalšími nádržemi, a to dělá situaci kritickou. Bezpečnostní opatření našim reportérům nedovolují přiblížit se k ohnisku na menší vzdálenost než tři kilometry, takže další podrobnosti vám zatím nemůžeme sdělit. Rozšířily se zprávy o tom, že při explozi došlo ke zranění několika mužů. Avšak jejich totožnost ani rozsah zranění nebyly potvrzeny. I nadále vás budeme informovat okamžitě, jak získáme další podrobnosti. Nyní zpět k našemu programu.“

Stewart ovladačem vypnul zvuk. Leigh jako přikovaná dál zírala na obrazovku, kde právě nějaká žena v soutěžní hře vyhrála lednici a skákala radostí a líbala konferenciéra pořadu. Pro Leigh byla taková radost nad výhrou téměř obscénní, když jinde mohli být popálení, zranění… mrtví.

Dillonovi byli dostatečně citliví a neobtěžovali ji banalitami. Leigh věděla, že si také dělají starosti.

Odpoledne se vleklo. Nikdo neměl hlad, ale udržovali dojem normálnosti a jedli guláš, který Amélie dusila celý den.

Když krátce po šesté zazvonil telefon, zírali jeden na druhého, hledali výraz ujištění, že vše bude v pořádku, ale marně. Stewart se zvedl a šel to vzít.

Mluvil tiše a klidně, ale Amélie a Leigh pochopily, že se jedná o Chada. Když se Stewart konečně objevil ve dveřích, jejich nejhorší obavy se potvrdily.

„Byl raněn ještě s několika dalšími. Vezou je letadlem do Houstonu. Měli by se tam dostat včas.“

Leigh pevně stiskla oči. Mačkala si ruce sepjaté nad žaludkem. „Jak… jak…“

„Nevím, co se mu stalo, ani jak je to zlé. To byl úředník z venezuelské vlády. Jeho angličtina byla stejně špatná jako moje španělština. Nevím. Můžeme zavolat Flameco, ale obávám se, že jeho vedení nebude vědět o moc víc než my. Jediné, co můžeme udělat…“

„Já tam jedu,“ rozhodla se pevně Leigh a vykročila ke schodišti s úmyslem vyběhnout nahoru a převléknout se.

„Leigh,“ zarazila ji Amélie. „To nemůžeš. Ne, když nevíš, co tě tam čeká. Nenechám tě odjet do Houstonu samotnou. Kromě toho, počasí…“ Mávla rukou k oknu. Holé pekanové větve byly obalené vrstvou ledu. „Cesty k letišti jsou zavřené.

„Já jedu,“ trvala na svém Leigh. „Chad má letadlo. Má taky pilota. Odveze mě do Houstonu, i kdybych mu měla u spánku držet pistoli. Vy tady máte náklaďák,“ obrátila se na

Stewarta. „Dneska jste s ním rozvážel seno. Může mě dopravit na letiště. Jedu.“ Dívala se na ně s železným odhodláním. Pak se její obličej lítostivě stáhl. „Prosím, pomozte mi.“

Když pilot začal sestupovat na soukromou přistávací plochu v Houstonu, viděla blížit se světla runwaye. Let byl trýznivý. Dokud se jim nepodařilo vyletět ze sněhové bouře, byl malý letoun zmítán ledovým větrem. Leigh se od pilota nedočkala žádné útěchy, protože neustále mumlal něco o tvrdohlavých ženských, kterým Bůh nedal víc rozumu než slepici.

Bouře, která si pohrávala se severním Texasem, přešla nad Houstonem ve slabý déšť. Světla na runwayi probleskovala mokrým sklem. Letadýlko projelo kolem hangárů, v nichž byly soukromé stroje, a zamířilo k malému terminálu.

Leigh stiskla okraj sedadla a pomodlila se, aby na ni čekal vůz s řidičem, který ji, jak slíbil Stewart, odveze do nemocnice. I tak existovala možnost, že jede pozdě nebo dokonce… Ne! Bude v pořádku. Musí být.

Letadlo se skučením zastavilo a rozmrzelý pilot vypnul motory. Strčil si zpátky do pusy cigaretu, kterou předtím na Leighinu žádost zhasl, a utrousil: „Sme tady.“

„Děkuju vám.“ Rozepnula si pás a sestoupila po schůdcích, které pilot vyhodil ven. Cestovala nalehko, měla jen kabelu, do které v rychlosti sbalila pouze pár nezbytných věcí. Ještě jednou poděkovala pilotovi, který jí podal tašku a odkráčel k jednomu z hangárů.

Podpatky hlasitě klapaly na betonu, jak spěchala k osvětlené budově. Vešla prosklenými dveřmi a zamířila k jedinému zaměstnanci, kterého v opuštěné hale viděla.

„Já jsem paní Dillonová. Ceká tu někdo na mě?“

Krátkozrace si ji změřil od hlavy až k patě, zaregistroval kožich z rysa a dlouhé vlasy rozprostřené na límci. „Jesi vás tu někdo čeká, jo? To přesně nevim,“ protahoval. „Někdo tu snad měl bejt?“

Zahnala lákavou představu, jak ho praští do nosu, a prohlásila: „Stejně vám děkuju,“ a spěchala ke vchodu a dalšími skleněnými dveřmi ven. Chodník byl prázdný. Ulice také, jen u obrubníku parkovalo eldorado. Sklonila se, aie nikdo uvnitř nebyl.

Ramena jí poklesla. Kde je její odvoz do nemocnice? Stewart ji ujistil… „Hledáte mě?“

Srdce ji bouchlo do žeber. Prudce se otočila a kožešinový plášť kolem ní zavířil jako matadorova pláštěnka. Stál opřený ve stínu budovy. Kdyby ho neznala a nemilovala, lekla

by se ho.

Oblečení měl špinavé a jednu nohavici roztrženou až na stehno kvůli sádrovému obvazu. Druhá noha vězela v kovbojské botě pokryté bahnem a pocákané olejem. Džínovou bundu měl rozepnutou a pod ní rozhalenou košili. Kolem čela měl uvázaný šátek. O zeď se opírala berla.

Upustila kabelu na chodník, vratce se vrhla dopředu a skočila mu do náručí.

„Ach bože, Chade, miláčku, jsi… zlato… jsi v pořádku? Ty jsi zraněný… jsi zraněný?“

„Zabrzdi, zabrzdi. Ano, jsem v pořádku, a ne, nejsem zraněný kromě zlomené holeně.“

„Díkybohu,“ vydechla. „Myslela jsem…“ Dotkla se ho a dlaní zkoumala jeho trup, jako by se chtěla ujistit, že je živ. Když se uspokojila, že nemá jiná zranění, zvedla k němu oči. Několik dlouhých vteřin zírali jeden na druhého, žádali odpuštění a dostali je.

Chytl ji za ruce spočívající na jeho prsou. „Jsem tak rád, že jsi tady.“

Stoupla si na špičky a přitiskla svá ústa na jeho. Pevně ji objal a přivinul k sobě.

„Miláčku, lásko moje,“ promluvil, než se jejich ústa setkala v hladovém polibku, kterým si opět přísahali lásku v dobrém i zlém, v bohatství i chudobě, ve zdraví i nemoci.

„Chade,“ promluvila sotva dechu popadajíc, „dělali jsme si takové starosti. Dívali jsme se na zprávy a ty byly přímo hrůzostrašné. Potom nám zavolali z venezuelské vlády, žes byl raněn, ale nic víc jsme nevěděli. Ten úředník neuměl moc anglicky.“ Odmlčela se, aby se nadechla. „Zůstala jsem u tvých rodičů, když jsi… Zkrátka, nechtěli mě pustit, ale musela jsem tě vidět. Potřebovala jsem vědět, jak ti je, být s tebou. Všude je sníh a já musela…“

„To všechno vím.“

To jednoduché prohlášení jí vzalo slova z úst. Až do této chvíle ji nenapadlo pídit se po tom, jak věděl, že se tu s ní setká. „Tys věděl…“

„Asi před dvěma hodinama jsem volal domů. Táta mi řekl, jak jsi je všechny vyburcovala, bojovala s ohněm i vodou –nebo spíš se sněhem, jak to teď vypadá – jen abys mohla jet za mnou.“

Zrudla v rozpacích. „Mohl jsi přijít o velice dobrého pilota. Jsem si jistá, že po scéně, kterou jsem u něj doma vyvolala, ti dá výpověď. Nechtěl letět a já…“

„Táta mi odrecitoval tvůj monolog slovo od slova. Gil nepřenese přes srdce, že ho zastrašila stopětašedesát centimetrů vysoká modrooká bruneta.“ Uchechtl se. Jak jí to chybělo!

Dotkla se vlasů přepadajících přes šátek. „Co se stalo?“

Objal ji kolem pasu. „Nic dramatického. Tohle je zatraceně tlustý kabát,“ zavrčel. „Byl jsem dost daleko, když ta cisterna vybuchla. Instinktivně jsem se chtěl schovat jako všichni ostatní. Přistál jsem v díře a zlámal si nohu.“

„A ti ostatní, co byli zraněni?“

„Jsou ještě v nemocnici.“

„Samozřejmě, Chade,“ vykřikla a odstrčila ho. Když se vzpamatovala z prvotní radosti, že ho vidí živého, uvědomila si, že je zraněný. „Co je to se mnou? Nemáš tu přece co dělat. Měl bys být v nemocnici.“

„To mi sestra taky tvrdila. Snažila se mi podstrčit prášky, které jsem odmítl, tak mě chtěla uplatit koupelí – tu jsem taky odmítl a rozhodně jsem odmítl se svléknout. Ještě jsem neviděl ženu tak žhavou vidět chlapa bez kalhot.“

„Jak ta sestra vypadala?“ vyzvídala Leigh s očima přivřenýma předstíraným podezřením. „Šikovná, rázná a temperamentní typ?“

„Ne, ošklivá, rázná a vojenský typ,“ ujistil ji a poskočil na zdravé noze, aby si mohl opřít berli o druhou ruku. „Pojďme,“ popohnal ji k zaparkovanému eldoradu. Sám se i přes zlomenou nohu pohyboval překvapivě čile. „Omlouvám se, ale budeš si svoje zavazadlo muset odnést sama, a pokud jde o přenášení přes práh, musíš počkat na další příležitost.“

Cestou k vozu ho zasypala rychlými otázkami. „Kam jedeme? Řídil jsi cestou sem sám? Můžeš řídit? Komu tohle patří? Co budeme dělat?“

„Po pořádku. Do nejbližšího hotelu, ano, ano, zaměstnanci Flameka, který mi náhodou dluží laskavost, a to je hloupá otázka.“

„Ale tvoje noha,“ zaprotestovala a vklouzla na přední sedadlo. „Nejspíš potřebuje léčení.“

„Ty jsi nejlepší lék na všechny rány, které si dovedu představit.“ Berli pohodil dozadu a nastartoval. Potom se naklonil a mlaskavě ji políbil. Očima se vpil do jejích. „Mám právo na jednu svatební noc, a i když tohle není Cancún, připrav se na líbánky.“

„Byla jsem tak vystrašená,“ svěřila se Leigh.

Leželi na plyšové posteli v novomanželském apartmá hotelu Warwick. Leigh by klidně souhlasila s mnohem skromnějším ubytováním, ale Chad trval na stylových líbánkách. Leigh usoudila, že recepční budou mít aspoň po léta o čem hovořit. Očekávali čerstvě oddaný pár právě ze svatby a muselo je nemálo překvapit, když se objevili Dillonovi s podezřele malým zavazadlem. Ženich vypadal jako člen motocyklového gangu, který přežil válku s nepřátelskou bandou, a nevěsta na sobě pro změnu měla džíny, rolák a kožich z rysa. Ovšem pevně věřila, že upjatý personál nikdy neviděl šťastnější pár než pána a paní Dillonovy.

„Ale všeho jsi nechala, nedopustilas, aby tě něco nebo někdo zadržel,“ prohlásil Chad. „Když jsem mluvil s otcem a on mi prozradil, že ses za mnou rozletěla teď v noci, ne –

mohl jsem tomu uvěřit. Ačkoliv mohl. Od začátku jsem tvrdil, že jsi ta nejstatečnější žena, jakou znám.“

Leigh si pohrávala s tmavými chloupky na Chadově hrudi. Navrhla mu koupel a umyla ho houbou, což od ní přijal s radostí. A aby to bylo spravedlivé, vyměnili si místa a Chad měl to potěšení poskytnout jí stejné služby. Nyní leželi nazí nataženi na široké posteli, ponořeni do romantického ovzduší pokoje, který byl zařízen k tomu, aby vyvolával přesně takovou náladu.

„To nebyla statečnost, co mě sem hnalo. Byla to láska. Chtěla jsem za tebou.“

Sjel ukazováčkem od nosu do koutku úst. „Dokonce i po tom, co jsem tě ve svatební den opustil?“ škádlil ji.

„Tos musel. Teď už to vím. Tehdy jsem to věděla taky. Promiň mi, že jsem se tak chovala a říkala ty ošklivé věci.“

„Mělas k tomu plné právo.“ Přitáhl si její hlavu ke své a lačně ji políbil. „Ještě před svatbou jsem dal výpověď.“

Užasle na něj zírala a srdce jí divoce bušilo. „Ty… tys dal výpověď?“

„Ano. Pamatuješ, jak jsem mluvil o tom, že školíme nové rekruty? Dohodli jsme se na mém odchodu pod podmínkou, že za sebe vycvičím náhradu. Vyžádal jsem si měsíc volna na svatbu – naplánoval jsem prodloužené líbánky – ale když vypukl ten požár a oni viděli, že to nebude žádná legrace, bylo jasné, že nováčci to nemohou zvládnout. Jeden ze zkušených mužů měl nohu na kladce.“

„Proč jsi mi tohle neřekl, než jsi odešel?“ Pak nasadila kajícný výraz. „Já vím, nedala jsem ti k vysvětlování příležitost.“

„Musel jsem jít, Leigh. Prosím, věř mi.“

„Věřím,“ odpověděla po pravdě a sklonila se, aby ho políbila na tvář.

„Ale už nikdy nebudu nucen tě opustit. Ta noha mě na chvíli udrží mimo provoz. Než se to zahojí, odejdu od společnosti s vědomím, že za mě mají kvalifikovanou náhradu. S Flamekem se rozejdu v dobrém.“

„Nemůžu to po tobě žádat, Chade.“

Zašklebil se. „Stejně jako s tou dětskou postýlkou. Nežádáš. Dělám to dobrovolně.“ Zvážněl. „Při té práci jsem si užil báječné časy, Leigh. Bylo to dobrodružství, které se poštěstí jen málo mužům. Vydělal jsem víc peněz, než jsem mohl utratit, ale měl jsem dost rozumu, abych je správně investoval. Miloval jsem tu práci, odvahu, uspokojení z vědomí, že zachraňuju životy druhých.“

Byla to téměř ozvěna otcových slov, když se pokoušel Leigh vysvětlit, proč měl rád svou práci.

„Ale tebe miluju mnohem víc. Sarah miluju víc. Mám rád náš společný život. Potloukat se po světě s partou drsných chlapíků, vidět místa, kde jsem byl už několikrát, bojovat s požáry, to už pro mě nemá tu přitažlivost. Chci se věnovat svým obchodům blíž k domovu, vychovávat svou dceru a pořídit nějaké bratříčky a sestřičky, milovat svou ženu.“

„Jsi si jist, Chade? Jsem ochotna smířit se se vším, co uděláš. Nedokázala bych žít s vědomím, že jsem tě přinutila k něčemu, co se ti příčí.“

Chadův ďábelský škleb a jiskřící oči ji měly varovat, že jejich rozhovor nabírá jiný směr. „Povím ti o něčem, co se mi rozhodně nepříčí a co jsem v posledních týdnech nemohl dělat.“

Ruka si našla svou cestu pod pokrývkou. „Tohle se mi líbí.“ Uchopil její ňadro do dlaně a s klamnou nenuceností ho začal hníst. „Tuhle činnost zbožňuju,“ prohlásil a věnoval se bradavkám. „Tohle zbožňuju.“ Odhodil pokrývku a sklonil hlavu. Zaměstnal ústa, jazyk i zuby.

„Víš, jak moc tě miluju, Leigh?“ položil jí otázku. „Víš to?“

„Ano, vím. Já tebe taky miluju. Miluju tě,“ šeptala téměř neschopna řeči. Rukama laskal celé tělo. Hladil ji po zádech, prsou, plochém břiše, štíhlých nohou, po ženském království mezi nimi.

„Sladká… Miluju tě, Leigh. Od začátku, od okamžiku, kdy ses ke mně se slepou důvěrou upnula, tě miluju. Miláčku, dotkni se mě takhle ještě… to je ráj.“

„Tolik jsem se bála, že se ti něco stane a ty se nedozvíš, jak tě miluju. Strašně moc.“

„Nikdy jsem o tom nepochyboval.“

„Ach… Chade… prosím, tam… tam.“

„S radostí.“ Jako vždy ji jeho doteky přivedly do vytržení, kde cítila jen jeho a nic jiného. Měl Leighino srdce, duši i tělo, a vzal si je s jejím plným souhlasem. Vlnila se v rytmu jeho pohybů a cítila, jak je oba unáší proud citů.

„Chade, tvoje noha…? Co sádra…?“

„To je v pořádku,“ ujistil ji. „Věř mi.“

Věřila.