Sandra Brown

Texas! 01. Šťastný Lucky

Kapitola 1

Ve vzduchu visel malér a na něco takového neměl Lucky Tyler ani trochu náladu. Usazený na barové stoličce, pomaloučku polehoučku upíjel druhou whisky s vodou. Znovu ho otrávil ten neotesaný mužský řehot, který k němu dolehl z kouta hospody. Rychle se tím směrem podrážděně ohlédl.

„To jsem si mohl myslet, že tuhletu Prcek Alvin nepřehlídne,” řekl barman.

Lucky odpověděl jenom zamračením. Obrátil se zpět k svému pití, vtáhl hlavu mezi ramena a ještě víc se na barové stoličce nahrbil. Řekl si, že kdyby ta holka neměla o pozornosti prcka Alvina nebo jiného chlápka zájem, do baru by sama nelezla.

Nazvat tenhle podnik barem, to je náramná lichotka, pomyslel si. Byla to každým coulem špeluňka, pouhopouhá nálevna, nic víc.

Otevřeli to tady za dob rozkvětu před takovými padesáti lety. Dávno předtím, než se podnik zmohl na zářící neonovou hvězdu venku na průčelí, než do něho zavedli vodu a kanalizaci, se zde za prohibice prodávala pašovaná kořalka nejrůznějším pobudům, hledačům nafty a děvčatům, která je utěšovala, když vrty vyschly, nebo shrábla jejich peníze, když na černé zlato narazili.

Kam až paměť sahala, neměla putyka u hlavní silnice jméno a neměla ho ani dnes. Místní jí jednoduše říkali „hospoda“.

„Dáme si po práci spicha na skleničku v hospodě,” říkalo se. Stavovali se tam úctyhodní muži stejně jako ti, co měli k solidnosti na hony daleko. Ale slušná žena by sem zanic nevstoupila. Pokud do tohoto podniku některá zašla, přišla tam za jediným účelem.

V okamžiku, kdy se žena bez doprovodu objevila ve dveřích, začal hon. To se rozumělo samo sebou.

Proto se také Lucky o blaho ženy, kterou obtěžovali Prcek Alvin a jeho ještě nechutnější kumpán Jack Ed Patterson, příliš nestaral.

Když se však z kouta ozval další výbuch smíchu. Lucky tam znovu vrhl rychlý pohled. Udivilo ho hned několik věcí. Na popraskaném umakartovém stolku stála před ženou láhev piva a vedle zpola naplněná sklenice. Musela o ni požádat, protože v tomhle lokále se pivo obvykle neservírovalo se sklenicí, a to ani ženám. Zvláštní, že požádala o sklenici.

Nebyla ani nijak nápadně oblečená. Vypadala dobře, to ano, nalíčená však byla decentně a její oblečení mělo úroveň a švih. Nebyla to žádná z těch obyčejných holek na lovu nebo dokonce hospodyňka, která hledá rozptýlení od každodenních povinností nebo se chce pomstít nepozornému manželovi. Vůbec ji nedokázal zařadit a to ho mátlo.

„Jak dlouho už tady je?“ zeptal se barmana.

„Přišla tak půlhodinku před tebou. Znáš ji?“

Lucky zavrtěl hlavou.

„Pak teda najisto nebude tady z vokolí.“ Barman se na celé kolo rozřehonil, čímž naznačil, že má Lucky o místní ženské populaci mnohem přesnější přehled než statistický úřad. Což bylo pravda.

„Hnedka jak přišla a objednala si pivo, vyjeli po nijak vosy na med. Samo že se všichni klidili, když Prcek Alvin projevil víc než jen přelétavej zájem.“

„Na něho ženské letěj, to teda jo,“ komentoval Lucky sardonicky.

Alvinovi se říkalo Prcek čistě jen proto, že byl poslední z šesti potomků, které Cagneyovi přivedli na svět. Při své téměř dvoumetrové vvšce vážil kolem sto pětačtyřiceti, z toho patnáct kilo nabral od doby, co před několika lety odešel z národní fotbalové ligy.

Když hrál za Denver Broncos jako obránce, spiskal svému týmu nepříjemnost. Jeden z jeho zásahů totiž odskákal nováček protivníka poškozeným viděním, koktavostía důchodem.

Zastavení útočníka bylo tak nepřiměřeně tvrdé, že sámAlvin si přitom vykloubil rameno. Vedení fotbalového družstva s ním na konci sezóny neprodloužilo smlouvu a použilojeho zranění jako důvod. Říkalo se však, že byli rádi, že majívýmluvu, jak se ho zbavit. Když ho propustili, Prcek Alvin se vrátil domu do východního Texasu a navázal tam, kde před lety skončil jakožto nejodpomější ničema v Milton Pointu. Ještě se nepřestal považovat za mimořádné fotbalové eso.

Dnes večer však na ženu, kterou si vyhlédl, nezabíraly anijeho pochybní šarm, ani pověst. Dokonce i přes zešeřelou, zakouřenou místnost Lucky viděl, že je každou minutou víca víc nesvá.

Lucky neslyšel, o čem spolu hovoří, kvůli baladě, kterouz hrací skříně vyřvával George Straight, ale když Prcek Alvin položil ženě na rameno svoji masitou ruku, nemohlo býtpochyb, co si o jeho milostné předehře myslí. Setřásla muruku a sáhla po kabelce. Pokusila se vyklouznout z boxu, alepůldruhého metráku Prcka Alvina Cagneyho spolu s jehonohsledem Jackem Edem Pattersonem, který si nedávnoodkroutil trest v Huntsvilleském vězení za ozbrojené přepadení, jí bránilo v úniku.

Lucky si povzdechl. Bude muset zasáhnout, a ať se propadne, jestli se mu do toho chce. Měl za sebou pekelný týden.Rodinný podnik se hroutil a půjčka byla splatná už za čtrnáctdní. Susan se zmiňovala, jak by se jí na levé ruce vyjímaldiamantový prsten. Poslední, co mohl potřebovat, byly dohady s párkem ničemů jako Prcek Alvin a Jack Ed.

Ale co kdyby si za oběť vyhlédli jeho mladší sestru Sage?Taky by byl rád, kdyby jí nějaký slušný chlápek přišel na pomoc. Sage je ovšem dost chytrá, aby se do takovéhle šlamastyky nedostala. Ale jen proto, že nějaká žena nemá dost rozumu, nemůže člověk nechat její čest napospas.

Otec mu vštípil, a jeho o rok a půl staršímu bratru Chaseovi rovněž, že když dáma řekne ne, znamená to ne. A tečka.Není o čem se bavit. Třebas to od ní nebylo slušné dělat načlověka oči a pak si to na poslední chvíli rozmyslet, ale i takzněla odpověď jednoznačné ne. A matka od něho očekává,že se bude ke každé chovat zdvořile, bez ohledu na to, jestlita žena za to stojí.

Ještě dnes mu zvonilo v uších, když si připomněl, jakoumu matka uštědřila lekci, když v deváté třídě přinesl domůnáramný drb, že Drusilla Hawkinsová „si to odbyla” minulousobotní noc v jednom podniku, kam se zajíždělo auty. O tom,co se odehrálo na zadním sedadle modrého dodge jejího přítele,se povídalo po celé škole.

Laurie Tylerová se nezajímala o šťavnaté detaily pádu slečny Hawkinsové. Nesmlouvavě dala svému synovi najevo, aťse radši stará, aby ho nikdo neslyšel, jak pomlouvá nějakoudívku, byť byl zdroj těch pomluv jakkoliv spolehlivý. Dostalose mu napomenutí, aby se choval ke každé ženě a k jejípověsti - s respektem a úctou. Zůstal jako opařený a to napomenutí si pamatoval dodnes, téméř dvacet roků, do zralého věku dvaatřiceti let.

Znovu neslyšně zaklel a odstrčil zbytek pití. Některé věcičlověk udělat musí, ať chce nebo ne. Zastat se ženy předAlvinem a Jackem Edem mezi ně patří.

Vyhákl nejdřív jednu, potom druhou nohu ve vysokýchbotách z chromované kruhové trnože barové stoličky. Prudce se otočil na kaštanově hnědém koženkovém sedátku,vyhlazeném nespočetnými zadky.

„Bacha. Lucky.” varoval ho barman. „Nalejvali se tady celývodpoledne. Víš, jakej je Prcek Alvin zzvlášť, když se vožere.Jack Ed má taky najisto po ruce nůž.“

„Nestojím o žádný malér.”

„Třebas ne, ale když polezeš Alvinovi do zelí, máš ho nakrku.“

Všichni v místnosti neomylně vycítili. Že něco visí vevzduchu: protože jen co se Lucky sesunul ze stoličky u baru,poprvé za celé hodiny zmlkly zvonky na hracích automatech.Řada videoher nepřestala pípat a cvrčet a vyšlehávat kaleidoskop elektronických barev, ale hráči se od nich zvědavéodvrátili, jak zaznamenali náhlou změnu ovzduší. Rozhostil se vyčkávavý klid před bouří. Pijáci u baru a v boxech ustaliv hovoru a sledovali, jak Lucky sebevědomě kráčí místnostík boxu, kde ta žena na pobaveném Prcku Alvinovi žádala, abyji nechali odejít.

„Ráda bych už š1a.”

Její klidný tón Luckyho nezmátl. Pohledem nervozně těkala z jednoho muže na druhého. Jack Ed byl vedle PrckaAlvina střízlík, ale šla z něho svým způsobem hrůza. Měl baziliščí pohled a usmíval se jako šakal. Nenaletěli na její naznačený odpor o nic víc než Lucky.

„Cože máš tak naspěch, kotě?” zavrkal Prcek Alvin. Naklonilse nad ni tak, že se přikrčila až do rohu boxu. „Právějsme se začali bavit.”

Jack Ed se rozřechtal, jak jeho kumpán chytře zvolil slova.Když se ale za ním ozval Lucky, smích mu zmrzl na rtech.

„Neřekl bych, že se dáma baví, Alvine.”

Prcek Alvin se obrátil s hbitosti a grácií býka, kteréhoněkdo zatahal za ocas.

Lucky tam stál, palec mel zaháknutý za pásek, rukou volněsvíral zdobenou kůži a druhou se přidržoval zašlého mosazněho věšáku na klobouky, připevněného na hraně vedlejšíhoboxu. Nohy měl překřížené a milese usmíval. Avšak vyzývavý sklon jeho tmavé plavé hlavy a chlad v modrých očíchnasvědčovaly, že přátelský tón jeho hlasu má k sympatiidaleko.

„Padej, Tylere. Nic ti po tom není.“

„Já zas myslím, že je. Jelikož takovej nadélanej nádiva jakoty není zřejmé u dámy vítanej, hodláš ji i nadále otravovat?“laicky pohlédl na ženu, lenivě mrkl a hřejivě se na ni usmál,čímž už řadu žen připravil o rozvahu a snadno je přiměl svléknout šaty.

„Ahojky. Všechno dobrý?“

Prcek Alvin se zvedl, zamručel a těžkopádné pokročil o dvakroky k Luckymu. Měl proti němu k dobru deset centimetrua dobře padesát kilo. Rozmáchl se pěsti zvíci šunky na Luckyho hlavu.

Napohled nonšalantní Lucky byl ovšem na ten výpad připraven. Hbitě ustoupil doleva, vyhnul se tak ráně a zároveňvrazil Jacku Edovi loket pod bradu. Kdekdo v lokále zaslechl,jak mu vlčí zuby cvakly. Jack Edse kymácivě složil na nejbližší hrací automat a ten spustil řinčivou zvonkohru.

Jen co se pro tu chvíli zbavil Jacka Eda, otočilse tak, ženastavil pravé oko přesně do rány Alvinovy pravé pěsti. Kdyžbylo Luckymu dvanáct, kopl ho do hlavy kůň. Po tom kopanciupadl do bezvědomí, ale nebolelo ho to zdaleka tolik jakoAlvinova rána.

Bolest mu projela celým tělem. Kdyby si dopřál čas té bolesti povolit, v žaludku by se mu vzbouřily ty dvě whiskys vodou. Teď věděl, že musí buď ve rvačce pokračovat, nebozhynout pod zuřivýma rukama Alvina Cagneyho.

Štamgasti ho začali povzbuzovat - až na ty, co se báli Alvinovy msty. Věděl, že jedinou jeho výhodou je hbitost a mrštnost, a tak sklonil hlavu a vrazil Alvinovi rameno do žaludku,čímž hromotluk ztratil rovnováhu.

Náhlý výkřik ho upozornil, že se Jack Ed vzpamatoval.

Bleskurychlese otočil, právě včas, aby zatáhl břicho, jak poněm Jack Ed vyjel svým neblaze proslulým nožem. Luckymu vykopl napřažený nůž z ruky a zprudka ho udeřil hranouruky přes ohryzek. Bývalý kriminálníkse překotil na stolek,v troskách se sesul na podlahu a zůstal vedle něho v bezvědomí ležet rozplácnutý v rozlitém pivu a tříšti skla.

Lucky se obrátil zpátky čelem k Alvinovi. Bývalý fotbalovýútočník vypadal jako rozdráždčný obr z Grimmovy pohádky.Přikrčil se a chystal se k výpadu.

„Nechte toho!“

Žena už v boxu neseděla. S rukama v bok ostře oslovilaoba muže, i když ji vzal podle všeho na vědomí jedině Lucky.Prcek Alvin měl oči zrudlé vztekem. Nozdryse mu nadouvaly jako měchy.

„Uhněte, nebo přijdete ke zranění!” křikl na ni Lucky.

„Přeji si, abyste přestali. Chováte se jako…“

Prcek Alvin ji nevěnoval víc pozornosti než dotěrné mouše, máchl po ni rukou a škrtl ji o ret, až jí vytryskla krev.Zavrávorala.

„Ty parchante,” zavrčel laicky. Nikdo, kdo udeří ženu, sinezaslouží čistý boj. Vymrštil nohu ve vysoké botě a divocekopl protivníka do rozkroku.

Na okamžik zůstal Alvin bez pohnutí, jako by ho ve stojidrželo jen prudké oddychování přihlížejících. Pak se popadlza zasažené místo a zřítil se na kolena, až se rozdrnčelovšechno sklo v budově. Nakonec obrátil oči v sloup a padlobličejem do kalužiny piva vedle Jacka Eda.

Lucky se několikrát s úlevou nadechl a zkusmose zlehkadotkl natékajícího oka. Ztuhle přistoupil k ženě, která sepokoušela zastavit krvácení ze rtu papírovým ubrouskem.

„Jste v pořádku?”

„Neskonalé díky.” řekla štiplavě. „Náramně jste tomu pomohl.”

„Co-“

„Lucky,“ křikl na něho barman, „jde sem šerif.“

Lucky zhluboka vydechl, když přehlédl paseku, kteroubitka nadělala. Rozbité sklo, rozlité pivo, zpřevracené popelníky zanechaly na podlaze, kde ležela dvězle zřízená těla,nechutnou spoušť.

A ta nevděčná holka, jejíž čest on pitomec bránil, je naštvaná na něho.

Některá dnyse může člověk třeba na hlavu postavit,a všechno je špatné. Založil si rucc v bok a s hlavou skloněnou zamumlal: „Zatraceně.“

Kapitola 2

Šerif Patrick Bush obhlížel Prcka Alvina i Jacka Eda a ohromeně vrtěl hlavou. Alvinse převaloval z boku na bok, sténala držel se za slabiny. Jack Ed setrvával v požehnaném bezvědomí.

Šerif si přesunul zápalku z jednoho koutku úst do druhéhoa pohlédl na Luckyho zpod široké krempy stetsonu. „A tojako proč jsi s těmi dvěma tak zatočil?“

„To jsem mohl vědět, že to bude na mě.” zamumlal Lucky,prohrábl si prsty husté vlasy a odhrnul si je z čela.

Šerif ukázal Luckymu na břicho. „Jsi zraněnej?”

Až v tuhle chvíli si Lucky všiml, že na něm košile visí v cárech. Nůž Jacka Eda mu přes břicho vyťal tenký rudý oblouk.

„To je dobrý.“

„Potřebuješ sanitku?”

„Hernajs, ne.” Setřel si pramínek krve rozervanou košilí.

„Začni to tu dávat do pořádku.” nařídil šerif svému zástupci, který přišel s ním. „Cose tady semlelo?“ zeptal seLuckyho.

„Dovolovali si na ni a jí se to nelíbilo.“

Bush pohlédl na ženu, která stála opodál a tiše zuřila. Mělasnahu už odejít, ale vyzvali ji, ať zůstane, dokud jí šerif nepoloží pár otázek.

„Není vám nic, madam?” Šerif znepokojeně hleděl na jejíret. Měla ho trochu nateklý, ale už nekrvácel. Navzdory nepřirozené plnosti dokázala rty sevřít do zarputilé tenkéčárky.

„Jsem v naprostém pořádku. A byla jsem v naprostém pořádku, dokud tadyhle sir Galahad nevzal věci do svých rukou.“

„Omlouvám se,“ odsekl Lucky. „Myslel jsem, že vámpomáhám z bryndy.”

„Pomáháte? Tomu říkáte pomoc?“ Rozhodila doširoka paže a zahrnula do toho gesta napáchanou škodu. „Jedině jstenadělal zbytečnou paseku.“

„Je to pravda, Lucky?“ zeptal se šerif.

Lucky na ni upřel pohled a měl co dělat, aby se ovládl.„Zeptejte se svědků,“ řekl.

Šerif metodicky okolostojící jednoho po druhém vyzpovídal. Všichni mumlavě Luckyho tvrzení podpořili. Žena každému uštědřila pohrdavý pohled.

„Můžu teď odejít?“ zeptala se šerifa.

„Jak jste přišla k tomu poranění na rtu, madam?“

„To ta gorila,“ pokývla na Prcka Alvina, čímž potvrdilaLuckyho verzi.

„Co jste zde dělala?“

„Nezeptal jste se, co zde dělali oni,“ namítla a ukázala namuže kolem sebe.

„Vím, co tady dělali,“ odpověděl Bush. „Co mi řeknete?“„Pila jsem pivo,“ odsekla odměřeně.

„Ty muže jste nijak nepovzbuzovala, viďte? Víte, co mámna mysli. Mrkání, koketování, takovéhle věci.“

Neuráčilase odpovědět a pouze na něho upírala nepokrytézhnusený pohled, že si vůbec dovolil s něčím takovým přijít.Pat Bush si o ní nemyslel, že patří k těm, co pravidelněvysedávají po barech. Za dvacet let ve službě srovnával uždost hospodských rvaček, aby od pohledu rozpoznal holku,která výtržnosti vyvolává.

Tahle byla jiná. Neměla vyzývavé oblečení ani vystupování. Spíš než aby na sebe mužskou pozornost strhávala,vyzařovalo z ní jednoznačné „Nedotýkat se!“ a zdálase přístupná asi jako dikobraz.

Víc ze zvědavosti než z jiného důvodu se zeptal: „Vy tuněkde bydlíte?“

„Tady ve městě ne.“

„Kde bydlíte?“

„Jenom jsem Milton Pointem projížděla,” odpověděla vyhýbavě. „Cestou na dálnici.“

Šerif Bush si pošoupl klobouk do čela, aby se mohl poškrábat na temeni. „No dobře, madam. Až budete příště jenomprojíždět, vyberte si jiný podnik, kam si zajdete na pivo.Podnik pro dámy vhodnější.“

Lucky si odfrkl, čímž nepokryté naznačil, že označení dáma jí nepřísluší.

„Budu to mít na paměti, šerife.“ Věnovala Luckyinu dalšímrazivý pohled, pak si přehodila řemínek kabelky přes rameno a namířila si to ke dveřím.

„Nechcete podat žalobu kvůli tomu poraněnému rtu?“zavolal za ní šerif Bush.

„Chci jedině odtud pryč.“ Rozhodně došla ke dveřím a vyšla do šera končícího dne. Ani se neohlédla.

Její odchod sledovali v lokále všichni. „Potvora jedna nevděčná,“ zavrčel Lucky.

„Říkals něco?” naklonil se k němu šerif.

„Nic. Podívej, musím taky vypadnout.“ Rychlý pohled zaprášeným oknem mu řekl, že žena nastupuje do maléhočerveného auta, do jednoho z těch hranatých vozů cizíchznaček, která jsou od sebe k nerozeznání.

„Drž se zpátky, Lucky,“ řekl šerif Bush přísně. „Varuju těnaposled, že jestli se ještě jednou zapleteš do rvačky-„

„Já tohle nezačal, Pate.”

Ačkoliv Pat zde byl z moci úřední, Lucky ho oslovil jakorodinného přítele, kterým byl, jako člověka, který ho houpal na kolenou, když ještě nosil plenky. Lucky Patovu uniformusice respektoval, ale strach mu nenaháněla.

„Komu budeš věřit? Mně, nebo jim?“ zeptal se a ukázal naty dva zraněné.

Červený vůz vjížděl na dvouproudovou výpadovku a jehozadní kola vířila oblak prachu. Lucky znovu ztratil trpělivosta obrátil se k Patovi, který na Tylerovy mládence tak bedlivědohlížel, že mu unikla jen málokterá z jejich eskapád. Kdyžbyli ještě kluci, nachytal je jednou, jak kradou jablka v tržnici.Jindy v noci o Všech svátých převraceli na naftovém polipřenosné záchody. Přistihl je, jak pijí svoji první láhev whisky za lavicemi fotbalového stadionu. Cestou domů jim promluvil do duše o záludnostech nezodpovědného pití, načežje předal jejich tátovi k otcovské „domluvě“. Před dvěmalety nesl rakev při pohřbu Buda Tyiera a plakal usedavě jakoskutečný člen rodiny.

„Jsem zatčenej, nebo ne?“ zeptal se ho Lucky.

„Vypadni.“ utrhl se na něho šerif. „Počkám tady, až tismradi přijdou k sobě.“ Šťouchl do Prcka Alvina a Jacka Edašpičkou kožené boty. „Pro změnu zkus něco chytrého a jdijim den dva z cesty.“

„Samo.”

„A ať se ti máma radši podívá na tu ránu.“

„To je dobrý.“

Lucky mrskl pětidolarovou bankovku na barový pult naútratu za pití a vyřítilse ze dveří. Všiml si, že červené autozamířilo na hlavní na západ, a vzpomněl si, že říkala, že mánamířeno na dálnici, která byla odtud několik mil. Přehouplse do svého postaršího mustangu se sklápěcí střechou a vyrazil za ní, co to jen šlo.

Slečně Cimprlich neprojde tak snadno, že ho takhle utřela.Riskoval kvůli ní život. Jedině štěstí a dobře načasovanémuúhybu má co děkovat, že se seznámil jenom se špičkouJackova nože. Oko mu nateklo, že ho měl teď skoro zavřené,a lebkou jako by se mu provrtával nebozez. Kvůli té nevděčné zrzavé káče bude teď kolik dní vypadat příšerně.

Zrzavé? Popřemýšlel o tom.Jo, tak nějak. Tmavá rudovláska. Tizian.

Jak vysvětlí natlučený obličej matce a Chaseovi, který muzrovna ráno kladl na srdce, že je důležité, aby se právě teďdo ničeho nezapletli.

Tylerova těžební a strojní společnost stojí totiž před bankrotem, pokud se jim nepodaří přesvědčit banku, aby jimpovolila zaplatit na jejich půjčku pouze úroky a odložila hlavníplatbu přinejmenším o šest měsíců. Lucky by se neměl ukazovat po městě s monoklem na oku. Kdo touží po tom, prodloužit úvěr nějakému rváči?

,,Co táta umřel,“ říkal ráno Chase, „každej pochyboval,že bychom ty a já dokázali řídit Tylerovu firmu stejně dobřejako on.“

„To není naše vina, že cena ropy tak drasticky klesla a zarazila se.“

Což byl argument, ke kterému nebylo třeba nic dodávat.S ropou přímo nepracovali, ale nejistý trh a jeho katastrofálnídopad na texaskou ekonomiku je stejně zasáhl. Zařízení,která Tylerovi půjčovali, nevynášela v posledních měsícíchžádný zisk. Žertovali o tom, že budou mít skladiště staréhoželeza.

Oba bratři se zoufale snažili připadnout na něco, co byoživilo podnik a přineslo nějaký příjem. Mezitím banka nemínila už dál tolerovat jakoukoliv nezaplacenou půjčku. Ačkoliv většina členů ve vedení banky byli celoživotní přátelérodiny, nemohli si dovolit brát na ně zřetel donekonečna,když se tolik bank, a především v Texasu, pokládalo.

„Přinejlepším jim můžeme dát najevo,“ řekl Chase, „žemáme v úmyslu zaplatit, co nejdříve to půjde, pokusit seoživit podnik a nezaplést se do žádných malérů.“

„Ten poslední přípodotek patří mně, řekl bych.“

Chase se na mladšího bratra dobrosrdečné usmál. „Kdyžjsem se já už usadil a mám milující manželku, zůstáváš holkařv rodiné ty. Všichni čekají, až se vybouříš a dáš pokoj.“

„No, už to mám možná za pár.“ podotkl Lucky sklíčeně.

Chase se té narážky mazaně chytil a zeptal se: „Jak se vedeSusan?“

Když si teď na ni Lucky vzpomněl, zasténal. Nebo možnázasténal proto, že když zabočil s mustangem na nájezdovourampu dálnice a hnal se po ní, šrám na břiše se mu znovuotevřel a začal bolet.

„Hrom do té ženské,“ zaklel a sešlápl plyn k podlaze, abyzmenšil vzdálenost mezi sebou a pomrkávajícími zadnímisvětly, za kterými se řítil.

Ještě nevěděl, co udélá, až ji skutečně dostihne. Pravděpodobně nic víc, než že se bude dožadovat omluvy, že s nímjednala tak nadutě, když riskoval zdraví a život, aby ji ochránil před obtěžováním.

Když si ale vybavil, jak opovržlivým ho sjela pohledem,jako by byl kus žvýkačky, co sejí přilepil na podrážku, spočítal si, že se mu té omluvy nedostane tak snadno. Nevypadalanijak poddajně.

Ženy. Byly jeho prokletím i potěšením. Nedokázal s nimižít. A už vůbec ne bez nich. Po zvlášť trpkých milostnýchavantýrách se nesčetněkrát zapřísahal, že toho nechá. Vědělvšak, že ten slib nikdy nedodrží.

Ženy miloval - jejich oblečení, jejich vůni, vše, co k nimpatřilo. Líbil se mu jejich smích i jejich slzy i jejich úpornýsmysl pro detail, jakkoliv to bylo nékdy k zbláznění. Měl nanich rád všechno, čímse lišily od něho samého. Od jejichrozčilujícího zvyku platit drobnými, jen aby nemusely měnitbankovku, až po křivky jejich těl. Podle jeho mínění znalcebyla vrcholným dílem Božím ženská pleť.

Pokud však s nimi nebyl v posteli, byla s nimi neskonaláotrava.

Příkladně ta rozvedená v Marshallu. Nikdy jí nebylo nicvhod a řečnila a řečnila, až mu z jejího hlasu naskakovala husí kůže, jako když nehty zajedou do křídy. Jediné když spolubyli v posteli, tak na nic nenadávala. To jen předla.

V poslední době se zapletl také s jednou, co byla posedlápo darech. Kdyby jí pokaždé, co se viděli, něco nepřinesl,jakoukoliv cetku, hluboce by se urazila. Jedině hodiny milování jí dokázaly vrátit dobrou náladu. A pak tu byla prodavačka z dragstoru. V posteli byla chytrá a nápaditá - mimo nineměla ani tolik fištronu jako nejbližší kůl v plotě.

Susan Youngová byla ovšem docela jiná. Ta chytrá byla.Možná až moc. Měl podezření, že mu odpírá milostné potěšení: protože ho chce vidět, jak stoji u oltáře vyfešákovanýve smokinku a kouká se, jak se nese lodí Prvního metodistického kostela v dlouhé bílé róbě za zvuků svatebního pochodu z Lohengrina.

Susan bydlela s rodiči a po té neradostné dopolední rozmluvě s Chasem k ní Lucky zašel na oběd, jak měli domluveno. Obývali impozantní dům na půldruhaakrovém pečlivěudržovaném pozemku v centru města a její otec Gcorgc bylvelké zvíře v bance, kde měla Tylerova těžební a strojní společnost úvěr. Jen co služebná sklidila ze stolu. Gcorge sevrátil do banky a paní Youngová se omluvila, že půjde nahoru,a zanechala Luckyho se Susan samotné.

Přitáhl si ji do náruče a políbil ji. Když od sebe odstoupili,olízl si rty a vzdychl: „Lepší než Clařin jahodový koláč,“ čímžpřipomněl opulentní moučník, který hospodyně servírovala.

„Někdy si myslím, že jediné, co ode mě chceš, jsou polibky.” Přejel ji pohledem a zaznamenal našpulená ústa a malávyzývavá ňadra, která jí napínala blůzu. Sevřel jedno do dlaně. „To zdaleka není všechno.“

Susan se mu vykroutila. „Lucky Tylere, budeš se chovat,jak se sluší a patří? Matka je nahoře a Clara v kuchyni.”

„Tak pojďme někam jinam,“ navrhl v návalu inspirace. Jejich dům byl neosobní a ponurý a nepříjemně mu připomínalpohřební ústav, což milostné hrátky přímo dusilo. Nebylo seco divit, že se v takovém prostředí Susan chová zdrženlivě.„Musím zajet dneska odpoledne k Hendersonovi a zajít obchodně za jedním chlápkem. Co abys jela se mnou?“Neoblomně zavrtěla hlavou. Jezdíš moc rychle. V otevřeném voze bych měla vlasy na všecky strany.“

„Při tom, co mám za lubem, by se ti stejně rozcuchaly,“lenivě protahoval slova. Znovu si ji přitáhl k sobě. Tentokrátbyla při líbání mnohem aktivnější. Ve chvíli, kdy přestali, abyse nadechli, byl Lucky celý rozdivočelý.

Načež Susan zmrazila jeho vzrušení tím, že připomnělaotce. „Slib mi, že se nebudeš vztekat, když ti něco řeknu.“Zkušenost už ho naučila, že tahle slova jsou obvykle předehrou k něčemu, co ho naštve, ale i tak jí to slíbil. Do očí semu nepodívala a pohrávala si s knoflíčky jeho košile.„Tatínkovi se moc nelíbí, že s tebou trávím tolik času.“

„A cože to? U oběda byl celkem zdvořilý.“

„Je vždycky zdvořilý. Ale není zrovna nadšený, že se poslední dobou spolu ukazujeme.”

„Proč ne?”

„Máš špatnou pověst, to víš, tak špatnou, že o ní slušnédívky jako já nemají vůbec vědět.“

„Že by?‘‘

S tou její „slušností“ to zas tak horké nebylo - když sitroufl zajet jí rukou pod nabranou sukni a pohladit ji zezadupo stehně, nebránila se.

„Zeptal se mě, jaké máš úmysly, a já byla nucena říct, ženevím.“

Námět jménem George Young ho už nudil a hebké stehnomu odvádělo myšlenky jinam, ale slovo „úmysly” mu zapnulo v hlavě poplašný signál. Odtáhl ruku a na pár kroků od níustoupil. Kula železo, dokud věnoval pozornost jenom jí.„Tatínek se mnou přirozeně nikdy nemluví o záležitostechv bance,” řekla a promyšleně zamrkala, „ale nabyla jsem zcelajasné dojmu, že má obavy prodloužit půjčku někomu, kdonení usazený. Víš, ženatý a tak.“

Lucky rychle pohlédl na hodinky. „Páni, ten čas letí. Kdyžse nedáš přemluvit, abys jela se mnou, musím letět. Nechcitu schůzku zmeškat.“ Zamířil ke dveřím.

„Lucky?“

„Hm?“

Přistoupila k němu, ovinula mu paže kolem krku a celá sek němu přitiskla. Stoupla si na špičky a s ústy těsně u jehoucha zašeptala: „Tatínek by ti prodloužit půjčku vlastně musel, kdybys patřil do rodiny, ne?“

Kysele se na ni usmál a dal se rychle na ústup. Předtímještě slíbil, že přijde večer v sedm třicet na večeři. Nehodlal se zatím ženit: ani se Susan, ani s žádnou jinou. Ani zdaleka ne.

Měl Susan docela rád. Chtěl ji dostat do postele, ale hlavněproto, že se mu to ještě nepodařilo. Byla rozmazlená a živots ní by znamenal peklo. Kromě toho měl vážné podezření,že nebude zas tak náramná milenka. Byl přesvědčený, že sexbude pro ni něco jako platidlo, ne potěšení.

Měl rád, když s ním byly ženy aktivní, vstřícné, a těšily sena milování stejné jako on. Ať se propadne, jestli má zájemo manželku, s kterou to bude něco za něco nebo která hobude pouštět do ložnice, až když prosadí svou. Ani nápad.Doufal, že Susan Youngová nevydrží se zatajeným dechemdo té doby, než on klesne na koleno a požádá ji o ruku. To bydřív mohla zmodrat.

Jakmile se dostane k telefonu, bude muset zavolat a zrušittu večeři. Zkazí jí náladu, ale ani zanic se nemůže ukázatu tabule Youngových s obličejem v tomhle stavu.

„Ženské,” zamručel znechuceně, když odbočoval z dálniceza elegantním červeným autíčkem.

Kapitola 3

Zastavil na dlážděném parkovišti tak půldruhé minuty po ní.Komplex při silnici tvořil patrový motel ve tvaru U, patřilk nému restaurant, který se vychloubal nej lepšími smaženými kuřecími řízky ve státě - o čemž Lucky vážné pochyboval benzinová stanice s dvanácti pumpami a obchod s lihovinami, konzervami a mraženými jídly.

Zašla do restaurace. Tónovaným sklem okna Lucky sledoval servírku, jak ji uvádí ke stolu. Za chvilku jí přinesli cosi,co vypadalo na několikaposchoďový sendvič. Jak může mítpomyšlení na jídlo? Cítil se mizerně, něco jíst nepřicházelov úvahu.

Vysoukal se z vozu, pajdal do obchodu a držel se přitom odokna, aby ho nezahlédla.

„Co se vám stalo, kamaráde? Srazil vás tirák?“

„Tak nějak,” odpověděl Lucky bodrému prodavači, kterýmu počítal nákup. Koupil si pintovou láhev whisky, krabičkuaspirinů a hovězí steak. Protože zašedlé maso už při okrajíchzelenalo, dostal ho lacino: K jídlu se nehodilo, měl s nímovšem stejné jiné úmysly.

„Ten druhej chlápek vypadá lip, nebo hůř?” zajímal seprodavač.

Lucky se na něho pokřiveně zašklebil. „Vypadá lip, ale cítíse po čertech hůř.“

Vrátil se k vozu, žuchl na bílé kožené sedadlo u volantu,otevřel láhev a prvním lokem spláchl tři aspiriny. Právě rozbalil zasmrádlý steak, když uviděl, jak se žena vynořila z restaurace. Protože si představoval, jaká to bude lahoda, až sistudené maso připlácne na škubajícíse oko, v duchu zaklel,když sahal po klice, připravený otevřít dveře.

Vyčkal však, protože zamířila do motelové recepce. Za párminut vyšla s klíčem od pokoje

Počkal, až vycouvala a zavezla vůz za roh. Pak teprve seza ní pustil. Stihl to kolem budovy právě včas a ještě ji zahlédlvcházet do pokoje v přízemí, asi v polovině západního křídlamotelu.

Pěkně se to vrbí, pomyslel si se zadostiučiněním, kdyžzajížděl s mustangem na parkovací políčko. Víc mu vyhovovalo setkat se s ní v soukromí, proto také za ní nešel do restauracc. Bezděčně mu nahrála.

Zastrčil si klíčky od vozu do kapsy džin, popadl steak, aspirin a whisky a volným krokem vyrazil ke dveřím, které zasebou právě zavřela. Zaklepal.

Dovedl siji v duchu představit, jak ustala v tom, co právědělala, a zvědavé pohlédla na dveře, než k nim obezřetnévykročila. Zakřenil se do kukátka. „Můžete s klidem otevřít.Vím, že mě poznáváte.“

Dveře se rozletěly. Byla jako rachejtle, jenjen vyprsknout.

„Co tady pohledáváte?“

„No, jel jsem za vámi.“ lenivě protahoval, slova, „a skončila jste tady, tak jsem tady taky.“

„Vy jste mě sledoval?“

„Protože od vás něco chci.“

Nejdřív ji to zaskočilo, pak se na něho pozorně zadívala.Její opatrnost mu náramně zalahodila. Nebyla zdaleka taktvrdá, jak by ráda, aby se myslelo. Přesto její hlas zazněl dost pohrdavě, když se zeptala: „A co by to mělo být?“

„Omluva. Můžu dál?“

Znovu ji jeho odpověď vyvedla z konceptu, takže zprvunezareagovala, když vkročil do dveří. Jen se však dotkl nohouprahu, položila mu ruku na prsa. „Ne! Dál nemůžete. Myslítesi, že jsem padlá na hlavu?”

„Může být. Proč jinak byste chodila do takového podnikusama samotinká?”

„Do jakého podniku?“

Shlédl na její ruku, která se mu opírala o hrudní kost.Rychle ruku spustila.

„Do tamtoho podniku. Do hospody, kde jsem dnes odpoledne hrdinně bránil vaši čest.“

„Moje čest nic takového nepotřebovala.”

„Však by potřebovala, kdyby na vás Prcek Alvin položil svéslizké pracky.”

„Ten skrček s vyzáblým obličejem?“

„Ne, to je Jack Ed. Jack Ed Patterson. Prcek Alvin je ten,co jste se o něm vyjádřila jako o gorile. Víte, říká se mu PrcekAlvin, protože-“

„To je všechno nesmírně zajímavé, ale já na to chci zapomenout. Budte ujištěn, že neměli absolutně žádnou naději,aby se mě ‚slizkýma prackama‘ vůbec dotkli. Měla jsem situaci pevně v rukou.“

„Opravdu?“ odtušil a věnoval jí úsměv, který jasně říkal,že jí neuvěřil ani na minutu. Musel ale obdivovat její kuráž.

„Opravdu! Kdybyste mé nyní laskavé omluvil-“

„Ne.“ Opřel se dlaní naplocho o dveře, které se mu chystala zabouchnout před nosem. Ještě jsem se nedočkal téomluvy.”

„Dobrá,“ řekla podrážděně a odhrnula si pramen rudohnědých vlasů, kterých by se sám docela rád dotkl. „Omlouvámse za… za…”

„Za to, že jsem vám náležitě nepoděkovala, že jste mězachránil.“

Zaťala zuby a s důrazem na každém slově řekla: „Že jsemvám náležitě nepoděkovala, že jste mě zachránil.“

Opřel se ramenem o zárubeň dveří a zamžoural na ni. „Copak to, že se mi zdá, že to nemyslíte upřímně?“

„Ale myslím. Opravdu to myslím upřímné. Ze srdce upřímně.” Položila si pravou ruku vlevo na hrud a řasy se jí zamíhaly, jak se dušovala. „Až se zas v nějaké hospodě dostanudo nesnází, vy budete první, koho si zavolám na pomoc. Dokonce vás doporučím svým křehkým přítelkyním. Je už tohovděku dost?“

Nevěnoval její ironii pozornost, zvedl ruku a dotkl se špičkou ukazováčku koutku jejích úst. „Ret vám znovu krvácí.“Obrátila se k němu zády, spěchala do pokoje, naklonilase nad toaletní stolek a prohlížela se v zrcadle. „Nekrvácí!“ Kdyžse znovu otočila, stál uvnitř, opíral se zády o zavřené dveřea šklíbil se jako hladová toulavá kočka, která právě zmerčilapolapenou myš.

Napřímila se a nebezpečně klidným tónem řekla: „To vámpřijde draho. Varuju vás, jsem schopna se ubránit. Spustímtakový povyk, až spadne barák. Vím, jak účinně použít fyzické sily. Já - “

Začal se smát. „Co jste myslela, že mám za lubem? Znásilnit vás? Chci od vás slyšet jedině upřímnou omluvu a pakpůjdu po svých. Mezitím si na minutu půjčím vaši postel.“Položil whisky, aspirin a zabalený steak na noční stolek, poskakoval po jedné noze, než si sundal botu, pak si stejným způsobem zul i druhou, natáhl se na postel a oba polštáře nahrnulk čelu postele. Když si na ně položil hlavu, úlevně vydechl.

„Jestli odtud okamžité neodejdete.“ rozkřikla se zuřivě,„zavolám ředitele! Zavolám policii!“

„Byla byste prosím zticha? Hlava se mi může rozskočit.A kampak se poděla ta vaše sebeobrana, co jste s ní vyhrožovala?” Vzal steak z umělého tácku a položil si ho na pohmožděné oko. „Jestli podáte sklenice, rozdělím se s vámio svou whisky.“

„Nechci žádnou vaši whisky!“

„Prima. Mohla byste ale, prosím vás, přinést sklenici aspoň mně?”

„Dobře, když nepůjdete vy, půjdu já.“

Napochodovala ke dveřím a s trhnutím je otevřela. Na zacinkání otočila hlavu. Na špičce Luckyho prstu se houpaly jejíkličky od vozu. Ještě ne,slečno… ehm, jak se jmenujete?“„Čert vás vem!” vřískla a práskla dveřmi.

„Pojmenovali vás po mamince, nebo po tatínkovi?“

„Dejte mi moje klíčky.“ Napřáhla ruku.

„Až se omluvíte. Zatímco budu čekat, co ta sklenice?“Pokývl ke stolku, kde stály nádoba na led a dvů sklenice, zabalené ve sterilním papíru.

„Pokud chcete sklenici, račte siji podat sám.“

„Okay.“ povzdychl si. Jen si ale zkusil sednout, kůže nabřiše se mu napjala a rána po noži se otevřela. Se zaúpěnímpadl zpět na polštáře. Podvědomě se dotkl zraněného místa,a když ruku odtáhl, měl ji od krve.

Tiše vykřikla a rychle přistoupila k posteli. „Vy jste opravdu zraněný.”

„Myslela jste si, že to filmuju?“ Usmíval se, ale rty mělbledé a napjaté. „Málokdy si vyrazím v košili nakrájené naproužky.“

„Já… já nemyslela…,“ hledala vhodná slova. „Neměl byste jít do nemocnice?”

„Ažse to zavře a zůstane zavřené, budu v pořádku.“Naklonila se nad něho a nadzvedla kraj roztržené košile.Když to říznutí uviděla, lapla po dechu. Rána nebyla hluboká,ale táhla se mu obloukovité z levé strany hrudníku až k pasudžin vpravo. Místy mu na tmavě plavých chloupcích ulpělazaschlá krev. Tenká rudá čára mokvala.

„Kdyžse to neošetří, mohla by se do toho dostat infekce.“Ještě ani nestačil vzít na vědomí rozhodný výraz v jejímobličeji a už pokračovala: „Radši si sundejte košili.”

Zaváhal, protože aby si mohl stáhnout košili, bude muset odložit její kličky od vozu. Důvod jeho zaváhání vycítila a ostře se ohradila. „Nikdy bych neopustila člověka, který je zraněný a krvácí.“

Odložil klíčky na noční stolek, rozepnul si knoflíčky košilea nadzvedl se, aby siji mohl stáhnout z rozložitých ramenou.Pomáhala mu při tom, nedbale odhodila ten roztrhaný kusoděvu na podlahu a soustředila se jenom na jeho zranění.„Ten mrňavý darebák,“ řekla a zachvěla se.

„Jack Ed? To jo, to je kus grázla. Jsem moc rád, že jstes ním nekoketovala nijak vážně.”

„Nekoketovala jsem s ním vůbec a vy to víte,” ohradila se.

Ustoupila od postele a zašla do koupelny. Za chviličku sevrátila s žínkou namočenou v teplé vodě. Sedla si vedle něhona postel, opřela se o něho bokem a položila mu žínku naránu. Ostře zasykl.

„Bolí?“ zeptala se jemně.

„To je mi otázka.”

„Promiňte, ale mělo by se to opravdu vyčistit, bůhví, kdese ten nůž povaloval.“

„To bych si netroufal ani hádat.”

Předtím byl na ni příliš namíchnutý, než aby si přiznal, jakáje to krasavice. Teď si to dopřál. Tmavě kaštanové vlasy jíspadaly volné k ramenům a pravděpodobně se snažila potlačit jejich přirozenou vlnitost. Zelenýma očima soucitněobhlížela jeho zranění, ale věděl, že by dokázaly být ledovéjako mosazná klika ode dveří v lednu.

V hubeném obličeji jí výrazně vystupovaly lícní kosti, aleústa měla měkká a dolní ret plný. Jakožto znalec, s požehnanou zkušenosti pokud šlo o rty, rozpoznal, že jsou to ústak líhání přímo stvořená. Plný dolní ret jasné napovídal, že jeto vášnivá žena.

Patrně se snažila potlačit v sobě ještě něco jiného a snažilase o to dobře ušitými šaty, které dávaly tušit pozoruhodnoupostavu. Neměla v sobě ani smyslnou kyprost, ani hubenost mmanekýn.

Tak něco mezi tím. Štíhlá, ale s patřičnými křivkanu. Pohledné nohy. Nemohl se dočkat, ažsi sundá kabátekkostýmu a ňadra jí bude skrývat jen hedvábná blůza, kterouměla pod ním.

Avšak jedno po druhém. Nepochyboval, že u ní uspěje, aletato žena mu bude vzrušující hádankou, něčím vzácným,s čím se člověk nesetkává každý den. Ještě nikdy neměl takovou jako ona. Pravidla hry bude nejspíš třeba stanovit,až jak s ní bude postupovat.

„Jak se jmenujete?“

Zvedla k němu temné zelené oči. „D-D-Dovey “

„D-D-Dovey?“

„Přesně tak.“ohradila se břitce. „Coje na tom špatného?“„Nic. Jenom jsem si předtím nevšiml, že koktáte. Nebo jste tou vadou řeči byla stižena při pohledu na mou nahouhruď?

Najednou zatoužil, aby se k nému přitulilaaaby pocítil její obličej na hrudi. Neodbytně po tom zatoužil.

„To sotva, pane - ?“

„Lucky.“

„Pan Lucky?“

„Ne, jsem Lucky.“

„Jak tomu mám rozumět?“

„Chci říct, že se jmenuju Lucky, Lucky Tyler.“

„Ach tak, ujištiji Vás, že mě pohled vaši nahou hruďnechává chladnou, pane Tylere.”

Neuvěřil jí a úsměv, který mu zvlnil koutek úst, to jasněříkal. „Říkejte mi Lucky.“

Natáhla se po láhvi whisky na nočním stolku a pozdvihla jido vyše. „Nu, Lucky, štěstí vám právě došlo.“

„Cože?“

„Zadržte dech.” Než se stačil pořádné nadechnout, naklonila láhev a polila mu ránu kořalkou.

Místností se rozlehla slova, která se nesluší vyslovovatnahlas, natožpak je vyřvávat. „Proboha, sakra, do-“

„Váš slovník se k džentlmenovi nehodí, pane Tylere.“

„Já vás zamorduju. Přestaňte na mé lít tu - ach!“„Chováte se jako dítě.“

„Co to sakra se mnou provádíte, chcete mě uškvařit?“

„Zabíjím bacily.”

„Hergot! Zabíjíte mě. Udělejte něco. Pofoukejte mi to.“

„Tím se bacily jedině rozlezou.“

„Pofoukejte mi to!“

Sklonila se nad ním a jemně mu ránu pofoukala. Její dechmu ovanul pokožku a zchladil pálící whisky v ráně. Kapičkywhisky se mu zachytily v jemných chlupech pod pupíkem.Stékaly mu v drobných pramíncích za opasek džin. Dotkla sejich špičkami prstů a najednou si prsty bezmyšlenkovitě olízla. Vtom si uvědomila, co udělala, vyskočila a napřímila se.„Už je vám lip?“ zeptala se chraptivě.

Když se Luckyho modré oči setkaly s jejími, jako by mezinimi přeskočila jiskra. Ovzduší bylo plné napětí. Stejně chraplavě jí odpověděl: „Ano, mnohem líp. Ale příště bych prosilupozornit, ano?”

„Myslím, že to bude proti infekci už stačit.”

„Radši bych ji risknul. Ovšem.“ dodal tiše. „to, jak jste mito pofoukala, za to stálo.“

To ji zmátlo, a tak zase před sebou vztyčila obranný štít.„Vaše oko vypadá strašlivě.“ Steak si hověl na polštáři,kam se sesul, když Luckyho překvapila s whiskovou dezinfekcí. Zvedla jej mezi palcem a ukazováčkem a podržela nadélku paže. „Smrdí až na půdu.” Položila jej’ zpět na umělohmotný tácek, zabalila do plastikového obalu a hodila do odpadkového koše. „Zůstaňte ležet. Přinesu trochu ledu.“

Vzala umělou nádobu na led a odešla z pokoje. Zezadu bylna ni pohled rovněž jedna radost. Pěkná lýtka, pěkný zadeček. Kdyby se necítil tak mizerně…

Ale cítil se mizerně. Při rvačce mu adrenalin zabránil, abyrány vnímal. Nyní začal pociťovat zhmožděniny i na místech, kde si ani nepamatoval, že by nějakou schytal. V hlavě mudunělo. Také se cítil omámený, patrně po kombinaci aspirinua toho posledního panáka whisky.

Představa, že uvede Dovey do varu, byla sice okouzlující,ale musel se spokojit s pouhým fantazírováním. Nebyl vůbecv kondici, aby ty představy dovedl někam dál.

Vrátila se s ledem a nasypala do jiné žínky naběračku kostiček. Zavázala ji, přinesla k posteli a zlehka mu položila ledový obklad na oko.

„Díky,“ zamumlal ospale. Uvědomil si, že je nejen poraněný, ale zřejmé i trochu opilý. Její ruka byla tak chladnáa uklidňující jako dlaň jeho matky, kdykoliv měl horečku.Uchopil Doveyinu ruku a přitiskl si ji na rozpálenou tvář.

Odtáhla ji a upjatě řekla: „Můžete tady zůstat, jenom dokud vám ten otok nesplaskne.“

Už měl na jazyku peprnou odpověď, ale spolkl ji. Momentálně by pro nějakou takovou poznámku neměla pochopení.Kromě toho, kdyby upozornil na jinou zvětšenou část svéhotěla, mohla by to být ta poslední kapka, proč by ho vykopla.

„Nezdá se mi, že dneska večer vůbec někam půjdu.” řekl.„Cítím se pekelně. Chci jenom jedno: zůstat tady ležet. V naprostém tichu a klidu.”

„Dobrý nápad. Můžete si nechat tenhle pokoj. Vezmu sijiný.“

„Ne!” vykřikl a sundal si ledový obklad. „Chci říct, nemůžu si vzít váš pokoj.”

„S tím si nedělejte starosti. Je zaplacený. To je to nejmenší, co pro vás můžu udělat za to, co jste pro mě dnes odpoledne udělal vy.“

„O peníze mi nejde,“ ohradil se ostře. „Ale aspoň teďpřipouštíte, že jsem vás zachránil před Alvinem a JackemEdem.”

„Čímž si na mě můžete dělat nárok?”

„Cože?”

„Zachránil jste mě před nimi, ale nejste o moc lepší. Jediněže vaše způsoby jsou uhlazenější.”

„Vy si myslíte… myslíte…,“ zablekotal. „vy si myslíte, žechci zůstat u vás v pokoji, aby - ale jděte, dámo. To opravduvypadám, jako že mám chutě?“

Sledoval, jak si ho prohlíží od hlavy k patě, a uvědomil si,že opravdu vypadá, jako by chutě měl. Ležel rozvalený bezkošile a bot na posteli a díky nedávným bujným představámse mu džíny v rozkroku napínaly. Zadoufal, že si toho nevšimla.

Okamžité padl zpátky na polštáře s hlasitým zasténáním,které tak docela nepředstíral, a znovu si přiložil obklad naoko. Malátně mávl rukou a řekl: „Jděte. Dělejte si, co chcete.Budu v pořádku.“

Přivřenýma očima ji pozoroval, jak si bere kabelku a míříke dveřím: „Všechna moje zranění budou nejspíš povrchová,” zamumlal přesné ve chvíli, kdy položila niku na kliku.Obrátila se.

„Myslíte, že byste mohl mít vnitřní zranění?“

„Jak to mám vědět? Nejsem doktor.” Tápavě si přitiskl ruku na bok. „Tadyhle jako bych pociťoval nějaký otok, ale nejspíš to nic nebude. Nenechte se ode mě dál zdržovat.“

Odložila kabelku, vrátila se k posteli a opatrně usedla nakraj matrace. Dalo mu práci, aby vypadal, jako že má bolesti, a neprozradil se samolibým úsměvem. Očekával od ní, žebude něco soucitně mumlat. Místo toho neříkala nic.

Pohlédl na ni zdravým okem. Skepticky na něho shlížela.

„Jestli na mě něco šijete-“

„Hekl jsem vám, abyste odešla. Jděte. Vezměte si jinýpokoj. Pokud vás budu potřebovat, můžu vás zavolat přesústřednu.”

Několikrát si vtáhla plný ret mezi zuby, čímž způsobila, žezasténal ze zcela jiných příčin.

„Kde ten otok pociťujete?“Minula se povoláním. Mohla udělat velkou kariéru v operetě. Přihrávala mu na dvojsmyslné odpovědi. Opětovně potlačil nutkání říct nahlas, co měl na jazyku, vzal ji za rukua přiložil si ji na bok.

„Tady někde kolem. Nedá se tam nahmatat něco mimořádného?“

Po několik okamžiků zkoumala napjatou pokožku, přejížděla mu prsty od pasu až do podpaží. „Ne, neřekla bych.“„To se mi ulevilo.” Odtáhla ruku: „Jenom doufám, že nemám zlomená žebra,“ vyhrkl.

„Na které straně?“

„Na stejné.”

Opatrně mu ohmatávala žebro po žebru, až se dostalak zarostlé, svalnaté klenbě hrudi. Buď proto, že se dotklajeho hrudi, nebo že zavadila o prsní bradavku, ale ruku rychleodtáhla. „Nejspíš jste jenom ztuhlý a rozbolavělý.“

To mi povídej, Dovey. „Snad.“

„Ale asi bych vás raději neměla nechávat samotného,“překvapila ho.

„No to by bylo báječné.”

„Nechtěla bych mít do konce svých dnů na svědomí, žejste umřel na vnitřní krvácení.”

Zamračil se a lehkovážně řekl: „To bych sám moc nerad.“Sundal si z oka kapající obklad a podal jí ho. „Hrozí mi utopení tady od toho.“

Odnesla obklad a ve chvilce mu přinesla nový. „Možná, ažse rozpustí tenhle, už vás to oko tak bolet nebude.“

„Možná. Mohl bych teď, prosím vás, dostat tu sklenici?Myslím, že si zasloužímloka.“

Nalila jim oběma. Hodil to do sebe, až se rozkašlal, ale díkywhisky se mu tělem rozlilo znecitlivující teplo, a snášel taksvé potíže mnohem lip.

Dovey zašla do koupelny, přitočila si do sklenice vodu,přidala pár kostek ledu a upíjela malými doušky jako dáma.Vzpomněl si na sklenici, co si do ní nalila pivo. Má úroveň,usoudil otupěle. Nemá v sobě takovou tu měkkou, kyproupanenkovskou krásu, ale je to kus. Otáčeli by se za ní nachodníku kdekoliv na světě.

Obluzený bolestí a pitím ji pozoroval, jak si sundává kabátek a věší ho přes lenoch židle. Přesně jak si myslel: pevná,oblá ňadra.

Dovey byla skutečně krasavice, to jo. To ale nebylo všechno. Vypadala jako žena, která ví, co chce, a nebojí se to říct.Má mozek v hlavě.

Tak co proboha dělala v takovém pajzlu?

Lámal si tím hlavu, až se propadl do spánku.

Kapitola 4

Když se vzbudil, pokoj tonul v naprosté tmě. Obezřetně otevřel jedno oko. Nejdřív zkusil otevřít obě, což mu připomnělo,že pravé bude modročerné a nateklé, že den dva nepůjdeotevřít. Škvírou mezi závěsem a zdí pronikalo umělé světloz parkoviště. Byla ještě noc, ale tak ho to zase nezajímalo,kolik je, aby se namáhal podívat se na hodinky.

Svaly měl ztuhlé od dlouhého ležení v jedné poloze. Protáhl se, trochu sebou škubl a zasténal a pokusil se otočit nabok. Přitom kolenem narazil na jiné koleno.

Zamumlal: „Dovey?“

„Hmm?”

Často se vzbudil uprostřed noci se ženou v posteli, takžezareagoval jako obvykle - objal ji a přitáhl si ji blíž. Automaticky natáhli nohy a přitiskli se k sobě. Její vlasy se mu otřelyo tvář, zabořil se do nich obličejem, vdechoval jejich svěžívůni a bezmyšlenkovitě líbal pramínky, které mu ulpěly nartech.

Připadalo mu to tak namístě a naprosto v pořádku. Přitiskljí rty na hebké čelo, pak jí jimi přejel přes obočí na víčka. Jejířasy mu pohladily rty. Políbil ji na lícní kost, na nos, pak naústa.

Podvědomě se odtáhla. „Lucky?“ zašeptala.

„Ano, holčičko,“ rovněž zašeptal, než znovu našel její ústa.Zvolna je pootevřela. Pronikal jazykem do jejích úst, lahodných, ale neznámých. Nepamatoval se, že by ji kdy líbal.Soustředěně a zvolna prozkoumával taje jejích úst, nakonecjí jemně skousl dolní ret - rozpomněl se, že právě po tomhletoužil - a vtáhl si jej do úst.

Tichounce zasténala a neklidně se mu zavrtěla v objetí.Položila mu dlaně zlehka na nahou hruď. Když jí jazykempohladil spodní ret, pocítil, jak mu prsty projíždí chlupy nahrudi a nehty jemně drásá pokožku. Zarazilo ho, že všechnyjejí reakce v sobě mají jakousi ostýchavost. Vtom mu pohladila špičkami prstů bradavku a tím jeho uvažování skončilo.Neměl pomyšlení na nic jiného než na její vůni a hebkost.

Zčásti se na ni překulil a zajel rukou k jejímu prsu. Zmátloho, že nahmátl oděv. Bylo to hedvábí, pravda, co ale děláv posteli oblečená? Najednou mu došlo, že sám má na soběpořád ještě džíny. Žádný div, že se cítí nepohodlně.

Zpitoměle nahmátl horní knoflík od poklopce. Když ho rozepnul, a ty ostatní rovněž, a zbavil se toho tlaku, s ulehčením vydechl. Ten svírávý pocit byl téměř bolestivý.

S použitím svého osobního radaru našel ve tmě rty jejíhrdlo a začal je pokrývat polibky. Rukou znovu zajel k jejímuňadru. Překážky v podobě knoflíků a sponky na podprsence ho v nejmenším neodradily a brzy měl dlaň plnou teplé,vstřícné ženskosti.

Teď jsme na správné cestě, pomyslel si.

Všechno bylo jaksepatří. Ňadro měla plné a hebké, když jejemně obemknul dlaní. Jakmile jí přejel palcem přes bradavku, zareagovala, jak očekával, napjala se a ztuhla. Stiskl jimezi dvěma prsty a s potěšením naslouchal tichým zvukůmplným touhy, které se dívce draly z hrdla pokaždé, když jíijen lehounce o bradavku zavadil. Nakonec ji sevřel mezi rtya jazykem hladil a probouzel v Dovey vzrušení, až mu rukama sevřela ramena. Tělo měl rozpálené jako pec.

Rozhrnul jí oblečení a dychtivě jí začal líbat druhé ňadro.„Jsi nádherná, rozkošná,“ šeptal. „Tak sladká.“

Punčocháče, pomyslel si znechuceně, když jí rukou zajelpod sukni, že jí pohladí koleno. Punčocháče nenáviděl a prahlpo tom, aby byl pět minut o samotě se sadistou, který jevymyslel. Avšak za chviličku s potěšením přejel laskající rukou na hedvábnou pokožku nad lemem punčoch. I to ji vzrušilo, protože když se dotkl dlaní vnitřní strany jejích stehen,prohnula se na posteli a rozechvěle zasténala rozkoší… a narůstající touhou.

Krajkové podvazky ho zavedly k trojúhelníku kalhotek a zanimi se skrývala k prozkoumání tisícerá tajemství a pohlcující žár - kterého se toužil dotýkat rty. Ale neměl čas, vlastnítělo ho pobízelo ke spěchu. Měl tuto ženu někdy předtím?Ne. To nemohl, jinak by nezažíval tak protichůdné pocity,nutkání spěchat a touhu dát si na čas. Štvalo ho, že mu takdlouho trvá, než vyloví z kapsy a z obalu kondom a navléknesi ho. Stejná touha, která ho poháněla ji mít, ho krotila, abyvyčkal. Ale už se k ní tiskl celý rozpálený a připravený a onabyla vlhká, hebká a nádherná.

Slyšel se, jak chraplavě opakuje: „Promiň, promiň“’ alenebyl si docela jist proč.

Jedno věděl, že se této ženy nikdy nenabaží. Držel ji podsebou v objetí, zkušeně ji hladil, pak do ní hluboko vnikl.Chtěl rozkoš prodloužit, ale byla tak zahlcující, že nedokázal vyvrcholení, které ho ovládlo, zadržet. Otřáslo jím a pohltilo ho.

Pocítil naprosté vyčerpání. Sklonil hlavu na její prsa, začaljí bradavky zasypávat drobnými polibky a o hebkou pokožkujejích ňader si hladil tváře, kde už vyráželo strniště. Něžnějí položil dlaň na zvlhlé rouno podbřišku.

Dotkla se jeho vlasů. Při tom pohlazení se usmál a pakse znovu zvolna propadl do spánku. Ještě mu prolétlo myslí,proč vlastně, když to bylo tak báječné,se s ní nikdy předtímnemiloval.

Ať už to večer jakkoliv roztáčel nebo pil bůhví do kolika,vždyckyse probouzel za svítání. Táta míval pro něho a Chase, než odcházeli do školy, úkoly. Zvyk probouzet se záhyměl v sobě zakořeněný.

Když se probral, měl pocit, že má místo hlavy bavlnouvycpanou kouli, která se mu může každou vteřinou odkulitz ramenou. Jenom pootevřít jediné zdravé oko mu dalo práci.Když však díky skulině v závěsu zpozoroval, že je v postelisám, otevřel ho dokořán. Natáhl ruku a dotkl se otisku; kterýzanechalo její tělo.

S hekáním a sténáním - důsledek nakládačky, kterou muuštědřil Prcek Alvin - se posadil, rozsvítil lampičku na nočním stolku a zpitoměle se rozhlížel pokojem. Sako nikde.Klíčky nikde. Kabelka nikde. Jako by tu vůbec nikdy nebyla.Možná si šla jenom na kávu.

Vymrštil nohy na podlahu a štědře přitom zaklel, jak mubolest projela celým tělem. Omámeně vstal a odpajdal k oknu. S rozmachem, jaký mu dobité tělo dovolovalo, rozhrnulprudce závěsy a vyděsil postarší dvojici, která si to šinula poškvárou vysypané cestičce.

Žena ohromeně zalapala po dechu a rychle odvrátila pohled od polonahého Luckyho. Muž ho sjel káravým pohledem, načež uchopil dotčenou manželku za loket a vedl ji kekempinkovému vozu. zaparkovanému u chodníku.

Lucky si začal automaticky zapínat džíny a nepřestávalpřitom nasupeně zírat na prázdné místo, kde předchozí večerparkoval Doveyin červený vůz.

„Zatraceně!“ Zmizela po anglicku. Odkradla se jako zloděj.Přitom pomyšlení si osahal kapsy džín, jestli má peněženku.Zůstala netknutá.

Byla přece tady, ne? Není pouze přeludem jeho obrazotvornosti? Samozřejmé že ne. Nedokázal by si představit očitak neobvykle zeleného odstínu. Kdyby si ji vysnil, to by bylteda sen. Takový, co by si člověk přál každou noc, a aby sez něho nikdy neprobudil.

Odkulhal do koupelny a rozsvítil nepřívětivou, nepříjemnou zářivku. Obličej v zrcadle nad umyvadlem patřil néjakému filmovému monstru. Vlasy rozcuchané, na bradé tmavéstrniště, a navrch, jak se dalo čekat, čemomodré, pod otokem téměř zavřené oko. Na rameni měl podlitinu jako baseballový míč, nejspíš od toho. jak nabral Alvina do žaludku.Šrám přes břicho se mu uzavřel, ale pořád ještě byl jasněčervený. Najednou ve světle namodralé zářivky uviděl něcomimořádného. Z hrudi si sundal dlouhý tmavorudý vlas. Zachytil se mu v chlupech na prsou. Ten objev ho přiměl vrátitse do ložnice a prohlédnout odpadkový koš. Nalezl, co hledal.

Žuchl na postel a sevřel si rozbolavělou hlavu do dlaní.Byla skutečná, tak je to. Existovala nejenom v jeho představách. Ani jejich milování nebyl sen, jedině se to jako sen dalopopsat.

Nebyl si jist, jestli se proto cítí líp, nebo hůř. Vrátil se dokoupelny a dal si sprchu. Jen co se oblékl, pokoj opustila nasedl do mustangu. Z nedbalosti ho nechal s nezataženoustřechou a nezamčený po celou noc, ale naštěstí mu ho nikdonepoškodil. Objel budovu ke kanceláři a vešel dovnitř promluvit si s recepčním - nebyl to tentýž, který sloužil předchozí večer.

„Dobrýtro.“ Jeho úsměv si co do velikosti nezadal s jehoušima. „Nalejte si krapet kafe.“

„Dobré ráno. Díky.“ Lucky si nalil šálek z konvice bublajícína horké plotýnce. „Jmenuju se Lucky Tyler. Tuhle noc jsemstrávil v pokoji sto deset. Pokoj je zapsán na mladou dámu.“Jo?“ Recepční se opřel lokty o pult a dychtivě se předklonil.

„Jo. Mohl byste se prosím podívat do knihy, jak se jmenuje?“

„Vy to nevíte?“

„Nějaká Dovey.“

„To teda musela bejt noc. To vám udělala ona?” Vystrčilbradu na Luckyho monokl na oku a roztrhanou košili.

„Jak se jmenuje?“ Tón Luckyho hlasu nepřipouštěl žádnédalší dohady nebo poznámky.

Recepční prozíravé prošel záznamy. „Smithová, Mary.“

„Mary“

„M-a-r-y.”

„Mary Smithová?“

„Přesně tak.“

„Bydlí?”

„Main Street 203.“

„Město?“

„Dallas.“

„Dallas?“

„Dallas.“

„Main Street 203, Dallas. Texas?“

„Takhle to tady stojí.“

To město znal Lucky natolik dobře, aby věděl, že blok 200,Main Street, leží v obchodním centru uprostřed města. Podezíral slečnu Smithovou, že si to vymyslela. A Smithová!Mary Smithová, to jsou věci. Dokonce ani originální to není.Odkud se vzala „Dovey“?

„Uvedla nějaký telefon?“

„Ne.“

„Poznávací značku vozu?“

„Ne.”

Jakou použila kreditní kartu?“

„Tady stojí, že zaplatila hotově.”

Lucky zaklel. „Číslo řidičského průkazu?“

„Nic takového.”

„No to je bezva.“

Jako by dáma po sobě zametla stopu.“

„Taky se mi zdá,“ zamumlal Lucky. V myšlenkách se zaobíral tím, kde a jak by jí mohl přijít na stopu. „Když hostplatí hotově, nemá nějak prokázat totožnost?“

„Má, ale víte, jak to chodí,“ recepční pokrčil rameny. „Nepožadujeme to vždycky. Chci říct, lidi cestujou spolu, přijdeto na ně, zapíšou se jen tak na rychlovku. Kolikrát ani nezůstanou celou noc.“

Lucky věděl, že recepční má pravdu. Prsty si přihladilvlasy. Umyl si je mýdlem a teď mu schly, rozčepýřené navšechny strany.

„V kolik nastupuje do služby váš kolega? Ten, co tady mánoční.“

„Ve čtyři.”

Odhodil prázdný kelímek od kávy do koše na papír a loudalse ke dveřím. „Díky.“

„Není zač. Přijďte zas.“ hlaholil recepční vesele.

Lucky ho zpražil pohledem a vyšel ven do zářivých slunečních paprsků, které se právě ve východním Texasu přehouply přes vrcholky vysokých borovic a pronikly mu očimahluboko do lebky.

Nasadil si brýle proti slunci, které nechal předchozí denna přístrojové desce, a zamířil mustangem k domovu. Začnepo ní pátrat tady odtud dnes později odpoledne. Dluží munejenom omluvu, ale teď ještě má nárok na vysvětlení. Nemůže ji hledat celý den. I když toho v podniku neměli mocna práci, oba se s Chasem cítili lip, když se chovali, jako bytomu bylo jinak. Normálně by mu jízda domů zabrala hodinu,ale Lucky toužil po další kávě a něčem k snědku, protože odminulého večera nejedl. Jel, co to dalo, a už tak za pětatřicetminut odbočoval ze silnice na cestu spojující farmu s městem, na cestu k rodnému domu.

Úzkou asfaltovou cestu lemovaly pekanové ořešáky. V létě, v plném listu, vytvářely větvemi nad cestou hustý zelenýbaldachýn, kterým slunce sotva pronikalo. Jediné na podzimneměl tyhle stromy rád, to ho matka posílala posbírat ořechy, kterých se válely na zemi spousty. Ta námaha však stála zato, když se pak ořechy objevily v domácích koláčích a cukrovinkách.

Chovali pouze tolik dobytka, aby měli pořád čerstvé maso,a drželi několik jezdeckých koní. Sage je rozmazlila a udělalaz nich domácí mazlíčky, takže divocí jezdci jako Chase a Lucky si s nimi moc dobrodružství neužili. Když Lucky svištělkolem malého stáda, pasoucího se na hustém trávníku napozemku u domu, zmáčkl klakson.

Patrová budova byla postavena z bíle omítnutých cihel a naoknech vedoucích na prostornou přední verandu byly černéokenice. Jejich otec dům postavil, když byli s Chasem ještěchlapci, a Lucky se už nepamatoval, že by kdy žili jinde. Kdyžse naprosto neočekávaně narodila Sage, přistavěly se k zadnímu traktu další tři místnosti, aby měla rozrůstajícíse Tylerovic rodina dost místa.

Byl to hezký a útulný dům. Lucky věděl, že přijde den, kdyse ožení a odstěhuje, stejně jako před dvěma lety jeho bratr,ale z toho pomyšlení měl hrůzu. Toto byl domov. K jejichdomu ho vázaly ty nejněžnější vzpomínky. Znal tam každýkout. Věděl, které schody zavržou, když na ně někdo stoupne. Své iniciály vyryl na každou broskvoň v sadě. Z vinné révy, která rostla kolem plotu, spotřeboval na kouření už tolik,že bylo s podivem, že tam ještě nějaká zbyla.

Dokázal si vybavit snad každé Vánoce a v paměti mu utkvělyzvláště jedny Velikonoce; to když s Chasem vyměnili natvrdo vařená vejce, která matka obarvila pro Sage do velikonočního košíčku, za syrová a dostali nářez, že jí zkazili den.

„Krucinál.”

Dnes ráno nebyl Lucky ani trochu rád, že v oblouku cestypřed domem parkuje Chaseovo auto. Doufal, že bude mítk dobru pár hodin, aby mu otok na oku splaskl, než se sestarším bratrem uvidí.

Smířený s nevyhnutelným výslechem, po kterém budenásledovat přednáška o dospělosti, pověsti a odpovědnosti,zaparkoval auto a vyběhl po předních schodech.

Vstoupil do prostorné vzdušné haly a pustil se za vůníčerstvé kávy ke kuchyni v nejjižnéjší části domu. V tuto denní dobu slunce zalévalo zdi žlutavým světlem.

„To jsi ty, Lucky?“ zvolala matka přes několik místností.

„Nikdo jiný. Co máme k snídani?“

Vešel do kuchyně a překvapilo ho, že tam s Chasem sedíu kuchyňského stolu i jeho žena Tanya. Drobná a světlovlasátvořila k jeho vysokému tmavovlasému bratrovi dokonalýprotějšek. Lucky měl Tanyu moc rád a často si ji dobíral, žejestli někdy zmoudří a nechá bráchu plavat, musí mít na niprvní právo on. K tomu ovšem nikdy nedojde. Hluboce Chasemilovala, což byl jeden z důvodů, proč ji měl Lucky tak rád.

Jen vešel, hřejivé se na něho usmála, ale z toho úsměvuzbyl jen zaražený pohled, když si sundal brýle proti slunci.A když se sám usmál, obličej mu to zdeformovalo dokonceještě víc.

Laurie Tylerová, i ve středním věku stále ještě přitažlivá,si přitiskla ruku na prsa a zavrávorala, když uviděla ručnípráci, kterou Prcek Alvin odvedl na obličeji jejího syna.

„Proboha, Lucky, slyšeli jsme, že ses zase serval, ale něcotakového jsem nečekala. To ti udělal ten surovec Cagney?”

,Jo, ale měla bys vidět jeho,“ zavtipkoval, zamířil ke kávovaru a nalil si šálek.

„Kdes u všech všudy trčel?“

Lucky foukal do kávy a pohlédl na bratra přes kouřící šálek: „Máš zase dneska mizernou náladičku? Ještě ani nemámbýt v práci, a už po mně jedeš.“

„Něco se stalo, Lucky,“ řekla Laurie a položila mu rukuna paži. Její oči měly podobné modrý odstín a byly téměř takzářivé a mladistvé jakooči jejího syna. Nyní však byly zamžené obavami.

„Co jako?”

Právě v tu chvíli se vřítila zadními dveřmi Sage. Poslednídobou Luckyho pohled na mladší sestru vždycky zaskočil.Už vyrostla z dětských střevíčků. Uběhlo přece jen pár týdnů, co absolvovala na místní dvouleté vyšší škole? Od podzimu bude studovat na Texaské univerzitě v Austinu. Už nevypadala jako dospívající dívka, stala se z ní žena. A jako byse jí stala přes noc.

„Byla jsem ve stáji a viděla jsem ho přijíždět.” vyhrklaudýchaně, jako by běžela. „Už jste mu to řekli?”

„Co mně měli říct? Co se děje?”

„Včera v noci u nás hořelo,“ řekl Cliase ponuře.

„Hořelo?“

„V hlavní garáži.“ Chase se zvedl ze židle a šel si ke kávovaru dolít šálek.

„Páni!” Luckyho najednou přepadla nevolnost. „Moc měmrzí, že jsem tady nebyl. Bylo to hodně zlé? Zraněný nikdonebyl, doufám.”

„Ne, nikdo nebyl zraněn, ale budova shořela do základů.Všechno, co bylo vevnitř, je zničené.”

Lucky žuchl na židli a prohrábl si vlasy. To, co mu Chasesdělil, mu přišlo neskutečné, ale ponuré obličeje kolem houtvrdily, že je to pravda. „Jak to začalo? Kdy se to stalo?Podařilo se požár uhasit?”

„První hláška přišla tak kolem půl třetí. Bojovali s ohněmdo čtyř. Už nic nehoří. I tak to vypadá hrozně.”

Chase se vrátil na svou židli naproti bratrovi. Když seposadil. Tanya mu položila ruku na stehno v tichém manželském gestu pochopení a opory.

„Ještě štěstí, že máme to připojištění,“ poznamenal Lucky. „Byla to fuška, schrastit prachy na -“

Umlkl, když sivšiml, jak po sobě ostatní pokukují. „Stalo se ještě něco?“

Chase si povzdechl a sklíčené přikývl. Laurie přistoupilak Luckyho židli, jakoby mu měla co chvíli poskytnout mateřskou útěchu. Tanya klopila oči.

Nakonec promluvila Sage. „Je toho o hodně víc. Kdo muto řekne?“

„Buď zticha, Sage.“

„Ale mami, dřív nebo později tomu stejně neujde.“„Sage!“

„Jsi v podezření, že jsi ten oheň založil ty. Lucky.”

Kapitola 5

Sjel pohledem na bratra. „Řekla, založil? Ten oheň někdozaložil?“

„Bylo to žhářství. To je bez debaty.“

„A někdo si mysli, že jsem to provedl já?“ zeptal se Luckyzkopměle. „Proč bych to proboha dělal?”

„Kvůli pojistnému.”

Nevěřícným pohledem klouzal po místnosti a po všechpřítomných, kteří ho bedlivě pozorovali, jak zareaguje. „A toje co? Apríl? To je nějaký vtip, ne?‘‘

„Moc bych rád, aby byl.“

Chase se předklonil a v rukou sevřel šálek s kávou, jakoby ho chtěl uškrtit. Světle šedé oči mu v ostře řezanémobličeji planuly. Byl stejné pohledný jako jeho mladší bratr,ale jiným způsobem. Lucky měl v sobě neklidnou nonšalancikovboje z minulého století, z Chase vyzařovala podmanivásíla.

„Nemůžu uvěřit, že Pat s něčím takovým vůbec přišel“řekl.

„Pat! Šerif Pat Bush? Náš přítel?” zvolal Lucky. „Včeravečer jsem se s ním viděl v hospodě.“

„A to tě taky viděl naposled.“

„O té tvojí rvačce s Alvinem a s tím sketou Pattersonemjsme slyšeli všecko.“ řekla Sage. „Lidi říkají, že jste se pralikvůli nějaké ženské.“

„Přehánějí. Ti dva si na ni dovolovali. Což zrovna nevítala.Já se do toho akorát vložil.“ Poskytl jim zhuštěnou verziudálosti. „Ty bys udělal totéž, Chasei.“

„Nevím,“ poznamenal pochybovačné. „To už by muselabýt parádní ženská, abych se kvůli ní porval s těmi dvěma.“

Lucky narážku na Dovey ignoroval. „Jack Ed mé křísnulnožem. Takhle jsem přisel k té roztrhané košili.”

„Šel na tebe s nožem?“

„To nic, mami. Nic to nebylo. Jenom škrábnutí. Vidíš?“ Vykasal si zakrvácenou košili, ale pohled na dlouhý, obloukovitýšrám přes břicho Laurii neuklidnil.

„Nechal sis to ošetřit?”

„Svým způsobem jo,“ zabručel při vzpomínce, jak to hrozně pálilo, když mu Dovey polila celou ránu whisky.

„Kdo byla ta žena, co jste se kvůli ní prali?“ zeptala se Sage.Vždycky ji milostné eskapády jejích bratrů fascinovaly. „Cose jí stalo?“

„Na tom myslím nezáleží, Sage,“ zarazila ji matka ostře.„Nemáš něco jiného na práci?“

„Nic takhle zajímavého.”

Lucky jejich rozhovor nesledoval. Pozoroval bratra a z jeho vážného výrazu pochopil, že situace je nejenom mimořádná, ale vysloveně kritická.

„Pat přece nemůže věřit, že bych založil oheň. A k tomuv naší vlastní garáži,“ namítl a vrtěl hlavou, aby popřel to nehorázné obvinění.

„Ne, ale upozornil mě, že federální policie by mohla.“

„Federální policie? Co ta s tím má sakra do činění?”

„Mezistátníobchod. Škoda přesahuje padesát tisíc dolarů,“ocitoval Chase směrnice. „Tím spadá vyšetřování požáruv naší firmě pod Úřad pro kontrolu alkoholických a tabákových výrobků a střelných zbraní. Pat nastavuje krk, že měupozornil, co můžeme čekat. Nevypadá to dobře, Lucky.V bance máme dluhy. Od dob, kdy dědeček Tyler firmu založil, nešly obchody nikdy tak špatně jako teď. Veškeré zařízení je komplet pojištěné. Podle nich to pěkně smrdí.“

„Ale každému, kdo nás zná, to musí připadat absurdní.“„To doufám.“

„Proč zrovna já?”

„Protože jsi známej výtržník,” přisadila si Sage, čímž všechny ohromila.

Chase se na sestru přísně zamračil a řekl: „Protože nemůžeme vysvětlit, kdes byl po tom, cos včera odešel z hospody.“

„A tím jsem automaticky podezřelý ze žhářství?“ rozkřiklse Lucky.

„Je to směšné, ale už je to tak. Pokud prokážeme betonové alibi, jsme v suchu. První, na co se mě zeptali, bylo, kdejsem byl včera v noci. Byl jsem doma v posteli s Tanyou.Potvrdila to.“

„Myslíš, že mi věřili?“ zeptala se.

Usmál se na ni. „Nedokázala bys přesvědčivě lhát, anikdybys musela.“ Zlehka ji políbil na špičku nosu. Potom znovu obrátil pozornost k bratrovi. „Doma jsi noc nestrávil. Budou se ptát, kde jsi celou tu dobu byl.“

Lucky si odkašlal, napřímil se a vrhl provinilý pohled namatku. Vycítila jeho rozpaky a nasadila osvědčený všelék.„Nedal by sis něco k jídlu?“

„To bych moc prosil.“ Před matkou pociťoval stud a zahanbení, když už před nikým. Obrátilase ke sporáku a začala mupřipravovat vejce se slaninou.

„Nejdřív jsme přirozeně volali dneska ráno Susan Youngové,“ informovala ho Sage a uvelebila se na prázdnou židliu stolu.

„No to je bezva,“ zamumlal Lucky.

„Byla pěkně naprdnutá, když-“

„Sage,“ napomenula ji Laurie.

„Vždyť jsem toho tolik neřekla.“

„Přesto se dáma takhle nevyjadřuje.“

Sage stočila oči ke stropu a obrátila se k bratrovi. „Susannebyla dvakrát nadšená, když se dověděla, žes k ní nepřišelna večeři a místo toho vyrazil za holkama.“

Lucky zdušeně zaklel. Dal si pozor, aby ho přes syčeníopékané slaniny nezaslechla matka. „Zapomněl jsem jí brnknout.“

„No.“ pokračovala Sage důležité a obtáčela si kolein prstutmavé plavý pramen vlasů, „měl by sis radši vymyslet nějakou dojemnou historku; protože je vzteky bez sebe.” Přivřela světlehnědé oči do úzkých štěrbin a vyloudila zvuk, jakokdyž zpod těsné pokličky na hrnci uniká pára.

„Máme mnohem důležitější starosti než Susaninu žárlivost,“ řekl Chase.

„Kromě toho ti, mladá dámo, do Luckyho záležitostí nicnení,“ přidala se Laurie cestou ke stolu s talířem jídla.

Lucky se na ně vrhl. Po chvíli si uvědomil, že se kuchynírozléhá jedině cinkání jeho vidličky o talíř. Zvedl hlavu a zjistil, že na něho všichni vyčkávavě hledí.

„Co je?” zeptal se a zlehka pokrčil rameny.

„Co je?“ zopakoval Chase o poznání hlasitěji. „Čekáme, ženám řekneš, kde jsi byl, abychom měli co říct, až se přijdouzeptat chlápkové s plackama, v černém a v tmavých brýlích.”

Lucky upřel pohled do talíře. Už ho přešla chuť.

„Já, nostrávil jsem noc s jednou dámou.“

Sage si odfrkla stejně posměšně jako Lucky, když Doveytakhle nazval Pat Bush. „S dámou. No jo.“

„Jakou dámou?” naléhal Chase.

„Sejde na tom?“

„Normálně ne. Tentokrát ano.“

Lucky si skousl spodní ret. „Nikdo z vás ji nezná.“

„Není tady z města?”

„Ne. Je to ta, no ta, co po ní jel Alvin.“

„Sbalil jsi v hospodě cizí ženskou a strávil s ní noc?”

„Že zrovna ty jsi tak mravopočestnej, Chasei,” rozkřikl seLucky v náhlém vzteku. „Než se objevila Tanya, neměl jsik něčemu podobnýmu daleko.”

„Ale ne v tu noc, kdy jeden náš barák lehne popelem!“ zařval na něho bratr na oplátku.

„Chasei,” vložila se do toho Tanya, „Lucky nevěděl, co sev noci stane.“

„Díky, Tanyo,“ řekl Lucky ublíženě.

„Ale provádět takovéhle skopičiny zrovna v téhle době,Lucky.“

„Nejsem hlupák, máti. Učinil jsem nezbytná opatření.“

Sage se ušklíbla a v očích jí zlomyslně blýsklo.

„Jsi ty alezpůsobný skautík. Udělují odznaky za činění nezbytnýchopatření?“

„Sklapni, káčo,“ utrhl se na ni Lucky.

Díky Tanye držel Chase svůj temperament na uzdě. Mezioběma bratry to často zajiskřilo, ale třenice trvaly jen takdlouho, než jim zchladla hlava.

„Okay, stačí ji přimět, aby ti to dosvědčila, a jsi z tohovenku.“

Lucky se podrbal na zarostlé bradě. „To by nemuselo býttak snadné.“

„Proč? Když policii řekne, že jsi s ní byl celou noc, můžoutě vyloučit jako podezřelého a začít pátrat po skutečnémžháři.“

Chase, přesvědčený, že problém je vyřešen, se začal zvedat. Lucky mu pokynul zpátky na židli. „Je v tom menšíháček, Chasei.“

Chase znovu pomalu usedl. „Jaký háček?”

„Já nevím, jak se jmenuje.”

„Vy nevíte, jak se jmenuje?“

„Ne, pane.”

Tento den bude do soukromých Luckyho pamětí zanesenjako jeden z nejhorších v jeho životě. V hlavě jako by musídlilo hejno přičinlivých datlů. Na oko, kam přistála pěstPrcka Alvina, pořádně neviděl. Každý sval se mu v těle ozýval, jak byl ztýraný. Byl v podezření, že založil ve vlastnímpodniku požár. Každý, včetně členů jeho rodiny, s ním jednaljako s malomocným, protože strávil noc se ženou, jejíž totožnost nezná.

A to si myslel, že včerejšek nestál za nic.

Podle toho, jak se tvářili, mu ani šerif, ani jeho zástupci,ani federální vyšetřovatelé nevěřili o nic víc než ráno jehorodina.

Jeden z federálních policistů se obrátil na Pata Bushe. ,.Namístě rvačky jste si její jméno nezjistil?“

Pat si odkašlal. „Ne. Potom mě napadlo, že jsem udělalchybu, ale v tu chvíli se to nezdálo zapotřebí. Neměla zájempodávat žalobu.“

Policista to komentoval pouze skeptickým „hmm“ a obrátil se znovu k Luckymu. „Nenapadlo vás zeptat se jí, jak sejmenuje?”

„Jistě, řekla mi, že Dovey,ale-“

„Mohl byste nám to prosím hláskovat?“ požádal ho druhýpolicista, který si činil poznámky do kroužkového bloku.

„Co mám hláskovat?“

„Dovey.”

Lucky podrážděné vydechl a vyslal pohled k Patu Bushovi, co má dělat. Výmluvným pokývnutím šerif naznačil, že byLucky měl té podivné žádosti vyhovět. Lucky bez dalšíhojméno odhláskoval. „Aspoň myslím, že je to tak správně.V motelu se zapsala jako Mary Smithová z Dallasu.“ Lusklprsty a s nadějí zvedl hlavu. „Poslyšte, recepční se na měbude pamatovat.”

„Pamatuje se. Už jsme si to ověřili.“

Už předtím Lucky policistům sdělil název motelu na dálnici, ležícího tak uprostřed mezi Milton Pointem a Dallasem.

„Proč se teda o mě pořád zajímáte? Když se ukázalo, že s tímnic nemám, proč nehledáte chlápka, co nám to tam vypálil?“

„Ten recepční může pouze dosvědčit, že vás dnes ránoviděl,“ oznámil mu starší policista. „Neviděl vás včera večerdo toho pokoje jít. A i kdyby viděl, nemohl by vám dosvědčit,že jste tam zůstal celou noc a neodešel.”

Lucky pohlédl na bratra, který se opíral o otřískanou kovovou zelenou registračku v kanceláři šerifa Bushe. Zavrtělhlavou, jako by tím chtěl říct, že je to všechno marné. Už hota jejich hra na policajty a zloděje unavovala.

Střetl se s policistovým mrazivým pohledem a arogantněse zeptal. „Máte nějaký konkrétní důkaz, že mám s tím zločinem něco společného?”

Policista přešlápl z nohy na nohu. „Přesná příčina požárunebyla dosud zjištěna.”

„Máte cokoliv, co by ukazovalo na mě?“ naléhal Lucky.

Policista opřený o zeď odpověděl: „Ne.“

„Potom jdu.“ Lucky se zvedl z obyčejné židle a zamířil kedveřím.

„Budete pod dohledem, tak se ani nepokoušejte opustitměsto.“

„Jděte se bodnout,“ doporučil Chase policistovi a uhánělza bratrem. „Lucky, počkej!“ zvolal, když se o pár vteřin později vynořil ze soudní budovy. Lucky už stál před ní na krajichodníku s rukou na klice dvířek svého vozu: čekal, až k němu Chase dojde.

„Věřil bys tý hovadině?” vybuchl a zuřivě vystrčil bradusměrem k prvnímu patru budovy, kde se výslech odbýval.

„Je to hovadina, ale oni to myslí vážně.“

„To mi povídej,“ zamumlal Lucky. „Vstávaj mi vlasy nahlavě. Vězení jsem se nabažil tu noc, co nás zavřeli, že jsmeporazili starýmu Bledsoeovi plot. Byla to nehoda. Jak jsmek čertu mohli vědět, že jeho plnokrevná kobyla je na té pastvině? Nebo že má jít ke koni.“

Chase koukl po bratrovi zpod hustého obočí a oba se rozchechtali. „Mohl se pominout, když se tam dostal ten osela obskočil ji. Pamatuješ, jak Bledsoe poskakoval a řičel? Jaktěživo jsem se tak nenasmál.”

„Nazítří ráno nás smích přešel, když nás táta přišel vyzvednout. Jestli se dobře pamatuju, cestou domů neřeklslovo.“

„Cesta z města k nám mi nikdy nepřipadala tak dlouhá,“souhlasil Chase. „Určitě jsme se celou dobu klepali, jaký násčeká trest. Ale pamatuješ?“ připomněl se zlomyslným mrknutím. „To hříbě byla ta nejšerednější mula, co jsem kdyviděl.“

Chvíli se oba při té vzpomínce smáli. Nakonec si ale Lucky povzdechl, vstrčil ruce do zadních kapes džin a opřel seo blatník vozu.

„S policií jsme měli popotahovačky, ale nikdy nic takovéhojako teď, Chasei. Nemají na mě ani ň, tak proč mám taknahnáno?“

„Protože obvinění ze zločinu žhářství nahání strach. Musel bys být blázen, aby ses nebál.“

„S ohledem na ženy v naší rodině doufám, že na to nedojde,ale DNA test by prokázal, že jsem se s ní v tom motelovémpokoji pomiloval.”

Chase sebou trhl.

„Máš pravdu, taky mi z toho není dobře po těle,“ pokračoval Lucky hořce. „Ale i kdyby se laboratorními testy prokázalo, že jsem tam byl, nedokáže se tím, že tam byla ona, aniže jsem někdy během noci neodešel, neodjel zpátky sem,nezaložil oheň a s rozbřeskem se nevrátil, abych si zajistil,že si mě recepční zapamatuje.“

„Alibi ti může poskytnout jedině ta žena.” V Chaseověkonstatování zazněl nevyslovený otazník. Lucky vypadal rozmrzele. „Nebylo to tak vulgární, jak by se mohlo zdát.“

„Ale dost vulgárně se to jeví, brácho.“

„Jo,já vím,“ připustil s povzdechem. „Hele, já se za ní hnal,protože vypadla z hospody a ani mi nepoděkovala, že jsem jizachránil před těmi dvěma hnusáky. To mě rozběsnilo donepříčetnosti. Dostihl jsem ji u toho motelu a vecpal se k nído pokoje.

V ten moment to na mě padlo. Alvinova nakládačka. Nějaký ten lok whisky. Byl jsem nalíznutý. Lehl jsem si na postel.Myslím, že začala mít se mnou v tu chvíli soucit, protože mivyčistila tu ránu po noži a přinesla ledový obklad na oko.Usnul jsem.”

„Myslel jsem, že jste se spolu vyspali.“

Znovu se Lucky zahleděl někam mimo bratrův obličej plnýotázek. „Někdy během noci jsem se vzbudil,“ řekl tiše. „Mátakové ty neuvěřitelně tmavorudé vlasy. A pokožku tak hebkou, průsvitnou, víš.“ Najednou se vytrhl z transu, do kterého se sám uvedl, a zamračil se nad svou vlastní rozcitlivělostí. „Měla úroveň, Chasei.“

„Cože, teda, spískala takové pozdvižení v tý putyce?“

„Ať se propadnu, jestli vím. Ale nebyla to žádná obyčejnábarová coura, co jde ochotně za pár skleniček. Ani mejdanováholka. Když už, tak se chovala upjatě a… a… panovačné.Tomuhle typu se obvykle vyhýbám jako moru.”

„Udělal bys býval dobře, kdyby ses téhle taky vyhnul.“Lucky se neměl k tomu, aby přitakal. Z nějaké příčiny seještě nedostal k tomu, o všem přemýšlet. Včerejší noci nelitoval, ani si nemyslel, že se s Dovey nebo Mary nebo jak sejmenuje, už nesetká.

Okolnosti jejich společné noci ho přivedly do vůbec největšího maléru, v kterém kdy vězel. To už mluvilo samo zasebe. Ale z nějakého nevysvětlitelného důvodu toho nelitoval. Přinejmenším ne tolik, jak by situaci odpovídalo.

„Co máš teda v plánu?“

Chaseova otázka ho vytrhla ze snění. „Najít ji.“

„Jak, když ani neznáš její jméno?“

„Začnu v motelu a odtamtud budu pokračovat.”

„No, zlom vaz.“

„Dík.“

„Kdybys mé potřeboval, víš, kde mě najdeš.“

„Rád bych tobě a klukům pomohl odklízet,“ nabídl se Lucky.„Nemůžeme s tím začít, dokud neuzavřou pátrání. Cožbude bůhvíkdy, protože všechno oprašují jemným kartáčkem na zuby, jak hledají důkazy. Můžeš dělat jedině to, co já.Postávat opodál a točit palci.

Využiješ čas lip, když se budeš koukat zbavit podezření.Do té doby nám pojišťovna nezaplatí ani cent.“ Chase zamžoural do slunce. „Napadá tě, kdo by v tom tak mohl mít prsty?”„Prvně bych tipoval Prcka Alvina a Jacka Eda.“„Pomsta?“ Chase se zachechtal. „Co já slyšel, díky toběPrcek Alvin litoval, že je muž.“

„Patří mu to.“

„Pat si taky myslel, že by to na něho sedělo, ale celejCagneyovic kmen přísahá, že Alvin hrál celou noc s bráchama karty.”

„S pytlíkem ledu v rozkroku?“

Chase se znovu zachechtal: „To mi připomíná, abych těproti sobě nikdy opravdově nenaštval.“ Znovu se zatvářilvážně. „Což asi učiním tím, co ti teď řeknu.“

„A to jako co?”

„Nemusel by to být nejhorší nápad zaskočit za Susan Youngovou. Její táta mi už dneska dvakrát volal a vyptával se, cose děje.”

Lucky zaklel. „Máš pravdu. Bude líp, když tam zajdu a uhladím jí rozčepýřená peříčka. S bankou teď potřebujeme býtzadobře jako nikdy. Kromě toho jsem Susan provedl pěknoušpinavost, že jsem se na ni včera večer vykašlal.“

„A uvedl ve všeobecnou známost, že jsi strávil noc s jinou.“ Chase ho zamyšleně pozoroval. „To teda musela býtrusovláska.“

Lucky už neměl na další popichování náladu, nasedl dovozu a nastartoval. „Za deset dvacet let se tomu budemesmát, jako jsme se teďka smáli tomu, co za potvoru se narodilo Bledsoeově plnokrevné kobyle.“

Tiše vešla do kuchyně a otevřela lednici. Podle očekávánízela prázdnotou. Mezi rizika osamělého života patřila prázdná spíž. Připravovat jídlo pro jednoho bylo obtížnější než sebez něho obejít. Pomyšlení, že by si brzy ráno při návratu doDallasu nakoupila potraviny, ji moc nelákalo. Místo toho jelarovnou do svého najatého bytu, dala si dlouhou horkou koupel, aby ulevila rozbolavělému tělu, a šla do postele.

Skoro celý den zůstala ležet a říkala si, že po tom všem,co zažila, potřebuje odpočinek. Ve skutečnosti se bála okamžiku, až ji bude svědomí volat k odpovědnosti kvůli tomu,co připustila, aby se předchozí noci stalo.

Našla tak půl šálku odstředěného mléka na dně kartonu.Nejdřív k němu přičichla, aby se přesvědčila, jestli nezkyslo,a pak si ho nalila do misky s rýžovými lupínky. Byly už takstaré, že byly téměř bez chuti a nekřupaly, ale prázdný žaludek se jimi zaplní.

Šla do obývacího pokoje, stočila se v rohu pohovky a natáhlase po dálkovém ovládání televize. Bylo příliš pozdě na odpolední seriály pro ženy a příliš brzy na večerní zprávy. Zůstaneodkázaná jenom na reprízy situačních komedií. V jedné mělhlavní hrdina tmavě plavé vlasy a rošťácký úsměv, kterýříkal „nejsem žádný způsobný chlapec“. Rychle přepnula najiný kanál; nepřála si, aby jí cokoli připomínalo toho cizince,s nímž strávila noc…. prožila důvěrné chvíle…, pomilovala se.

Při tom pomyšlení se jí tak roztřásla ruka, že musela miskus mazlavými vločkami položit na stoleček, aby neriskovala,že je vysype. Zabořila obličej do dlaní. „Ach Bože,“ zasténala.Co ji, pro všechno na světě, přimělo zachovat se tak nezodpovědně?

Jistě, mohla by uvést milion výmluv, počínaje svým včerejším citovým rozpoložením a konče zkušeným způsobem, jakji ten muž líbal, když ji vyzdvihl z temné osamělosti a zoufalství do svých silných, teplých paží.

Nemysli na to, napomenula se, znovu popadla dálkovéovládání a energicky začala přepínat z jednoho kanálu na druhý. Vysmívala se ženám, které se daly nalákat na pohlednýobličej, urostlé tělo a vějičky slov. Myslela si, že je chytřejší.Byla příliš inteligentní, soudná a schopná přesného úsudku,než aby se dala nachytat na hruď zarostlou zlatavou houštinou a nebesky modré oči hustě stíněné řasami. Její morálnízásady a feministický postoj vzaly pod jeho šarmem zasvé.Lucky Tyler se s úspěchem zmocnil míst, kde neuspěl nikdyjiný muž - jejího těla, jejího srdce.

Z pocitu studu zasténala. Aby ten zvuk ztlumila, přitisklasi špičky prstů na rty a opatrně si přes ně přejela. Zanechalna nich stopy svými vousy. Při koupání objevila drobné oděrkytaké na prsou. Připomněly jí ty vzrušující pocity, které ovládly její klín.

Když pevně zavřela oči a pokoušela se usnout, přepadla jivzpomínka na jeho rty na svých prsou. Projela ji svíravá slast,kdykoliv si vyhavila, jak do ní prvně vnikl, jak pocítila jehosílu a vnímala ho hluboko v sobě.

Zkřížila si paže přes břicho a předklonila se v naději, ževymaže ty duševní i fyzické vzpomínky. Rozpalovaly ji. Vzbuzovaly v ní touhu. Zahanbovaly ji.

Zatoužila všemi smysly po naprostém cizinci? V lacinémmotelu při silnici? Provést takovou stupiditu! Jak je to riskantní! Ohavné! Jak se jí to vůbec nepodobá!

Ale včera nebyla tak docela sama sebou. Než by ji chtělněkdo soudit, musel by nahlédnout, v jakém rozpoložení předčtyřiadvaceti hodinami byla. Musel by udělat zkušenost sestejné krutým odmrštěním, projít týmiž ponurými chodbami, zažít pocit, že se snad udusí, pocit, který přetrvával, i kdyžz těch chodeb unikla.

Musel by zažít tu marnost a porážku, poté co zjistila, ženěkdy ani ta největší oběť nestačí. Když na ni s celou pustošivostí dolehlo poznání, že něčí lásku nebo i jen vděčnostnemůže získat, propadla se do hluboké deprese.

Na scéně se objevil Lucky Tyler - úchvatný a okouzlující.Byl zábavný a sexy a toužil po milování.

Možná hlavně v tom tkvěla jeho přitažlivost. Potřeboval ji,prazákladně a jednoduše, jako muž, který potřebuje ženu.A ona zas zoufale potřebovala, aby někdo potřeboval ji. Najeho laskající ruce a ústa se jinak, než zareagovala, reagovatnedalo.

„No jasně. Dobře,” zamumlala netrpělivě. Rozumných důvodů se našlo dost a žádný z nich k ospravedlnění nestačil.Byla to ztřeštěnost a ona se jí dopustila. Nyní se s tím musívypořádat.

Ještě štěstí, že předvídavě použila smyšlené jméno a zaplatila hotově, když se v motelu zapisovala. Nemůže ji vypátrat. Nebo může? Přehlédla něco? Když to ráno ve spěchuodcházela, nezanechala za sebou stopu, která by ho k ní mohla zavést, kdyby si umínil ji najít?

Ne, byla si téměř jistá, že ne. Pro pana Luckyho Tylerazůstala naprosto anonymní. O včerejší noci ví jen ona a budehledět na ni zapomenout.

Začni s tím hned, nařídila si, když se zvedala z pohovky.Energicky si přitáhla pásek županu a vykročila do vedlejšíhopokoje, který jí sloužil jako pracovna. Rozsvítila stolní lampua zapnula počítač, nasadila si brýle na čtení a posadila se předobrazovku.

Práce byla vždycky její spása. Ostatní lidé se uchylovalik alkoholu, drogám, sportu, sexu, aby zapomněli na své trablea udělali si život snesitelným. Na ni - s výjimkou včerejší noci-nic neúčinkovalo tak jako práce. Kromě toho ji tlačil termín.

Když jí na počítači naskočila čistá obrazovka, zabrala se dosvých poznámek a pustila se do psaní. Prsty se jí nad klávesnicí jen míhaly. Psala dlouho do noci, jako by ji běsi honilia užuž je měla v patách.

Kapitola 6

Susan Youngová pomalu scházela po schodech, ústa trucovitá a tvářila se dotčeně. Z jejího vzhledu Lucky vysoudil, ževětšinu dne proplakala, nebo aspoň chce, aby si to on myslel.

Oči měla uslzené a červené. Špičku nosu odřenou od kapesníku. Pleť flekatou.

Namísto pozdravu řekla: „Mamička mi doporučila, abychs tebou nemluvila.“ Zastavila se na třetím schodu zdola.

Když Lucky zvětřil možnost vykroutit se z toho nevítaného setkání, zeptal se dychtivě: „Jindy by to bylo lepší?“

„Ne, to by nebylo.“ odpověděla kousavě. „Musíme si promluvit o spoustě věcí, pane Tylere.“

Krucinál, pomyslel si.

Sestoupila po třech posledních schodech a odsvištěla kolem něho do neosobního obývacího pokoje. Odpudivě to tampáchlo leštěnkou na nábytek. Okny dopadalo odpolední slunce a vytvářelo na bledém modrém koberci vzorek ze světlaa stínu. Byl nádherný den. Lucky si přál být venku a užívatsi ho. Přál si být kdekoliv, jenom ne tam, kde byl - v úděsnémobýváku u Youngových, vystavený Susaninu ublíženému, káravému, obviňujícímu pohledu.

„Nuže?” dožadovala se pánovitě vysvětlení, jen co zavřeladvoukřídlové dveře.

„Co můžu říkat? Provedl jsem pěknou pitomost a dal senachytat.“

Sypal si popel na hlavu. Brzy se naučil, že jediný způsob,jak jednat s uraženou ženou, je vzít všechno na sebe a býtpřímočarý i opatrný. Zažil ovšem situace, kdy otevřenostmusel vynechat, neboť hrozila buď kastrace, nebo újma naživotě. Nemyslel si, že Susanina pomstychtivost dosáhla taknebezpečného stupně. Zatím.

Zatvářil se patřičně zkroušeně a řekl: „Můžeš mi odpustit,že jsem za tebou včera večer nepřišel, Susan?”

„Ovšemže ti to mohu odpustit, i když to bylo nevkusné.”

„To jistě bylo. Dlužím omluvu rovněž tvým rodičům.“

„Čekali jsme na tebe s večeří hodinu a půl. Jedli jsme ažv devět.”

Což bylo tak v době, kdy mu Dovey foukala na řeznou ránu, kdy mu hebkým dechem ochlazovala tělo a rozněcovalav něm vášeň. Její dech mu čeřil chloupky na těle a ovívalpokožku. Že to ale byla slast!

„Nenacházím slov pro to, co jsem provedl.“ Ta omluvnáslova z něho lezla čím dál hůř. Nebýt postavení jejího otcev bance, řekl by tomu rozmazlenému frackovi, že jí nenípovinen skládat účty za to, s kým spal, a že už ho víckrát neuvidí.

Nemohl se dočkat, až začne hledat Dovey, a udobřoval siSusan jedině proto, že to bylo prozíravé. Nicméně proklínalden, když před několika měsíci požádal Susan o schůzku.Chtěl být volný, připomenout jí, že jí nic neslíbil a nemá vůčiní žádné závazky, a ať spí, s kým chce, s jednou nebo tuctemžen, jí po tom nic není. Jedině vědomí, že se blíží datumsplátky na půjčku, ho přinutilo ovládnout narůstající zlost.

Zadoufal, že v jeho hlase nepostřehne nadějný tón, a řekl:„Spíš bys měla odmítnout se ještě někdy se mnou setkat.“

Chvíli upírala zamyšlený pohled na podlahu, načež k němuzvedla matně se lesknoucí oči. „Na to mám příliš měkkoupovahu.“

Zatraceně! Ženské s takovým gustem odpouštějí. Dávájim to ohromnou moc nad tím, komu odpouštějí. Smlsnou sina provinilci jako mrchožrouti na zdechlině; oberou ho až nakost.

„Dokážu ti odpustit, že jsi k nám nepřišel na večeři,“ prohlásila. „Mohu dokonce přehlédnout, že ses zapletl do hospodské rvačky, protože vím, jak výbušnou máš povahu. Připouštím, že i to mě k tobě zčásti přitahuje. Připadá mi alevelice těžké odpustit…” Vtom se jí začal dolní ret chvéta hlas se ji roztřásl. „Ponížil jsi mě před celým městem. Říkáse, že tě nemohli včera v noci, když začalo hořet, najít proto,že jsi byl s nějakou děvkou.“

„Nebyla to děvka.” Použití toho slova ve spojení s Doveyho tak rozzuřilo, že se až zalekl intenzity svého vzteku.

„Co teda potom je?”

„Cizinka. Do včerejšího večera jsem se s ní nikdy nesetkal, ale nebyla to děvka.“ Susan ho vychytrale pozorovala.Nasadil konejšivý tón. „Podívej se, Susan. Včera večer jsemnikam nevyrazil, jen abych se s nějakou vyspal. Náhodouk tomu tak nějak došlo.“

Byla to pravda. Nevnutil se do Doveyina motelového pokoje s úmyslem se s ní vyspat. Jenom ji chtěl dopálit, tak jakoona namíchla jeho, vyslechnout omluvu a vypadnout.

Nebyla to tak docela jeho vina, že to dopadlo jinak. Bylv polospánku, když po ní vztáhl ruce. Byla křehká, teplá,hebká a poddajná. Její vlahé rty. chvějící se pod jeho, jejívstřícné tělo… Nemohl si klást za vinu, že tak přirozenězareagoval na ten milostný podnět. Samozřejmě, byl už patřičně naladěný.

„… rozumím. Odešel jsi odtud včera rozrušený. Je to tak?“Zamžikal, aby se mu vyjasnilo před očima, a snažil se pochopit, co to Susan říká. „No ano.”

Přistoupila k němu a pozorovala ho zpod řas. Její ústa vypadala zranitelně. Přes veškeré Susaniny slzy a fňukání všakvěděl, že je bezmocná asi jako barakuda.

„Já jsem tě tedy vzrušila a šel ses vybít k ochotné ženě.“zašeptala a položila mu ruce na hruď. „Měla bych se asi cítitpolichocená, i když se mě to ještě pořád velice dotýká. Připomyšlení na tebe v posteli s jinou ženou se mi chce umřít.“

Vypadala, že by byla spíš s to zabít než umřít. Oči jí už nezářily slzami, ale zlobou. „Ale dovedu pochopit, že když semuž takhle vzruší, musí s tím něco udělat, jinak to nevydrží.“Stoupla si na špičky a otřela se mu o rty. „Ten pocit znám,Lucky. Nemyslíš, že po tobě taky toužím? Copak nevíš, žejediný důvod, proč se ti odpírám, je, aby naše svatební nocbyla jedinečná? Nevíš, jak moc bych se s tebou chtěla právěteď milovat?”

Pravda, mírně vzrušený byl, když od Susan včera po poledni odcházel, ale už se rozpálil víc při sledování některýchreklamních šotů v televizi. Jeho vzrušení bylo jako zvýšenáteplota ve srovnání s horečnatým deliriem, které zažil, kdyžvnikl do Doveyina vstřícného těla.

„Podívej, Susan.“ namítl podrážděné, „všechny ty řečio svatbách - “

Položila mu prsty na rty. „Pst. Já vím, že nemůžeme učinitoznámení, dokud nepominou ty nepříjemnosti, do kterýchses dostal. Chudáčku malý.“ Natáhla se s úmyslem prohrábnout mu vlasy. Rychle uhnul a zachytil její ruku, než se homohla dotknout.

„Oznámení?”

„Oznámení našeho zasnoubení, hlupáčku.” zašvitořila a hravě mu poklepala na hruď. „A právě tímhle můžeme nedorozumění kolem toho ohně rychle rozmotat - na dokaz toho,jak moc tě miluju, řeknu, že jsi strávil minulou noc se mnou.“

„Cože?“

„Po celém městě se povídá, že ses dneska ráno vzbudilsám a nemůžeš prokázat alibi. Tak řeknu, že jsem byla s tebou. Mamička s tatíčkem dostanou samozřejmě záchvat, alepřijmou naši společnou noc jako nevyhnutelnost, když budumít na prstě zásnubní prsten. Budou tak šťastní, že už tokonečně oficiálně oznamujeme, že tu jedinou noc hříchupřehlédnou.”

Je buď skrz naskrz pletichářka, nebo se kojí marnýmiiluzemi. V každém případě je nebezpečná a musí s ní jednatv rukavičkách.

„Proč si myslíš, že ti někdo uvěří, když teď půjdeš a prohlásíš, že jsem byl včera v noci s tebou?“

„Řeknu, žes mi nejdřív nechtěl dovolit, abych ti dosvědčilaalibi, kvůli tomu, jak by mi to pošramotilo pověst. Trvala jsemale na svém, dokud jsi nekapituloval.”

„Máš to zřejmě promyšlené.”

„Od chvíle, co jsem se dověděla, že s tou ženou nemůžešvyrukovat, nepřemýšlím o ničem jiném. Řeknu, že jsem sevykradla ven, když naši šli spát. Ve skutečnosti jsem včerav noci opravdu venku byla.“

„Proč?“

„Byla jsem tak rozčilená. Jezdila jsem všude, jestli těneuvidím . Hledala jsem tvoje auto na všech místech, kam obvyklechodíš. Naši vůbec nevěděli, že jsem byla venku. Mohla bychříct, že jsme se sešli, strávili noc spolu a něžně se milovali.“Zlomyslně se na něho usmála. „Což není špatný nápad.”

„Takhle ses na to včera nedívala,“ připomněl jí.

Viděl do ní jak do skleněné vázy na krbové římse. Včeraho odmítla, takže šel za jinou. Pro tak ješitnou ženu jakoSusan bylo něco takového nemyslitelné, zvlášť když o tomkdekdo ve městě věděl. Vymyslela si způsob, jak si udržetreputaci a přitom ho navždy k sobě připoutat. I když by hojejí lež zprostila podezření, posloužila by jí.

„Ty bys byla ochotná lhát, abys mi zachránila kůži? Udělalabys to pro mě?”

„A pro sebe,” připustila. „Chci tě, Lucky Tylere. A mámv úmyslu tě získat za každou cenu.”

Ať už tě já chci nebo ne, pomyslel si.

„Zavoláme hned šerifu Bushovi,“ vyhrkla a obrátila se k telefonu. Luckyho paže vystřelila, chytil ji za ruku.

„To tě nemůžu nechat udělat, Susan.”

Zářivý úsměv jí pohasl. „Proč ne?”

„Lhaním federální policii by ses mohla dostat do velkýchpotíží. Něco takového nemůžu připustit.“

„Já chci.”

„A já to oceňuju,” řekl a doufal, že to vyznělo upřímně.Viděl však, že není přesvědčená. „Nech mě o tom popřemýšlet. Víš, Susan,křivá přísaha, to je těžký zločin. Musím si topředem rozmyslet, než ti to dovolím.”

Znovu vykouzlila úsměv, ale v hlase jí zazněl rozhodnýtón, když řekla: „Nedumej nad tím věčnost. Nejsem si jistá,jak dlouho bude moje nabídka platit.“

To je ale prolhaná intrikánka, pomyslel si. Pracně se usmála prohodil: „Ty jsi teda třída, víš to? Když jsem tě prvně potkal, neměl jsem ponětí, co všechno se v tobě skrývá.“

„Ať chci co chci, jdu za tím. Není v tom nic složitého.“

Bůh pomoz chlapovi, do kterého zatne drápy. Lucky si tišeodpřisáhl, že on to nebude. „No, musím si promyslet spoustuvěcí, Susan, takže radši půjdu.”

„Musíš jít?“ zakníkala.

„Musím.“

„Tohle si vezmi na cestu.” Obtočila mu paže kotem krku,přitáhla si jeho hlavu a vlepila mu na ústa vlhký mnohoznačný polibek. Když se konečně odtáhla, zašeptala: „Možná siteď dvakrát rozmyslíš, než půjdeš za jinou.”

Lucky ten polibek vydržel, přestože rozpoznával rozdílmezi ženskou lstí a skutečnou proradností. Susan Youngovási vybrala to druhé. Uchýlila by se i k vydírání, aby ho přimělasi ji vzít.

Když kráčel po přední cestě - prozatím se mu tedy podařilouniknout -, setřel si stopy po jejím polibku hřbetem ruky zertů.

Ten polibek s ním ani nehnul. V nejmenším ho nevzrušil.Zanechal ho naprosto lhostejným, což se mu nestalo od dob,kdy prvně objevil, co je to líbání - pod vedením pastorovy dcery za kruchtou Prvního baptistického kostela běhemprázdnin v nedělní škole. Co se mu to stalo mezi tím lehounce vzrušivým experimentováním a Susaniným vášnivým polibkem, že už na něho její polibek neúčinkuje?

Poznal Dovey, v tom to vězí.

Barman zasténal, když zvedl pohled a uviděl Luckyho. jakleze na barovou stoličku. „To bych moc rád, aby sis dneskavečír vyřizoval svý záležitosti někde jinde, Lucky, a dal tadytomu podniku voraz.“

„Nežvaň a dej mi pivo. Nevyhledávám žádný maléry.”

„Pokud mě paměť neklame,” pravil protáhle barman, „tosamý jsi tvrdil včera.“ Přišoupl mu pivo.

Lucky si usrkl. „Jsem v loji.”

„Je mi známo,že potřebuješ na včerejší noc alibi, ví v tomhle městě každej.”

„To mě podrž, drby se tu šířej přímo bleskově.”

Barman se zeširoka zašklíbil. „Když ti ty drby nejdou podnos, neměl by sis pěstovat takový - jak se to říká? - renomé.Obyčejný lidi náramně zajímá, co místní celebrity činěj.“

Lucky zaklel a dal si další lok. „Vzpomínáš si na něco ohledně té ženy?”

„Těžko tolik, co ty, to se vsadím,” zařehonil se. Hlaholivýsmích se ale vytratil pod Luckyho varovným pohledem. „Noteda, co já vím, přirozená zrzka, nemám pravdu? A tím nemyslím nic špatnýho,” dodal spěšně.

„Tmavě kaštanové vlasy, jo.”

„Asi takhle vysoká.“ Ukázal vodorovně nataženou dlaníněkam k svému rameni.

„Fyzický popis vynech,” řekl Lucky netrpělivě. „Pamatuješ si na něco podstatnýho?“

„Podstatnýho?“

„Viděls ji zajíždět na parkoviště?“

Barman zapátral v paméti. „Řekl bych, že jo. Přijela myslím od jihu. “

„Od jihu.” Lucky tu informaci vstřebával. „Když jsi viděl,odkud přijela, musel sis všimnout jejího auta.”

„Samosebou.“

„Co to bylo zač?”

„Červený auto,” oznámil barman hrdě, celý šťastný, žemůže posloužit.

„To vím,” zavrčel I-ucky. „Ale jaký typ?“

„Cizí, řekl bych.“

„Značka?” Barman zavrtěl hlavou. „Model?” Znovu seLucky nedočkal odpovědi. „No bezva.“ zamumlal se sklenicíu rtů.

„Ty ses za ní hnal, Lucky. Když sis nevšiml ty, jak můžeščekat, že jsem si všiml já?“

„Nech to plavat. Jen jsem si myslel, že bys třeba mohl. Víš,že nerozpoznám značku ani model auta vyrobeného po roce1970. Stejně jako ty jsem si jenom zapamatoval, že byločervené a malé. Možná v hypnóze bych si vybavil číslo auta,ale celej den si lámu hlavu a nejsem štonc vzpomenout si najediné číslo nebo písmeno.”

„Ehm-hm.”

„Co je?“ Lucky se otočil na stoličce, kamže to barmanupírá znepokojený pohled. Dovnitř se hrnuli Prcek Alvina Jack Ed. Když spatřili Luckyho, na okamžik se zastavili.V místnosti se rozhostilo vyčkávavé ticho, načež se ten párek odplouhal k boxu v rohu a usadil se.

„Pro každýho dvě piva. A pohyb,“ zahulákal Prcek Alvinna barmana. Ten otevřel čtyři láhve a vyrovnal je na korkemvyložený tác.

„Já to odnesu.” nabídl se Lucky líbezně a sklouzl ze stoličky.

„Hele, Lucky, právě jsem to tady dal-“

„Neboj. Přísahám.” Lucky mu věnoval svůj nejpřesvědčivější úsměv. S tácem v ruce vykročil po dřevěné vrzajícípodlaze k boxu v rohu. Prcek Alvin a Jack Ed ho sledovalipřivřenýma očima.

Když došel k jejich boxu, položil podnos na stůl. „Dejte si,hoši.”

Jack Ed se výsměšně zachechtal a naznačil, cože si máLucky udělat, ač to bylo anatomicky nemožné.

Lucky ho ignoroval a oslovil Alvina. „Rád vidím, že sedneska nemusíš při chůzi krčit.”

Alvin se na něho výhružně zaškaredil. „To si vodskáčeš,ty drzej parchante.“

„Alvine, Alvine,” potřásl Lucky zkormouceně hlavou. „Jápřinesu ratolest míru, a ty na mě takhle?” Pokývl na láhev,kterou Alvin vyzunkl skoro celou na jeden lok. „To pití jdena mě. Tak mi to přišlo, že aspoň to bych mohl po tom našemvčerejším nedorozumění.”

„Z toho se nevykecáš. Na to zapomeň.“

Svaly v obličeji se Luckymu napjaly. „Poslouchej, ty-“

„Lucky!”

Chaseův hlas prořízl hustý, zakouřený vzduch. Koutkemoka Lucky zahlédl bratra, jak se proplétá mezi stoly, aby sek němu připojil na kraji boxu Prcka Alvina.

„Proboha, nezačínej zas něco,“ varoval ho Chase šeptem.

„Hele, hele, jestlipak to rodeová hvězda vosobně nepřichází spasit bratříčka před dalším výpraskem.“ pravil JackEd jízlivě.

„Stran toho výprasku jsem to slyšel jinak, Pattersone.“

Chase v mládí jezdíval na býcích. Vyhrál značnou částkupeněz na rodeu a udělal si v těchto kruzích jméno. Avšaknebezpečí, které s sebou tento sport nesl, jeho rodičům vždycky dělalo těžkou hlavu. Velice se jim ulevilo, když se zasnoubil s Tanyou a zanechal toho, dokud mu sloužily všechny smysly a neměl tělo samý šrám.

Chase se nedal Jackem Edem vyprovokovat. Jeho nenadálý příchod měl na Luckyho uklidňující účinek. „Chtěl jsemjim jenom položit pár otázek.“

„Taky bych se jich rád na něco zeptal,” přidal se Chase.

Prcek Alvin si důležité položil obrovité paže na opěradlaboxu. „Na co?“

„Na ten oheň včera v noci v naší garáži,” řekl Chase.

„Na tu ženu, co tady byla včera večer,” řekl napjatě Lucky.

Alvin zareagoval na Luckyho otázku. „Jsem se doslech, žeti utekla,“ pravil se zlovolným úsméškem. „Blbý. Dycinkyjsem měl podezření, že se ty tvý úspéchy u ženskejch přeháněj.“ To přišlo Jacku Edovi k popukání. Pištivě se hihňalskoro jako holka.

„Nevěřím ani minulu, žes hrál celou noc s bráchama karty,” řekl Chase.

„Řekla ti vůbec, jak se jmenuje?“ zeptal se Lucky. Nějakým zázrakem potlačil neodolatelné nutkání smáznout tenškodolibý škleb z Alvinova vykrmeného obličeje.

„Sbalils ji, a ani nevíš, jak se jmenuje?”

Lucky se užuž chtěl na něho vrhnout. Chase ho popadl zaramena a stáhl ho zpátky. „Jdem pryč.“

„Ty par - “

„Jdem!“ Chase táhl mladšího bratra pozpátku místnostía Lucky mu kladl odpor na každém kroku. Podpatky dupaldo podlahy, jak se vzpíral.

„Vopravdu blbý, že se ti ztratila jediná ženská, která těmohla spasit, abys nešel bručet, Tylere,“ popichoval PrcekAlvin.

Lucky zaskřípal zuby, divoce zasupěl a snažil se Chaseovivykroutit. Ten ho však držel pevně. „Kruci, dám ti sám jednu,jestli toho nenecháš. Co se to s tebou ksakru děje?“

Když se dostali ze dveří, Chase přirazil Luckyho k venkovní zdi. Lucky setřásl bratrovy svírající ruce. „Že se ptáš?“zařval. „Mají pravdu. Mohl bych jít do báně.“

„Jak to souvisí s tím, co se tam právě dělo?“ Chase ukázalbradou k hospodě.

„Pátral jsem po informacích po ní.“

„Proč?“

„Proč?“

„Jo. Proč?“ Chase si opřel ruce v bok a zůstal stát tvářív tvář svému prchlivému bratrovi. „Celej den se chováš jakhotovej pošuk. Podle mýho pro tebe víc znamená najít tuženu než si obstarat alibi.”

„Ty ses zbláznil.”

„Nenadávej mi do bláznů. Já to nejsem, kdo vyhledává rvačky s Prckem Alvinem dva dny po sobě kvůli stejnéholce.“

Lucky se už chystal plamenně ohradit, že to není žádná„holka“, ale vzpamatoval se. Protest by Chaseovo podezřeníjedině potvrdil. „Nech mě už hernajs na pokoji, ať si to vyřeším po svém, jo?“ řekl rozkohoutěně.

„Žádný jo. Jsi můj bratr. Tylerovi držej pohromadě. Kdyžmáš trable, máme je všichni. A protože zřejmě musíš lítat z jednoho maléru do druhého, máš mě na krku jakoochránce.“

Dávali si pozor, aby se nesetkali pohledem, a snažili seovládnout svůj temperament. Lucky se vzpamatoval jakoprvní. „Víš, Chasei. jsem rád, že jsi zasáhl. Aspoň když se nato podívám zpětně, tak jsem rád. Nemůžu si dovolit nechatsi rozmlátit i to druhé oko.“

Chase se ušklíbl a plácl ho mezi lopatky. „Pojď se mnouk nám. Máti byla celý den tak rozčilená, že Tanya navrhla, žepro všechny uvaří večeři.“

„Tu svoji proslulou roštěnou?“ zeptal se dychtivě.

„Přesně tak.“

„Fajn,” zhluboka se nadechl a olízl se. „Řekni mi - jakobrácha bráchovi: je v posteli stejně dobrá jako v kuchyni?“

„Umřeš a ještě ti to bude vrtat hlavou.“ Postrčil Luckyhok jeho vozu. „A oba zhyneme její rukou, jestli přijdeme pozděa pokazíme jí večeři.“

Lucky ujížděl za Chaseovým vozem do města a přitom honapadlo, že tou cestou do hospody nic nezískal. V pátrání poDovey byl stejné daleko, jako když se ráno prvně vzbudila zjistil, že její místo ve společné posteli je prázdné.

Kapitola 7

„Víš, co Susan Youngová roznáší po městě?“

Na sestřinu otázku odpověděl lhostejným zamručením zpoza ranních novin.

„Že se budete brát.” Sage si vstrčila velkou, kulatou, šťavnatou jahodu do úst a s požitkem ji pojídala. „Jsem nucená tiříct, že jestli si vezmeš tu nafrněnou potvoru, s touhle rodinou jednou provždy končím.“

„Sliby chyby.“ Lucky sklonil noviny, aby se mohl napítkávy. „Vyhrožuješ, že s touhle rodinou končíš, od doby, kdyjsme ti s Chasem schovali tvoji první podprsenku do ledničky. Takový štěstí nás nepotká.” Zabořil hlavu znovu do novina tím se zbavil jejího pohledu.

Sage si namazala krajíček nízkokalorického pšeničnéhochleba taveným sýrem. „No tak co, uděláš to?“ zamumlalapři prvním soustu.

„Co jako?“

„Vezmeš si Susan Youngovou?“

Lucky odložil noviny. „Prosil bych trochu vážnosti. A kdyžuž jsi v tom, nalej staršímu bratrovi trochu kávy.“

„Neslyšels nikdy o feministickém hnutí?“ optala se načuřeně.

„Bodejť že jo.”

Uchopil svůj šálek, kýval jím sem a tam a nevinně se na niusmíval. S teatrálním povzdechem přinesla konvici od kávovaru a nalila mu šálek.

„Díky.“

„Rádo se stalo.“ Vklouzla zpátky na svoji židli. „Legráckystranou, Lucky. Jestli si Susan Youngová vzala do hlavy, žejsi pro ni nadějný ženich, měl už bys radši kupovat diamantový prsten. Když není po jejím, dovede člověku pěkné zavařit.”

„Co mi ještě může udělat? Vězím v malérech až po krk.“

Od rvačky s Alvinem uběhl týden. Bylo to nejdelších sedmdní Luckyho života. Okolí jeho pravého oka postupně předvedlo celou škálu duhových barev a bylo stále ještě odpudivě, žloutenkovitě žlutavé. Rudá čára přes břicho mu vybledladorůžova.

Federální policisté spolu s agentem pojišťovny a šerifovými zástupci stále ještě prosívali zbytky po ohni. Díky nevítané publicitě zaznamenala Tylerova společnost drastickýúbytek zákazníků. Do termínu splátky zbýval sotva měsíca tenký pramínek příjmu ustal docela. Bankrot se jevil nevyhnutelný. Na temném obzoru neblikalo ani světýlko.

„Jedno je dobré,“ poznamenal včera Chase optimisticky.„Nemají proti tobě jediný přímý důkaz. Bez něčeho, co bydokazovalo, žes byl v době požáru na místě, nemají případ.Všechno je to jinak podružné.”

„Z právního hlediska je to plus,” řekl Lucky, „ale dokudnebude pojišťovna přesvědčená, že jsme oběť, a ne pachatelé, nezaplatí nám náhradu škody. Takže sice nepůjdu do vězení, ale pořád se budeme topit v dluzích.“

Zoufale potřebovali, aby někdo dosvědčil, kde Lucky tunoc byl. Zoufale potřebovali Dovey.

Dosud se však při pokusech přijít jí na stopu pohybovalv bludném kruhu. Denně zpovídal hosty v hospodě, kteří bylipři incidentu s Alvinem a Jackem Edem, jestli si v souvislosti s tou nepolapitelnou ženou nebo jejím vozem něco nevybaví. Všichni se upamatovali, že to byla pěkná rusovláska.Jinak se nedověděl nic.

Ani opětovný návrat do motelu, kdy si promluvil s nočnímrecepčním, nic nepřinesl. Pamatoval se na ni, to ano, alezapsala se jako Mary Smithová, zaplatila hotově za jednu noca to bylo vše. Víc už nevěděl nic. Prodavač, který mu prodalwhisky, steak a aspirin, ho s Dovey vůbec neviděl.

„Nemohla jednoduše zmizet z povrchu země,“ rozkřikl seLucky na svou rodinu po nepříliš povzbudivém rozhovorus recepčním v motelu. „Někde být musí. Chodí si po světě,dýchá, vyřizuje svoje záležitosti, jí, spí a nemá nejmenší tušení, jakou paseku v mém životě nadělala.“

„Třeba to bude jinak,“ nadhodila Tanya.

Přestal pobíhat po kuchyni a pohlédl na švagrovou. „Cotím chceš říct?”

„Možná se v novinách o tom ohni dočetla, uvědomuje si,že ti může poskytnout alibi, ale nepřihlásí se, protože sinepřeje být do toho zapletená.“

„To je možné,“ podotkl Chase.

To pomyšlení Luckyho naštvalo, tak je zavrhl. „Psali o tomjenom v místních novinách a říkala, že není odtud, když sejíPat ptal. Myslím, že mluvila pravdu, když uvedla, že je z Dallasu. Vypadala na městskou dívku.”

Přesto v příštích dnech najel svým mustangem spoustukilometrů. Zajel do okolních osad a pátral po všech MarySmithových v seznamech registrovaných voličů. Našel jichněkolik. Jedné bylo dvaaosmdesát; další byla středního věku,nevidomá, a žila se svými staršími rodiči; poslední studovalana vysoké škole. U všech to bylo plácnutí do vody.

Uvažoval o tom, že pročeše Dallas, najde si každou MarySmithovou, ale věděl, že by ho to stálo spoustu času a nakonec by se ukázalo, že to bylo marné. Poťouchle a mazaněpoužila smyšlené jméno. Proč? Nemohla tehdy vědět, že jinakonec bude hledat, aby mu svědčila při policejním vyšetřování. „Lucky, posloucháš mě vůbec?”

Sageina netrpělivá otázka ho přivedla zpět do přítomnosti.

„Hmm? Cože? Říkalas něco o Susan?“

„Říkala jsem, že je to záludná mrcha.“

„Jak ji můžeš tak dobře znát? Chodila o několik tříd výšnež ty.“

„Ale mluvilo se o ní, už když jsem začala chodit na středníškolu.“

„Mluvilo se o ní?”

„Její podlost byla proslulá.“

„Příkladně?“

„Třeba když jedna z jejích spolužaček byla místo ní jmenovaná královnou výroční školní slavnosti, tolik jí záviděla,že o ní začala roztrušovat, že má herpes.“

Lucky se nezřízeně rozchechtal.

„Na tom není nic k smíchu.” čertila se. „Pomluva té dívcezkazila pověst, a než dodělala střední školu, měla tam hotovépeklo. A to není zdaleka všechno.“

Podepřela si lokty o kraj stolu a naklonila se k bratrovi.„Susan byla určená za první náhradnici dívčího školního basketbalového družstva. Na druhý den dopoledne, když se nově jmenovaný tým převlékal na trénink, řada skříněk sepřevrátila na jednu dívku a zlomila jí ruku. Na druhém koncitěch skříněk stála Susan.”

„A to si všichni mysleli, že do těch skříněk strčila?“„Přesně tak.“

„Sage, to je nesmysl. To je jenom hloupé školní popichování, nic víc.“

Kategoricky zavrtěla hlavou. „Kdepak. Jedna moje přítelkyně, co bydlí ve městě a zná Susan z různých klubů a tak,říká, že Susan je proradná zmije. Když si umane stát se někdepředsedkyní, nasadí všechny páky, aby ji zvolili.” Přivřela očido čárek. „Teď si umanula na tebe. Chce se stát paní Tylerovou.“

„Nejde mi do hlavy proč.“ řekl. Skutečně ho mátlo, že sena něho Susan tak zaměřila. V posledních měsících si spolupravidelně někam vyšli, užili trochu legrace, malinko se muchlovali, ale slovo „sňatek“ nevyslovil ani v duchu.

„Na tom není nic složitého,“ odpověděla Sage na jehořečnickou otázku. „Z těch, které jsi poctil svou přízní, sedosud žádné nepodařilo tě ulovit. Jsi holt místní samec. Toby bylo pro Susan vyznamenání, kdyby tě klofla.“

„Místní samec, jo?“ opakoval lenivě a opřel se na židli.„Přestaň se naparovat,“ řekla Sage otráveně. „Chlap, comá šedivý chlupy na prsou, se nemá co naparovat.“„Šedivý!“ zařval. Sklonil hlavu a zkoumavě obhlédl proužekhrudi, kterou odhaloval rozevřený župan. Jsou blond.“„Susanina sveřepost, s jakou tě chce dostat, a k tomu nesmysl s tím ohněm mě děsí.“

„Tyhle světlejší chloupky jsou blond, Sage.“

„Můžeš zapomenout na chlupy? Jenom jsem si dělala legraci, proboha.” Zapůsobilo na něho, že leží sestře tak na srdci,ale nedokázal brát její varování ohledně Susan vážně. Bezesporu byla pletichářka. Nepochybně byla sobecká, a co dožárlivosti, neměla konkurenci. Ale nebyl včerejší a na to, abyho převezla, by Susan musela přijít s nějakým zvlášť důmyslným trikem.

Natáhl se přes stůl a pohladil Sageinu blonďatou hřívu.„Žádný strachy, sestřičko. Napsal jsem knihu, jak jednats ženskými.”

„Nebereš to váž-“

Její námitku ukončilo zaklepání na zadní vchod. „To budemáti,“ řekla, zvedla se ze židle a šla otevřít. „Pate!“ vyhrklapřekvapeně. „Čekali jsme maminku. Vyrazila brzy k zelinářskému stánku při hlavní.”

„Dobrýtro, Sage, Lucky.“ Pat vkročil do kuchyně a sundalsi stetson. „Byl by šálek kávy?“

„Jistě.“

Poděkoval Sage za šálek černé kávy, kterou mu nalila,několikrát do něho foukl, vyndal si z úst zápalku a srkl sikávy, načež do ní chvíli mlčenlivé upíral pohled. Káva posloužila jako taktický odklad.

Jestli Pat přišel úředně sdělit špatnou zprávu, Lucky siřekl, že mu to co nejvíc ulehčí. „Neřekneš nám, proč jsidneska dopoledne přišel, Pate?“

Přítel rodiny se nahrbil na židli na protější straně stolu.Celý nesvůj se rozhlédl po kuchyni, potom zpříma pohlédlna Luckyho. „Kupovals něco nedávno v Talbertově železářství?“

„V Talbertově železářství?“ opakoval Lucky udiveně. ,Jo,počkat, kupoval jsem nějaké světlice. Je to pár týdnů.“

Pat Bush zhluboka vydechl. „Kams je uložil?”

„Do - ” Lucky se pozorně zadíval na šerifa. „Do té garáže,co vyhořela.“

„Oni, ehm, jsou přesvědčení, že oheň vznikl, když přišlysvětlice do styku s benzinem. Nic mimořádného. Je to tanejjednodušší věc na světě.“

Sage se sesula na židli vedle bratra a položila mu ruku narameno. Zajel si prsty do vlasů a přitiskl si čelo do dlaně. Patmu nemusel vysvětlovat, co tenhle objev znamená.

„Neměl bych ti to říkat. Lucky.” pokračoval Pat. „Jsemtady jako přítel, ne jako policista. Jen jsem si myslel, že bychtě měl upozornit. Chystají se tě obvinit. Jeví se to tak, že bymohli mít pádný důvod, aby tě zavřeli.”

Když se šerif zvedl k odchodu, Lucky také povstal. „Díky,Pate. Vím, že se dostáváš do prekérní situace tím, žes mi tořekl.”

„Když tvůj táta umíral, slíbil jsem mu, že na Laurii a vásděti dohlídnu. Tenhle závazek je pro mě mnohem důležitějšínež slib, co jsem složil, když mi připíchli tenhle odznak.“Vykročil ke dveřím. „Měj se, Sage,“ řekl, nasadil si klobouk,vyšel ven a zavřel za sebou.

„Lucky.“ řekla celá nešťastná, „co budeš dělat?“

„Ať se propadnu, jestli vím.“

V návalu zlosti zaklel a praštil pěstí do stolu. Tou ránou seroztřáslo všechno sklo v kuchyni, i když ji trochu ztlumilynoviny, které nechal rozevřené na stole.

Naštvaně si masíroval bradu, nevidomě zíral na tisk, tišezuřil a chvilkami nadával.

Vtom celý ztuhl. Hmátl po novinách a přidržel si je blízkou očí. „To mě podrž.“ zašeptal zvolna. Tiše se zasmál. Pakse zasmál hlasitě.

Jediným pohybem odhodil noviny a prudce vyskočil, ažse židle překotila a řachla na podlahu. Vyřítil se z kuchyně.Když ho Sage dohonila, bral schody po dvou.

„Lucky, co to proboha…”

Zmizel nahoře na podestě. Vyběhla po schodech za níma rozrazila dveře jeho ložnice. Právě si přes boky natahovaldžíny.

„Co se děje? Co to vyvádíš? Kam jdeš?“

Cestou z pokoje ji odstrčil; na sobě měl jenom džíny a košili, boty nesl v ruce.

Uháněla ze schodů za ním. „Lucky, počkej! Řekni mi, cose děje.”

Už naskakoval do svého vozu, když vyběhla přes předníverandu za ním. „Řekni všem, že se vrátím kvečeru!“ překřikl burácení motoru. „To už budu moct zjednat v té věcijasno.“

„Tady máte ten informační materiál, co jste chtěla z márnice.“ Posílkář jí položil hromadu složek na stůl.

Zamračila se na tu spoustu odborného materiálu, spolklasousto sendviče, co měla k obědu, a zamumlala: „Pěkně děkuju.“

„Ještě něco?“

Znovu si ukousla, rozžvýkala sousto, polkla a otřela si ústaubrouskem. „Kávu. Z čerstvé várky, prosím,” zavolala zaodbíhajícím posílkářem. Byl to vysokoškolák, který praktikoval v redakci tři odpoledne v týdnu. Nebyl tam ještě takdlouho, aby otupěl. Doposud bylo všechno pro něj nové a byldychtivý vyhovět.

Jako redaktorka pravidelné rubriky měla nárok na vlastníkancelář, skleněnou kostku, ale pronikal do ní neustálý hluka shon z rozlehlého zpravodajského sálu. Někoho, kdo nenízvyklý na redakce, by věčný ruch a hemžení rozptylovaly.Ona to vůbec nevnímala.

Proto také nepostřehla změnu v ovzduší, k níž došlo, kdyžz výtahu vystoupil muž a ptal se po ní. Na ženy v sále jehozjev okamžitě zaúčinkoval. Nebylo to jen proto, že byl vysoký, štíhlý v bocích, světlovlasý, modrooký a pohledný. Tkvělo to v cílevědomém způsobu, jakým prošel zpravodajskýmsálem, jako by to bylo bitevní pole, na kterém právě zvítězila chystal se posbírat válečnou kořist. Dokonce i nejzapřisáhlejší feministky v tu chvíli v duchu napadlo, že by nebylošpatné být součástí té kořisti.

I v mužích vzbudil zvědavost. Byli rádi, že se s ním nemusejí dostat do křížku. Ne proto, že by snad naháněl hrůzusvojí mohutností, ačkoliv ramena měl široká a hrudník rozložitý. To proto, jak výhrůžně se tvářil. Bradu vystrkoval s tvrdou rozhodností. Hleděl pevně a bez mrknutí, jako by se hledáčkem pušky díval na cíl.

Na okamžik se zastavil ve dveřích prosklené místnůstkya nespouštěl pohled z ženy, která se skláněla nad otevřenousložkou na stole, zabraná do jejího obsahu. Na sál padlo ticho.Počítače zmlkly. Vyzvánějící telefony nikdo nezvedal. Ženav prosklené kanceláři byla zřejmé jediná, kdo si jeho přítomnost neuvědomoval, když si nepřítomné odhrnula tužkouuvolněný tmavorudý pramen vlasů. Aniž zvedla oči od toho,co četla, pozvala ho pokynem ruky dál.

„Postavte to tady na stůl,” řekla. „Musí to stejně trochuvychladnout.”

Vykročil a stoupl si k jejímu stolu posetému papíry. Uvědomovala si ho, ale chvilku trvalo, než jí došlo, že to není tenvysokoškolák s šálkem čerstvé kávy. Zvedla hlavu a zahleděla se na něho přes velké čočky brýlí.

Upustila tužku. Rozevřela rty. Tiše zalapala po dechu.„Ježíš-!“

„Ne tak docela.” řekl. „Lucky Tyler.”

Kapitola 8

Viditelné polkla, ale neřekla ani slovo.

„Když už jsme u jmen,“ pokračoval, „jaké je to vaše? Dovey? Nebo Mary Smithová? NeboDevon Hainesová? Mrsklnoviny, otevřené na jejím sloupku, na stůl.

Pohlédla na stránku, načež k němu znovu vzhlédla. „Obvykle moji fotografii k mému článku nezařazují. Nevědělajsem, že u tohohle bude, jinak bych je požádala, aby to nedělali.” Vypravila ze sebe stěží víc než chraplavé šeptání.

„Jsem rád, že ji uveřejnili. Hledám vás od té doby, co jstemi zmizela. Podruhé.”

Prvotní šok, že se tam tak vynořil, pomalu opadával. Postupně nabývala dřívější rovnováhy. Začala se chovat povýšeně a odtažitě, což ho podráždilo. Rozpoznal stejný postoj,jako když ho setřela, že se pletl mezi ní a Prcka Alvina.

„Kdybych chtěla, abyste věděl, jak se jmenuju, řekla bychvám to.“ Vypjala ramena a odhodila si z nich vlasy. „Očividněmi bylo milejší zůstat anonymní, pane Tyiere, takže kdybystebyl tak laskav-“

„Laskav, nelaskav,“ skočil jí do řeči, jestli si chcete promluvit tady, aby si to užili všichni čumilové, klidně.” Trhl hlavou k sálu za sebou. „Nebo byste si radši pohovořila v soukromí? Mně to vyhovuje tak i tak…, Dovey.”

Úmyslně vyslovil poslední slovo nezřetelně, aby jí dal najevo, jak je naštvaný, a že když nebude zbytí, klidné se budeo tom, co se odehrálo v motelovém pokoji, vybavovat předpublikem. Jasně pochopila. Zbledla.

„Myslím, že chvilku bych vám věnovat mohla.”

„Děláte dobře.“

Jen co obešla stůl, popadl ji za loket a provedl ji sálem, kdevšichni bezostyšně natahovali krky. Jakmile Lucky a Devonzmizeli ve dveřích, sestrčili hlavy dohromady.

„Výtahy jsou tamhle,“ ukázala malátně, když kolem nichrázoval a ani nezpomalil.

Nasměroval ji k železným nouzovým železným dveříms nápisem SCHODY, popadl knoflík a otevřel je. „To budeono.“ Provedl ji dveřmi a prošel těsně za ní.

Zprudka se k němu otočila. „Nevím, co tady pohledávátenebo co očekáváte, že tím získáte-“

„Dovíte se to v pravý čas. Jedno po druhém.“

Zajel jí prsty do vlasů a uchopil její hlavu do dlaní. Pozvedljí obličej a překvapil její rty vášnivým polibkem. Neúprosněpostupoval vpřed, až ji opřel o zeď, aniž přestal drtit její rty.Jak mu kladla odpor, začínal jí docházet dech. Zapřela se mudlaněmi do ramen ve snaze ho odstrčit.

„Dost!“ podařilo se jí ze sebe vypravit, když zvedl hlavu,aby se nadechl.

Měl však za sebou týden potlačované vášně, která potřebovala vybít, týden touhy, kterou bylo třeba uspokojit, a nedal by se zastavit ani tankem.

„Ještě jsem neskončil.“

Znovu ji začal líbat a použil přitom techniku, kterou začalrozvíjet s pastorovou dcerou a léty přivedl k záviděníhodnédokonalosti. Konečky prstů jí tiskl do vlasů a palci ji hladil pohebké pleti pod bradou, snad té nejjemnější, které se kdydotkl, vyjma sametové pokožky jejích stehen.

Neměla vůbec šanci.

Její protesty slábly, až z nich nezbylo nic než přidušenévýhrůžky, které ale zněly spíš jako vzrušené steny. Přestalase vzpírat jeho jazyku, který si dál a dál nenasytně podmaňoval její ústa.

Když se jí po více než týdnu znovu dotkl, opět v němvzplanula touha, o to prudší, oč méně ji mohl uspokojit.

Ještě víc ji k sobě přitiskl, ještě hlouběji se vnořil do jejíchúst, bokem se dotýkal jejího klína ve vášni, do níž se propadalhluboko, hluboko, hluboko…

Najednou se vzpamatoval, zvedl hlavu a usmál se na ni.Jemně jí přejel jazykem přes koutek úst, aby tak vychutnaljejí polibek, a zašeptal: .Jsi to ty, bezpochyby. Poznal bychtě všude.“

„Co to děláte?”

„Právě přemýšlím, jak se šikovně dostat pod tu tvou blůzu.” Zamračil se na zapínání na zádech. „Později.”

Pozvedla ruku ke rtům a opatrně se jich dotkla. „Neměljste mě takhle líbat, pane Tylere!”

„Moje máti mi říká, že jsem vždycky prováděl věci, kteréjsem neměl. Moje svědomí má hlásek jako konipásek. Někdyho ani neslyším.” Vložil do úsměvu veškerý svůj šarm a sklonil se k dalšímu polibku.

Odstrčila ho. „Prosím, ne.”

„Proč ne?”

„Protože to nechci.”

„Lhářko.”

„Co si to dovolujete?“

„Chceš to stejně jako já.”

V očích jí zaplálo, jako když se v létě zableskne bíle a horcea bez deště. Proklouzla kolem něho ke dveřím vedoucímzpět do chodby. Než je stačila otevřít, natáhl se jí přes ramenoa přitiskl na ně dlaň.

Udělala čelem vzad, tělo vypjaté v pozoru. „Nemám ponětí, co doufáte získat tím, že jste mě vyhledal, pane Tylere, alebudete zklamán. To, k čemu došlo minulý týden, nebylo nicnež náhoda.“

„Budete se muset vyjádřit přesněji. Mluvíte o té hospodské rvačce, nebo o naší společné noci?“

„O… o naší společné noci,“ opakovala, dalo jí práci to zesebe vypravit. „Chci zapomenout, že se to vůbec stalo.“

,Je mi líto. To já nemůžu, Dovey.”

„Přestaňte mi říkat Dovey! Když teď víte, že to není mojeskutečné jméno, zní to směšně.”

„Pravda. Nemůžu uvěřit, že jsem vás kdy považoval zaženu s tak výstředním jménem jako Dovey.”

„Jestli mě nepřestanete obtěžovat, budu nucena zavolat-“

„Strážné? Jak je libo, zavolejte je. Nepochybuji, žesi schutí vyposlechnou všechno, co spolu máme.“

Naletěla mu na to. Sledoval, jak zvažuje různé možnostia všechny je rychle zavrhuje. Nakonec si zkřížila ruce přesprsa, zvedla k němu oči a zeptala se. „Dobrá, co tedy chcete?“

„Pokud jste stále na pochybách, stačí mě pevně obejmout“Přejela ho netečným pohledem, načež k němu znovu spěšně zvedla oči.

„Kromě toho, co je patrné,” řekla bez okolků, „co chcete?“„Promluvit si s vámi. Ale ne zde. Můžeme tady někamjit?“

„Přes ulici je bistro.“

„Výborně. Ještě jsem neobědval. Veďte mě.“

„Co si dáte?” otázal se jí přes jídelní stůl, vyložený tyrkysovými kachlíky.

„Nic.“

U číšnice si objednal zpola propečený cheeseburger. Pohlédl na Devon, soustředěně se jí zahleděl na ústa a dodal:„Cibuli vynechte. Pomfrity, čokoládový koktejl.” Znovu seDevon zdvořile zeptal: „Opravdu si nic nedáte?”

„Opravdu ne.“

Podal jídelní lístek zpátky číšnici a dodal: „Přineste námještě dvě kávy.“

„Odpověď ,Ne‘ vy vůbec neberete na vědomí, viďte?“ podotkla Devon, když se číšnice vzdálila.

„Od ženy málokdy,” připustil.

„To jsem si myslela.“

„A proč?“

„Namyšlený mužský, to jste celý vy.“

Usmál se, což ji jen podráždilo. „Osobně. Jeskynní muž Tyler.“Těšilo ho se na ni jen dívat. Měla na sobě volnou, měkkouhalenku, která se zapínala na zádech. Ocenil střízlivý střiha dlouhé rukávy nabrané do manžet. Pod průsvitnou, slonovinové zbarvenou látkou postřehl obrysy luxusního prádla.K halence si vzala rovnou, jednoduchou černou sukni. Přesvšechnu praktičnost a uměřenost bylo to oblečení nesmírnésexy.

„Předpokládám, že sdílet s někým úplně cizím ložnici v motelu pro vás není žádná novinka,“ poznamenala.

„Už jsem to zažil.“

„Já ne.“

Číšnice přinesla kávu. Sledoval Devon, jak bezmyšlenkovitě zvedá tu svoji ke rtům a upíjí z ní, než se rozpomněla,že ji původně odmítla. Energicky ji položila, až káva vyšplíchla přes okraj šálku na talířek.

„Když už jsme sámi, řekl byste mi laskavě, o čem si musíme promluvit?”

„Co jste dělala v tom podniku?”

„V té putyce, kde jsme se náhodou setkali?”

„Správně.”

„Četl jste muj článek v dnešním dopoledním vydání?“Naklonil hlavu ke straně, nejistý, jaký význam by v sobějejí otázka mohla skrývat. „Ne, dál než k vašemu snímkujsem se nedostal.”

„Kdybyste si ho přečetl, došlo by vám, že jsem v té hospodě dělala průzkum.”

Opřel se loktem o stůl, obličej si podepřel dlaní a klidně jipozoroval. Tím ji beze slov vyzval, ať mu to vysvětlí podrobněji.

„Tento týden se můj článek zabývá právy, která jsou ženám stále upírána přes všechny pokroky, kterých jsme v získání rovnoprávnosti v posledních dvaceti letech dosáhly.“

„Do té hospody jste šla a pití jste si koupila. Jaké právovám tam bylo upíráno?“

„Právo, aby mě nikdo neobtěžoval.“

Místo odpovědi vyhýbavě zamručel.

„Žena si stále ještě nemůže zajít do baru,” pokračovala,„aby si tam každý muž hned nemyslel, že je k mání, že přišlaněkoho ulovit nebo se nechat sama sbalit. Ve svém článkujasně tvrdím, že v naší společnosti stále ještě existují bašty,do nichž proniknout, dá ženám práci, tím spíš je dobýt. To, co se v baru odehrálo, mi to jen potvrdilo. Neudělala jsem nic,čím bych ty dva hulváty povzbudila. Tiše jsem seděla vesvém boxu, pila si své pivo, dokud se nepřihrnuli a nezačalimě obtěžovat. To nebylo…” Odmlčela se a upřela na něhopohled. „Čemu se smějete?“

„Jen jsem tak uvažoval, že kdyby vám chyběl nějaký tenzub, měla jste vyrážku a tlusté kotníky, nejspíš byste si svépivo mohla dopít v klidu.“

Číšnice mu přinesla jídlo. Hned jak před něho položila tác,Devon se znovu rozhovořila.

„Jinak řečeno, jen málo přitažlivá žena má zaručeno, že jimuži nebudou obtěžovat.“

„Vypadáte naštvaně.“ prohodil, nevinnost sama. „Měl jsemza to, že jednám, jak si žádá slušnost.”

„Těžko můžete ženy ponížit víc - nebo lidi vůbec, když užjsme u toho -, než když je posuzujete striktně podle vzhledu.” Odhodila si z ramen prameny hustých, lesklých vlasů.

Jestli po něm chce, aby ji posuzoval podle jejího intelektu,pomyslel si, měla by přestat praktikovat ženské triky, to jestnepotřásat hřívou tmavorudých vlasů a nevypadat tak svůdně.

„Promiňte, Devon, alezkrátka na vás nemůžu myslet jinaknež jako na krásnou, vzrušující ženu.”

„Nemůžete, nebo nechcete?“

Nenuceně si posolil a opepřil cheeseburger a připlácl naněj druhou půlku žemle-to všechno, aniž z ní spustil pohled.„Tak i tak. Líp se na tohle neptat.“ Zakousl se do žemlea vychutnával si nejen jídlo, ale i její zřejmé rozpaky.

„Řekněte mi tedy,“ snažila se najít rovnováhu, „kdyby michyběl sem tam zub a tak dále a tak dále, přispěchal byste mipřesto na pomoc?”

Natáhl se po kečupu. „Zcela správně. Přispěchal bych.Ovšem.“ a na zdůraznění, že teď přijde to nejdůležitéjší,píchl prstem ke stropu, „nejel bych potom za vámi. Nenatáhlbych se vám na postel.“ Ztišil hlas a naklonil se přes stůl, ažměli obličeje těsně u sebe. „A nepřál bych si, abyste minepřestávala foukat na břicho, a nevzbudil bych se pozdějis touhou foukat vám na to vaše.“

Na okamžik ji to tak ohromilo, že se ani nepohnula. Načežpopadla kabelku a hnala se z boxu. Zvedl pod stolem nohua položil ji na protější sedadlo, čímž jí zablokoval ústup.

„Hej, ptala jste se, pamatujete? Jenom jsem byl upřímný,Devon.“

„Ušetřete mě odnynějška své upřímnosti. Chci odejít.A hned.”

„Ještě si musíme promluvit o spoustě věcí.” Bezespěchusi znovu ukousl a namočil pomfrit do kečupu, který si nalilna talíř. „Proč vás naštvalo, že jsem zasáhl?”

„Protože jsem chtěla situaci zvládnout sama. Část méhoprůzkumu spočívala v pátrání, jak se žena může z takovésituace, do které je zahnaná, dostat. Vy jste mě o tu příležitost připravil.”

„Připravil jsem vás o možnost poznat důvěrněji Prcka Alvina a Jacka Eda.”

„Možná,“ řekla dotčené. „Byli poněkud dotěrnější, nežjsem čekala, čekala jsem pískání, možná nějaký náznak.Neočekávala jsem, že se ke mně bude někdo chovat brutálně.A říkám vám rovnou,” pokračovala, že o vás je v tom článkutaky řeč. Vaše jméno neuvádím, samozřejmě. Popisuju vásjako muže s rytířským syndromem.”

„Což znamená co?”

„Aby zachránil takový muž dámu v nesnázích, vede navlastní pěst křížové výpravy.”

„No, to se mi líbí.” Brčkem srkal mléčný koktejl. „Pročjste se v motelu zapsala pod falešným jménem?“

Přirovnáním ke galantnímu rytíři mu vůbec nemínila lichotit. Opřela si čelo o dlaň a začala si masírovat spánky.„Nevím. Tak mě to napadlo. Někdy lidé poznají mé jménoa chtějí noviny s tím nebo oním článkem. Ten večer jsemneměla sílu na nějaké vybavování.”

Dopil koktejl a odsunul sklenici spolu s prázdným talířem.Číšnice přistoupila s konvicí čerstvé kávy, a než odnesla nádobí, dolila jim šálky.

„Nenapadlo vás, že by mohlo záležet na tom, jaké jménouvedete,” řekl tiše.

Zvedla hlavu. „Ne, to by mě nikdy nenapadlo. Nečekalajsem, že se s vámi ještě kdy setkám.“

„To proto, že mě dost dobře neznáte.“

Ta přímočará odpověď způsobila, že jí mezi obočím naskočila znepokojená vráska. „Co chcete? Proč jste sem za mnoupřišel?“

„Víte, co chci, Devon.“ Pohledem jí pomalu klouzal odshora přes obličej a hrdlo k ňadrům. Pak jí znovu pohlédl do očía řekl: „Chci další noc v posteli s vámi. Tentokrát budemeoba nazí. Budu se na vás dívat oběma jasnýma očima. A nepromamím žádný čas spaním.“

„To je vyloučené.” Měla hlas tak zastřený, že jí bylo stěžírozumět. „Říkám vám to rovnou, abyste nepřipravoval sebeani mě o čas. Je to vyloučené. Pokud jste nepřišel kvůliničemu jinému

„Rád bych ještě něco.“

„Co tedy? Peníze za mlčení? Máte v úmyslu mě vydírat,když teď víte, že moje jméno v tomhle městě něco znamená?”

Zaťal zuby aby se ovládl. „Už nikdy nic takového neříkejte.V našem městě moje jméno taky něco znamená. Tylerovénepotřebují nic a nikoho natolik, aby se snížili k vydírání.“

„Omlouvám se, že jsem urazila vás a jméno vaší rodiny.”Řekla to, jako by to myslela upřímně; její povaze neodpovídalo, že by vypustila z úst takovou nehoráznost, pokud bynebyla nesmírně rozčilená. O tom byl přesvědčen. Znovu jipřepadl ten tísnivý neklid, jako když se před ní zčistajasnavynořil. Dalo se to vyčíst z jejich půvabných rysů a v hloubcejejích zelených očí.

„Řekněte mi tedy prosím, co chcete, abych se mohla vrátitdo práce a vy abyste mohl jít.“

„Nejste pro mě jenom jedna z mnoha, Devon.“„Očekáváte, že z toho budu celá pryč?“

„To bych rád.”

Zavrtěla hlavou. „Nemůžu vás uspokojit. Povyražení najednu noc. Připadala jsem si jako lehká holka.”

„Nebyla jste jenom povyražení na jednu noc. Pro moji budoucnost má ta noc s vámi velký význam.”

„Prosím vás,” zaúpěla. „Neurážejte mě ještě víc tím, žemě budete krmit takovými pubertálními řečmi.”

„Jste moje alibi.“

Kapitola 9

„Alibi? Jako v detektivce?“

„Přesně jako v detektivce.“

Zavrtěla hlavou. „Nechápu.“

Pověděl jí o tom požáru. „Přišlo vniveč několik kusů těžkěho strojního zařízení. Škoda se odhaduje až na sedmimístné číslo. V tomhle ohledu utrpěla Tylerova společnost obrovskou škodu.“ Ztratil dobrou náladu jako vždycky, když na topomyslel.

„Je to hotový blázinec. Kdyby vedla vyšetřovánímístní policie sama, nikdy bychom my, moje rodina a já,neupadli v podezření. Když to ale vyšetřuje federální policie… Víte, zřejmě spousta naftařů, když se dostanou dofinančních potíží, volí zoufalé řešení. Podvodů je nepočítaně,tím jsem si jist. Tím pádem jsou pojišťovací společnosti vestřehu. Jejich podezření jsou v našem případě neopodstatněná, ale musíme jim dokázat, že jsou na omylu. Můj bratrmůže prokázat, kde tu noc byl. Já ne. Ne bez vás.“

Chvíli ho soustředěně pozorovala, pak odvrátila hlavu a zahleděla se oknem na mumraj na městském bulváru, kde bylahlava na hlavě.

„Takže po mně chcete, abych vystoupila na veřejnost jakovaše alibi. Nemohl jste být v Milton Pointu a zakládat oheňv garáži, protože jste byl celou noc se mnou.“

„V kostce řečeno.“

Na okamžik o něho zavadila pohledem. „To nemůžu.“

Než stačil zareagovat, vyklouzla z boxu a vyrazila ke dveřím. „Hej, co to-„ Vstoje zajel rukou do kapsy džin a hodilna stolek desetidolarovku. „To je dobrý,“ křikl na číšnicia řítil se za Devon Hainesovou. Dostihl ji na křižovatce, kdeprávě přecházela na červenou. „Co tím hergot chcete říct, ženemůžete?” Drapl ji za paži a zastavil ji uprostřed ulice. Zevšech stran na ně dorážely klaksony. Náklaďák s pivem udělal myšku, aby se vyhnul srážee.

Odvedl ji k obrubníku. Když se dostali na chodník, odtáhlji z proudu chodců a zopakoval svoji otázku. „Tentokrát nenepadá v úvahu, Devon.”

„Bude muset. Nemůžu vám dosvědčit, kde jste tu noc byl.”

„To jsou řeči, že nemůžete,“ procedil mezi zuby. Přitáhl jik sobě a sklonil hlavu, aby slyšela, když zašeptal. „Víte, žejsem vedle vás ležel po celou noc. Usnul jsem dřív než vy.Když jsem se na druhý den ráno vzbudil, byla jste v prachu.A pokud jste zapomněla, co se mezi námi odehrálo, milerádvám osvěžím paměť.”

Nervózně si navlhčila rty. „Nepotřebuji, abyste mi to připomínal, děkuji.“

„Alespoň nepopíráte, že se to stalo.”

„Nepopírám, stalo se to, ale byla bych ráda, kdyby ne.Nemám se čím chlubit. V žádném případě to nebudu vytrubovat do světa.” Vykroutila se mu. „Mrzí mě, že máte nepříjemnosti. Opravdu mě to mrzí. Ale s tím ohněm nemám nicspolečného.“

„Třebas ne. Ale jste to jediné, co stojí mezi mnou a vězením.“

„To pochybuji. Muž jako vy dopadne vždy na nohy. Jsemsi jistá, že než vás oficiálně obviní, najdete nějaké východisko.“ Začala od něho ustupovat. „V žádném případě vámnemůžu pomoct.”

Obrátila se a otáčivými mosaznými dveřmi vešla do budovy redakce. Vyrazil za ní. Ve chvíli, kdy ho rychle se otáčející dveře pustily do haly, chystala se vstoupit do výtahu.Uháněl k němu.

Dva uniformovaní strážní po něm skočili a zezadu ho drapliza paže. „Hej, kamaráde, obtěžujete paní Hainesovou?” Bylojasné, že je požádala, aby ho nepustili dál.

„Máte to marné. Devon!” zakřičel na zavírající se dveřevýtahu. Když mačkala knoflík do svého poschodí, dávala sipozor, aby na něho nepohlédla.

Snažil se vykroutit se strážným. „Pusťte mě. Jdu pryč.Odcházím.“ Nic na to nedali a vystrčili ho otáčivými dveřmi.

„Jestli se vrátíte, zavoláme policii!“ křikl za ním jeden z nich.Lucky mu oplatil nadávkou, načež zůstal stát a nasupenéhleděl na průčelí budovy, zatímco ho chodci obcházeli. „Coteď?“ zamumlal. „Co hrome myslela tím ,nemůžu’?“

Dálkovým ovladačem Devon automaticky spustila dveřegaráže, pak vstoupila spojovacími kuchyňskými dveřmi dosvého apartmá. Jakmile byla uvnitř, proběhla zešeřelými,tichými místnostmi až do obývacího pokoje. Odtamtud žaluziemi pozorovala ulici, dokud se neubezpečila, že ji LuckyTyler nesledoval domů. Vůbec by se nedivila, kdyby se o něco takového pokusil. Jela domů s jedním okem upřeným nasilnici a druhým do zpětného zrcátka.

Když ho dnes odpoledne uviděla stát u svého stolu, byl topro ni mnohem větší šok, než si byla ochotna připustit. Obvykle uměla své pocity skrývat a měla obavy, že se jí nepodařilo úspěšně zamaskovat, co s ní jeho nečekaný příchodudělal. Někteří její kolegové si všimli, jak to s ní zamávalo,a když se vrátila do kanceláře, začali si z ní utahovat.

„Kdopak je ten pěkný chlap?“

„Nikdo!”

„Nikdo?“

„Jenom jeden známý.”

„Někdo z tvé temné minulosti, Devon?”

Dá se říct, že temné, pomyslela si. Ale ta „minulost“ nebyla starší než týden. To by nikdo z jejích spolupracovníkůneuhodl.

Konečně se ujistila, že ji domů nesledoval, a přešla dozadní části domu, která tvořila hlavní část bytu. Shodila zesebe sukni a blůzu a dveřmi v patiu toužebně pohlédla k bazénu. Pár temp by ji ochladilo. Cítila se rozpálená od chvíle,kdy vzhlédla v očekávání, že uvidí přátelský obličej posílkáře, a místo toho se setkala s upřeným pohledem planoucíchmodrých očí Luckyho Týlera. Pár energických temp jí přinese uvolnění. Byla neklidná jako kotě a uvažovala, kdy seLucky zase objeví.

Objeví se. Věděla, že ano.

Navlékla si spodní díl plavek. Ze skleněného věšáku v koupelně vzala ručník, odsunula dveře do patia a vyšla na dvorekza domem, který téměř celý zabíral bazén.

Zeleně na údržbu tam bylo jen maličko, pouze keře, ježrostly u cedrového plotu, který zaručoval soukromí a umožňoval jí, aby se koupala polonahá. Měla tam prkennou plošinu, na ní plynový gril a spoustu rostlin v květináčích. Protožetrávila dny většinou uvnitř, ráda pobývala večer venku, pečovala o květiny, dokonce si zde pročítala poznámky ke svýmčlánkům. Plavání v bazénu bylo znamenité cvičení a vlastnějediné cvičení, které měla ráda.

Položila ručník na lehátko a na konci, kde byl bazén hluboký, skočila do vody. Chladivá voda se za ni zavřela. Poklidně klouzala při dně bazénu a přeplavala z jednoho konce nadruhý najedno nadechnutí. Na mělkém konci vystrčila hlavu,zhluboka se nadechla, vzepjala se a znovu se potopila. Poněkolika tempech pocítila v plicích, srdci a údech uvolněnía příjemnou bolest po té námaze. Oběma rukama si odhrnulavodou nasáklé vlasy a vyšla po schodech z bazénu. Kráčelapo prkenné plošině se skloněnou hlavou.

Všimla si ho, až když mu téměř šlápla na boty. S trhnutímzvedla hlavu.

Lucky se pohodlně rozvaloval na židli vedle lehátka, rucesložené na přezce pásku, dlouhé nohy natažené a překříženév kotnících. Přes stehno měl přehozený její ručník. Zpodtmavé plavého obočí zíral na její prsy. Zvedl se a pohlédl jído očí. „Ručník?” zeptal se a podal jí ho.

Vytrhla mu ho a obtočila si ho kolem nahé hrudi. „Cotady děláte? Jak jste se sem dostal?” Jasně si pamatovala,že po návratu zkontrolovala všechny dveře, aby si byla jistá,že je zamčená.

„Přelezl jsem plot. Jak je vlastně ta zatracená vymyšlenostvysoká? Dopadl jsem tvrdě. Myslím, že jsem si pochroumalkoleno. Staré zranění z fotbalu.“

Jeho bezstarostnost ji rozběsnila. Choval se, jako by skokpřes její soukromý plot, vysoký dva a půl metru, bylo něco,co provádí za setmění každý den. „Sledoval jste mě domů,“obvinila ho.

,Jak jinak bych zjistil, kde bydlíte? Protože jste na měpoštvala hlídače, nikdo v redakci by mi vaši adresu nedal. V telefonním seznamu nejste. To jsem si zkontroloval. Podívejte,Devon, když jsem prvně pátral v telefonním seznamu, hledaljsem Mary Smithovou. Je jich tam na tucty. Ale pomysleljsem si, že zkusím i Devon Hainesovou. Nejste tam, to jejisté.“ Přejel ji pohledem. „Je to vyhřívané?“

V levandulovém stmívání mu oči zářily jako zdvojené modré lucemy. Znepokojovaly ji. Ve skutečnosti nebyla schopnásouvislé myšlenky od chvíle, kdy se vynořil u ní v kanceláři.Děsilo ji pomyšlení, jak by mohlo její život ovlivnit to, že seobjevil znovu. Byla pěkný blázen, když se ukolébala do přesvědčení, že dokáže po té bouřlivé zkušenosti, kterou s nímudělala, odkráčet beze šrámu.

Uvědomila si, že čeká na odpověď na otázku, která jí unikla.

„Prosím?“ zeptala se.

„Ten bazén. Je vyhřívaný?”

„Proč?“

„Že máte husí kůži, jako by vás poštípali komáři, a rty vámmodrají.“

Přitáhla si ručník úžeji. „Vzduch je chladný.“

„Pak bychom měli jít spíš dovnitř:”

,Já jdu dovnitř. Vy odcházíte.“

„Chci si dát drink, a jak to tak vidím, vám taky sedne.“Nenuceně odsunul dveře patia. „Až po vás.“ řekl a galantně ustoupil. Protože byla prochladlá na kost a chtěla si conejrychleji něco obléknout, protáhla se kolem něho a znovuvstoupila do pokoje. Vešel za ní.

„Kde je kuchyně?“

„Žádala jsem vás, abyste odešel, pane Tylere.“

„Vy se nechcete napít?” Žuchl na jednoduchou čalouněnoužidli v rohu a položil si kotník pravé nohy na levé koleno.„Okay. Pití vynecháme a promluvíme si tady a teď.“

Nebylo snadné zachovat si důstojnost, natož bojovně trvatna tom, aby odešel, když jí cvakaly zuby a z vlasů jí stékalyledové curůčky na ramena a na hruď. Nepřestával blouditpohledem k jejím prsům. Celou bytosti si uvědomovala, jakjí pod silnou froté látkou vystupují ztuhlé bradavky.

„Je to malý dům,“ řekla opovržlivě, „jsem si jistá, že kuchyň najdete sám.“

S úsměvem se zvedl ze židle. Stál od ní jen na pár centimetrů, a tak jí sevřel dlaní rameno a palcem jí setřel kapkyvody z pokožky, kde už začínala oblina ňader. Tichým, znepokojivým hlasem řekl: „Líbítese mi mokrá.“

Aby předvedla, jak je proti němu obrněná, přibouchla mudveře ložnice před nosem. Nikdy se nedoví, že se jí kolenadiv nepodlomila jen proto, žese jí dotkl. Stáhla si plavkya energicky se utřela do sucha. Oblékla si dvoudílný domácívelurový komplet, protože byl po ruce, dal se obléct rychlea hřál. Nadto tak byla oblečená od krku až po kotníky. Nechtěla ztrácet čas vysoušením vlasů, a tak si udělala z ručníku turban.

Lampy v obývacím pokoji svítily a Lucky si prohlížel jejíkompaktní desky. Když ji zaslechl přicházet, otočil hlavu.Jejich pohledy se do sebe zaklesly. Vteřiny ubíhaly, jako byv sobě nesly nesmírnou váhu, a oni na sebe nepřestávalifascinovaně hledět.

V souvislosti s tímto mužem si dokázala vybavit podrobnosti, které může znát jen milenec, jakkoli byl pro ni naprostý cizinec. Náhle si s jistou naléhavostí, která ji překvapila,uvědomila, že prahne po informacích. Chtěla znát každý,i ten sebemenší detail ze života Luckyho Tylera.

Ve skutečnosti o něm ví jen to, že se chová k ženám kavalírsky a ohleduplně, což v dnešním světě téměř vymizelo, žemá smysl pro humor, znepokojující modré oči a že ji jehodotek rozpálí. Nedokázala snadno vytěsnit z paměti, co semezi nimi odehrálo za jejich společné noci…. i když nemělana vybranou, jen pokusit se zapomenout.

Jeho výraz jí prozradil, že i pro něho je zapomenout nemožné.

Nakonec ze sebe vypravil: „Našel jsem jenom pivo.“ Tosvoje upíjel z láhve, ale jí naservíroval chlazené pivo a sklenici na kostku umělého mramoru, kterou užívala jako stoleček.Poděkováním vzala své pití na vědomí, ale nešla si pro ně.„Vy nechcete?“

„To, co chci, pane Tylere, je vědět, proč si myslíte, že můžetebezostyšně vtrhnout do mého soukromí.” V duchu si uznalepoklepala na rameno, že promluvila tak panovačně a chladně.

„To že bych provedl?“

„Jak jinak byste to chtěl nazvat? Pronásledoval jste mě domé kanceláře a vnikl do mého soukromí.“

„Proč jste teda nezavolala policii?“

Je to ale drzý holomek, řekla si. Moc dobře ví, proč nezavolala policii. Jeho vědoucí úsměv ji rozčiloval. Zapomněla, že chce zachovat klid, a zvýšila hlas. „Proč jste mě sledovaldomů?“

„Protože jsem s vámi neskončil.“

„No tak to je tedy velká smůla, pane Tylere, protože jás vámi skončila v tu minutu…“

„Kdy jste vstala z mé postele?“

Zmlkla.

Využil toho. „Proto jste se mnou tu noc zůstala? Tolik jstepotřebovala chlapa? Stačil by kdokoliv?“

„Ne, ne a ne!“

Zareagoval, jako by řekla ano. „Potom ráno, když jsemsplnil, co jste chtěla, jste si řekla, že je v pořádku se vypařit.“

„Jste na omylu.“ vrtěla tvrdohlavě hlavou. „Ani mi to nestojí za to, abych se s vámi o tom přela.“

Odložil si pivo na polici knihovny a dvěma dlouhými krokyk ní přistoupil. Sevřel jí rukama ramena, mírně ji nadzdvihla přitáhl si ji blíž. „Co jiného si o tom mám myslet? Proč jstese vytratila z toho motelového pokoje?“

„Protože jsem byla znechucená.“

Její odpověď ho zaskočila. Žádná žena mu nikdy nic takového neřekla. „Znechucená? Mnou?“

„Sebou!“ vybuchla. „Celou tou situací. Nechtěla jsem toznovu probírat. Jestli vy máte ve zvyku spát se ženami, kteréneznáte, jistě chápete tu trapnou situaci potom ráno.“

Vtáhl tváře, vstřebával to, co mu řekla, a zjevně dospělk stejnému názoru. Načež změnil téma a zeptal se: „Proč jstednes odpoledne chtěla zmizet?“

„Protože spolu už nemáme o čem mluvit.“

„Omyl.“

„Je to tak.“

„Pozvete mě, abych tu dnes strávil noc?”

„Ne!“ Úplněji tím vyvedl z míry.

„Pak máme ještě další náměty k hovoru.“

,Já vím, co vám ve skutečnosti leží v hlavě,“ rozpálila se.

„Jste si jist, že každá, kterou potkáte, je celá pryč, aby s vámimohla jít do postele. No tak se dobře podívejte na výjimku,pane Tylere. Pronásledujete mě jenom proto, že jsem od vásodešla, a ne naopak. Vaše ego utrpělo ránu.“

„Možná,“ připustil nerad. „Do jisté míry.“

„Jděte si ho hýčkat někam jinam, k někomu jinému. Nechci vás už vidět. Vyjádřila jsem se dost jasně?“

„Ale jo. Vyjádřila jstese jasně. Ale nepřesvědčila jste mě,Devon. Nepřesvědčila jste ani sebe.“

Přitáhl si ji s takovou vervou, až jí ručník sjel z hlavya vlasy sejí rozevlály. Přitiskl jí na ústa vlahé a žádostivé rty.

Jeho prudkost v ní nevzbudila ani špetku odporu, naopakbyla vstřícná a celá se poddala jeho síle a nijak neskrývanému hladu, s nímž po ní toužil. Místo aby se odtáhla, jak jídiktoval rozum, podrobila se žáru a naléhavosti jeho polibků.

Zajel jí rukama pod pulovr, zeširoka jí je položil na zádaa přitáhl si ji blíž. Milovala jeho dotyk na své kůži a toužilase ho dotýkat stejně. Byl pevný, samý sval a šlacha. Křivkyjejího těla vláčně přilnuly k jeho mužné postavě. Milovalajeho drsné stmisko na své tváři, chuť jeho úst, vůni jehopokožky. Celá její bytost po něm hladověla.

Když jí povytáhl lem pulovru, pocítila na holém břiše chladivý a vzrušující kov jeho přezky u pásku. Rukama jí hladilňadra, zkoumal jejich tvar, dráždil je, nakonec jí polaskal palcibradavky.

„Devon,“ zašeptal chraptivě, když přes hedvábné košíčkyjejí podprsenky pocítil, jak zareagovala.

„Proč ta tvrdost?“Vytrhla se mu a ustupovala před ním, jako by zosobňovalněco nebezpečného. Což vlastně zosobňoval. Kupodivu seusmíval.

„Nemyslel jsem tím nic sprostého ani vulgárního. Chtěljsem jen říct, proč to ztěžujete?“

„Vím, co jste chtěl říct.“ vypravila ze sebe zadýchaně, hlasjí zněl přiškrceně. „Není to jenom těžké, je to nemožné. Užjsem vám to řekla předtím. A teď prosím odejděte a víc měnerušte.“

„No, rozrušená jste jaksepatří.”

Sledovala jeho pohled, kterým přejel křivku jejích ňader,jež se jí nepokrytě rýsovala pod měkkou látkou pulovru.Lhala by sobě i jemu, kdyby popírala, že po něm touží. Divnevzlykla:

„Odejděte, prosím.”

„Devon, zapomeňte, jak a kde jsme se potkali. Mysletejenom na to, jaké to bylo, když jsme se spolu probudili v posteli a obrátilise k sobě.”

Přitiskla si ruce na uši. „Nemůžu.“

„Proč?“ Silou jí odtáhl ruce a přitiskl jí je k bokům. „Proč,když to bylo tak moc pěkné, proč si zakazujete na to vzpomínat?“

„Nedlužím vám žádné vysvětlení.”

„To bych se na to podíval, že ne,” řekl tiše a rozzuřeně.„Polibek, který jste mi právě dala, zpochybňuje všechno, coříkáte. Toužíte po mně. Stejně jako já po vás. To mi snad dáváprávo na nějaké vysvětlení.“

Jeho neodbytné argumenty a k tomu ještě jeho sex-appealjejí předsevzetí nahlodávaly. Uvolnila si ruce z jeho sevřenía na svou obranu vybuchla: „Už se s vámi nemůžu víckrátsetkat. Nikdy. A teď prosím jděte pryč.“

Změnil taktiku. Zahákl si palce za poutka pásku a zaujalnedbalý postoj. Arogantně naklonil hlavu.

„Dobře. Připusťme tedy, jen tak pro fitrma, že jsme se z našich polibků oba málem nezbláznili. Připusťme, že se vám nevaří krev v žilách. Na tohle všechno zapomeňme a soustřeďme se na můj problém - teda kromě toho, který už s vámimám. Promluvme si o tom, jak nezbytně vás potřebuju jakosvé alibi.”

Ještě ani nedomluvil a už vrtěla hlavou. Nejdřív popírala,že by její tělo na něho tak reagovalo, potom odmítala pomyšlení, že by před úřady svědčila v jeho prospěch.

„Nikdo nemůže vědět, že jsem s vámi strávila noc,” řeklaneústupně. „Nikdo. Říkám to jasné? A já s tím ani za nicnepůjdu na veřejnost.“ Její předchozí chlad, který dočasněroztál při jejich objetí, byl zase tady. Přejela si dlaněmi popažích, jako by chtěla obnovit krevní oběh.

„To obvinění ze žhářství nemůžete odbýt jenom pokrčením ramen, jako by mě potkala zanedbatelná smůla.”

Já to tak neberu. Strašně mě mrzí, že máte takové potíže.”

„To nejsou jenom potíže, Devon. Ti mládenci z federálníto berou po čertech vážné.”

„Jaké důkazy proti vám mají?”

„Chatrné a nepřímé,“ připustil. „Nikdy by mě nemohliodsoudit, ale nečekám, že bychom byli schopni složit kauci.Nejsem vůbec nadšený při pomyšlení, že půjdu do vězení najakkoliv dlouhou dobu, a zvláště ne za něco, co jsem neprovedl. Ani se mi nelíbí představa, že budu obviněn z těžkého zločinu. Moji rodinu, náš podnik by něco takovéhonenapravitelně poškodilo.” Znovu ji jemné uchopil za ramena. „Devon, buďte rozumná. Musíte mi pomoct.“

„Ne, nemusím. Nemůžete mě přinutit.“

„To bych ani nesměl. Proč prostě neuděláte to, co by udělalkaždý slušný člověk?“

„Nemůžu!“

„Řekněte mi proč!”

„Nemúžu!“

„Proč?”

„Protože jsem vdaná.”

Kapitola 10

„Je vdaná.“

Z Luckyho úst zazněla ta dvě slova bezútěšně jako umíráček. Seděl u baru v malé kuchyni u Chase a Tanyi a sklíčenězíral do šálku kávy, kterou mu švagrová uvařila.

Do jejich bytu dorazil za svítání. Tu časnou hodinu nevzalna vědomí, zaklepal u nich a vytáhl je z postele. Při pohleduna jeho rozcuchané vlasy a strniště na bradě je přešla zlost,že je vzbudil tak časnéě.

Vypadal, že potřebuje oholit, něco teplého do žaludku a dvanáct hodin spánku. Vlasy měl rozcuchané větrem, jak celoutu cestu z Dallasu - přes sto šedesát kilometrů - ujížděl, coto dalo, rychlostí, o které lépe nevědět a ani se nedomýšlet.Prameny tmavě plavých vlasů mu na hlavě trčely jako sláma.

Rodina si o něho dělala starosti od včerejšího rána. Poslední ho viděla Sage. Podle toho, co říkala, vyběhl i domupolonahý a beze slova vysvětlení.

Nyní, po chvíli mlčení, Chase po bratrovi zopakoval: „Vdaná?“„Vdaná. Znáš to, manželský stav, posvátný svazek.“

Tanya nalila manželovi i sobě také šálek kávy a posadila sena stoličku. „Jak to víš, Lucky?“

„Řekla mi to.“ Po dlouhém a vášnivém polibku, pomyslelsi hořce.

„Nakonec jsi ji našel?“

„Včera.“

„Kde?“

„V Dallasu.“

„Jak se jmenuje?“

„Devon Hainesová.”

„To mi zní povědomě.”

„No jasně!” vykřikl Chase a praštil pěstí do barového pultu. „Devon Hainesová.“

„Náhodou jsem narazil na její článek a fotografu ve včerejším raníku.“ Pověděl jim to ostatní a vynechal intimní chvilky; jen okrajově se zmínil o bouřlivých hodinách, které strávil v kuželníku a míčovně - aby mohl do něčeho praštit - posetkání s ní, než se rozhodl odjet domů.

„Nechtěla, aby ji někdo našel,“ řekl. „Když jsem ji přestoobjevil, odmítla mi pomoct, že mi nechce a nemůže potvrditalibi. Teď už vím proč.” Káva byla vřelá, ale hodil ji do sebe,jako by to byla sklenice whisky. Tanya beze slova vstala, abymu znovu nalila.

„Setkal ses s jejím manželem?“ chtěl vědět Chase.

„Ne.

„Nebyl tam?”

„Ne.“

„Kde byl?“

„Nevím.“

„Jak se jmenuje?“

„Nevím.“

Jestli je vdaná, jak to, že spala s tebou?”

„To taky nevím. Kdo může sakra vědět, co se ženské honív hlavě?”

Navztekaně se vymrštil ze stoličky a začal pobíhat po kuchyňce. „V podobné situaci jsem ještě nikdy nebyl. Nemáms tím zkušenost a nevím si rady.” Přestal pobíhat a chrlil zesebe: „Abyste mi dobře rozuměli. Netvrdím, že jsem nějakýanděl. Přiznávám, že jsem párkrát pěkně vyváděl, co se ženských týče.“

„O tom by si myslím nikdo nedovolil pochybovat.”„Pěkné skopičiny jsme prováděli i spolu.“

Chase vrhl rozpačitý pohled na svoji ženu. Láska k TanyeMcDanielové podstatně zkrotila bývalou rodeovou hvězdu.

„Pokud na tom zvlášť netrváš, radši bych naše eskapády předTanyou neprobíral.“

„O to tady teď nejde,” odsekl Lucky podrážděné. „Tanyaví, co ses na vyváděl, než se objevila. Jde mi o to, že ať jsemhonil holky sebevíc, nikdy jsem nespal s vdanou. To bylavždycky moje hranice.” Nepřítomně si promasíroval břicho,jako by se mu při pouhém pomyšlení na cizoložství dělalonevolno.

„Ani jsem si dokonce nikdy nevyšel s žádnou, co se rozváděla, dokud to nebylo s konečnou platností. Tahle holka,“pravil neuctivě a píchl ukazováčkem směrem k Dallasu, „měnejenom doběhla falešným jménem, ale oblafla mě tak, žejsem provedl něco, co považuju za odpornost, ať to zní sebevíc staromódně.“

Vrátil se ke své stoličce a sklíčeně žuchl na vycpávanésedátko. Zíral před sebe prázdným, bezvýrazným pohledem.

„Lucky,” zkusil Chase po dlouhé odmlce, „co budeš dělat?”

„Nejspíš půjdu bručet za žhářství.“

„To neříkej!” vykřikla Tanya. „Nemůžeš jít do vězení zaněco, co jsi neudělal.“

„Víš, co mám na mysli, Lucky,” navázal Chase. „Nemůžešji nechat, aby jí to tak lehce prošlo. Zahrávala si, takže byměla nést následky.”

„Takhle jsem taky argumentoval.”

„A?”

„Nedostal jsem se nikam.“

„Apeluj na základní lidskou slušnost.”

„To jsem taky udělal. Ani to s ní nehnulo. Když mohlazahnout manželovi, pochybuju, že má smysl pro slušnost

„I když,” zamumlal, „mi zpočátku připadala jako slušnostsama.“

„No, kdyby bylo nejhůř, Pat Bush by ji mohl předvolat.”

„Aby se dostavila před velkou federální porotu,“ povzdechlsi Lucky a unaveně si vtiskl konečky prstů do očí, pod nimižse mu od únavy rýsovaly kruhy. „Doufal jsem, že tak dalekoto nebude muset dojít. Když nám podnik jde tak špatně…“Spustil ruce a zadíval se na bratra. „Moc mě to mrzí, Chasei.Tentokrát jsem v tom až po uši. A co hůř, Tylerovu společnost, tebe a všechny táhnu s sebou.”

Chase se zvedl ze stoličky a kamarádsky pleskl mladšíhobratra do zad. „Ty jsi pro mě mnohem důležitější než celýpodnik. Dělá mi hlavu ten chlap, co ten oheň založil. S čímse ten pacholek vytasí příště?“ Pohlédl na nástěnné hodiny.„Budu koukat vypadnout a ty policajty si pohlídat.“

„Stavím se tam později.”

„Ty si bereš den volna.”

„Kdo to říká?“

.Já.”

„Nejsi můj šéf.“

„Dneska jo.”

Tuhle hru jménem sourozenecká výměna názorů spoluhráli téméř od té doby, co povyrostli tak, že začali mluvil.Lucky se tentokrát vzdal mnohem dřív než obvykle.

Chase řekl: „Vypadáš pekelně. Zůstaň dneska doma. Trochu se vyspi.“ Otočil se a zamířil do ložnice: „Jestli budešpryč, až vylezu ze sprchy, tak ahoj potom.”

Když Chase zmizel. Tanya se na Luckyho usmála. „Co bysrád k snídani?”

„Nic.” odpověděl a zvedl se. „Přesto dík.“ U hlavních dveří bytu ji objal. „Měl bych se zařídit podle bráchy. Najít sitakovou jako ty, oženitse a nadobro přestat běhat za holkama. Problém je v tom, že co jsi ty zadaná, žádné prima holkyuž nezbyly.”

Se smíchem ho odstrčila!. „Vážně pochybuju, že nějakouženu uchvátíš, když ji budeš nazývat holkou.“ Usmál se nani, ale byl to úsměv spíš mrzutý než pobavený. Modré očiměl unavené, zastřené a zmatené. „Tanyo, proč by měla vdaná žena sdílet motelový pokoj s naprosto cizím mužem, topředně, a potom proč mu dovolila, aby se s ní pomiloval?”„Děje se to pořád, Lucky. Nečteš statistiky?“

„Vím, ale…” Všiml si jejího znepokojeného, zamyšlenéhovýrazu. „Asi ti není příjemné, že s tebou o tom mluvím, jávím, ale připadám si jako blbec, když o tom mám mluvits jiným mužem, dokonce i s Chasem. Posloucháš mě?”

„Samozřejmě.“ Zaváhal jen na okamžik. „Devon zkrátkanebyla ten typ, co si nabalí někoho cizího a jde s ním dopostele. Měl jsem spoustu žen, pro které to byl denní chleba;ale ona byla jiná.“

„V jakém ohledu?“

„Ve všech ohledech. Vzhled. Postoj. Chování.“ Nechápavězavrtěl hlavou. „Proč podstoupila tak hrozné riziko? Mohlapřece předpokládat, že jsem psychopat nebo že mám pohlavní nemoc nebo bůhvíco jiného. Je vdaná. S manželem dobřebydlí. Má úspěchy v zaměstnání. Proč tohle všechno dalav sázku? A když už měla odvahu to provést, proč ty štráchy,když přišel čas to přiznat?“

„Nevím. Lucky,“ řekla Tanya a bylo znát, že ji opravdumrzl, že mu nemůže dát odpověď. „Nedovedu si představit,že bych byla Chaseovi nevěrná. Nedovedu si představit anito, že bych byla jen v pokušení.”

V soustředění přivřel oči. „Nemyslím, že to měla předemv úmyslu. Nechovala se, jako by se chystala někoho ulovit.Ve skutečnosti dělala, co mohla, aby se mi vyhnula. V tomsvém feminismu je až militantní. Nějak si zahrávat je protijejímu přesvědčení. Tak je to. V tom je skutečně neoblomná.” Odmlčel se, jak pečlivé hledal slova, aby Devon Hainesovou popsal.

„Zdá se sebejistá, víš? Umí se oblékat. Jako by dokázalazvládnout každou situaci. Rozhodně bych o ní nemohl říct,že je přelétavá.“ Zhluboka vydechl, což ukazovalo, jak veliceho to všechno mate.

„Není ani nějak výstřední. A ne že by mě svedla, nebo jáji. Chci říct, tak nějakse to stalo. Oba jsme byli v polospánkua nějak jsme se k sobě otočili, začal jsem ji hladit, líbat, onazačala reagovat, a než jsme se nadáli, byli jsme… Však víš.“

Po celou dobu ho Tanya bedlivě pozorovala. „Lucky,“ zeptala se tiše. „co ti vadí víc? To, že odmítla přijít a dostat těz toho, nebo skutečnost, že je vdaná?“

Najednou se naježil. „Co tím chceš říct?“

„Minulý týden jsi byl posedlý tím, abys zjistil, kdo ta ženaje a kde bydlí.“

„Protože ona je moje alibi.“

„Jsi si jist, že je to jediný důvod?”

„Ano, ano. Zatraceně.” Hmátl po klice na dveřích a otevřel. „Poslyš, Tanyo,nechci, aby sis ty, nebo kdokoliv jiný,dělala ohledně ní nějaké romantické představy.“

„Aha.”

„Myslím to vážně.“

„Chápu.“

„Je to tak a nejinak. Ona je moje alibi. Tečka.“ Jak tak stálv otevřených dveřích, rozhodil rukama jako rozhodčí při baseballu a praštil do rámu dveří. „Au! Zatraceně!“ Sál si odřený kotník a dodal. „Kromě toho je vdaná, jak vidno.”

O chvíli později se Tanye po boku objevil Chase. Jednímručníkem si do sucha vytíral tmavé vlasy, druhý měl obtočený kolem beder. Stála ve dveřích a dívala se, jak za nejbližšímrohem mizí koncová světla Luckyho vozu.

„Co to tady bylo za řev?“ zeptal se.

„To Lucky,” řekla a zavřela dveře. „Urputně popíral, že byta žena měla pro něho jiný význam než jako alibi.“

„Myslí si, že jsi nahluchlá?“

Zasmála se. „Ne, ale myslím, že on nahluchlý bude.“„Tak?“

„Nenaslouchá svému srdci.“

„Nechápu, co máš na mysli?”

„Ani to od tebe nečekám.“ dělala si z něho legraci, „jsimuž.“

„Víš, že když se takhle usmíváš, můžu se z toho pominout.“Sklonil se a políbil ji na krk. „To mě dovede rozparádit.“

„Vím.” zašeptala a svůdné se k němu přivinula. „Proč sijinak myslíš, že se takhle usmívám tak často?“

Odhodil oba ručníky a odnesl ji do ložnice.

O hodinu a půl později leželi nazí ve změti lůžkovin. Cítilise uvolnění. Tanya ležela se zavřenýma očima na zádecha Chase jí lenivě hladil ňadra, která nesla narůžovělé stopynedávného milování.

,Je mi Luckyho líto.“ poznamenala ospale.

„Mně taky. Dostal se do pěkného maléru.”

„Nemluvím zrovna o tom ohni. Tak nebo tak bude obvinění zproštěn. Zkomplikuje mu to možná život, ale jinak nic.“„Proč teda je ti ho líto?”

Otevřela oči, pohlédla na manžela, natáhla ruku a láskyplně mu odhrnula z čela navlhlé prameny vlasů. „Myslím, žesetkání s tou Hainesovou ho zasáhlo víc, než je ochotenpřipustit. A i kdyby to připustil, ať už veřejné či jen sám předsebou, nic s tím nenadělá. Skončilo to, dřív než to začalo.”„Co myslíš tím ,to’?“

Pokrčila rameny. „Smysluplný vztah, řekla bych.”„Smysluplný vztah? K ženě? Můj bratr?“

Zvedla se na loket. „Připadá ti ta představa směšná?“

„Pokud bude existovat na planetě Zemi víc než jedna osobaženského pohlaví, Lucky nikdy jedné věrný nebude.“

„Jsi k němu nespravedlivý. Je mnohem citlivější, než simyslíš. Dovede být velice oddaný.”

„Plně souhlasím. Dovede být velice oddaný několika ženám zároveň.“ Za jeho vážnými slovyse skrýval smích. „Vyprávěl jsem ti někdy, jak Lucky přišel ke své přezdívce?“„Když tak o tom uvažuju, tak ne.“

„Nikdy ti nepřišlo divné, proč se Jamesi Lawrenceovi říkáLucky?“

„Přišlo mi to samozřejmé. Co tě znám, tak mu ty a všichniostatní říkáte Lucky.“

Složil si ruce za hlavu a tiše se zasmál. „Chodil jsem dodesáté třídy. On do deváté, tak čtrnáct mu bylo, myslím.V Kilgore bydlela jedna holka, už to byl kus ženské, kolemdvaceti. Nebudu kolem toho chodit, byla to kočka. A dávalasi na tom záležet. Vypadala náramně. Oblékala se, aby nikdonepřišel o pohled na její vnady. Všichni kluci široko dalekoz ní byli věčně při chuti, ale žádný z nich se s ní nikam nedostal.

Tak jsme se jednou večer, já a ještě pár kluků rozhodli, žesebereme auto - to jsme ještě nesměli řídit - a zajedeme sido Kilgore tu šťabajznu očíhnout: Lucky žebronil, ať ho vezmeme s sebou. Nakonec jsme svolili, když vyhrožoval, že tona nás píchne rodičům.

Vyrazili jsme. Když jsme hodinu jezdili po Kilgore, našlijsme ji. Vystavovala se na odiv v jednom z místních kuželníků. Všichni jsme ji očumovali, až nám lezly oči z důlkůa jazyk jsme měli na vestě. Ale jediný Lucky sebral odvahuna ni promluvit. Ať se propadnu, jestli se jí ten rošťák nevemluvil nejdřív do vozu a potom do domu.

My jeli za nimi celí zkoprnělí. Zůstal vevnitř dvě hodiny.Kluk, co štípnul rodinné auto, už byl celej bez sebe. aby sevrátil do Milton Pointu, než na to u nich doma přijdou. Nakonec začal mačkat klakson. Lucky se vynořil zezadu, natahoval si košili a odporně samolibě se šklebil.

Mohl jsem se pominout, že můj mladší brácha uspěl tam,kde to marně zkoušelo tolik jiných. Řekl jsem: „Nech tohotlemení, ty parchante. Jenom ti přálo štěstí, nic víc.“

„Říkej mi teda Lucky, když mám Štístko.“ on na to a pořádse tak spokojené křenil.“

Tanya přemáhala smích a snažila se vypadat zděšené. „Obajste nepolepšitelní. Jak jste tu jeho přezdívku vysvětlili rodičům?

„Už se nepamatuju, co jsme si vy mysleli. Zkrátka a dobřeod toho večera už mu to jméno zůstalo. Stal se z něho prokaždého Lucky.“

Tanya si povzdechla, položila si hlavu Chaseovi na zárostou hruď a se smutkem si vybavila, co tu historku připomnělo. „Myslím, že se poslední dobou moc šťastný necítí.”

„Ne,” souhlasil Chase. Ovinul ji pažemi a přitiskl k sobě.„Ale já ano.”

Devon měla přečíst stohy odborného materiálu pečlivěprolistovat tucty periodik a napsat tisíce slov, ale nedokázalase soustředit na nic než na své setkání s Luckým Tvlerempředchozího večera.

Na mysli jí neustále tanulo, jakse zatvářil, když mu řekla,že je vdaná. Jeho výraz, to byla směsice nevěřícnosti a uraženosti. Jeho oči, zprvu ohromením prázdné, se změnilypostupně v kusy ledu a usadil se mu v nich tak tvrdý a mrazivý pohled, až se zachvěla, když si hojen vybavila.

Neměla stáni, a tak opustila svou kancelář a vydalase naobchůzku zpravodajským sálem do místnosti s automaty.Rozpačitě naházela do jednoho boxu příslušný počet mincí.Padly do skrytého zásobníku a zaharašily tak prázdně jakse sama cítila. Cestou zpátky ji oslovovali její spolupracovníci,když míjela jejich stoly, ale předstírala, že neslyší.

„Hej. Devon, co se stalo s tím blonďatým fešákem včera?“Otázku ignorovala, zavřela za sebou dveře své kanceláře, aby všechny odradila od dalšího vyrušování, a vrátila sek svému stolu. Chlazený nápoj postavila stranou. Ve skutečnosti neměla žízeň. Zajít si pro pití znamenalo pouze chvilkový únik před myšlenkami, které ji pronásledovaly.

„Jsem vdaná.“

Sklonila se nad stolem, sevřela hlavu do dlaní a opakovalasi: „Jsem vdaná. Jsem vdaná.“

Tak doslova tomu však nebylo. Oddací list byl platný. Soudceji prohlásil za vdanou. Bylo to oficiální. Co se svrchovanéhostátu Texas týkalo, byla vdaná.

„Ale nejsem.” zašeptala zničeně.

Bylo to manželství, z něhož se mohla snadno vyvázat.Měla pádné důvody, aby zažádala o jeho zrušení. Každý, kdoby se o jejím případu dověděl, by s ní sympatizoval. Nikdo,kdo by se seznámil s fakty, by ji nemohl odsoudit.

Ona sama stála v cestě tomu, aby se od tohoto manželství,které nebylo nic než cár papíru, osvobodila. Bylo ale správnéto manželství uzavřít, šla do toho s očima otevřenýma. Ať užto bylo špatné rozhodnutí či nikoli, je nucena s tím žít.

Lucky Tyler neznal okolnosti jejího manželského svazku.Pravděpodobné by ho to ani nezajímalo. Odsoudil ji jako nevěrnou vdanou ženskou, které naletěl, s níž strávil noc hříchu - a která teď za to nechce nést důsledky. Nemohla mu nijakpomoci, aniž by přitom neohrozila sebe a svého manžela.

Viděla v Luckyho očích pohrdání. Mohla by je rozptýlitněkolika prostými větami, kterými by vše vysvětlila, alezachovala si mlčení.

Pravdu si neuvědomil.

Když do ní vnikl, důvod, proč se jí tělo tak náhle napjalo,nerozpoznal. Zřetelně to přičítal vášni, ne bolesti. Špatně sivyložil, když krátce lapala po dechu. Jeho polibky ji připravily,že ho mohla bez potíží přijmout. Byla tak vlhká, že si nevšiml,jak je úzká. Když už se hluboko v ní pohyboval, bylo přílišpozdě na přemýšlení o důsledcích toho, co udělala. Stejnějako on zapomněla na vše, kromě těch nezkrotných pocitů,které je zaplavily.

Byla ráda, že tu alarmující pravdu překryla erotika. Kdybyvěděl, že byla panna, už takhle zamotaná situace by se mohlaneúnosně zkomplikovat. Pak si zas z celého srdce přála, abyto věděl.

Hořce i sladce zároveň se v její duši ozývaly vzpomínky najejich milování. Ptala se sama sebe, proč tomu tak je, radovalase z toho prožitku, litovala, že to trvalo tak krátce.

Najednou se dveře její kanceláře rozlétly. „Chtěla jste tenčlánek ještě vidět, než ho písařka přepíše.”

Zvedla hlavu, setřela si slzy z tváří a natáhlase po listechpapíru. „Ano, děkuju,“ řekla posílkáři.

„Poslyšte, není vám něco?“

„Jsem v pořádku.”

„Opravdu?“

Zmohla se na chabý úsměv, a než odešel, ujistila ho, že jevše, jak má být. Sebelítostise odmítala poddat. Uvítala Luckyho divoké, přesto něžné milování, protože v tu noc, víc nežv kteroukoli noc předtím, zoufale potřebovala, aby ji někdomiloval.

Není to však přímo bolestná ironie, že v náručí cizincev okamžiku poznala, co mohlo být - mělo být - a nebylo?

„Lucky!“

Zamručel a zavrtal si rozcuchanou hlavu pod polštář. Okamžitě mu ho někdo strhl. „Vypadni.” zavrčel.

„Budeš tý lásky a vylezeš a řekneš té ženské, aby přestalavolat?“

Převalil se na záda a zaostřil pohled na svoji rozkohoutěnou sestru. Stála u jeho postele, shlížela na něhoa div nepraskla zvědavostí, podobně jako úzké šňůrky jejíchbikin.

„Jaké ženské?“ zeptal se dychtivě a natáhl se po přípojcetelefonu na nočním stolku.

„Susan Youngové.”

Kdyby se telefon najednou změnil v kobru připravenouuštknout, nemohl ucuknout rukou rychleji.

Sage, namíchnutá na nejvyšší míru, zvedla sluchátko, a anižse obtěžovala přikrýt mluvítko, řekla: „Už dva dny hodinu cohodinu otravuje telefonováním. Mohl bys s ní laskavě promluvit, abych se mohla v klidu opalovat?“

Mrskla po něm telefonem. Chytil ho, vybalancoval ho naholé hrudi, neslyšně řekl „huso” a přitom zvedl sluchátkok uchu. „Susan,“ řekl tónem, pod kterým by se rozplynulomáslo na dvacet metru daleko, „jak se máš? Dík za zavolání.Právě jsem na tebe myslel.“

Sage si vstrčila ukazováček do otevřených úst, jako že sidává roubík, a usadila se na kraji postele, aby si bez zábranvyposlechla bratrův rozhovor.

Lucky měl, mírně řečeno, vznětlivou povahu, Sage se všakjeho zlověstného mračení nelekala. „Co se děje?“ zašveholildo telefonu.

Chvíli poslouchal, pak ale Susan skočil do jejího lamentování. „Já vím, že jsem nebyl k sehnání a že jsem nezavolal.Chtěl jsem tě před tím vším chránit.”

„Jestli na to skočí, potom je nejenom proradná, ale i pitomá.“

Lucky mrskl po sestře výhrůžným pohledem. „Než se tovšechno přežene, myslím, že bychom se neměli scházet.Nechtěl jsem tě do toho zaplést… Jo, já vím, co jsi navrhla,že jim řekneš, ale-“

Znovu chvíli naslouchal. „To tě nemůžu nechat udělat. To ti nemůžu dovolit, Susan. Příliš si těvážím.“

„Není možná,“ zasténala Sage. „Co nabízí, že udělá? Půjdedo postele s policajtama?“

Sestřina ironická slova pominul a řekl: „Dej mi hodinu…Slibuju. Do hodiny jsem u vás.“ Zamyšleně zavěsil a nepřestával civět na telefon, dokud se Sage nezeptala: „No tak, coto všechno značí?“

„Po tom ti nic není. Odvalila by ses milostivě z mojí postele, abych mohl vstát a obléknout se?“

„Jak pubertální. Už jsem s tebou v podvlíkačkách měla tučest.“

„Pro vaši informaci, slečno Zkušená, šel jsem do postelerovnou ze sprchy a pod tímhle prostěradlem mám holej zadek. Pokavaď se teda nechceš dovzdělat, vypadni odtud. Řekljsem Susan, že u nich budu do hodiny.“

„No teda!” prohlásila Sage uražené. „Myslíš si, že žiju podkamenem? Mužská nahota mě ani nešokuje, ani neuráží.Vím, jak všechny partie vypadají a jak fungují.“

Lucky se zamračil, když vzal na vědomí její skrovné oblečení. „Poslyš, mladá dámo, očekávám, žese budeš chovat,jak se na dámu sluší a patří, když přijde na opačné pohlaví,“řekl přísně.

„Pche! Ty jsi na tyhle řeči ten pravej. Chováš se ty jakodžentlmen?“

„To pobíháš takhle oblečená před divokými mladými chlapy?“ pokývl odměřené na její bikiny.

„Na ženské v bikinách sám vyvaluješ oči.“

„Cože? Mužská výsada.”

„Blbost!“ zařvala. „To je dvojí hledisko.”

Před očima mu vytanula Devon, jak se vynořuje z bazénu,odhrnuje si oběma rukama mokré vlasy, klín a zadeček přikryté trojúhelníky bronzové se lesknoucí látky, ňadra odhalená, těžká, hebce se lesknoucí, posetá jiskřícími kapičkamivody.

Sage měla pravdu. Vyvaloval oči. A existovalo dvojí hledisko. Tím ale nezabránil, aby mu tělo na vábivou vzpomínkunezareagovalo.

„Měla bys už jít,“ řekl tak tiše, že to vyznělo jako zamručení.

„Zatím ahoj, s tebou není žádná sranda.“ Zvedla se z postele a vyrazila ke dveřím. Vtom se zastavila a otočila se k němu. Už se netvářila naštvaně, ale soucitně.

„Chase se tady byl v poledne podívat, co je s tebou. S maminkou jsme mu řekly, že spíš. Říkal, ať tě nebudíme, že sipotřebuješ odpočinout. Řekl… řekl nám o té Hainesové,Lucky. Moc mě to mrzí.“

Přestože měl náladu pod psa, mrkl na ni. „Díky, prcku.Oceňuju tvůj zájem.“

Jen za sebou Sage zavřela, odhodil prostěradlo a přistoupilke skříni. Trvalo mu dlouho, než se oblékl, protože se kolikrát přistihl, že jen tak bez hnutí stojí a zírá před sebe, nebože zapomněl, pro co si šel, nebo že uvažuje, proč vlastněhrabe v té určité zásuvce. Myšlenky mu zabíhaly k Devon.Chtěl ji znovu vidět. Moc ji chtěl vidět.

Místo toho musí za Susan. Poté co se víc než týden vyhýbaljí i jejímu absurdnímu návrhu na sňatek, uznal, že se s tímmusí vypořádat a nemůže to už odkládat.

„Páni, ale že z toho mám nahnáno,“ zamumlal sám prosebe, když už konečně vyšel z ložnice a uháněl dolů po schodech. Ale až o něco později mu naplno došlo, nakolik bylyjeho obavy opodstatněné.

Kapitola 11

Téměř jako by ho čekala.

Nezareagovala tak překvapeně, jak očekával. Zajela vozemvedle něho. Parkoval u chodníku před jejím bytem. Okamžikna něho upírala pohled, z jejího výrazu nebyl moudrý, a pakzajela na příjezdovku.

Vystoupil z mustangu a vykročil ke dveřím garáže, kterése před Devoniným vozem automaticky otevřely. Na příjezdové cestě se setkali. Očividně pravě přišla z práce. Měla nasobě kostým, ale kabátek nesla v ruce. Brýle proti slunci jíodhrnovaly vlasy z obličeje. V druhé ruce nesla velkou plochou krabici s pizzou.

„Ahoj,“ řekl s vážnou tváří.

„Ahoj.“

„Já jsem…“ Přešlápl a pohlédl na bouřkové mraky, kterézatemňovaly oblohu. „Je váš manžel doma?“

„Ne.“

„Nechci vám to délat těžší, než je nezbytně nutné.”

„Co tady teda potom děláte?”

„Musím s vámi mluvit.” Rty se mu napjaly, procedil mezizuby. „Vy mi prostě musíte pomoct, Devon.“

Znepokojené se rozhlédla, jako by je z ostatních domův bloku mohly pozorovat slídivé oči. Nakonec krátce pokývla. „Pojďte dál.“ Provedla ho garáží, dveře zavřela stiskemknoflíku na zdi a požádala ho, aby podržel pizzu, nežodemkne dveře od kuchyně. Následoval ji dovnitř a položil pizzuna linku s deskou z bílých dlaždic.

Zmáčkla jiný vypínač a rozsvítila se chladně namodralázářivka. Jsem tady ve chvilce.” Zmizela druhými dveřmi.Lucky přistoupil k oknu, které vedlo dozadu na dvůr. Spustilse déšť. Těžké kapky poskakovaly na vodě bazénu a rozpleskávaly se na dřevéné plošině. Byly to tak velké kapky, ažse pod nimi listy Devoniných květin prohýbaly. Klikatý bleskrozčísl oblohu právě na obzoru. O chvíli později se ozvalozaburácení hromu.

„Máte hlad?“

Obrátil se. Přišla do kuchyně za ním. Převlékla se dostarých džin, volného pulovru a měkkých kožených mokasín. Vlasy si zřejmě právě vykartáčovala. Když neměla nasobě kostým, který ji chránil jako krunýř, vypadala mladšía mnohem zranitelnější.

„Asi jo. Nepřemýšlel jsem o tom.”

„Máte rád pikantní pizzu?“

„Samosebou.“

„Udělám jenom salát, to bude chvilička.”

To Luckyho ohromilo. Skutečné ho zve, aby zůstal navečeři? Čekal, že mu přibouchne dveře před nosem, když tobude ona, kdo přijde otevřít. Pokud by se na prahu objevil jejímanžel, měl v úmyslu se zeptat na cestu nebo na něco podobně nejapného.

Když u ní zazvonil a nikdo nepřišel otevřít, rozhodl se, žepočká a uvidí, kdo se ukáže dřív, a podle toho to skoulí. Možnost, že by byl pozván na večeři, ho ani nenapadla. Vytáhlaz lednice salát a rajčata a poklidně začala trhat hlávkový salátdo mísy.

„Nevypadáte překvapeně, že mě vidíte.”

„Taky nejsem.”

Opřel se bokem o linku. „Jak to?“

„Prohlásil jste, že od ženy odpověď ,Ne‘ nikdy nepřijímáte.” Zvedla k němu pohled. „Věřím vám. Dovolíte?” Odstrčila ho, znovu sáhla do lednice a vytáhla láhev salátové zálivky a k jeho překvapení také láhev červeného vína. Podala muji spolu s vývrtkou, kterou vyndala ze zásuvky. „Byl bystetak hodný?“

Celý popletený z jejího chování odloupl z láhve vína klobouček a zavrtal vývrtku do zátky. Sledoval ji, jak prostírástůl pro dva. Strčila do mikrovlnné trouby několik porcípizzy, aby se prohřály.

„Sklenice najdu kde?”

„Pod skříňkou.“

Až teď si všiml dvou řad vinných sklenek, které visely zastopky na držáku připevněném zespod skříňky. Vytáhl dvěsklenice a oběma jim nalil. Devon zapálila svíčku, postavilaji doprostřed stolu a ukázala mu na židli.

Přistoupil ke stolu s těmi dvěma sklenicemi a láhví vínaa usedl na židli, kterou mu určila. Sedla si naproti němu a začala mu na talíř nakládat salát z velké mísy. Když měli obatalíře plné pizzy a salátu, natáhl se přes stůl, jako by sahal pojejí sklenici, a uchopil ji za ruku.

„Co to provádíte?“ zeptal se.

„Co tím chcete říct?“

„Co bude, jestli váš manžel přijde domů a najde nás tady,jak si spolu pěkně útulně večeříme při svíčkách?”

„Vadilo by vám to?“

„Na to můžete vzít jed.”

„Nepřijde.”

„Jste si tím jistá?“

„Jsem. Dneska večer nebude doma.” Odtáhla ruku, uchopila svoji sklenku a napila se.

Lahodná vůně oregana a mozzarelly Luckymu připomněla, že celý den nejedl. Ukousl si pořádný kus pizzy a spláchlho douškem vína. Víno nepatřilo k jeho oblíbenému pití, alekdyž večeřel se ženou, která měla vlasy stejně tmavorudébarvy, zdálo se mu to zcela přiměřené.

„Je to dobré,“ řekl zdvořile.

„Díky.“

„Tohle děláte často?“

Zakousla se do kousku pizzy, tahala za roztavený sýr, ažse konečně přetrhl. „Co jestli dělám? Přinesu si k večeřidomů pizzu?“

Dožvýkal vlastní nepoddajné sousto, polkl a řekl s trpělivostí, kterou nepociťoval: „Ne, že si zvete muže na večeři,když je váš manžel mimo město.“

„Neřekla jsem, že je mimo město. Jenom jsem řekla, žednes večer nebude doma.“

Už měl dost toho jejího pohrávání se slovy, položil si zaťatépěsti vedle talíře a upřeně na ni hleděl, dokud k němu nevzhlédla. „Děláte tohle často?“

Ještě chvilku okolkovala, než odpověděla. Nakonec se jejítvrdohlavost podvolila jeho neústupnosti. Jste první muž,který přišel do tohoto domu na večeři. Udělalo to dobřevašemu já, nebo co vás to vlastně pudí, abyste na mě dotírals věcmi, které se vás netýkají?”

„Jo, díky, udělalo.”

„Rádo se stalo.“

„Jsem polichocen.“

„Nebuďte. Věděla jsem, že byste neodešel, dokud si nevypovíte svoje. Měla jsem hlad.” Pokrčila rameny a nechala ho,ať si z toho vybere, co chce. „Určitě nedochází k porušenímanželských slibů, když se dva dospělí podělí o pizzu.“

„Pokud se titíž dva dospělí nepodělili rovněž o polštář.”

Jejich očise setkaly a on v těch jejích uviděl strnulé ohromení nočního zvířete, které dostihla přední světla vozu.

Aby toho na ni nebylo ještě málo, udeřil poblíž hrom. Potom prásknutí, jako když šlehne bičem, zhasla všechna světlaa zůstal jen nehybně hořící plamen svíčky.

„Jste v pořádku?“ zeptal se, náhle zaskočený, že zmizelosterilní zářivkové světlo.

„Samozřejmě. Je mi dobře.“ Ale nevypadala tak. Ruka,kterou natáhla po vinné sklence,se jí třásla.

„Devon.“ Instinktivně se natáhl přes stůl a uchopil jejíruku. Byla studená. Sevřel ji do tepla své dlaně. Přejel jí poprochladlých špičkách prstu palcem a pak jí v připomínceminulých něžností začal hladit vnitřek dlaně. „Co se tohotýká, Devon…”

„Čeho?“

„Že jsme se spolu dělili o polštář a postel; nemusíte seničeho bát.“ Tázavé naklonila hlavu. „Chci říct, že byste přišla do jiného stavu nebo tak něco. O to jsem se postaral. Nevěděl jsem, jestli si to uvědomujete -“

„Ano, ano, já vím,“ vykoktala. „Děkuju. Choval jste se…“Zajíkla se a s obtížemi polkla. „V tom jste se zachoval jakodokonalý džentlmen.”

Jeho pokřivený úsměv dosvědčoval, co si o sobě sám myslí. „Kdybych byl dokonalý džentlmen, nebyl bych vás sledoval, nevecpal bych se vám lstí do pokoje a nepřinutil vás,abyste mě tam nechala přes noc.”

„Byl jste zraněný. Mimochodem, co ta rána?” Sjela mupohledem na hruď.

„V pořádku. Už to skoro není vidět.“

„Ach.“

Přesně nevěděl, v kterém okamžiku začali šeptat. Bylo tohloupé, to ano, ale tak nějak to, o čem mluvili, situace, nálada,vyžadovaly tiché, důvěrné hlasy.

Současně si oba uvědomili, že jejich pohledy jako by se dosebe prolnuly a žejí nepřestává hladit dlaň. Provinile vymanila ruku z jeho sevření, ačkoliv ji nechtěl pustit.

Na její pokyn se dal znovu do jídla, ale chuť ho přešlaa vystřídal ji hlad po ní.

Tichým domem se ozývalo jen harašení příborů na talířícha bubnování deště do oken. Pokud by se však potlačovanátouha a vědomí, jak jsou pro sebe navzájem přitažliví, mohlynějak zvukově projevit, panoval by tam ohlušující hluk.

„Ještě pizzu?“ zeptala se.

„Ne, díky.”

„Salát?“ Zavrtěl hlavou. Mezitím co sklízela ze stolu, znovu jim oběma nalil. Kdyžse znovu posadila naproti němu,všiml si, jak se odrážejí v okenním skle. Scéna plná intimity,muž a žena u večeře při svíčkách. Devon si toho všimla také.

„Zdání může klamat.”

„Ano.“ řekla tiše.

Po chvilce řekl: „Devon, budu k vám otevřený. Moc dobřemě neznáte, ale můžu vás ujistit, že k ženě otevřený obvyklenebývám.“

„Tomu není tak těžké uvěřit” Zdvihla sklenku ke rtůma usmívala se přitom.

„Asi máte pravdu,” řekl se stopou smutku v hlase. Opřelse na židli a pozoroval plamen svíčky přes rubínový zbytekve své sklenici. „V Milton Pointu žije jedna dívka, s kteroujsem se pár měsíců scházel.“

„Buďte ujištěn, že nemíním dělat rozbroje mezi vámi a vašípřítelkyní.“

„O to tady nejde,” řekl rozmrzele.

„Tak proč o tom mluvíme?“

„Protože o ní musíte vědět.“

„Co vás vede k domnění, že se zajímám o vaše milostnévztahy?“

„Nebude řeč o milostných vztazích. Vyslechněte mě, ano?Pak budete mít slovo vy.“ Krátce pokývla na souhlas. „Tátaté dívky je velké zvíře v bance, kde má naše firma půjčku.”

„To proto jste s ní chodil?”

Nabyl dojmu, že by ji rozladilo, kdyby řekl, že ano. „Ne.Začal jsem se scházet se Susan, protože byla jedna z volnýchžen ve městě, kterou jsem ještě nedostal do postele.”

Sklopila oči. „Aha.“

„Říkal jsem, že k vám budu otevřený, Devon.“

„A já si toho cením,“ odpověděla zastřeně. „Pokračujte.“„Susan je hrozně rozmazlená. Je zvyklá, že si svého tátua vůbec kohokoliv otočí kolem prstu. Je sobecká. Myslí jenom na sebe.“ Mohl by ještě dál pokračovat, ale měl pocit,že vystihl podstatu Susaniny osobnosti, a nechtěl, aby se mupředhazovalo, že přehání. „Nicméně si usmyslela, že se stane paní Tylerovou.“

„Proč?“

Pokrčil rameny. „Sestra říká, že proto, aby se tím odlišilaod ostatních.”

„A to je v Milton Pointu považováno za poctu?“

„Někteří to tak vidí,“ řekl nedůtklivě.

„Rozumím tomu správně, že nejste příliš nadšený při pomyšlení, že si ji vezmete?“

„Ani zanic si ji nevezmu.“

„Řekl jste jí to?“

„Dvakrát“

„Zřejmě ani ona nepřijímá odpověď ,Ne‘.“

Došla mu trpělivost. Zamračeně řekl: „Já si vám tady vylévám srdce, snažím se vám vysvětlit, jak se věci mají, a dočkám se od vás jedině jízlivých poznámek.“

„Vaše milostné pletky můžou některé ženy fascinovat, nevidím ale, co mám s problémy s tou Susan společného já.“

„K tomu se dostávám.”

„Už bych prosila.”

„Minulý týden Susan navrhla, že zalže policii, že se mnouspala tu noc, kdy hořelo.“

„Výměnou za snubní prsten, předpokládám.“

„Zásah.“

„Na což jste jí řekl…?“

„Nic. Nebral jsem to vážně. Myslel jsem si, že když ji třebabudu ignorovat, že to vzdá a půjde z cesty.“

„Takové štěstí vás nepotkalo?“

„Takové štěstí mě nepotkalo. Dnes mi volala a trvala natom, že se musíme vidět.“

„No a co?“

„Vyhrožovala, že řekne další lež. Tentokrát ale přišla s tím,že jim řekne, že jsem sejí svěřil se svým plánem, jak podpálím naši garáž a peníze za pojistné použiju na zaplacení dluhuv bance.“

„Nikdy by jí neuvěřili.“

„To si pište, že ano. Podle nich by přinesla tu největšímožnou oběť. Je ochotná pošpinit svou neposkvrněnou česttím, že dá všem na vědomost, že se mnou spala.“

„Spala s vámi?“

Poznal, že lituje, že mu tu otázku položila, ještě než jidořekla. Což mu dodalo jiskřičku naděje. Zajímala se o něhoaspoň tolik, že přemýšlela o jeho dalších milenkách. Dokázala by také být maličko žárlivá?

„Ne, Devon. Nikdy jsem s ní nic neměl. Přísahám.” Zadíval se jí soustředěně do očí ve snaze ji přesvědčit. Její dalšíotázka naznačila, že se mu to povedlo.

„Z čeho tedy máte obavy?“

„Ze spousty věcí. Susan dovede být velice přesvědčivá.Dnes odpoledne jsem jí sám málem uvěřil, když začala brečeta tvrdit, že už to ošklivé tajemství nemůže dál zamlčovat.‘Nemohu do konce života žít s něčím takovým na svědomí.‘tvrdila, nebo něco v tom smyslu. Mluvila o tom, jako by tobyla pravda, a pořád dokola mlela, jak je nešťastná. Že jsemsejí svěřil se svým ohavným plánem…”

Devon nepřítomně přejížděla prsty po stopce své sklenkya uvažovala o tom, s čím sejí svěřil. „Předpokládám, že ta Susanby mohla být znovu šťastná, jediné kdybyste jí nabídl manželství. V tom případě by příhodně zapomněla, že jste žhář.“

„Tak to vyznělo, to jo. Kdybychom se oficiálně zasnoubili,přišla by se svým tvrzením, aby měochránila‘.“

„A zároveň zachránila váš podnik před bankrotem.” Zachmuřeně přikývl.

„Až dodnes jsem její výhrůžky nebralvážně. Dnes odpolednese ukázalo, čeho by byla schopná.”

„Peklo není ničím proti ženě zhrzené, a tak dále.“

„Zvlášť když jsem s ní měl večeřet zrovna ve chvíli, kdyjsem byl v posteli s vámi.“

Pootevřela ústa, ale neřekla slovo.

„Kdyžse to dozvěděla, tak to tomu všemu ještě nasadilokorunu. Moje sestra Sage mě před Susan varovala. Vysmáljsem se tomu. To jsem neměl. Susan je podlá a drzá, ochotnápoužít všech prostředků, aby dosáhla, co si zamane. Ať sepropadnu, sám jsem jí nahrál, aby mě dostala do pasti a zároveň uškodila celé naší rodině. Z čiré zloby nám klidně uděláze života peklo. Může to udělat a udělá to.“

„Pokud policii neřeknu, kde jste tu noc, kdy hořelo, skutečné byl,“ podotkla zvolna.

„Přesně tak.” A zastřeným hlasem procítěně dodal. „Pokud jim neřeknete, že jsem se s vámi zrovna miloval.“„Takhle tomu neříkejte!“ Devonina slova zazněla jako šepot a výkřik zároveň. Vyskočila ze židle s takovým spěchem,až narazila stehnem do hrany stolu a svíčka se zakymácela.Lucky se zvedl ze židle stejně rychle. Devonse skláněla nadkuchyňskou linkou, zaťatými pěstmi se opírala o její kraj. Zezadu k ní přistoupil a na zlomek vteřiny se utkalse svýmsvědomím. Neměl by se jí dotýkat. Neměl by. Přestože tověděl, opřel se jednou rukou o linku vedle ní, druhou jí ovinulkolem pasu a rozevřenou dlaň jí přitiskl na břicho. Obličejzabořil do jejích vlasů a vychutnával rty jejich hebkost.

„Ale přesně tak to bylo, Devon. Popírejte si to do posledního dechu, když vám to ukonejší svědomí, ale vůbec nic setím nezmění.“

„Nechte mě na pokoji.“ zasténala. „Prosím.“

„Dobře poslouchejte,“ pokračoval naléhavě. „To obviněníze žhářství není jediný důvod, proč tady jsem. A vy to víte.

Věděla jste to včera. Hledal bych vás, ať už bych měl nějakýmalér nebo ne. Musel jsem se s vámi znovu vidět. A vy jstena tom stejně. Je mi jedno, kolikrát to budete popírat, já vím,že mám pravdu. Chcetese vyhnout nejen tomu, že byste bylazapletena do zločinu a mohlo by vám to zasáhnout do vašehoživota, utíkáte před tímhle.“ Zlehka jí přejel rukou po břiše,přes klín a stehna.

„Ne! Nesahejte na mě takhle!“

„Proč ne?“

„Protože… protože…“

„Protože jste z toho celá pryč jako já.“

„Přestaňte.“

Jenom když mi řeknete, že se ohledně vašich pocitůmýlím. Řekněte mi, že nemám pravdu, a já přestanu.“„Prosím, nechte mě na pokoji.“

„Nemůžu,“ povzdechl. „Nemůžu.“

Otočila hlavu k rameni. Sklonil se. Jejich ústa se vyhladověle setkala. Obrátila se v jeho pažích. Přitáhl ji k sobě, položil jí ruce na boky a pevně ji k sobě přitiskl.

Čím víc v něm narůstala vášeň, tím větší jím lomcovalazlost, protože věděl, že ji má zakázanou. Přestože měl sklonyv nedělní škole zlobit, přece jen do jeho mladé mysli nějakéduchovní cepování proniklo. Obligátní církevní výuka spolus tím, co mu vštípili svědomití rodiče, se hlásily ke slovua pravily, že tohle je špatnost, špatnost, špatnost.

Přesto si nedokázal odepřít, aby ji dál líbal, zvlášť kdyžměla rty vlahé, sladké a dychtivé. Nepřestával si opakovat,že tenhle polibek bude už určitě ten poslední - jednou provždy. Ale po jednom polibku toužil po dalším.

„Devon, musíš se mi vzepřít. Zarazit to. Mě zarazit.” Byljí tak posedlý, že ho přepadlo dávnověké nutkání o ni bojovat.Sevřel jí hlavu do dlaní a prudce jí ji zvrátil. „Kde je? Kde jeten mrťafa, co sis ho vzala? Kde se flákal, když sis jezdila sama po východním Texasu? Je praštěnej, že ti dává takovouvolnost? Je slepý? Proč ten holomek není teď tady a nebránítě přede mnou? Nebrání tě před tebou samou?”

Ty otázky jí kladl, jen aby nčco říkal. Odpovědi ve skutečnosti neočekával. Proto ho šokovalo, když vykřikla: „Je vevězení!“

Vtom se rozsvítilo světlo.

Kapitola 12

Několikrát zamrkal. Jak ho Devon pozorovala, uvědomila si,že mrká nejen překvapením, ale i tím náhlým světlem zářivek na stropě. Chladným a protivným. Příliš toho odhalovalo. Protáhla se mezi Luckym a kuchyňskou linkou a zhaslaho. Cítila se mnohem příjemněji při světle jediné svíčky nastole. Nepřipadala si tak vydaná všemu napospas.

„Ve vězení?“ Nehnul se z místa, jako by měl boty přibiték podlaze.

„Ve federální věznici s mírným režimem ve východnímTexasu. Je to jenom tak padesát mil od…“

„Vím, kde to je.”

„Byla jsem za ním na návštěvě a právě cestou domů jsemse rozhodla, že si udělám jistý průzkum pro svůj článek. Řekla jsem si, že si svoji teorii lip ověřím v hostinci v míň zalidněné oblasti. Ukázalo se, že jsem měla pravdu.“

Žádné další vysvětlování nepotřeboval. Víc mu stejně říctnehodlala. Neměla v úmyslu mu podrobně vykládat, že jisetkání s manželem nesmírně rozčílilo. Nebylo mu nic potom, jak jí ta návštěva otřásla.

Čistě náhodouse Lucky Tyler ocitl na pravém místě v pravý čas - nebo na nepravém místě a v nepravý čas, přijde nato, jak se to vezme - a těžil z jejího rozcitlivělého rozpoložení.

„Za co sedí?“

„Únik informací. Porušení služebního tajemství.“„Provedl to?“

„Samozřejmě že ne!“ zalhala. „Myslíte si, že bych si vzalakriminálníka?“ Aspoň věřila, že je nevinen, když si ho brala.

„Jak to mám u všech všudy vědět?“ Udělal krok a vzteklese na ni obořil. „Najisto o vás vím jedině, že podvádíte svéhomanžela.“

To obvinění vyznělo ošklivě. Protože mu nemohla říctpravdu, předstírala rozhořčení a promptně to popřela. „Nepodvádím!“

„Pamatuju si to jinak.“

Přešla ke dveřím a s trhnutím je otevřela. „Můžete odejítstejnou cestou, jakou jste přišel - zadním vchodem. Otevřuvám garáž.“

„Tak jednoduše to nepůjde, Devon.“

„Nyní, když chápete nemožnou situaci, do které jste mědostal, žádám vás, abyste odešel.“

„Nic nechápu!“ rozkřikl se, natáhl se jí přes rameno a znovu dveře přibouchl. Vznikl tak průvan, který rozkomíhal světlo svíčky, až se jejich stíny na zdech rozvlnily. „Co nevidětspolu strávíme druhou noc.“

„O čem to mluvíte?“

„Neodejdu, dokud mi nepodáte vyčerpávající vysvětlení.”

„Nejsem vám dlužna

„Haines - to je vaše jméno, nebo jeho?“

„Moje. On se jmenuje Shelby. Greg Shelby.“

.Jak dlouho jste vdaná?”

Neměla náladu na velké vyptávání, on ale neodejde, dokudse nedoví všechno, a ona mu to nemůže mít za zlé, to uznala.Kdyby byla na jeho místě, cítila by se stejně znechucená jakoon. Nebude zapotřebí, aby se dověděl všechno. Jenom něco.To ho uklidní.

Opravdu uklidní? Kdykoli byla v zajetí jeho podmanivýchmodrých očí, jako právě nyní, jeho pohled jako by jí celoupronikal. Znepokojovalo ji to, dokonce jí to nahánělo strach.Co jestli náhodou poleví ve své ostražitosti a pohledem nebopovzdechem mu umožní, aby si domyslel tu jedinou, nejdůležitější skutečnost oné noci, na niž se zřejmě nepamatuje?

Aby zamaskovala, jak je nesvá, zdvořile se zeptala: „Nedalbyste si trochu kávy?”

„Ne.”

„Něco jiného?”

„Odpovědi.“

„Pojďme do obývacího pokoje.“

Zastínila dlaní plamen svíčky a sfoukla ho. Ve tmě zamířilado předsíně, odkud se šlo do obývacího pokoje, a tam rozsvítila jen jednu lampu, než se usadila do rohu čalouněné pohovky v barvě slonoviny. Lucky usedl na podnožku předžidlí, potaženou modrou kůží a volně sepjaté ruce si spustilmezi kolena.

„Tak do toho,“ řekl.

Šla rovnou k věci. „Když se začal u soudu projednávatGregův případ, požádala jsem šéfredaktora, jestli bych o tomnemohla napsat hlavní článek.“

„Předtím jste se s ním neznala?“

„Ne.“

„Co vás na něm tak zaujalo, že jste o něm chtěla psát?“

„Většina kriminálníků, od mnohonásobných vrahů po drobné zlodějíčky, zapadá do určitého kadlubu,“ řekla. „Zločinciz řad úředníků a inteligence jsou obvykle arogantní a k advokátůmse chovají blahovolně, ať už se jejich vina prokážeči ne.“

„Pokračujte.“

„Tedy z toho, co jsem si o Gregovi přečetla, do tohohleobrazu nezapadal. S patetickou upřímností popíral, že by sedopustil čehokoli špatného. To mě mátlo. Získala jsem šéfredaktora pro svůj nápad, řekl, ať za tím jdu. Musela jsem sedostat ke Gregovu obhájci a do kanceláře okresního státního návladního a získat od nich povolení. To zabralo několiktýdnu.

Gregův právník si vymínil, že bude našim rozhovorůmpřítomen, s čímž jsem souhlasila. Žalobce si vyhradil, že nežty články půjdou do tisku, musí je přečíst a schválit někdoz kanceláře okresního státního návladního. Vidíte, nepřikláněli se ani k tomu, že je vinen, ani k názoru, že je nevinen.Museli zůstat naprosto nestranní.“ Lucky přikývl. „Kdyžvšichni nabyli přesvědčení, že je vše v pořádku, potom teprve mi povolili první interview s Gregem.“

„Láska na první pohled?“

„Ne, ale přitahoval mě.”

„Fyzicky?“

„Kromě jiného.”

„Fešák s náramky na rukou může člověka dostat do varu.“

Jeho ironii ignorovala. „Tehdy ve vězení nebyl. Složil kauci.“ Jak si tak Devon vybavovala své první setkání s Gregemv kanceláři jeho obhájce, znovu si připomněla, jak jí nešlo narozum, že někdo může Grega podezírat, že by třeba jennezaplatil lístek za parkování, natožpak ze zločinu. Byl bezvadně oblečený do šedého, velice střízlivého obleku s vestou, bílé košile a usedlé proužkované kravaty. Narudle hnědé vlasy měl pečlivě sčesané z vysokého, hladkého čela.Mohl by dávat lekce zdvořilého chování.

„Co jste vyzískala z toho prvního setkání?“ zajímal seLucky.

„Představu o prostředí, z kterého pochází.”

„Což jest?“

„Vyrostl v ocelářském městě v Pensylvánii a vychovali hovelice přísní a nábožensky založení rodiče. Pak s nimi neudržoval styky. To trvá dodnes.“

„Proč? Nedovedu si představit, že bychse z vlastní vůlepřestal stýkat se svou rodinou.”

Na to by mohla bývala vsadit. Předtím se zmínil, jak homrzí, že způsobuje své rodině nynější potíže. Bylo zřejmé,že co postihne jednoho Tylera, týkáse jich všech, a všichnisi berou problémy ostatních k srdci.

„Greg neměl takové štěstí na rodinnou pospolitost, jakése těšíte vy, pane Tylere. Ve skutečnosti má takové štěstíjen málokdo,” řekla hloubavě. „Gregův otec pracoval u jednéocelářské společnosti po celý život. Nedokázal pochopit, jakse hraje na burze cenných papírů, a zesměšňoval Grega, ženemá stálé zaměstnání.“

„Takže s jeho rodiči jstese nikdy nesetkala?“

„Ne.“

„A co vaši? Co si myslí o tom, že mají zetě v báni?“

„Moji rodiče už nežijí.“

„Ach, promiňte. Vím, co to je, ztratit rodiče. Můj táta zemřel před dvěma lety.“ Vzala to na vědomí pokývnutím. „Zajak dlouho po tom prvním setkání jste začala se Shelbymchodit?“

„Opravdovou schůzku jsme nikdy neměli.“ Na totoprohlášení se Lucky nevěřícně zamračil. „Je to pravda. Jeho právníknám radil, abychom se spolu neukazovali na veřejnosti. Pročlověka, kterého čeká soud, by se nehodilo, aby ho vidělitakhle po městě.“

„Takže randění se odbývalo pod bdělým okem advokáta?Z toho musel mít obrovskou srandu, to se vsadím,“ podotklLucky opovržlivě.

„Není to voyeur. Po několika schůzkách viděl, že mi můževěřit, že tam nejsem, abych jeho klienta využila, a tak násnechával o samotě.“

„Velice případné.”

„Popravdě řečeno, ano.” odsekla. „Měli jsme čas se navzájem poznat.“

„Na to dám krk.”

„Přitom jsem si uvědomila, jak křivě ho obvinili. Věděl, ženěkdo z jejich firmy prozradil cenné informace jistým klientům. Ať to udělal, kdo chtěl, byl pěkně práskaný. Nechal zasebou důkazy ukazující přímo na Grega. Obhajoba byla založena čistě na tom, že z toho Greg neměl žádný materiálnízisk. Jestliže se dopustil zločinu ze ziskuchtivosti, kde potomje ten zisk?“

„Hej,“ ozval se Lucky, „já nejsem porota. Už dospěli k rozsudku. Víc mě zajímáte vy… a Greg, samozřejmě.”

„Postupem času jsme se s Gregem citově sblížili.“

„Hmm.”

„Bylo těžké uchovat si objektivní pohled na věc.“

„To nepochybně.”

„Chtěla jsem ho sama obhajovat, tak jsemse musela nakonec vzdát napsání těch článků. Znamenaly střet zájmů,který si žádný solidní žurnalista nemůže dovolit. Greg z tohobyl celý nesvůj. Nechtěl, aby náš vztah zasáhl moji kariéru.“

„Zájem veřejnosti nemohl věci až zas tak uškodit.”

Tou poznámkou se dotkl bolavého místa. „Co to měloznamenat?”

„Nic, nic,” řekl Lucky zmoženě, jako by na tom nezáleželo.„Takže když vám Shelby učinil nabídku k sňatku, řekla jsteano?“

„Správně. Požádal mě, abych si ho vzala, až bude mít posoudu. Ale já si ho tehdy chtěla vzít hned.“

„Proč?“

Ano. Proč? Co tím chtěla dokázat? Že je chytřejší než ti,co ho obviňují? Že ho správně odhadla, zatímco všichni ostatníse mýlili? Nebo to mělo kořeny ve smrti její matky předněkolika lety? V hlavě jí nepřestávalo znít matčino naléhavétvrzení, že je nemocná. Souznělo s Gregovým tvrzením, Žeje nevinen?

„Mám bolesti, Devon. Opravdu. Nemůžu to vydržet. Pomozmi. Prosím. Jsem nevinný, Devon. Přísahám. Musíš mi pomoct. “

Nedokázala zůstat hluchá k zoufalé osobě hledající pomoc.

Kvůli tomu, cose stalo její matce, nemohla jinak než uvěřitGregovi. I když fakta jeho tvrzení, že je nevinen, nepotvrdila.

To až později si uvědomila, jak naletěla. Skočila mu našpek, spolkla návnadu bezezbytku, přímo mu nahrála. Byloto skoro, jako by jí Greg vnikl do lebky a zaslechl skomíravýhlas její matky vyslovovat slova, která ji pronásledovala.Přesně věděl, jak ji zmanipulovat, aby ho litovala.

Nicméně bylo nemyslitelné, aby před Luckym Tyleremtohle přiznala. Dál Grega tvrdošíjně obhajovala, protože senedalo z toho se ctí vycouvat. Kromě toho byl Shelby z právního hlediska její manžel. Manželství s sebou nese povinnosti, kterých se člověk nemůže jen tak zbýt.

V odpovědi na Luckyho otázku dál udržovala mýtus, kterýsama vytvořila, přestože věděla, že se jí naskýtá pro jejílehkověrnost ospravedlnění. „Vzala jsem si ho, abych ukázala, že věřím v jeho nevinu. Měli jsme civilní sňatek v kanceláři jeho obhájce.“

„Kolik dní potom uběhlo mezi svatbou a jeho odsouzením?”

„Dva. Greg byl jediný svědek, kterého jeho obhájce předvolal,“ vysvětlila. „Hovořil výmluvně a upřímně. Nemohlajsem uvěřit vlastním uším, když se porota vrátila s verdiktem vinen.”

Zavřela oči: „Pořád vidím strážce, jak k němu jdou, aby hoodvedli do vazby. Vypadal jako omráčený.“

A vzteky bez sebe, připomněla si. Rozzuřilo ho, že se munepodařilo porotu zviklat. Těch dvanáct lidí o své pravdomluvnosti nepřesvědčil. Ona jediná se dala obalamutit.

.Jak je to dlouho?”

.Jedenáct měsíců.“

„Kolik vyfásl?”

„Dva roky vězení. Deset let podmínku. Jeho právník říká,že si pravděpodobně odpyká sotva polovinu.“

„Tak to by ho mohli brzy podmínečně propustit.“

„Za pár týdnů mu bude zbytek trestu prominut.“

Vztyčil se a otočil se k ní zády. Zasunul si ruce do zadníchkapes džín dlaněmi ven. Ze způsobu, jakým držel ramena,čišelo napětí. Když se k ní otočil, tvářil se zle a rozzlobeně.

„Kolikrát jste ho za těch posledních jedenáct měsíců podvedla?“

„Po tom vám nic není.“

„Jak to, že ne!“ Popadl ji za ruku a vytáhl ji na nohy. „Nevím, jestli jsem jeden z mnoha, případně jeden z úzké elitynebo jeden jediný. Abych byl upřímný, nevím, co by mi vyhovovalo nejvíc, ale najisto vím, že to chci vědět.”

„Neznamená to žádný rozdíl.“

„Pro mě ano.“

Hrozilo, že jí každou chvíli vyhrknou slzy. Chtěla na něhozakřičet pravdu: Ty jsi jediný. Vůbec jediný. Místo toho selhávajícím hlasem zašeptala: „Jste jediný.“

O poznání se uvolnil a z očí mu zčásti vymizel ten zlývýraz. „Asi vám to budu muset věřit.”

„Ať mi věříte nebo ne, je to pravda.”

„Milujete ho?“

„Je to můj manžel.“

„Na to jsem se neptal.“

„Nebudu s vámi probírat vztah mezi mnou a mým manželem.”

„Proč ne?”

„Protože nemáte žádné právo to vědět.”

„O své tělo jstese se mnou podělila a o pár faktů se zdráháte?“

„O nic jsem se s vámi nepodělila.“ Protestovala, ale ta slova ji nešla od srdce. „To, k čemu došlo, vzniklo nějak samo.Začalo to pár polibky a zašlo to až tak daleko. Překvapil jstemě. Ani jsem si to nestačila uvědomit.”

„Neuvědomovala jste si můj jazyk na svých ňadrech?”

Ano, zasténala v duchu. Pamatovala si každý dotek živě

A podrobně, ale zoufale si přála, aby tomu tak nebylo. „Bylajsem v polospánku. Pouze jsem reagovala na podnět.“Výhrůžné k ní vykročil. „Jestli mi řeknete, že jste si představovala, že jsem váš manžel, tak vás uškrtím.“

„Ne,“ řekla plačtivě, „to jsem si nepředstavovala.“

Nebyla schopná čelit jeho pohledu, a tak sklopila oči. Tichodomu na ni dusivě doléhalo. Zdolávala ji už sama jeho fyzickápřítomnost. Aby od sebe byli co nejdál, začala neklidně přecházet po pokoji, srovnala časopisy na stole, hledala cokoliv,čím by mohla zaměstnat ruce a dívat se jinam než na něho.

„Dřív za to, co jste provedla, ženy kamenovali.“ Natřepávala právě polštáře na pohovce. Napřímila se. „Co jsme provedli, pane Tylere. Vy jste v té posteli byl taky.”

„Pamatuju se,“ odtušil. „Já jsem ochoten převzít svůj dílodpovědnosti za to, co se stalo. Vy ne.“

Podepřela si ruce v bok a bojovně se mu postavila. „Cobyste rád, abych udělala? Mám se pustit městem a vydat každému po kameni? Nebo si obléknout šat kajícnice? V některých kulturách usekávali cizoložníkům hlavu. Myslíte, že bybylo spravedlnosti učiněno zadost? Pokud ano, jste ochotenpoložit hlavu na stejný špalek? Protože nepochybně leželaIUÍ stejném polštáři.“

Touhle připomínkou celý výstup rázem skončil. Obrátilase k nému zády.

„Ztratila jsem rozvahu a udělala jsem chybu,“ řekla. „Věřte mi, od té doby mě nepřestává trápit svědomí.”

Zezadu k ní přistoupil a tiše, konejšivě pronesl její jméno.Uchopil ji za ramena, otočil ji k sobě a prstem jí zvedl bradu.

„Nechci vás trápit. Zazlívám to sobě víc než vám. Najedenváš hřích bych dokázal vyjmenovat deset svých. Cizoložstvímezi ně nikdy nepatřilo, ale…”

Kdyžse jejich pohledy setkaly a spojily, hlas se mu vytratildo ztracena.

„Nikdy?“ zeptala se chraplavě.

„Nikdy“

„Kdybyste věděl, že jsem vdaná…“

Pár vteřin uvažoval, potom odpověděl: „Nejsem si jistjestli by to hrálo roli.“

V tom okamžiku se prolnuly nejen jejich pohledy, ale i vzpomínky. Každý si pamatoval vůni, doteky a chuť toho druhého.Při tom, co se odehrálo v motelu, byli aktivní oba, a proto obamuseli přijmout svůj díl viny, nést za to odpovědnost.

„Musím vám to dosvědčit.” zašeptala. „Nemám vlastně navybranou, viďte?“

„Máte na vybranou.” překvapil ji svou odpovědí. „Nebuduvás k tomu nutit, Devon.“

„Když ale nebudu svědčit, způsobí to vám a vaší rodiněvelké trápení. To nemůžu připustit. Od chvíle, kdy jste mivčera řekl o tom požáru, jsem věděla, že vám nakonec budumuset dosvědčit alibi. To je to jediné správné.“ Smutně sepousmála. „Asi jsem doufala, že se stane zázrak a že to nebude nutné.“

Dotkl se špičkou prstu koutku jejích usmívajících se úst.„Váš manžel se to nikdy nemusí dovědět. Vaše totožnostzůstane utajená. Oficiálně mě neobvinili. Jenom jsem hlavní podezřelý. Když jim jednou řeknete, že jsem ten večers vámi byl od soumraku do svítání, jsem z toho venku a vybudete moct volně odejít. Nikdy se to nedostane na veřejnost.“

Závažné záležitosti jako tahle se málokdy vyřeší tak snadno, to věděla. Nechtěla však na jeho naděje vrhat stín pesimismu. „Vezmu si na zítřek volno a přijedu do Milton Pointu.Chci to vyřídit co nejrychleji.”

Usmál se na ni podobně jako poprvé v té hospodě. Rázemměl v sobě kouzlo neodolatelného rošťáka.

Od noci, kterou s ním strávila, si nepřestávala klást otázku, jak mohla provést takovou nepředloženost. Čím déle bylav jeho společnosti, tím se vysvětlení jevilo logičtější. Kterážena, jakkoli chladně uvažující a sebejistá, by tomu úsměvuodolala?

Ještě v ní ale nedoznělo, že tomu úsměvu podlehla. Pocítila, jak jí tělo pod tím jeho úsměvem znovu vláční a rozlévá se v něm teplo. „Kam mám jít, až se dostanu do MiltonPointu?“ zeptala se; přinutila se uvažovat věcně.

„Co kdybyste přišla kolem poledne k nám domů? ZavolámPatovi, ať přivede ty policisty, aby s vámi sepsali prohlášení,nebo co potřebují.“

„Kdo je Pat?“

„Šerif, Pat Bush. Setkala jste se s ním v hospodě, vzpomínáte si? Což je taky dobře, protože vás může jednoznačněidentifikovat jako ženu, kterou jsem tam sbalil.“

„Vy jste mě tam, přesné řečeno, nesbalil.“

„To je jenom slovní obrat. Nebuďte hned naštvaná.”

„No tak jsem naštvaná. Souhlasím s tím, že udělám, co pomně chcete, tak už teď prosím odejděte.“ Popošla k hlavnímdveřím a otevřela je.

„Nepotřebujete vysvětlit, kudy se k našemu domu jede?”

„Vyhledám si adresu v telefonním seznamu.”

„Dělejte tedy, co chcete.“

„Vždycky dělám, co chci,“ odsekla, jen aby měla posledníslovo.

Nepodařilo sejí to. Než překročil práh, střelhbitě jí ovinulruku kolem šíje, nadzvedl jí bradu a spoutal jí ústa spalujícímpolibkem: „Dobrou, Dovey,” zašeptal, než ji pustil a zvolnaodkráčel.

Kapitola 13

Když ji na druhý den v poledne vítal u hlavních dveří jejichdomu, pořád ještě byla namíchnutá. Věděl, co s ní udělá polibek na dobrou noc. Proto také to tak provedl. Dělalo muzlomyslnou radost ji provokovat jenom proto, že se tak snadno a rozkošně provokovat dala. Ponoukalo ho vyzkoušet si,na kolik různých způsobů se mu to povede.

Kromě toho ji chtěl políbit.

Což chtěl nyní také, ale nepovažoval to za dobrý nápad,zvlášť když si dala záležet, aby se o něho neotřela ani šaty,když vcházela do haly jejich domu.

Byla oblečená jako do práce - ve světle žlutém plátěnémkostýmu s rovnou sukní těsně nad kolena a elegantním kabátkem, ozdobeným na klopě stříbrným špendlíkem. Ve stejném stylu měla i stříbrné náušnice, které se na ní pěkněvyjímaly, protože si vlasy sčesala do přísného drdolu. Tvářilase mírně bojechtivě.

„Dobrý den,“ řekla chladně.

„Ahoj.“ Bezostyšně se na ni zazubil; dobře věděl,žeji tímpopudí.

„Zapomněl jste se zmínit, že bydlíte za městem na vystrkově.“

„Nabídl jsem se, že vám vysvětlím, kudy máte jet, pamatujete? Nenechala jste mě. Zabloudila jste?“

„Jsem snad tady, ne?”

„Jo, jste tady a vypadáte daleko víc jako pastorova žena, copřišla vykonat návštěvu, než jako moje celonoční alibi. Kdomi uvěří, že jsem si to s vámi rozdal?” šili s ním všichni čertia popichovali ho, aby říkal věci, o nichž moc dobře věděl, žeji naštvou. Měl však pocit, že má právo být drzý. Její postojse mu také zvlášť nezamlouval.

„Co jste čekal, že budu mít na sobě? Negližé?“

„Lucky, přijel už náš host?“

Klenutým vchodem vešla do haly Laurie Tylerová. „Dobrýden,“ řekla přívětivě a napřáhla k Devon ruku. Jsem LaurieTylerová, Luckyho matka.“

„Devon Hainesová.“

„Pojďte dál, paní Hainesová. Všichni jsou v kuchyni… Nevím, na co máme v tomhle domě tolik místností. Podle méhobychom bývali udělali líp, kdybychom postavili pouze jednuobrovskou kuchyni. Tam se nakonec stejně vždycky všichnisejdou.“

„Jsou už zde ti policisté?” zeptala se nejistě Devon a ohlédlase přes rameno na vozy zaparkované v půlkruhu na příjezdové cestě.

„Ještě ne. Ty vozy patří rodině,“ řekla Laurie.

„Zvědaví čumilové,“ podotkl Lucky uštěpačně. „Přilákalajste davy.“

Matka po něm vrhla káravý pohled, pak vzala Devon zaloket a vedla ji dál. „U nás obědváme jen tak podomácku.Dnes máme kuřecí salát. Myslela jsem si,žese to bude hodit,když je tak horko. Máte doufám hlad?“

„Nu, já… ano, myslím, že ano. S obědem jsem nepočítala.“Lucky kráčel za oběma ženami přes parádní jídelnu, vyhrazenou oslavám narozenin, svátků a mimořádným večírkům,a bedlivě je pozoroval. Devon mátlo to přátelství, které jíLuckyho matka projevovala. Laurie často takhle působila nacizí lidi. Každého vždy přijímala srdečně, pokud neměla důvod rozmyslet se jinak, a uměla to s lidmi, takže se cítiliuvolněné.

Zavedla Devon do kuchyně a představila ji ostatním; jakoby opravdu byla manželkou pastora, která přišla prvně nanávštěvu. „Tak to je Devon Hainesová, která tak nesobeckysouhlasí, že pomůže Luckymu. Devon, tohle je Tanya, mojesnacha. Sage, moje nejmladší, a Chase, Luckyho starší bratr.“Prohlíželi siji s neskrývanou zvědavostí, ale mumlali zdvořilé uvítací věty. Věděli, že Laurie by nic jiného nestrpěla.„Sage, posuňse s židlí, ať si může Devon sednout mezi tebea Luckyho. Devon, dáte si chlazený čaj nebo limonádu?”„Když tak… chlazený čaj, prosím.”

„Dobře, hned ho přinesu. Cukr a citron jsou na stole. Lucky, podej jí ten talíř z lednice. A můžeš se pustit do jídla, kdyžuž je tady. Když podávala Devon sklenici chlazeného čaje,dodala: „Než jste přijela, nemohl nervozitou ani jíst.”

„Nebyl jsem nervózní,” ozval se dotčeně. Položil předempřipravené talíře na stůl a posadil se obráceně na židli, opěradlem dopředu. „Bál jsem se, že se neobjeví.”

Devon zareagovala, jako by ji píchl. „Řekla jsem snad, žepřijedu, ne?“

„Jo, ale dovedete zmizet po anglicku, to se o vás ví.”

„No, je tady a to je podstatné.” zasáhl Chase, když ho Tanya dloubla loktem do žeber. „Všichni jsme moc rádi, že jsteochotná Luckymu pomoct, paní Hainesová. Bez ohledu nato, jaké vám to působí těžkosti.”

„Protože jste vdaná a tak všechno.“ Sage, která dosudbohudíky zůstávala zticha, se už dál neudržela. „Vy opravdunevypadáte na takovou, co bych čekala, že si Lucky narazí.“„Sage!”

„Nechtěla jsem být hrubá, mami. Já vím, že jsi překvapenástejně jako já, že nemá brčálově zelené stíny a síťové punčochy. Líbí se mi vaše oblečení, když už jsme u toho,“ řeklaa bezelstně se na Devon usmála.

„Dě-děkuji,” vykoktala Devon.

Před chvilkou se chtěl do Devon sám trochu navézt, teď však měl sto chutí mladší sestru uškrtit, že je tak neomalená.Devon tváře jen hořely a oči se jí nepřirozeně leskly, ale rtyměla pod perleťově béžovou rtěnkou bledé.

Tanya jí hodila záchranný pás. „Jak dlouho pracujete jakonovinářka, paní Hainesová?“

„Pomalu pět let.“ odpověděla Devon a vděčně se na Tanyuusmála; „co jsem skončila vysokou. Začala jsem psanímdrobnějších zpráv a článků do jednoho menšího listu v jižnímTexasu, pak jsem dostala práci v Dallasu.”

„Vaše články nikdy nevynechám. Jsou moc zajímavé.“

„To jste řekla taktně.“ odpověděla Devon s tichým zasmáním. „Někdyse mnou čtenáři nesouhlasí.”

„Já taky s vaším názorem vždycky nesouhlasím,” připustila Tanyas úsměvem, „ale pokaždé mi poskytnou látku k přemýšlení.“

„To ráda slyším.”

„Píšete doma, nebo chodíte každý den do redakce?“ chtělavědět Sage.

„Kde berete náměty?” zeptal se Chase.

„Tak už všichni ticho a nechte paní Hainesovou najíst,“zasáhla Laurie, načež porušila vlastní nařízení a zeptala se:„Používáte nějaký ten počítač?”

Devon se zasmála. „Otázky mi nevadí. Opravdu ne. Rádamluvím o své práci.“

Odpověděla na všechny jejich dotazy. Lucky se sám o jejíodpovědi zajímal, ale vynasnažilse nedat svůj zájem najevo,pořádal přitom kuřecí salát a ani nevnímal, jak chutná.

Jeho rodina s ní zacházela jako s královnou ze Sáby. Hernajs, on je přece v maléru, ona ne. Proč ji nedají do těla, jakodali jemu, že spí s někým, koho nezná?

Přestože se v duchu sám se sebou takhle mrzutě dohadoval, věděl, že kdyby se jí někdo byť jen náznakem urážlivédotkl, vyletěl by na její obranu.

„Kdo zavolal Pata?“ zeptalase Laurie. Odhrnula záclony a dívala se oknem nad dřezem na přijíždějící policejní vůz.

„Já ne.“ řekl Lucky. „Myslel jsem, že počkáme až po jídle,Chasei.“

„Já mu taky nevolal.“ Chase se zvedl a stoupl si vedlematky k oknu. „Je sám. Ti policajti s ním nepřijeli.“ Otevřelzadní vchod, dřív než k němu Pat došel. Šerif vešel do kuchyně a sundal si klobouk a brýle proti slunci.

„Nazdar vespolek.“ Pohlédl na stůl a dodal: „Promiňte, žeruším při jídle.“

„Dej si s námi, Pate, prosím,“ řekla Laurie. „Máme tohospoustu.“

„Nemůžu, ale dík.“

„Dáš si něco k pití?”

„Nic, děkuju.“

Z toho, že se Pat vyhýbal přímému pohledu na někohoz nich, celý nesvůj přešlapoval z nohy na nohu a přitom neklidně přejížděl prsty po krempě klobouku, se dalo soudit,že nepřišel na sousedskou návštěvu.

Lucky odsunul svůj nedojedený talíř a zvedl se ze židle.„Cose děje, Pate?”

Pat Bush na něho usouženě pohlédl. Z náprsní kapsy košile od uniformy vytáhl složený list. „Mám tady na tebezatykač.“

Sage a Tanya zalapaly po dechu. Laurie si zvedla rukuk hrudi, jako by ji právě někdo poranil. Devon v překvapenírozevřela bledé rty. Chase zareagoval horkokrevné. „To snadne!” rozkřikl se.

Lucky vytrhl šerifovi list z ruky, přejel ho pohledem a mrskljím na stůl. Mumlal slova, která by jeho matka jinak nedovolila ve svém domě vyslovit. „Mám alibi.” řekl Patoví a ukázalna Devon.

„To vidím. Madam.“ pozdravil, a když ji vzal takto na vědomí, obrátil se znovu k Luckymu. „Když byl jednou užzatykač vydán, nemám na vybranou. Musíš teď se mnou.

Chase může tu paní přivést, až tě začnou vyslýchat. Všechnose to rychle vyřídí.“

„Musíš ho zatknout?“ zeptala se Laurie.

„Moc mě to mrzí, Laurie, ale ano, není zbytí. Může si aledojíst oběd. Do města zpátky nespěchám.“

„Já ale spěchám, abych to měl všechno z krku. Pojďme.“Lucky došel ke dveřím.

Pat ho popadl za paži. „Musíme to provést podle předpisů.Musím tě podle zákona poučit o tvých právech.“

„Dobře,“ řekl Lucky, nervozitou celý napjatý. „Nemohlibychom jít ven? Nerad bych, aby to máti musela poslouchat.“„Nerozhoduj, co mám nebo nemám, Jamesi Lawrenci,“řekla Laurie ostře. „Nejsem žádná křehotinka, která potřebuje, aby ji před nepříjemnostmi chránili. Zápasila jsem s rakovinou tvého otce dva roky, než jsem ho ztratila. Teď zrovnanejsem ochotná vydat napospas dalšího člena rodiny, takžekdyž chtějí boj, mají ho mít,“ pravila pevně.

„Správně, mami,“ řekla Sage a zatvářila se stejně odhodlaně jako Laurie.

Lucky mrkl na matku. „Uvař něco dobrého k večeři, protože do té doby už budu doma.” Odešel zadními dveřmi. Patpozvedl klobouk na pozdrav a vyšel za ním.

Přečetl Luckymu, jaká má práva. „Strašně mě mrzí, že tomusím udělat takhle.” zamumlal, když mu kolem zápěstízaklapával pouta.

„Zkrátka to udělej a přestaň se omlouvat. Já to chápu. Jeto tvoje povinnost.“

„Ani nevíš, jak jsem rád, že jsi sehnal tu ženu.”

„Proč?” zeptal se Lucky, když se skloněnou hlavou nastupoval dozadu do policejního vozu. Patův ponurý tón muna odvaze nepřidal a vzbudil v něm neklid.

„Mají tam Susan Youngovou a ta, kamaráde, tvrdí, žes toudělal.“

Člověk musel obdivovat, s jak sebevědomou vyrovnanostívstoupila Devon do místnosti, kde se odbývaly výslechy. Dvafederální policisté si zapalovali jednu cigaretu od druhé, takže v malé místnosti by se vzduch dal krájet. Když vešlas Patem, bylo to jako závan čerstvého povětří.

Ukázal jí na židli. Posadila se, aniž tím utrpělo její vznosné,pyšné držení těla. Lucky se snažil zachytit její pohled a dodatjí pokývnutím odvahy, ale ani na něho nepohlédla. Místo tohověnovala veškerou pozornost vyšetřujícímu policistovi.

Po úvodních zdvořilostních větách přešel rovnou k věci.„Pan Tyler tvrdí, že tu noc, kdy jeho garáž vyhořela do základů, byl s vámi.“

V zelených očích jí tkvěl neúhybný, chladný pohled: „Tosouhlasí. Byl.“

Pat se usadil před ni na roh stolu a mnohem mírnějšímtónem ji vybídl. „Povězte nám, jak a kde jste se vy dva setkali.“

„Jak dobře víte, šerife Bushi, setkali jsme se ten den odpoledne v podniku při silnici 277.” Svraštila čelo. „Nevybavím si, jak se to tam jmenuje.“

„Nejmenuje se to tam nijak.“ odpověděl Pat.

„Ach, tak proto si to nepamatuju.“

„Stačí, když nám povíte, jak to všechno bylo,“ vstoupil dohovoru netrpělivě jeden z policistů a zapálil si další cigaretu.

Devon jim klidně vypověděla, jak zašla do toho podniku,aby získala podklady pro svůj článek. Připustila, že to nebylomoudré. „Snažila jsem se však být co nejmíň nápadná. Přestože jsem k tomu nezavdala sebemenší podnět, přisedli k mému stolu dva muži a nabízeli, že mi koupi pití. Nebrali navědomí, když jsem jim řekla, že nechci.“

Najednou se její oči setkaly s Luckyho pohledem. Bezděčně použila větu, která mezi nimi několikrát přeskočila.Luckymu připadalo, že snad každý v místnosti vnímá, jak tomezi ním a Devon jiskří. Rychle odvrátila hlavu.

Vypověděla jim to ostatní, jednoznačně potvrdila, jakouroli při tom sehráli Pat a Lucky. Vyprávěním zavedla vyšetřovatele do toho motelového pokoje.

„Panu Tylerovi jsem otevřela, protože byl zraněný.“ V tomto bodě skutečnost mírně zkreslila, ale jedině on mohl vypovídat jinak, což neučiní. „Ošetřila jsem mu zranění,“ pokračovala. „Nebyl schopen řídit, a tak… tam se mnou zůstal pocelou noc a byl tam ještě, když jsem na druhý den ránoodjížděla, což bylo kolem šesté.“

Lucky pohlédl na ty dva trapiče a věnoval jim škodolibýúsměv. „Že bychom už s tím nesmyslem skončili?”

Nevěnovali mu pozornost. Jeden z nich mávl na Pata. abyvyklidil roh stolu, a usadil se tam těsně před Devon. „Vy jstestudovala medicínu, paní Hainesová?“

„Co to..“

Devon přehlušila Luckyho navztekaný výkřik. „Ovšemže ne.“

„Ale cítila jste se kvalifikovaná ošetřovat řeznou ránua zhmoždéné oko, na které podle svého tvrzení málemoslepl?“

„Naopak, necítila jsem se k tomu vůbec kvalifikovaná. Radila jsem panu Tylerovi, ať jde do nemocnice, ale odmítl.“

„Pročpak?“

„Na to se musíte zeptat jeho.“

„Ptal jsem se,“ odpověděl policista zamračené. „On se měna oplátku zeptal, jestli bych, kdybych měl na vybranou, radšistrávil noc na pohotovosti ve špitále, nebo s vámi.”

Přes clonu tabákového dýmu vrhla na Luckyho dotčený, zvědavý a nevěřícný pohled. „To byl jenom žert, Devon.Jenom žert.“

O poznání bledší než před chvílí se obrátila zpět k policistovi. „Zajímala jsem se pouze o zranění pana Tylera,” řeklatiše. „Ta zranění utrpěl, když mi přispěchal na pomoc, takžejsem se cítila svým způsobem zodpovědná. Když odmítl lékařskou pomoc, postarala jsem se o něho, jak nejlíp jsemdokázala. Považovala jsem to za to nejmenší, čím jsem mumohla splatit, že vystoupil na mou obranu.“

„Vyspala jste se s ním rovněž, abyste mu splatila, že vystoupil na vaši obranu?”

Lucky vyletěl ze židle. „Tak počkat. Ona-“

Pat mu ztěžkaspustil ruku na rameno a otočil ho.

„Sedni si a mlč.“

Šerif vyhlížel, jako by měl sto chutí ho zabít, ale Lucky siuvědomil, že jedná v jeho zájmu. Žuchl zpátky na židli a spaloval policisty zlověstným pohledem.

„Nuže, paní Hainesová?“

„Pan Tyler byl zjevně vyčerpán. Tuším, že i dost pil. Nebylo myslitelné, aby řídil. Když mě požádal, abych ho tamnechala, souhlasila jsem. Naznačoval, že má vnitřní zranění.”

Oba policisté po sobě koukli a neomaleně se zachechtali,jako by říkali „co-si-budem-povídat.

„A vy jste mu uvěřila?“ zeptal se jeden.

„Tenhle fór si musím zapamatovat,“ přizvukoval druhý.„Ten se bude hodit.“

Lucky tentokrát nedostal příležitost se od židle odlepit.Šerif držel ruku na jeho rameni a tlačil ho k sedadlu; a tak seLucky alespoň zle škaredil na ty dva, kteří to Devon ztěžovali, jak jen mohli. Očividně se popásali na jejích rozpacích.

„Nevěděla jsem, jestli vnitřní zranění má či nemá,” odvětila ostře. „Ani vy byste to nevěděli.“ O poznání vystrčilabradu. „Oko měl pohmožděné. Mohl mít otřes mozku nebotaky jiné zranění hlavy. Udělala jsem, co jsem považovala zanejlepší.”

„Za své samaritánství si zasloužíte pochvalu,” pravil jedenz nich a mrkl na druhého. „Tvrdíte, že tam ráno, když jstekolem šesté odcházela, byl.“

„Přesně tak,” odpověděla stroze. Naprosto zřetelně jimipohrdala. Protože Lucky znal Devonin názor na rovnoprávnost mužů a žen, věděl, že jim jejich posměšky neodpustí.Za dané situace se držela dobře.

„Když jste odcházela, ještě spal?“

„Ano. Tvrdě.“

„A takhle tomu bylo po celou noc?”

Zaváhala, nakonec řekla: „Ano.”

„Jak to můžete vědět?”

„Vím to.“

Policista si stoupl a zajel rukama do kapes. „Nemohl vyklouznout a jet zpátky do města, založit oheň v garáži, kdeměli zařízení pojištěné na velké částky, a vrátit se do tohopokoje, aniž jste si vůbec všimla, že byl pryč?“

„Ne.“

„Nezabralo by mu to víc než - řeknéme - dvě hodiny.“

„Neodešel.”

„Jste si tím jistá?”

„Naprosto.”

„Tvrdíte to s takovou jistotou.“

„Jsem si tím jistá.“

„V motelovém pokoji je dost místa, paní Hainesová. Nemohl-“

„Sdíleli jsme nejenom pokoj, ale též postel,” prohlásilaa oči jí planuly. „Pokud jste po mně chtél, abych řekla právětohle, proč nejste natolik chlap, abyste přestal s okolky, a nezeptáte se přímo?”

„Amen,” dodal Lucky.

„Pan Tyler a já jsme spali ve stejné posteli.“ navázala Devon. „Manželské posteli. Velice blízko sebe, čistě z nutnosti.A kdyby se pan Tyler zvedl a opustil pokoj, byl by mě vzbudil.Mám lehké spaní.“

Páni, byla báječná. Lucky měl sto chutí jí zatleskat. Neboji políbit. Nebo obojí. Odkázala je do patřičných mezí. Nemínili to ale ještě vzdát.

„Spala jste po celou noc, bez probuzení?”

Lucky rozpoznal léčku a zadoufal, že Devon také. Pokudřekne, že ano, mohou tvrdit, že se vyplížil ven a vrátil se bezjejího vědomí. Že měl v plánu využít ji jako své alibi. Jinakmusela jediné přiznat, že mezi ní a úplně cizím mužem došlok intimnímu styku.

„Ne.” Vybrala si druhou možnost, jakkoliv se tím vystavovala většímu riziku. Lucky obdivoval její kuráž, ale trpěl, žese musela tak ponížit. „Jednou jsem se vzbudila.”

„Kvůli čemu?“

Přestože ho Pat pevně svíral, Lucky vyskočil ze židle.„Mění se tím sakra něco?”

Pat ho stlačil zpátky, stoupl si před něho a ze svého vlastního těla udělal štít mezi Luckym a policisty, abyse je nepokusil rozsápat holýma rukama. Když Luckyho pro tu chvílizklidnil, obrátil se na policisty: „Poslyšte, vy dva, paní Hainesová sem přišla dobrovolně. Víte, že je vdaná a tohle že jepro ni nepříjemné. Takže se mirněte, ano?“

Ignorovali ho. „Odpovězte na otázku, paní Hainesová.“Podívala se na policistu, pak vrhla rychle pohled na Luckyho a sklopila oči do klína na své sevřené, zvlhlé dlané.„Během noci… jsme se s panem Tylerem… důvěrné sblížili.“

„Můžete to dokázat?”

Prudce zvedla hlavu. „Můžete vy dokázat, že ne?”

„Ne,” odtušil policista, „ale máme zde ve vedlejší místnosti jinou ženu, která prohlašuje přesně totéž, až na to, že tvrdí,žese před ni chvástal, že ten oheň založí, aby shrábl penízeza pojistku.“

„Lže.“

„Opravdu?“

„Ano.“

„Jak to máme védět?“

„Protože byl po celou nocse mnou.“

„A rozdával si to s vámi?“

Bylo by potřeba něčeho mnohem bytelnějšího než rozložité postavy Pata Bushe, co by v tu chvíli Luckyho zastavilo.Zařval jako rozzuřený lev a vrhlse přes místnost na policistu,který vmetl urážku Devon do obličeje.

Vrazil do něho, až ztratil rovnováhu a padl na stůl. Tenřachl na podlahu. Chatrné dřevo se roztříštilo. Devon překvapeně vykřikla, vyskočila ze židle a klidila se z cesty kedveřím.

V tu chvíli ovšem rozrazil dveře Chase a vřítil se dovnitř,takže ji málem smetl, čekal sice v místnosti pro mužstvo,ale při prvním náznaku potíží se přihnal mladšímu bratrovina pomoc.

Druhý policista, který neměl tu čest s Luckyho míhajícímise pěstmi, vystartoval kolegovi přispět. Chase ho popadlzezadu. „Ne tak zhurta, kamarádíčku.“ zavrčel mu do uchaa pevně ho svíral.

Patse vzpamatoval z ohromení, vyhnul se pěstem, popadlLuckyho za límec a vytáhl ho na nohy. „Co to do tebe ksakruvjelo?“ zařval. „Tím si nepomůžeš!“

Přirazil ho ke zdi a držel ho tam rukou doširoka rozevřenou na Luckyho hrudi. Druhou pomohl policistovi na nohy.

Lucky námalwu a vzteky ztěžka oddychoval. Namířil ukazovák na policistu. „Ty hajzle. Opovaž se s ní takhle mluvit

„Podám na vás žalobu za napadení!” řičel policista. Vytáhlsi z kapsy složený bílý kapesník a snažil se zastavit čůreksvětle červené krve z roztrženého rtu.

„Nic takového neuděláte.“ vložilse do věci ryčně Pat.„Pokud jo, půjdu za vašimi nadřízenými a podám na vás stížnost za způsob, jakým vedete výslech. Záměrně jste zastrašoval a urážel paní Hainesovou, která se všemožně snažilas vámi spolupracovat.“

„Má pravdu,“ ucedil Chase. Držel druhému policistoviruce za zády mezi lopatkami. Vytáhl mu je výš. Muž zasténal.„Nebo že by ji neměl? Než odpovíte, možná byste měl vědět,že spolu se mnou půltucet zástupců slyšel přes dveře každéslovo pronesené v této místnosti.“

„Možná, zasípal policista, „možná se opravdu nechal trochu unýst.“

„Chasei,“ vyštěkl Pat, „pusť ho. Lezou mu oči z důlků.“Lucky prakticky nebral na vědomí, co se kolem něho děje.Ucítil krev a bažil po další. Probodával policistu zlobnýmpohledem a přitom mu vyhrožoval. „Roztrhnu tě jak-“„Mlč už, Lucky!“ Pat přivolal jednoho svého zástupcez hloučku, který se tísnil ve dveřích. „Odveď ho nahoru a zamkni ho.”

„Co?“ Pomyšlení na vězeňskou celu přivedlo Luckyhorázem k sobě a vražedná nálada ho přešla: „Proč?“

„Jsi podezřelej ze žhářství, nevzpomínáš si?” řekl Pat klidně a nasměroval svého zástupce k Luckymu.

„Já jsem ale nevinnej!”

„Takhle se můžeš hájit před soudcem dneska odpoledne.Mezitím ti doporučuju nepouštět si hubu na špacír a krotit se.”

Lucky byl příliš zkoprnělý, než aby kladl odpor, když se hozástupce šerifa chopil. Kromě toho byli léta kamarádi a hrálispolu ve stejném baseballovém družstvu na okresních přeborech. Pohlédl na Devon. „Odvez ji domů, Chasei.“

„Jasně. A do ničeho se už proboha nezapleť, jo?“

„Uvidíme se u soudu.” zavtipkoval Lucky, když ho vyváděli ze dveří. Úsměv mu však z tváře zmizel, když se předním rozestupoval zástup policistů a úředníku a když postřehlv té jednotvárné šedi místnosti pro mužstvo něco barevného.

U protější stěny stála Susan Youngová, otáčela si kolemprstu pramen vlasů a spokojeně se culila.

Kapitola 14

„To byla ale pěkná pitomost.“ Malé nákladní auto s nápisemTylerova těžební a strojní společnost na dveřích zadrncalo přesvýmol. Chase přeřadil na nižší rychlost a vrhl na bratra výhružný pohled. Barvu potahů už nešlo rozeznat. Usadila sena nich špína z bezpočtu těžebních míst.

„Víš, jaký je trest za napadení federálního vyšetřovatele?“

„Ne, a ty jo?“ odsekl Lucky.

„Víš, co mám na mysli.”

„Hele, nepotrestali mě, tak mi dej pokoj, jo?“ Lučky sesesul hlouběji do sedadla a Chase řídil náklaďák ve večernímšeru k jejich domovu. Potom pocítil výčitky, že se tak neurvale zachoval k bratrovi, a dodal: „Díky, žes za mé složilkauci.“

„Poděkuj Tanye. Peníze jsou z jejího fondu na dům.“

„Z jejího čeho?“

„Fondu na dům. Chce koupit dům a šetří peníze na zálohu.“

Lucky si odhrnul tmavě plavé vlasy. „Páni. Cítím se podpsa.“

„Cítil by ses mnohem hůř, kdybys byl nucenej strávit časpřed soudem ve vězení. A zvlášť dobře by ti bylo, kdybysoudce poslechl žalobce a stanovil tvoji kauci vyšší, než bychom si mohli dovolit.“

Federální policisté přesvědčili žalobce, že mají proti Jamesi Lawrenci Tylerovi dostatek důkazů, aby mohl být postaven před soud na základě obvinění ze žhářství. Tvrdili, žekdyž mohla jedna žena kvůli němu lhát, mohla i druhá. Pročby měli věřit Devon, a ne Susan? Soud ať zváží, nakolikse dá které z nich věřit, a rozhodne o Luckyho vině či nevině.

Ti, kdo stáli při Luckým, věřili, že policisté jednají spíšz uraženosti, než že by byli přesvědčeni o jeho vině, alev tomto okamžiku se s tím nedalo nic dělat,

Luckyho obhájce se naléhavě dožadoval, aby soudce snížilvýši kauce, kterou navrhl žalobce. Zdůraznil, že Luckyhov místě všichni dobře znají, a zaručoval se, že jeho klient mázájem dostavit se k soudu, popřít všechna obvinění a očistittak své jméno. Soudce znal mladé Tylery celý život. Mělineklidnou krev, ale ke zločinu daleko. Byl shovívavý.

„Co Devon?“ zeptalse nyní laicky.

„Dalo jí to zabrat. Máti ji vzala pod ochranná křidla.”„Můžeme její jméno nějak utajit před novináři? Alespoňnež dojde k soudu?”

„Doposud nikdo, kromě lidí, co byli u výslechu, neví, kdoti potvrzuje alibi. Pochybuju,že to federálové budou někomuvykládat. Neradi by, aby se vědělo, že se jeden z nich nechalpřeprat a málem z něj zbyl mastnej flek.“ Chase znovu vrhlna bratra káravý pohled. „Pěkná pitomost, Lucky. Kdybyu toho nebyl Pat, aby to urovnal, lítal bys v tom parádně.“

Lucky se však pouze zajímal, co si o něm myslí Devon.„Nejspíš si říká, že mám horkou hlavu.“

„Ty máš horkou hlavu.“

„A ty ne?“

„Mám dost rozumu, abychse nevrhal na policajta od federální.“

„Nikdo z nich nemluvil s tvojí ženou tak jako tenhle.“„Helemese, tak už je to tvoje ‘žena’?”

„Čistě slovní obrat.“

„Nebo podvědomé uřeknutí.“

Lucky chmurně zíral předním sklem, zaneřáděným od rozpláclého hmyzu. „Kdo by si pomyslel, že se z hospodskérvačky vyvrbí takováhle patálie?”

Chase si odpověď odpustil, ale otázka byla beztak míněnařečnicky. Lucky zamyšleně sledoval krajinu, která se míhalakolem. „Co Prcek Alvin a Jack Ed? Slyšels o nich poslednídobou?“

„Kdeže. Jsou někde zalezlí.”

„Kdyby se mě někdo zeptal, měli by federálové nás a Devon vynechat a omrknout si ty dva.“

,Jo, tebe se ale nikdo neptá.“ Chase zabočil náklaďákem na cestu k domu, jehož okny se linulo měkké zlatavésvětlo. „Nech si zajít chutě, že po nich půjdeš sám,” varovalbratra. „Nemůžeme potřebovat, aby tě obvinili z dalšího napadení.“

„Devon je ještě tady.” Luckyho povzbudilo, když uviděl napříjezdové cestě její červené auto. Chase zaparkoval vedleněho, Lucky vystoupil a rovnou vyběhl po schodech a hlavním vchodem se hnal dovnitř.

„Ahoj vespolek, starý kriminálník je na svobodě.”

„To není legrace,“ napomenula ho Laurie, když vstoupildo obývacího pokoje, kde seděla s Devon, Sage a Tanyou.Chase zatelefonoval předem a oznámil, jak to všechno dopadlo.

„Vězení taky ne.“ řekl Lucky náležitě vážným tónem. Přešel k Devon, která seděla na pohovce, posadil se vedle nía bez okolků jí položil ruku na koleno.

„Jsi v pořádku?“

„Je mi dobře.“

„Trápili tě ještě ti dva hajzlíci, když mě odvedli?“

„Ne. Dovolili mi odejít, Chase mě odvezl sem.” Usmála sena Laurii, Sage a Tanyu. „Bylo o mě dobře postaráno, i kdyžnebylo nutné tolik se mnou nadělat.“

„Po tom, jak s vámi hrozně jednali?” Laurie se zvedla.

„Samozřejmě, že to bylo nutné, ale to není ještě všechno.Naše rodina je vám zavázána, Devon.“ Vykročila ke klenutému vchodu. „Umyjte se, kluci, čekáme na vás s jídlem.“„Rád bych si s Devon promluvil o samotě, máti,” řekl Lucky.„Až po večeři. Musí už mít hlad. A ty, Chasei. nech tohouž a odveď všechny do jídelny, prosím tě.“

Chase neochotně pustil Tanyu. kterou objímal. Se smíchem podotkl: „Kdybychom měli dnes při výslechu mátis sebou,neodvážili by se jí odporovat.“ Laurie vyhověla Luckyho předchozímu přání a uvařila opulentní venkovskou večeři - pečené kuře, šťouchané brambory, pečenou kukuřicia hrášek. Jako moučník připravila jeho oblíbený banánovýpudink. Navzdory odpoledním událostem panovala u stoluveselá nálada.

Když dojídali dezert a dopíjeli kávu, Tanya zacinkala vidličkou o svoji sklenici. Všichni zmlkli a překvapeně na ni pohlédli, protože jen málokdy na sebe soustředila pozornost.

„Myslím, že všichni potřebujeme nějakou dobrou zprávu.“Uchopila manžela za ruku, usmála se mu do očí a řekla: ..Nacestě je další Tyler. Jsem těhotná.“Laurie si sepjala ruce pod bradou a oči se jí ihned zamžily.„No to je báječné.”

Sage se nevázaně rozřehonila, do dámy měla v tu chvílidaleko.

„Teď se, brácho, nedívej,” burácel Lucky, „ale právě siskecnul kus pudinku do klína.”

Chase zůstal zírat na svou ženu. Prázdnou lžičku odložilna dezertní talířek.

„Ty… ty… opravdu? Jsi si jistá?”

Tanya vesele přikývla: „Budeš tatínek.”

Devon došla k bílé dřevěné ohradě, která se táhla kolembroskvoňového sadu, opřelase předloktím o horní břevnoa zhluboka, úlevné vydechla. Lucky si stoupl vedle ní. Co hoChase přivezl z města, poprvé byli spolu sami. Když Tanyaoznámila tu novinu, začali na ni jeden přes druhého chrlitotázky. Zvládla to s přehledem.

Ne. ješté to není dlouho, ale těhotenství se potvrdilo.

Ano; cítí se docela dobře, diky. Ne, ještě jí nebývá ránošpatně.

Ano, dítě by mělo přijít začátkem roku. Ne, lékař nečekážádné obtíže.

Hovorem o dítěti se večeře protáhla. Nakonec se Lauriezvedla, že sklidí ze stolu, a vystrnadila Luckyho s Devonven. Už se snášel vlahý večer, vzduch byl prosycen vlhkostía opojnými, plodnými vůněmi jara.

Otočila hlavu k Luckymu a zeptala se: „Věděls to?”

„Co? To o Tanye?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, ale nijak mě tonepřekvapilo. Nedělali žádné tajnosti s tím, že děti chtějí.Byla to jen otázka času. Jsem rád, že nám to řekla právě dnesvečer.”

Vrchní břevno ohrady mu sahalo do půli zad, když se o něopřel a obrátil se k ní. Foukal mírný větřík a z přísného drdolu jí uvolňoval pramínky lesklých vlasů. Sage jí půjčila nějakéoblečení. Devon vyměnila strohý kostým za dlouhé šaty bezrukávů, pod něž si oblékla tričko. Ani trochu mu neulehčovala rozhodnutí, jaká se mu líbí víc. Mírná a něžná, či kultivovaná a sebejistá, vždy vypadala náramně.

„Tvoje matka je opravdu báječná,“ řekla. „Má v sobě plnosíly a přitom i soucitu. To je vzácná kombinace.”

„Díky. Taky si myslím, že je jedinečná. Bál jsem se,že sipomyslíš, že Tylerové jsou trochu praštění. Jednu minutu seperou a druhou brečí, že je na cestě dítě.”

Utrhla si list z nejbližší broskvoně a začala si jej protahovatmezi prsty. „Ne, ta pospolitost, ve které žijete, je pěkná.“

„Vy jste, jako rodina, nedrželi pospolu?“

„Ne tak doslova. My jsme byli jenom naši a já. Žádní bratřinebo sestry.“

Lucky si něco takového nedovedl představit a taky to řekl.

„S Chasem jsme se prali jako pes a kočka. Ještě někdy to takje, ale jsme zároveň ti nejlepší kamarádi a udělali bychomjeden pro druhého všechno.“

„To je vidět. Pamatuju se, jakse tvářil, když se vřítil do témístnosti, co mě vyslýchali.“

Uteklo už od té chvíle dost času, takžese tomu teď mohlizasmát. Lucky jako první znovu zvážněl. „Myslel jsem, že serodinná pouta třeba uvolní, když táta zemřel, a místo tohojsou silnější než kdy předtím. Matka nás obdivuhodně držípospolu.“

„Vyprávěj mi o něm.“

„O tátovi? Byl přísný, ale spravedlivý, my děti jsme věděly, že nás má rád. Dalo byse myslím říct, že nás trestali rozmazloval tak rovnoměrné. Co se týká smyslu pro česta soudržnost, v tom měl jasno. Věděli jsme, že miluje Boha,svou zemi a naši matku. Dával jí to otevřeně najevo a vždy jictil.“

„Tím se vysvětluje, proč jeho syn přispěchá na pomoc ženěv nesnázích.“

Usmál se na ni, jako by chtěl říct, že zas tolik si o sobě nemyslí, a zlehka pokrčil rameny. „Podmíněný reflex.” Vztáhlruku, uchopil uvolněný pramen jejích vlasů a zamnul jej meziprsty. „A jak se žilo Devon Hainesové, když byla ještě maláholčička?“

„Někdy osaměle.” Zdála se najednou ponořená do minulosti. „Na rozdíl od tvěho otce, ten můj nebyl příliš vřelýa otevřený člověk. Ve skutečnosti pořád něco požadoval.Matka ho obskakovala od chvíle, kdy mu řekla své, ‘ano’, aždo dne, kdy umřel. Měli své role přísně určené. On byl živitela hlava rodiny, ona poslušná, hodná manželka. Trávila dnytím, že pro něho udržovala dům bez poskvrnky, a večery tím,že na něho ustavičně čekala.“

„Hm. To proto se z jejich malé holčičky stala taková bojovnice za rovnoprávnost žen.“

„Nejsem žádná bojovnice.“

Vztáhl ruce, jako že se vzdává. „Nejsem ozbrojen.“

„Omlouvám se,“ řekla rozmrzele. „Jsem možná trochunervózní.“

„To je v pořádku.“ Pak se k ní sklonil a zašeptal: „Jestli tibudou oči dál zeleně planout jako teď, budu ti muset dátpusu.“ Řekl to, jen aby ji pozlobil, ale na očích mu bylo znát,že to myslí vážně.

Devon odvrátila pohled a zírala na úhlednou, rovnou řadupečlivě ošetřovaných broskvoní. Větve se už prohýbaly podnezralým ovocem.

„Celý život mojí matky se točil kolem otce. Když umřel,neměla dál proč žít.“

„A co ty?“

„Se mnou se, myslím, ve skutečnosti nepočítalo.”

„To tě muselo bolet.“

„Taky že ano.“ Povzdechla si. „Za dva strastiplné roky pootcově smrti umřela taky.”

„Jak?“

Na chvíli sklopila pohled k zemi. Když se znovu rozhovořila. měla hlas zastřený. „Co se jen pamatuju, byla matka hypochondr. Neustále si stěžovala, že ji někde píchá a bolí.Když jsem chodila do školy, nikdyse kvůli tomu ničeho nezúčastňovala. Nemohla jsem si přivést přátele, protože jínebylo dobře, a tak.”

Lucky zamumlal něco nelichotivého na adresu zesnulépaní Hainesové, ale Devon zavrtěla hlavou. „Myslím, žehypochondrie byl její jediný prostředek jak dosáhnout, abysi jí otec všiml. Já se však brzy naučila nevěnovat matčiným,nevolnostem’ pozornost.

Co otec zemřel, opakovaly se častěji a intenzivněji. Protože se mu tak cele věnovala, neměla najednou, čím se v myšlenkách zaobírat, jedině vlastním tělem a spoustou jeho neduhů. Právě jsem dodělala vysokou a pracně jsem hledalamísto, abych jí mohla přispívat k důchodu. Abych pravdu5ekla, přiváděla mě k šílenství každá zmínka, že ji někdepíchá nebo tupě pobolívá. Poslouchala jsem ji co nejmíň.“Utrhla ždibek lístku a poslala ho po větru.

:Začala tvrdit, že se bolesti zhoršují. Čím víc si stěžovala,tím tvrdohlavěji jsem ji ignorovala. Myslela jsem, že věnovattomu pozornost by její hypochondrii ještě zhoršilo.”

Vtáhla rty a tak je stiskla, až jí zbělely. Viděl, že jí vyhrklyslzy. Uchopil ji za ruku a propletl jí prsty se svými.

„Jednoho dne matka řekla, že má potíže při polykání. Nemohla jist. Ať jsem jí dala cokoliv, hned to šlo ven. Já… dalajsem se obměkčit a vzala ji k lékaři.” Nedokázala pokračovat.Vyprostila mu ruku a skryla si obličej v dlaních.

Začal ji třít mezi lopatkami, aby se uvolnila. „Co se stalo.Devon?” Instinktivně vycítil, že o tom předtím s nikým nemluvila. Dělalo mu to dobře, ale bolelo ho, že ji vidí tak rozrušenou.

Zajíkavě se nadechla a spustila ruce. „Za dva týdny bylamrtvá. Neoperovatelná rakovina žaludku.”

„A kruci!”

Vytáhla z kapsy čistý kapesník a utřela si oči a nos. Půvabný obličej měla ztrápený a provinilý.

„Tos nemohla vědět.“

„Měla jsem.“

„S ohledem na minulé zkušenosti těžko.“

„Měla jsem jí naslouchat. Měla jsem něco udělat.“

„Vyšlo by to pravděpodobně nastejno.” Jeho otec zemřelna rakovinu po mnohaměsíčním zápase.

„Asi ano,” řekla Devon. „Ale kdybych k ní nebyla taknevšímavá, nebyla by tak trpěla. Otočila jsem se k ní zády vechvíli, kdy potřebovala někoho, aby jí věřil.“

„Podle toho, cos říkala, se jako první obrátila zády onak tobě.”

Setřela si z dlaní zbytky roztrhaného listu. „Neměli jsmemezi sebou tak dobré vztahy jako vy Tylerovi. Nemůžu toledy srovnávat s tím, jak je to ve vaší rodině. Ale myslím, ževám lze závidět, jak držíte pospolu.”

Vycítil, že rozhovor o její matce už skončil. Nenaléhal nani. Otevřela se mu. Bylo to příliš krátké nahlédnutí do jejíduše, vždyť prahl po tom, aby se o ní dověděl co nejvíc.

Přizpůsobil se jejímu mnohem bezstarostnějšímu tónu.„Nepřipadá ti, že jsme hluční, nespoutaní a únavní?”

Tišese zasmála. „Trošičku možná.”

Jo, dovedeme se pěkně rozparádit.”

„Musí to ale být fajn, vědět, že máš někoho, na koho semůžeš spolehnout, že při tobě bude za všech okolností stát.”

„Ty nemáš nikoho?“ Zvedl jí špičkou prstu bradu a obrátilji obličejem k sobě. „A co tvůj manžel?“

„Není v situaci, kdy by mi mohl přispěchat na pomoc,nemám pravdu?“

„Co kdyby v té situaci byl? Přispěchal by?“

Nadzvedla bradu a znovuse odvrátila. Lucky spustil pažik boku. Na obličeji jí bylo znát, jaké protichůdné pocity jizmítají. Tížilo ho vědomí, že odpovědnost za to padá na jehohlavu.

„Teď už mu o nás budeš muset říct, vid?“

„Ano.

„Moc mě to mrzí, Devon. Doufal jsem, že k tomu nedojde.“

Kdyby tomu tak opravdu bylo, byl bych ji nechal na pokoji,pomyslel si hořce. Nežádal by ji, aby přijela do Milton Pointua čelila Susanině lži pravdou. Protože však myslel především na sebe, umluvil ji, aby přijela. Věřil ve zprošťující rozsudek. Devon však ponese trvalé následky. „Kdy za nímpůjdeš?”

„Zítra. Nechci, aby se o tom dověděl od někoho jiného, dokud nebudu mít příležitost mu to vysvětlit. Proto také jsempřijala pozvání tvé matky, abych tady přespala. Když mámodtud do vězení tak blízko, byla by hloupost jet zpátky doDallasu a zítra ráno se zase do východního Texasu vracet.“Logické důvody cesty ho ani tak nezajímaly, spíš chtělvědět, jakou formu pro své vysvětlování Devon zvolí. „Comu řekneš?”

Malomyslně zavrtěla hlavou. „Ještě nevím.“

„Co mu řekneš o mně?“

„Co možná nejmíň.“

„Povíš mu, kde jsme se poznali?“

„Od toho asi začnu.”

„O Prcku Alvinovi, Jacku Edovi a té rvačce?“

„Tak si to představuju.“

„Řekneš mu, kvůli čemu jsi v té hospodě byla?”

„Pro tohle bude mít pochopení.“

„Pro to ostatní asi těžko. Co mu řekneš o motelu?“„Nevím,” připustila se vzrůstající netrpělivostí.

„No, měla by sis radši něco vymyslet.“

Otočila se k němu, jako když ji píchne. „Pověz mi, Lucky,co bych měla říct? Co vůbec můžu říkat? Jakými slovy mumůžu tuhle situaci ulehčit? Vžij se do jeho postavení. Je vevězení. Jak bys reagoval, kdybyste si prohodili role. Jak byses cítil, kdybych byla tvoje žena a vyspala se s jiným mužem?”

Hmátl po ní, přitáhl ji k sobě a vybuchl. „Kdybys byla moježena, nespala bys s jiným mužem.“

Uhnula před jeho polibkem. „Ne.” Z tónu jejího hlasu rozpoznal, že za tím nevězí zdrženlivost. Zadíval se jí do očí.„Ne,“ opakovala pevně. „Pusť mě.“

Uvolnil sevření. Ustoupila od něho. „Z důvodů, které minejsou jasné,se ke mně tvoje rodina chovala srdečně, zatímco jsem zasluhovala jedině posměch a opovržení. Čekalajsem, že se mi všichni budou vyhýbat jako pouliční holce.Místo toho byli mimořádně milí. Nepodvedu je tím, že sebudu chovat jako coura.“

Tělo se mu napjalo, jako by ho strhlo zpátky neviditelnélaso. „Nejsi žádná coura,“ řekl důrazné. „Nikdy jsem tako tobě nesmýšlel. Nikdy jsem se tak k tobě nechoval. Copakjsem dneska jednoho z těch chlapů málem neuškrtil, že něcopodobného naznačil?“

Najednou sklonila hlavu. Pomyslel si, že jí asi vhrkly slzydo očí. „Zatím mám jenom jeden hřích, který manželovipřiznám. Nedělej to ještě horší, prosím, Lucky.”

„To je poprvé, cos mě oslovila takovým tónem,” zamumlala o krok k ní pokročil. „To je začátek.”

Zvedla hlavu. Jejich pohledy se setkaly a prolnuly. Nakonec si navlhčila rty, vtáhla spodní ret mezi zuby a zašeptala:„Na žádný začátek nemáme právo.“

A s tím se otočila a zamířila k domu.

„Hele, hele, zázraky se přece jenom dějí.”

Při zvuku sestřina hlasu se Lucky zuřivě obrátil. „Copaktady pohledáváš?“

Stála za stromem a teď se vynořila. „Skutečně existuježena, která dokáže říct Luckymu Tylerovi ne. Má víra v ženyse vrátila.“

„Sklapni, náno,” zavrčel. „Jak dlouho jsi tam stála?“

„Dost dlouho, aby se mi rozbušilo srdce.“

„Proč jsi nás špehovala?”

„Nešpehovala jsem. Máma mě poslala, abych vám řekla,že Chase a Tanya odjíždějí. Myslela, že jim budete chtít ještějednou pogratulovat. Domyslela jsem si, o čem asi mluvíte,a řekla jsem si, že by nebylo moudré vás rušit.”

„Takže jsi potají poslouchala.”

Ani v nejmenším ji to nevyvedlo z konceptu. Srovnala s bratrem krok, když vyrazil k domu. „Chudáček Lucky,” pozdechlasi teatrálně. „Konečně našel ženu, kterou doopravdy chce,a onose ukáže, že ta žena má tři odporné vlastnosti.”

„Odporné vlastnosti?”

„Mozek, svědomí a manžela.”

Lucky po ní zlověstné koukl. „Víš, ten den, co tě táta s mámou přinesli z porodnice, jsme s Chasem uvažovali, že těstrčíme do pytle a hodíme do rybníka. Velká škoda, že jsmeto neudělali.“

„Lucky vypadal, že by Sage nejradši zamordoval, kdyžpřišli,“ poznamenala Tanya. S Chasem jeli domů vlastnímvozem. Náklaďák nechal na farmě, nechtěl, aby se jeho ženamusela natřásat v tom puchu a randálu za nepohodlné jízdy.

„Sage šla vždycky všem na nervy,“ na rtech mu pohrávalláskyplný úsměv: „Musela mu něco říct o našem hostu.”„Líbí se mi.“

„Sage?”

„Ne.“ řekla shovívavě; dobře věděla: že záměrné předstírá, že jí špatně porozuměl. „Devon.”

„Hm. Je fajn, myslím. Dneska s námi táhla zajeden provaz.Pod nátlakem se nezlomila a zůstala chladná jako led. Věřiljsem jí každé slovo. Porota jí uvěří taky.“

„Připadá ti přitažlivá?“

Postřehl v hlasu své ženy nejistotu. Zaparkoval na vyznačeném místě před jejich domem a otočil se k ní. „Ty jsi podlemého přitažlivá,“ řekl měkce, natáhl se přes sedadlo a zlehkaji políbil na čelo.

„Ale Devon je taková chytrá a vzdělaná.“

„A ty nosíš moje dítě.” Vsunul jí ruku pod šaty a položil jíji na holé břicho. „Kdy tě prvně napadlo, že by to mohlo být?“„Minulý týden. Menstruace se mi zpozdila o víc než dvatýdny. Včera jsem si udělala domácí těhotenský test; alenechtěla jsem se spoléhat jenom na něj, ať si se na té krabičcezaručují, jak chtějí. Tak jsem zavolala doktorovi a na dnesdopoledne si sjednala návštěvu. Potvrdil to.“

.Jinak se to ale na tobě neprojevuje,” zašeptal, jak se s nímazlil. Zasmála se a zajela mu prsty do vlasů. „Doufám, žene. Ještě ne.“

Začal ji líbat a hladit mnohem naléhavěji. Nakonec ho odstrčila. „Měli bychom jít spíš dovnitř.“

„Asi měli,“ zamručel mnohoznačně.

Jen co vešli do bytu, stáhl ji na pohovku v obývacím pokoji.„Chasei,” zaprotestovala, „do ložnice je to jen pár kroků.“

„Moc daleko.“

Už si stáhl košili. Rozepnul si zip. který se už napínal, stáhlsi kalhoty a spodky. Netrpělivě Tanyu svlékl. Až když ji drželv náručí a její nohy se mu tiskly na boky, prošlehla jeho vášnímyšlenka.

„Neublížím ti?“

„Ne.“

„Řekneš mi to. viď?”

..Ano, Chasei.“

„Slibuješ?”

„Slibuju,” zasténala, pobídla ho a úplně se mu poddala.

Jak já tě miluju,“ zašeptal jí do vlasů o pár minut později, kdyžse drželi v objetí a doznívalo v nich vášnivé milování.

Já tebe taky.” Ještě víc se k němu přivinula a přitiskla murty na hruď. Je mi líto každého, kdo není tak šťastný jakomy. Zvlášť Devon a Luckyho.“

Tanya v sobě neměla jiskřičku závisti. Byla krajně nesobecká a velkorysá. Ale i ona měla svá slabá místa, jako každý. Ta její měla svůj původ v prostředí, z něhož vyšla.

Pocházela z velké, tvrdě pracující, ale vždycky chudé farmářské rodiny. Studium, které by přesáhlo střední školu,nepadalo v úvahu, a tak se dívala na každého, kdo dosáhl vysokoškolského vzdělání, s nepřiměřeným obdivem.

To, co Chase na Tanye nejdřív zaujalo, byla právě její líbezná povaha a skromnost. Vycítil její nejistotu, o které ovšemspolu nikdy nemluvili, a připadala mu tím víc hodna lásky.Bylo pro ni typické, že dokázala Devon Hainesovou litovat,i když v ní ta žena vzbuzovala respekt.

„Vyslovuješ jejich jména jedním dechem, jako by k soběpatřili.” řekl.

„Myslím, že by patřili, kdyby to šlo.” zašeptala.

„Tanyo,” řekl zastřeně a přihladil jí světlé vlasy, „budez tebe báječná maminka.”

„Proč myslíš?”

„Protože je v tobě tolik lásky.“

Oči se jí zamžily. Prsty přejížděla výrazné křivky jehoobličeje. „To jsi řekl tak hezky, Chasei.”

Je to pravda.“

Než se stačili rozlítostnit samým dojetím, usmála se a řekla: „Víš, ale jestli něčeho není dost, pak je to místo v tomhlebytě. Před čtrnácti dny, než začaly Luckymu ty maléry, jsemmluvila s jednou majitelkou realitní kanceláře. Řekla, že ažbudeme chtít začít hledat dům, abychom se s ní spojili.“

„S majitelkou?”

„Je to tvoje stará známá. Marcie Johnsová.“

„Vyzuna Johnsová!” zařval smíchy.

„Vyzuna?”

„Takhle jsme jí říkali.”

„To je ale ohavnost!”

„Ne. Byla to všechno jenom legrace.”

„Je moc milá.“

„Jo, já vím.” souhlasil. „Vždycky byla. Utahovali jsme siz ní, protože byla dlouhá a kostnatá, nosila brýle a rovnátkaa v jednom kuse šprtala.”

„Jak vidno, je to ona, kdo se směje naposled. Je veliceúspěšná podnikatelka.”

„To jsem slyšel. Má teď vlastní realitní kancelář, viď?“„Ano, má. I když jsem vybrala prasátko, abychom mohlisložit za Luckyho kauci, budeme mít myslím dost na zálohu.Víš co?”

Tanyase nadzvedla a shlížela na něho. „Myslím, že Marciebyla do tebe zabouchnutá, když jste chodili do školy.”

„Vážně?” Už ji neposlouchal. Obemkl dlaní její ňadro a zlehounka objel palcem jeho obrys. „Páni, to je krásy.”

„Hodně se na tebe vyptávala. Byla zvědavá, jak se máš.“„Vyzuna Johnsová se zajímala o knížky, ne o kluky. Zvlášťne o takové nemravy, jako jsem já.” dodal a přitáhl si Tanyuna sebe. Pocítila, jak do ní vniká. Zadýchaně řekl: „Co kdybychom mluvili o něčem jiném?“

Nemluvili už vůbec o ničem.

Kapitola 15

Měli tam tenisový kurt, golfové hřišté s patnácti jamkami,posilovnu, běžeckou dráhu a knihovnu nacpanou současnými bestsellery. Přes veškeré vybavení to ale pořád bylovězení.

Devon zavolala od Tylerů do kancelářevěznice a sjednalasi schůzku s manželem na druhý den na devátou ráno.

Vstala časně, oblékla se a sešla dolů. Sage ještě spala.Laurie trvala na tom, že si Devon musí před odjezdem vypítšálek kávy. Řekli jí, aniž se musela ptát, že Lucky odešelbrzy, aby zavezl náklaďák zpátky k jejich firmě pro případ, žeby ho potřebovali.

Ranní jízda východním Texasem za časného léta slibovalapříjemný zážitek. Pastviny, kde se pásl dobytek, se pestřilypolními květinami. Devon jela se spuštěnými okénky. Jižnívítr přinášel vůni borovic a zimolezu. Ta hodina klidu a míru,kterou jí zabralo, než dojela k železným vratům věznice, jímohla uklidnit nervy a připravit ji na obávané nadcházejícísetkáni s manželem.

Nestalo se tak.

Když ji uváděli do místnosti, kde měli vězni povolenopřijímat návštěvy, dlaně měla lepkavé potem. Byla to vzdušná, prostorná místnost sokny bez záclon, která vedla do květinových a zelinářských zahrad, o které pečovali sami vězňové. Jednoduché židle a pohovky byly účelné, ale pohodlné.

Na několika stolcích ve stejném stylu se povalovaly nejnovější časopisy. Byl zde kávovar s čerstvě uvařenou konvicíkávy a dnes ráno ještě k tomu krabice koblih.

„Bude tady hned,“ řekl jí strážný. „Poslužte si zatím kávoua koblihami.“

„Děkuju.“

Neměla na nic pomyšlení. Žaludek se jí obracel. Odložilasi kabelku na židli, sepjala zvlhlé ruce a vykročila k oknům.Co mu řekne?

Gregu, měla jsem poměr.

Nebyl to poměr. Byla to jediná noc.

Gregu, měla jsem někoho na jednu noc.

Ne, to znělo ještě hůř.

Gregu, nechala jsem se strhnout chvilkovou vášní.

Vášní?

Vášní. Ať už se to pojmenuje jakkoliv, byla to vášeň. Jakjinak by k tomu mohlo dojít? Rozum s tím neměl nic společného. Ani zamilovanost. Střízlivé uvažování se nedostalo keslovu. Morálka nebyla vzata v úvahu. Ovládla ji čistě vlastnívášeň. A bylo to úžasné.

Od noci s Luckým to zrádné pomyšlení neustále bušilo dodveří jejího vědomí jako běsnící zvíře, které chce prorazitohradu a dostat se ven, aby tu událost oslavilo.

Proto považovala za nevyhnutelné všechno Gregovi přiznat. Ať už na to přijde nebo ne, ona mu to nakonec řekne.Kdyby neměla v pocitech takový zmatek, který se podobalzměti lůžkovin na posteli, v níž ležela s Luckým Tylerem,mohla by to tajemství udržet v tajnosti až do konce životaa nikdy ho nikomu neprozradit.

Hrály však v tom roli její city, a tím i její svědomí. Pronásledoval ji kvůli tomu pocit viny, musí tedy o tom s Gregempromluvit.

Její manželství s Shelbym bylo vskutku neobvyklé, aleprávní dokument, který je prohlašoval za manžele, platil.

Manželské sliby odříkala dobrovolně a stejně tak dobrovolněje porušila.

Co Greg udělal nebo neudělal, jestli byl nebo nebyl vinen,zda ji a její rubriku v novinách zneužil, na tom teď pranicnezáleželo. Pořád zůstávala cizoložnicí.

Možná kdyby s ní strávil svatební noc, jak chtěla a jak tood něho očekávala…

Možná kdyby její tělo tak neprahlo po milostné pozorností,kterou jí odepřel…

Možná kdyby neodmítal manželské návštěvy…

Tím jízasadil těžkou ránu. Pouhých pár hodin předtím nežpotkala Luckyho, se dověděla, že Greg odmítal manželskénávštěvy. Když se ho zeptala proč, nedokázat jí na to uspokojivě odpovědět.

„Proč, Gregu, proč?” Nedal jí žádnou odpověď, a když dálnaléhala, navztekal se.

Víc než soustředěnost otce na vlastní osobu, víc než matčin nezájem, víc než cokoli v jejím životě ji zasáhlo totoodmítnutí. Otřáslo to její sebedůvěrou, vědomí vlastní cenyse zhroutilo. Copak je tak nepřitailivá, že o ni nemá zájemani její uvézněný manžel?

V tomhle rozpoložení ji osud svedl dohromady s LuckýmTylerem a ten jí dodal chuti do života, která ji už opouštěla.

Nikdo ji ovšem násilím nenutil, aby se s ním milovala. Jistěže, leccos ji lákalo, každého něco láká, ale společnost byzachvátil chaos, kdyby každý bezuzdně hověl svým choutkám.

Z chodby zaslechla blížícíse kroky a šum hlasů. Otočila seod okna, spustila ruce k bokům, ale podvědomě je znovusepjala. Olízla si rty a uvažovala, jestli by se neměla usmívat,až Greg vejde. Nebyla si jistá, jestli se na úsměv vůbeczmůže. Obličej měla zdřevěnělý.

Laurie Tylerová byla tak laskavá, že jí vyžehlila kostým.Devon si vždycky dávala obzvlášť záležet na svém vzhledu,když šla navštívit Grega. Chtěla, aby ho její návštěvy pokudmožno těšily. Dnes dopoledne však ani kvalitní kosmetika,kterou jí Sage půjčila, nedokázala zakrýt tmavé kruhy podočima, následek hodin beze spánku.

Kroky teď zněly mnohem hlasitěji a hlasy zřetelněji. Bolestně se jí rozbušilo srdce. Namáhavě polkla, protože mělav ústech tak sucho, jako by se jí vůbec netvořily sliny. Vynaložila úsilí, aby se jí nechvěly rty, ale chvěly se jí přesto,jak se pokoušela o úsměv.

Ve dveřích se objevil Gregse strážným. „Užijte si hezkynávštěvu,“ řekl strážný a odešel.

Greg vyhlížel upraveně a v kondici. Řekl jí, že hraje vevolném čase hodné tenis. Vždycky ji jeho opálená pleť trochupřekvapovala. Trávil nyní víc času na čerstvém vzduchu nežv době procesu; tehdy byl sinalý.

Tady vězni nenosili vězeňský oděv, ale vlastní šaty. Gregbyl vždycky jako ze škatulky, oblek s vestou ovšem zaměnilza oblečení méně formální a kožené střevíce za plátěnky.

Pokročil do místnosti. Vězení už na něm začíná být znát,všimla si. Pro všechny vězně to byla zátěž. Do jednoho sistěžovali na nudu. Zvyklí na ruch a shon velkého byznysu,shledávali obtížným přizpůsobit se nucenému nicnedělání.O to hůř, že už neměli tu výsadu sami o něčem rozhodovat.

Devon instinktivně vycítila, že mu široký úsměv a veselýpozdrav nebudou po chuti, a naštěstí to umírněné přivítánívyhovovalo jejímu rozpoložení. Zůstala tedy nehybně a mlčky stát u okna, zatímco k ní kráčel přes místnost.

Zastavil se, až když byl u ní nadosah. A teprve tehdy sivšimla, že nese noviny. Zvědavě na né pohlédla, pak k němuznovu zvedla pohled. Obličej měl stažený vztekem. Pak nečekaně mrskl noviny na okenní parapet, až nadskočila, načežse obrátil na podpatku a odešel z místnosti.

Otevřela vyprahlá ústa, ale nedokázala ze sebe vypravitslovo. Počkala, dokud nevyšel a nezahnul do chodby, pakteprve uchopila noviny. Byly přeložené. Rozložila je a všimlasi, že to jsou dallaské noviny, konkurence listu, ve kterémpracovala. Greg záměrně červeně podtrhl příslušný titulek.Klesla na opěradlo nejbližší židle a přelétla usvědčující článek. Dlouhé minuty pak zůstala se zavřenýma očima sedět,tiskla si noviny na hruď, srdce jí bušilo, hlava třeštila.

Tak pečlivě si připravovala, co mu řekne, načež se ukázalo,že není třeba říkat nic. Novinový článek byl nechutně přesný.

„Slib mi, že neztratíš nervy a neprovedeš nějakou hloupost.“ Chase zůstal stát ve dveřích, vrhal dlouhý tmavý stínna podlahu kanceláře. Lucky si hověl zakloněný v otáčivéžidli, kterou zdědili po dědečkovi a po otci. Nohy měl položené na kraji psacího stolu, dalším pozůstatku ze dnů naftařské prosperity. Telefon mu hnízdil mezi ramenem a uchem.Mávl na bratra, ať jde dál.

„Jo, zítra můžeme poslat partu, ať začne s montáží.“ Mrklna bratra a prsty naznačil, že je vše okay. „O tolik jsme přitom ohni nepřišli, takže můžeme začít s prací. Stačí říct kdea naši mládenci tam budou za rozbřesku.“

Posadil se na židli rovně, hmátl po bloku a tužce a naškrábal si instrukce. „Silnice čtyři, říkáte? Dvě mile za větrnýmčerpadlem. Mám to. Fajn. Jsem rád, že spolu zase něco děláme, Virgile.“

Zavěsil, vymrštil se ze židle a vyrazil indiánský pokřik.„Smlouva! Od velkýho zvířete! Pamatuješ na starýho VirgilaDaboea v Louisianě? Má čtyři nadějný místa na vrty a chce,abychom mu to tam vyvrtali. Co tomu říkáš, brácho? Je todobrá zpráva, nebo snad ne? Čtyři nové vrty a dítě na cestě!Jak dokážeš unést tolik dobrých novinek během dvanáctihodin?“

Cestou ke kávovaru dloubl Chase mezi lopatky. Nalil sišálek kávy a pokračoval: „Svolám všechny kluky a řeknu,aby si připravili věci-“

Odmlčel se, když zdvihal šálek kávyke rtům, a přitom si všiml, že bratr nesdílí jeho radost. „Cose děje?”

„To jsem moc rád kvůli té smlouvě.“

„Podle toho, jak se tváříš, by to člověk tedaneřekl.“ Luckyodložil šálek. „Co je to s tebou? Myslel bych, že budeš radostítancovat po stropě.“

„Asi bych tancoval, kdybych si nedělal starosti, jestlitě radši nemám svázat, aby ses nenamočil do dalších malérů.“

„O čem to mluvíš?“

„Někdo kecal, Lucky.“

„Kecal?“

Chase předtím složil první stranu novin načtyřikrát, abyse mu vešla do zadní kapsy džín. Teď ji váhavě vytáhl a podalbratrovi. Lucky si to přečetl, začal to komentovat slovy zhusta nevybíravými a pak následovala slova ještě šťavnatější.Chase bratra ostražitě pozoroval, nejistý, co by měl podniknout.

Lucky žuchl zpátky na židli u stolu. Poodjela dozadu naskřípajících kolečkách. Předklonil se, zajel si všemi prsty dovlasů a spustil vodopád nadávek. Když mu konečné došlainspirace, napřímil se a zeptal se: „Už to viděla Devon?“

„Máti myslí, že ne. Devon odjížděla do toho vězení brzy.Daly si spolu kávu, ale máti otevřela noviny až po jejímodjezdu.“

„Co tohle kruci znamená –‚podle nejmenovaného zdroje‘?“ Měl na mysli větu z článku.

„To znamená, že ať to vyžvanil kdokoliv, má plno strachu,jak bys s ním zatočil, kdybys na to přišel.“

„Na to může vsadit krk,“ řekl Lucky zlověstně. „Já si tohoparchanta zjistím. ‘Vyšetřovatelé utrpěli zranění při potyčce,která vypukla, poté co byla Tylerová milenka údajně inzultována’,“ citoval. „V ‘potyčce’? Co to je hernajs za slovo ‘potyčka’? Devon nebyla inzultována ‘údajně’, ale skutečně.

A říkat jí moje milenka!” řičel. „Byli jsme spolu jednou. Jednou. Krucinál!”

Vymrštil se ze židle a začal pobíhat po kanceláři. „Tomuhlejsem se chtěl vyhnout.” řekl a masíroval si dlaň ruky sevřenou pěstí. „Chtěl jsem, aby tohohle byla Devon ušetřena.“

„Její totožnost by při přelíčení stejně vyšla najevo.“Rozumně upozornil Chase.

„Počítal jsem, že případ před soud vůbec nepřijde. Spoléhal jsem, že se dřív něco stane. Myslel jsem, že by možnáSusan mohla-“ Přestal rázovat a otočil se na Chase. „A jsmedoma!“ Jak byl před pár vteřinami rozpálený a rozparáděný,nyní se pozoruhodné zklidnil.

Proměna byla tak náhlá, jakokdyž se před zuřící bouří přibouchnou dveře. „Susan.“

„Že by to vyžvanila ona?“

„Vsadím na to Virgilovu smlouvu.” Pověděl Chaseovi, jakji zahlédl ve služebně.

„Jo, já ji tam taky viděl,“ připustil Chase. „Šklíbila se jakspokojená kočka. Ale riskovala by, že se do tohohle zaplete?”

„Těm policajtům lhala, ne?“ Lucky zamířil ke dveřím. Chase si moc dobře uvědomoval, jakou má Lucky výbušnoupovahu, a tak za ním spěchal ven. „Kam se ženeš?“„Navštívit slečnu Youngovou.“

„Lucky – “

„Tu a tam mě naštěstí napadne lepší řešení než vražda.“

Clara, hospodyně u Youngových, měla spoustu vytáček,když se dožadoval, že musí Susan vidět. Byl neodbytný, a takji nakonec udolal. Provedla ho domem dozadu, kde si na kamenné terase Susan vychutnávala pozdní snídani. Jako skleníkovou orchidej ji obklopovaly gigantické kapradiny a kvetoucí rostliny. Z čerstvě naaranžovaných květin na stolkuv hale si Lucky uštípl větvičku šeříku a vzal ji s sebou ven.Když kráčel po lišejníkem porostlé kamenné terase, slyšel,jak si Susan potichu pobrukuje. Štědře si při tom mazalavdolek pomerančovou marmeládou. Před ní na stole leželydallaské noviny.

„Že je ale na tebe utěšený pohled, jak tam tak sedíš, Susan.“

Při známém zvuku jeho hlasu upustila nůž. Se zařinčenímpřistál na porcelánovém talíři. Vymrštila se ze židle, stouplasi za ni a postavila ji mezi sebe a Luckyho, jako by mohlofiligránsky ohýbané železo zabránit, aby ji neroztrhl vedví.

„Lucky.“ Hlas měla nevýrazný a přidušený. Barva jí z obličeje zmizela. Opěradlo židle svírala bezkrevnými prsty.Jakmile k ní neúprosně vykročil, ustoupila. Když k ní došel,zvedl ruku. Trhla sebou. Potom jí vyděšené oči sjely nasnítku šeříku, kterou jí podával.

„Dobré ráno,“ zašeptal, sklonil se a zlehka ji políbil na tvář.Beze slova na něho civěla, když se znovu napřímil, a automaticky si od něho snítku vzala.

„Nečekala jsem tě,” hlesla.

„Omlouvám se, že jdu tak brzy poránu,” řekl, nenuceně siuždíbl kousek jejího vdolku a vstrčil ho do úst, „ale je tokolik dnů, co jsem tě neviděl, a už zkrátka nemůžu čekat.Doufám - ”

Zmlkl, zahrál divadýlko, že si právě všiml novin, a zaklel.Pak na ni upřel pohled, v němž se mísila dotčenost s provinilostí.

„Kruci! Chtěl jsem k vám dorazit, dřív než tohle uvidíš.“Ukázal na článek. „Susan, broučku, moc se omlouvám.“

Beze slova na něho celá konsternovaná zírala.

V předstíraném znechucení zhluboka vydechl.

„Nějakej velkohubej špicl zjistil, s kým jsem tu noc byl,a o té Hainesové to vyžvanil.“ Zatvářil se, jako by mu to bylo velmi nepříjemné, spustil se na židli z krouceného kovua svěsil hlavu.

„Jediná chyba. Jediná zatracená chyba,” mumlavě si sypalpopel na hlavu. Jak jsem měl vědět, že je vdaná? A za kriminálníka. Páni!“ Zaklel. „Teď musíš samozřejmě policii říct,žes jim lhala a nebyla se mnou tu noc, kdy hořelo.“

„Budu… budu muset?“ Její hlas ztratil mdlou tichost a nabral nepříjemnou výšku.

„Samozřejmě, dévče.“ Vstal a sevřel jí ramena. „Nemůžupřipustit, abys nasazovala krk víc, než už jsi to udělala. Kdyžjsem tě včera uviděl v té ohavné policejní místnosti, bylo mivšelijak.”

Dotkl se jejích vlasů, odhrnul jí je z krku. „Dovedu sipředstavit, jaké otázky ti asi kladli. O soukromých věcechnás dvou. Jak myslíš, že mi bylo při pomyšlení, že se pro mětakhle obětuješ?”

Položil si ruku na srdce. „A víš, co mi ti parchanti tvrdili,aby se mi dostali na kobylku? Tvrdili, že jsi prohlásila, že jsemse před tebou vytahoval, že ten oheň založím. Věřila bystomu? No jistě, tuhle večer jsi to v legraci nadhodila, ale tojsi nemyslela vážné, viď?“

„Ne… ne.“

„Nedělej si starosti. Já na to nenalítnul. Věděl jsem, že tona mě hrajou, že se mě snaží nachytat, abych něco přiznal.

Takhle bys mě nikdy nepodrazila, zvlášť když jsme měliv plánu se vzít. Ani za nic bych nechtěl, abys byla do tohohlezapletená.“ Přitáhl si ji blíž a hovořil do jejích vlasů. Údivemjí tělo ochablo.

„Vážím si všeho, čím ses mě snažila uchránit před soudem,ale nemůžu ti dovolit už nic dalšího. Nemůžu připustit, abytě předvolali do soudní sině a abys křivě přísahala.“

„Křivě přísahala?“

„Ovšem.“ řekl. „Pokud bys pod přísahou vypověděla, žejsem s tebou byl tu noc, kdy hořelo, potom ta Hainesovářekne pod přísahou, že jsem byl s ní, a já budu muset podpřísahou doznat, že mluví pravdu. Chytíš se do vlastní lži,milunko,” řekl jemně. „Pokud ovšem svoje tvrzeníokamžiténeodvoláš. Čím dřív, tím líp.“

Odtáhla se a vzhlížela k němu s obličejem popelavým, jenjen propadnout panice. „Na to jsem vůbec nepomyslela.“

„Já vím, že ne. Myslela jsi jedině na mě, na nás, na nášsňatek, ke kterému samozřejmě,“ dodal lítostivě, „nikdynedojde.“

„Proč ne?“

Rozhodil ruce v bezmocném gestu. „Myslíš, že by ti matkaa otec dovolili se za mě teď vdát? Za chlapa, který se vyspalse ženou kriminálníka? Uvažuj, beruško. To by nestrpěli.Otec by tě pravděpodobně vyškrtl ze své závěti a odkázalvšechny peníze na dobročinné účely. Radši by tě viděli mrtvou než provdanou za mě. A otevřeně řečeno, já taky.” Hlasmu prostupovala taková upřímnost, že v něm nepostřehlaironický spodní tón. Znovu ji sevřel do náruče a pár vteřin jidržel v těsném objetí, načež ji náhle pustil. „Sbohem, Susan.Protože se to všechno provalilo, nemůžu se s tebou už nikdysetkat.”

Než ze sebe stačila vypravit slovo, uháněl pryč. Vybral sištěrkovanou cestičku kolem domu, aby nemusel přes tu jejich zapšklou halu k přednímu vchodu. Na rohu domu seotočil a pohlédl zpátky.

„Zachraň se, dokud je čas, Susan. Ani o tom moc nepřemýšlej. Zavolej Patovi.“

„Ano, ano. Zavolám mu dnes. Hned teď.“

„Ani nedovedu vypovědět, jak se mi ulevilo.” Poslal jí polibek. „Sbohem.”

Svěsil hlavu a pokračoval uměřeným krokem obětujícíhose vlastence na cestě pod gilotinu. Ale v duchu se mohluřehtat a měl sto chutí pěkně se rozšoupnout.

Kapitola 16

Když příštího rána dorazil do kanceláře Tylerovy společnosti, čekala na něho Devon. Seděla na obyčejně židli rezervovaně a upjatě jako studentka při zkoušce, hovořila s Chasema v dlaních držela jeden z jejich uštípnutých a ušmudlanýchšálků na kávu.

Dlouze na sebe pohlédli přes sloupec slunečního světla,v němž částečky prachu tančily ve stejně divokém rytmu,v jakém se mu rozbušilo srdce, když ji uviděl.

Hutné ticho prolomil Chase. „Devon se objevila před párminutami.” vysvětlil nemotorně. Také zřejmě netušil, pročpřijela.

„Právě si dáváme kávu. Chceš taky trochu, Lucky?“

„Ne, diky.” Nespouštěl z Devon pohled. Ani ona neuhnulaočima.

„Ta parta už vyrazila do Louisiany.“

„To je fajn.”

Chaseovy marné pokusy o rozhovor jen ještě prohlubovaly to zahlcující mlčení. Celý nesvůj si odkašlal. „No, potřebuju, potřebuju něco udělat venku. Zatím nashle.“ Když sehrnul kolem Luckyho ven, dloubl ho loktem do žeber. Byl totichý bratrský signál: „Drž se!“

Jen za Chasem zapadly dveře, Lucky poznamenal. „Překvapuje mě, že tě tady vidím.“

Přes tvář jí přelétl nejistý úsměv. „Samotnou mě překvapuje, že jsem tady.“

Posadil se na židli s laťkovým opěradlem a dychtivěji pátral v obličeji.

„Od včerejška odpoledne se ti snažím dovolat, Devon.“„Vyvěsila jsem telefon.“

„To jsem si domyslel. Proč?”

„Když si lidi přečetli včerejší noviny, kdekdo se mi snažildovolat.“

Zamračil se. „Ani nevíš, jak mi vadí, že se to dostalo naveřejnost. Chtěl jsem, abys zůstala co možná nejdéle anonymní. Věř mi, prosím tě.“

„Já vím, že s tím nemáš nic společného. Kdo myslíš, že zato může?“

Řekl jí o Susan. „Vypadala pěkně provinile, když jsem zaní přišel. Jsem přesvědčený, že si dala tu práci, aby zjistila,kdo jsi a najust to vyzvonila novinářům.“

„No, teď už na tom vlastně nesejde, jak se to dostalo ven.Už se stalo.“

Chvíli ji soustředěně pozoroval a všiml si, že má obličejunavený a bledý. Posledních čtyřiadvacet hodin jí muselo dátzabrat. Svírala šálek kávy, jako by to byla bóje na rozbouřeném jezeře.

„Chceš vůbec tu kávu?“ zeptal se. Zavrtěla hlavou a podalamu šálek. Vzal ho a postavil na stůl, pak se k ní znovu obrátil.Tomu, co mu nejvíc leželo na srdci, se už nedokázal vyhýbat.„Jak to včera dopadlo s tvým manželem?“

Zlehka se zachvěla, ačkoliv bylo v kanceláři až nepříjemnéteplo,

„Když jsem dorazila, Greg už to četl,“ řeklatiše. „Hodilmi noviny a odešel.“

„Beze slova?“

„Slova by byla nadbytečná, ne?“

„Asi jo.“ zamumlal.

Přemýšlel o tom a usoudil, že kdyby on měl ženu, kterouby miloval tak, jak by každý manžel měl svoji ženu milovat, alespoň by jí položil pár otázek. Nereagoval by dřív, než byto, co stálo v novinách, buď popřela, nebo potvrdila.

Kdyby to popřela, stál by při ní a hleděl by dosáhnoutsatisfakce. Kdyby to potvrdila, pravděpodobně by ho popadlamok a hrozně by řádil.

To by bylo zuření, slz, mučivé úzkosti, skřípění zubů, vyhrožování odplatou. To vše by byla logická žárlivá reakce.Znamenalo by to nějaký cit, vášeň. Jen tak beze všeho odkráčet byla reakce téměř nelidská a svědčila o Gregu Shelbymjako o člověku chladném a bezcitném.

„Co jsi udělala?“ chtěl védět.

„Celý ten článek jsem si přečetla. Zpočátku jsem tamjenom ohromeně seděla. Vyšla jsem z toho zle pošramocená.To všechno černé na bílém se jevilo najednou tak ošklivéa zahanbující. Tak laciné.“

Natálii se přes opěradlo židle a sevřel jí ruku. „Takové tonebylo, Devon.“

„Nebylo?“ zeptala se a do očí se jí draly slzy.

„Ne.“

Pohled, který na sebe upírali, byl tak výmluvný, že obezřetně vyprostila ruku z jeho dlaně a vlastní slzy jí při tomposloužily jako záminka. Přejela si hřbetem ruky přes oči.

„Přiměla jsem dozorce, aby se pokusil pohnout Gregak setkám se mnou, ale Greg odmítl. Jen jsemse vrátila doDallasu, zavolala jsem řediteli a dostala povolení promluvits Gregem po telefonu. Strašně jsem mu to chtěla vysvětlit.“Sklíčeně zavrtěla hlavou. „Ani nevzal sluchátko.“

V duchu Lucky zahrnul Grega Shelbyho všemi nadávkami,na které si vzpomněl. „Co teda teď? Chceš, abych za nímzašel já?“

„Ne!“ Zvedla se ze židle a začala neklidně přecházet pomístnosti. „Nevěřím, že by zrovna teď byl ochoten kohokolivz nás vidět. Když jsem tak o tom přemýšlela - a po rozhovoru s Gregovým advokátem, který ze mě není taky vůbecnadšený - je myslím nejlepší nechat ho pár dní na pokoji.Zchladne a srovná si myšlenky, takže až se s ním znovuuvidím, bude schopen mému vysvětlení v klidu naslouchat.“„Nevím, Devon,“ řekl pochybovačně. „Kdybych já měl vícčasu o tom přemýšlet, jen bychse ještě víc rozzuřil.“

„Greg není tak výbušný jako ty.”

„V tom ti dávám za pravdu.“ Tenhle souhlas Lucky nezamýšlel jako poklonu Gregovi. „Kdybys byla moje žena a nějaký chlap se s tebou zapletl, už bych bořil zdi toho vězenía chystal se, že mu roztrhnu hubu.“

„Greg není tak… živočišný.“

„Opravdu si myslíš, že nakonec zapomene a odpustí ti?”„V to doufám… Ano, doufám, že časem ano.“

Ta odpověď Luckyho nerozveselila tak, jak by měla. Devonin manžel se mu jevil jako pokrytecký, odporný chlap,který si bude věčně pěstovat zášť. Hnusilose mu pomyšlení,že bude Devon po zbytek života připoutaná k Shelbymu.

Trochu hádavěse zeptal: „To jsi vážila celou tu cestuz Dallasu, jen abys mi řekla tohle?“

„Ne. Mám ještě jeden důvod.“ Vrátila se ke své židli.„Všechno se proti mně spiklo. Od chvíle, kdy jsem vešla dotoho podniku a objednala si pivo, jdu z jednoho maléru dodruhého. Všichni už vědí, že ti potvrzuji alibi v tom případužhářství. Dokud nebude po soudu, a to ví jen Bůh, kdy tobude, nebudu mít chvilku klidu. To nemůžu. To nevydržím.“„Vyhlídka, že budu bez ustání na očích veřejnosti, se minelíbí o nic víc než tobě. Ale co s tím můžeme dělat?“„Můžeme tě zbavit těch policistů.“

„To jsme zkusili, pamatuješ? Jedině jsem se tak dostal doještě většího maléru. A ty taky.“

„Ale neudali jsme jim pravého žháře.“

Po několik okamžiků na ni tupě zíral. Pak se rozchechtal.„Chceš si zahrát na detektiva?”

„Podívej, čím dřív z toho budeš venku, tím dřív se všechnopřežene a budeme moct dál žít každý svým vlastním životem. Nebude jednoduché dát to s Gregem do pořádku, alebude to začátek, když bude vědět, že se společně neobjevímepři přelíčení a že nebudu neustále ve tvé společnosti. Budemyslím rád, až se doví, že se spolu už víckrát nesetkáme.”

Dnes ráno mu předkládala samé ponuré vyhlídky. Alenerýsovala se mu žádná jiná slibná možnost, proto to nechával bez komentáře.

„Zrušila jsem všechny závazky,“ pokračovala. „Řekla jsemšéfredaktorovi, že si beru týden dovolené a mám v úmysluvěnovat čas vypátrání toho žháře. Slíbila jsem mu prvotřídníčlánek a taky článek o tom, jak federální policie může zastrašovat svědky a opravdu to dělá. Myslím - čemu se tak idiotsky šklebíte, pane Tylere?”

„Tobě.“

„Zdám se ti zábavná?”

„Ty máš ráda všechno pod kontrolou, vid? Dokonce i policejní záležitosti.”

„Doposud policie nehnula prstem, aby ti pomohla. Víc škody, než už je naděláno, udělat nemůže.“

„To nepochybně.”

„Nevěřím, že za mě jiní něco udělají.”

„Hm, hm.” řekl. „Ty jsi holt to, čemu jsme říkávali ženskágenerál.”

Zvedlse a protáhl se. Nepřestával se usmívat. Cítil semiliónkrát lip než před hodinou. Předtím byl jako na jehlách,protože od chvíle, kdy vyšlo najevo, že je do toho Devon zapletená, s ní nemluvil. Také těžce nesl, že ji celý den neuvidí.

A ejhle, objevila se a má v úmyslu nějakou dobu zůstat.Ale že mu štěstí přeje! Neveselé pomyšlení na jejího zavřeného manžela odsunul stranou. Greg Shelby byl syčáka omezenec, a pokud se Lucky vůbec vyznal v ženách, a onse ve věcech sexu považoval za znalce, v posteli ten chlapnebyl určitě nic moc.

Kdyby byl Shelby pro Devon ten pravý, sebevětší přesvědčování by ji do postele s jiným mužem nedostalo. A on jipřesvědčovat ani nemusel. Něco v tom jejím manželstvíse Shelbym nehrálo. Lucky si jí vážil, že se nevybavuje o svýchmanželských problémech s nikým cizím, ovšem na druhoustranu ho zajímalo, proč si vzala člověka, se kterým je nešťastná. Zřejmě se mu dostane času a příležitosti, aby tozjistil.

Slunečnou náladu mu kazilo jedině pomyšlení, že se jínebude moct dotknout. Budou spolu trávit spoustu času, aleona pro něho bude nedosažitelná. To ho bude ničit, vždyť hopředevším zaměstnávala touha po ní - víc než starosti o upadající firmu, víc než obavy z vykonstruovaného obvinění zežhářství. Touha po Devon přehlušila vše. Ale vidět se s ní zanepříznivých okolností bylo lepší než nevidět se s ní vůbec.

„Vždycky jsem si rád hrál na četníky a zloděje,“ řekl. „Čímzačneme?”

„Nejdřív bych se měla někde ubytovat. Kde se tady nejlípbydlí?”

„U nás.“

„To nejde, Lucky.“ zavrtěla odmítavě hlavou. „Důvodyjsou nasnadě.“

„Matka by mně stáhla kůži z těla, kdybych tě nechal jít domotelu. Každý, kdo ji zná, ví, že by nepřipustila žádné mimomanželské hrátky pod svojí střechou. Takže bydlíš u nás, toje vyřízené,” řekl s konečnou platností.

„Ale - “

„Devon,” pravil rozhodně a vztáhl proti ní ruce, aby zaraziljejí námitky. „Nedohaduj se.”

Kapitulovala, ale netvářila se nijak nadšeně. „Nejdřív bychom měli asi zjistit, jak ten oheň vlastně vznikl.”

„Benzín a světlice. Pat už mi to řekl. Sám jsem nějakésvétlice nedávno kupoval. Což jenom posílilo jejich podezření.”

„Mohli bychom vidět oficiální policejní zprávu?“

„Nevím. Asi není určená pro veřejnost.”

„Takhle jsem to nemyslela. Myslím soukromě. Nemohl bynám tvůj přítel šerif Bush propašovat kopii?“

Zahvízdl mezi zuby. „Zeptám se ho.”

Obrátila se a natáhla se po telefonu na stole.

Vzal jí sluchátko z niky. „Já se ho zeptám. Možná nám poúředních hodinách ukáže kopii.“

„Mezitím bych se ráda podívala na místo, kde hořelo.”

„To je snadné. Je to odtud jen půl míle po cestě.“ Přehlédlji od hlavy k patě, vzal na vědomí její oblečení, vysoké podpatky a světlé punčochy. „To místo se hodí akorát pro naftařea mývaly. Nemůžeš tam jít takhle oblečená.”

„Převleču se.”

Přinesl jí z vozu kufr. Odešla do přístěnku v kanceláři, kdeměli umývadlo a prádelník. Mezitím se vrátil Chase. Rozhlédl se a uviděl jen Luckyho, jak sedí za stolem a hovoří dotelefonu.

„Kde je Devon?”

Lucky zakryl dlaní mluvítko. „Tamhle,” řekl a ukázal kedveřím do přístěnku. „Převléká se.“

Když se dveře přístěnku otevřely. Chase se ohlédl takrychle, až mu zapraskalo za krkem. Devon se objevila oblečená do džín a vyhrnovala si rukávy volné košile.

„Co se děje?“ chtěl védět Chase.

Lucky ho zarazil, ať je zticha, a promluvil do telefonu. „Notak, Pate. Já vím, že jsem se choval jako uličník. Ano, zasluhuju spráskat. Když jsem teď kajícně uznal všecky své špatnosti, uděláš to, nebo ne?“

Chvíli naslouchal a pohledem se popásal na Devoninýchštíhlých pohledných nohou a měkké křivce jejích ňader.„Výborně. V deset třicet. Jasně že ne. Nikomu ani muk.”„Co se děje?“ zeptal se Chase znovu, když Lucky zavěsil.„Dnes večer Pat ukáže mně a Devon policejní zprávu.“

„Právě jsi slíbil, že to nikomu neřekneš,“ křikla a založilasi ruce v bok.

„Chase není někdo. Pat předpokládá, že jemu to řeknu.”

„Pořád nevím, o co jde,” připomněl jim Chase.

„Chystáme se zjistit, kdo ten oheň založil, aby mě mohlizprostit obvinění.”

„A já abych se mohla usmířit s manželem,” dodala Devon.

K tomu se Lucky nevyjádřil. Chase na ně na oba nevěřícněpohlédl. „Mohla byste mě, Devon, nechat na minutu o samotě s bratrem?” řekl.

„Počkám venku, Lucky.”

„Jsem tam hned.”

Jakmile byla z doslechu, Chase sevřel Luckyho paži železným stiskem. S obličejem u jeho tváře řekl: „To ses úplněpomátl? Do něčeho takového se nemůžeš plést. Co si sakravy dva myslíte, že jste? Kojak a Nancy Drewová?”

„Vypadám nesrovnatelně líp než Kojak,“ odsekl Luckyrošťácky.

„Já si nedělám srandu,” řekl Chase zuřivě.

„Ani já ne.”

„Že by?”

Lucky přivřel modré oči do čárek. „Co tím vším plácánímchceš vlastně říct?“

„Není to všecko pro tebe jenom hra? Hra, která ti umožníbýt ve společnosti ženy, na kterou nemáš právo?“

„Do toho se nepleť,” odsekl Lucky upjatě a dobrá náladaho válem opouštěla. „Co já dělám s Devon

„Neměl bys radši dělat s Devon nic. Je vdaná.”

Luckyho bratrovo kázání naštvalo, i když si sám vyčítal to, co mu Chase předhazoval. Vytrhl se mu ze sevření. „Jsem dospělý. Už tě nepotřebuju jako svoje svědomí,brácho.”

„Nehodlám sloužit jako tvoje svědomí,” povzdechl si Chase zlostně. „Tak jo, možná že jo. Ale větší obavy mám o ninež o tebe. Ona je tady skutečná oběť, Lucky. Život má celýnaruby a můžeš za to ty.“

„Tohle mi taky nemusíš připomínat. ‘

„Až skončíš se svýma legráckama, co jí zůstane? Rozvrácené manželství a zlomené srdce.“

„To se pleteš, Chasei.”

„Vážné?“

„Jo. Tentokrát to není jenom hra!”

Chase se na něho dlouze a tvrdě zahledčl. pak tiše řekl:„Právě to mi dělá starosti.”

Po garáži, kde se ukládalo strojní zařízení, zbyl jen pruhzčernalé země pokrytý popelem, který tolikrát prosili, žepřipomínal šedivý pudr. Zbytky strojů už odtahali. To málo,co se dalo zachránit, se prodalo do starého železa. Výtěžekz tohoto prodeje sotva pokryl náklady na cestu pracovní četydo Louisiany. Špičkou plátěnky zvířila Devon oblak šedavého prachu a povzdechla si: „Moc toho tady k vidění není, co?“„Já ti to říkal.” Lucky seděl na bobku, nabíral do dlaní popela nechával si ho protékat mezi prsty.

„Ten oheň měl zničit všechno, ne jenom posloužit jakonějaké varování,“ uvažovala nahlas Devon.

„Federálové tohle tvrdili od začátku. To je taky jeden důvod, proč ukázali obviňujícím prstem na mě. Říkali, že tohořelo rychle a prudce. Hasiči neměli nejmenší šanci to uhasit. Jedině mohli zabránit, aby nechytly lesy okolo.“

Devon přešla na trávu hned za spáleništěm. Posadila se nakmen padlého stromu. Lucky se k ní přidal. Beze slova upírali pohled na zčernalou zem.

„Vaše firma vlastní víc budov než tuhle jednu, že?“ zeptala se.

„Ano. Ale tady jsme měli většinu těžkého zařízení. Tadyse dal jasně založit oheň, aby to nadělalo nejvíc škody a ukazovalo to na mě.”

Naklonila hlavu a zvědavě na něho pohlédla. „Proč automaticky předpokládáš, že ta pomsta byla namířena na tebe?“Pokrčil rameny. „Na koho jiného? Na matku? Ta má vícpřátel, než dokáže spočítat. Na Sage? Je ještě skoro dítě.“„Že by nějaký její žárlivý nápadník?“

Tu možnost odmítl krátkým zavrtěním hlavy. „S žádnýmnikdy vážně nechodila. Odrazuje dokonce i ty nejodhodlanější. Chase si pravděpodobně pár nepřátel nadělal, ale cítím totady,“ řekl a položil si dlaň na břicho. „Tady cítím, že je tonamířeno na mě.“

„Proč?“

Položila si ruce podél boků a vzepřela se na nich. Tím sejí košile přes prsa napjala. Lucky se musel soustředit nahousenku lezoucí po kmeni, aby jí na ně ustavičné necivěl.

„Jedině já vždycky přitahoval maléry. Mám na to zřejměnadání.“

Pavouci, kteří spřádali sítě mezi větvemi blízkých stromů,nadělali víc hluku než Lucky a Devon, jak si tak hlubocehleděli do očí. Vánek jim čechral vlasy a oblečení, oni všakzůstávali bez pohnutí, zcela zaujati jeden druhým.

Po dlouhé chvíli se Devon vzpamatovala.

„S kým sis to zavařil?“

„Co jsi tak zvědavá?”

„Každý může být podezřelý.”

„Nejsi ty moc všetečná?“

Trošku zčervenala. „Možná. To je síla zvyku. Víš, kdyžo někom chystám článek, mluvím s každým, kdo mi můžek námětu néco říct. Porůznu shromažduju útržky informací,dokud nejsem s to složit dohromady celou osobnost tohourčitého človéka. Někdy z toho nejmíň slibného rozhovoruvyplyne ta ne jeennější informace, jediný údaj, díky němužostatní údaje zapadnou na správné místo.“

„Fantastické.”

Neokouzlovalo ho ani tak to, o čem mluvila, jako spíš temperamentní způsob, jakým o své práci mluvila. Oči nemělačistě zelené, ale měnily sejí v nesčetných odstínech a zářily,když byla vzrušená nebo rozčilená tím, o čem hovořila.

Když se ponořila do minulosti nebo ji přepadl smutek jakov ten večer v sadu, kdy vyprávěla o svých rodičích, dokázalybýt její oči hluboké jako studně. Říkal si, že sama asi neví, covšechno její oči dokážou vyjádřit. Kdyby to věděla, vycepovala by se, aby toho na ni tolik neprozrazovaly.

Vložil se znovu do hovoru a zeptal se: „Ale jak chceš uplatnit svoji pracovní metodu v mém případě?“

„Abych se dostala k viníkovi, musí to jít přes tebe. Takžebudeme postupovat stejným způsobem, jako bych o toběpsala článek. Chci si promluvit se všemi možnými lidmi,s nimiž měl Lucky Tyler nějaké nedorozumění. Řekni mío každém, s kým ses dostal do sporu za posledních řekněmešest měsíců.”

Zasmál se. „To zabere celé odpoledne.“

„Máme na to celé odpoledne.“

„Tak jo. Dobře. Chase přece říkal, že na těch vrtech v Louisianése už pracuje, viď? No tak se do toho dáme.” Nepřítomně se poškrábal na krku. „Samozřejmé, posledně to bylos Alvinem a Jackem Edem.“

„Prozatím je necháme stranou. Ještěse k nim vrátíme.Příliš se jako podezřelí nabízejí, než aby tomu tak bylo.“

„Jak myslíš. Pro začátek by tady byl ten chlápek z LongView… Patří mu tam klub.”

„Jaký klub? Fitness klub? Country klub?”

„To ne, hm, no víš.“

„Noční klub?”

„No jo. Je to… je to podnik, kam choděj chlapi. Mají tamděvčata. Roznášej pití a trochuse tancuje.“

„Bar s obsluhou nahoře bez?“

„Něco na ten způsob. Jasně. Takhle by se to myslím dalonazvat.“

Obrátila oči v sloup a řekla: „Přestaň už šetřit můj jemnocit, Lucky. Ušetříme tím čas. Co teda ten chlapík?“

„Obvinil mě, že jsem si něco začal s jednou z jeho holek.“„A začal sis?“

„Koupil jsem jí pár skleniček.“

„A kvůli tomu se naštval?“

„Ne tak docela,” řekl a celý nesvůj se zavrtěl.

„Proč tedy přesně?“

„Flirtoval jsem s ní. Vyložila si to jinak, než jsem mělv úmyslu. Když jsem ztratil zájem a přestal tam chodit, bylacelá špatná.“

Jak to víš?“

„Ten chlápek se do mě začal navážet. Tvrdil, že ta holkavěčné brečí a nemůže pracovat. Tvrdil, že jsem uškodil jehopodniku, jelikož je u zákazníků oblíbená. Doporučil mi, ať sevyhnu jeho klubu a jeho děvčatům a téhleté zvlášť. Myslím,že na ni měl sám zálusk a že holt žárlil.“

„Žárlil tolik, aby vám podpálil garáž?”

„To pochybuju.“

Zhluboka se nadechla. „To je ale fraška. Kdo dál?“

„Pak by tady byl jeden farmář.“

„Nech mě hádat.“ řekla uličnicky. „Měl dceru.“

„Ne. Měl krávu.“

Po chvilce vyčkávavého zaváhání zavrtěla hlavou. „Nemyslím,že bych chtěla o tomhle něco slyšet.“

Zamračil se, že mu dost nevěří, a začal jí to objasňovat. „Jeljsem našim náklaďákem přes pastvinu k vrtům, když si jednakráva usmyslela, že se s ním povyrazí.“

„S kým?“

„S náklaďákem.“

„Jinak řečeno, přejel jsi krávu.”

„Byla to nehoda! Přísahám, že mi to pitomé zvíře vběhlorovnou před kapotu. Zkrátka a dobře, uhynula.“

„Jistě jste tomu farmáři tu krávu zaplatili.”

„No jasně. Zaplatili jsme mu víc, než co stála. Ale popadl honepříčetný vztek a vyhrožoval, že nás zažaluje o další škody.“„Co se stalo?“

„Nic. Už jsme o něm víc neslyšeli a řekli jsme si, že serozhodl nechat to plavat.“

„Třeba ne. Ačkoliv pochybuju, že by chudák starý farmářměl tolik elánu zakládat oheň.“

„Chudák starý farmář, to mě podrž. Chlap jako hora. Přálbych ti slyšet pár nadávek, kterými mě počastoval.“

„Dobře, máme ho jako možnost. Zapamatuj si jeho jménoa ověříme si, jestli nedávno nekupoval nějaké světlice. S kýmdalším ses dostal do sporu?“

Zamžoural do slunce. „Hm. No jo, Irvingové.”„Irvingové?”

„Je jich celý klan, tam v okrese Van Zandt.“

„Výborně. Tím se výběr zužuje.“ zamumlala. „Cos jimprovedl?“

„Nic.“

„Z čeho tě teda obvinili, žes jim provedl?“

Sáhl po jejích rukou a stiskl je ve svých dlaních. „Přísahámpřed Bohem, Devon, že já to nebyl.“

„Co jako?“

„Ten, co přivedl Elluu Doreenovou do jiného stavu.“Ohromeně na něho několik vteřin zírala, pak se rozesmála.

„To má být vtip?“

„To těžko. Taky by ti to nepřipadalo jako legrace, kdyby potobě šla s pistolemi tlupa křupanů v modrákách. Jednoho dneobklíčili naši kancelář a dožadovali se, abych z Elly udělalpočestnou ženu a uznal její dítě za své.”

„Existovala nějaká možnost otcovství?“

Zdráhavě na ni pohlédl. „Je to ješté dítě, je mladší než Sage.Ani jsem se na ni nedokázal upamatovat, dokud ji jedenz jejích lidí nevytáhl z korby náklaďáku. Nějakej strejček jipostrčil dopředu, aby mě obvinila tváři v tvář.“

„To už jsi viděl, kdo to je?“

„Jistě. Pár týdnů předtím jsme se potkali v jedné budověv Hendersonu. Byl jsem tam za jedním klientem. Když jsemtam procházel halou, všiml jsem si tam té dívky. Seděla,ovívala se a vypadala, že každou chvíli začne zvracet neboomdlí nebo obojí. Zeptal jsem sejí, jestli nepotřebuje pomoc.Řekla, že se jí točí hlava a je jí horko. A že tam bylo vedrohorší než v pekle!

Tak jsem jí pomohl na nohy, doprovodil ji ven a nabídl jí,že jí koupím plechovku koly, což jsem taky udělal u jednohoautomatu u nejbližší benzinové pumpy. Tam jsme došli pěšky. Nikdy jsem s ní nebyl o samotě. Dotkl jsem se jedinéjejího lokte.

Mezi řečí se mě zeptala, čím se živím, a zřejmě na ni udělala dojem vizitka, kterou jsem jí dal. Pamatuju si, jak přejížděla prsty přes vystupující písmo. Tak takhle. Když měujistila, že si může zavolat někoho, aby pro ni přijel, nechaljsem ji tam sedět na hromadě pneumatik a usrkávat kolu.

Jak se ukázalo, byla v Hendersonu za doktorem zrovnav té budově a byla už tak čtyři měsíce těhotná. Nemohl bychani náhodou zplodit její dítě. Jenom jsem byl vhodný obětníberánek. Nakonec se sesypala a přiznala to.“

Když jí to vypověděl, Devon nevěřícnězavrtěla hlavou.„Ty přitahuješ nepříjemnosti jako hromosvod.“

„Nikterak záměrně.“

„A vždycky se to točí kolem ženského pohlaví. Dokoncei ta kráva.” Odvrátila se a tiše dodala. „A teď já.“

Položil jí dlaň na tvář a otočil ji obličejem k sobě. „Vypadášsmutně.”

„Jsem smutná.”

„Proč? Bylo to včera moc hrozné?”

„Ano. Bylo to strašné, že jsem se musela setkat s manželem a oba jsme věděli, že jsem ho zradila. Fyzicky. S tebou.”

„A vědět, že bys to chtěla udělat zas.“

Zalapala po dechu. Oči se jř rozšířily a rty pootevřely. „Tojsem neřekla, Lucky.“

„Není potřeba.“ Přejel jí palcem přes dolní ret. Zajíkla se.Pohlédl jí na ňadra, která se jí pod košilí zřetelné rýsovala,a zašeptal: „Stejně jako předtím to tvoje tělo říká za tebe.“

Kapitola 17

Pat Bush seděl na zahradním stolku v dogwoodském parkua upíjel z láhve pivo. Bylo proti předpisům pít v uniformě, alebylo rovněž proti předpisům poskytovat oficiální policejnízprávy civilistům, takže si spočítal, že to případné vyjde nastejno.

Devon rychle pročetla první stránku ve složce. Jedna z halogenových svítilen v parku poskytovala dost světla, aby sedalo číst. Nasadila si brýle.

„Co to znamená trajler?“

„To je stopa po palivu, která vedla k budově,” vysvětlil jíPat. „Bylo jich několik a rozbíhaly se od garáže jako loukotěkola. Přiložili k nim světlice.“

„A mazali pryč jako diví,“ dodal Lucky z nedalekého hřiště, kde seděl na houpačce.

„Ať to udělal, kdo chtěl, měl za ušima.” podotkl Pat, řádněho to štvalo.„Je jasné, že ten gauner nejdřív vypnul ventilaciv garáži. Benzinové výpary se tam městnaly jako v balonu.Stačila jedna jiskra do těch koncentrovaných výparů a prásk.Máte výbuch, že se při něm taví kov.”

„Až si ten materiál ještě pečlivěji projdeme, třeba na něconarazíme.“ Devon se snažila, aby jí hlas zněl optimisticky,ale Lucky věděl, že chová stejně nepatrné naděje jako on.Proklínal den, kdy koupil ty světlice, které občas nafťaři používají v noci, aby označili cestu k nějakému odlehlému vrtu.

Pat dopil pivo a svědomité odhodil prázdnou Láhev do odpadkového koše. „Půjdu radši domů. Je pozdě. Kdybyste něcovyšťourali, dejte mi vědět. Ale ať vám proboha na vaše pátránínikdo nepřijde. Nedělejte nic. Čím byste na sebe upozornili.“

„Neboj, Pate. Kdyby nás chytli, tvoje jméno nepadne, kdybychom museli vysvětlovat, jak jsme se k té policejní zprávědostali.”

„Tos mi nemusel říkat,” řekl Luckymu. Nadzvedl kloboukna pozdrav Devon a odloudal se přes park k hlídkovémuvozu.

„Můžeme jít?” zeptal se Lucky.

Vstrčila brýle do kapsy, sebrala složku papírů a dovolilamu, aby ji vedl za ruku, když se vydali k Luckyho mustangu,opačným směrem než Pat.

Když dorazili na farmu, dům tonul ve tmě, Laurie už šlaspát. Zpod Sageiných dveří prosvítalo světlo a měla puštěnérádio, ale z čistě praktických důvodů se už taky odebrala nanoc do svého pokoje.

U dveří hostinského pokoje, který pro ni Laurie pohostinně připravila, se Devon obrátila k Luckymu. „Zítra začnemeznovu, budeme se vyptávat na každého, kdo by k tobě mohlchovat zášť. Jednoho po druhém je budeme eliminovat“„Dobrá.“

„Dej mi védět, kdyby sis vzpomněl na někoho dalšího, a jáho připíšu na svůj seznam.”

„Dobra.“

„Posloucháš mě?”

„Samosebou.” Ve skutečnosti ji neposlouchal. „Chce se tispát?“

„Trochu.“

„Mně ne. Nikdy jsem nebyl tak plný energie.“

„Dnes mi den začal sto šedesát kilometrů dlouhou jízdou,zapomněls?“

Přikývl, ale oči jí upíral na hrdlo s utkvělostí upíra.

„Je…my… je ložnice, jak má být?“ zeptal se. Vůbec se mu od nínechtělo. „Postel je pohodlná?“

„Ještě jsem ji nezkusila, ale jsem si jistá, že bude.“

„Není v pokoji vedro?“

„Vůbec ne.“

„Není tam moc zima?“

„Je to tak akorát, Lucky.”

„Máš všechno, co potřebuješ?“

„Ano.“

„Ručníky?“

„Mám.“

„Mýdlo?“

„Taky.“

„Toaletní papír?“

Usmála se. „Tvoje matka je pečlivá a laskavá hostitelka.Dokonce mám misku na cukroví plnou bonbonků.”

„No tak… tak teda myslím, že máš všechno.”

„Hm.”

„Ale kdybys potřebovala ještě něco…“

„Nebudu.”

„Třeba přikrývky navíc, polštáře…,“ sklonil se a přejeljí ústy přes rty. „mě.”

Políbil ji, zlehounka, nejdřív se dotkl jen špičkou jazyka jejího jazyka, pak jejich ústa splynula. Zasténal, objal ji a přitáhlji k sobě, k svému tělu, jež se chvělo touhou, kterou se dosudsnažil držet na uzdě, ale už to dál nedokázal.

Jen jednou ji políbí. Jen jedenkrát. Potom snad přečká noc.Při druhém polibku však začala být jeho ústa mnohem naléhavější, intimnější, a ruce mnohem nenechavější. Na protestmu zapřela pěsti o hrud. Nakonec se podvolil a zvedl hlavu.Zasténal její jméno.

„Nemůžeme, Lucky.”

„Je to jenom polibek.”

„Ne, není.”

„Jenom ještě jeden.”

„Je to špatnost.“

„Já vím, já vím.“

„Tak mě pusť. Prosím.“

Pustil ji, ale neměl se k odchodu. Jejich pohledy se spojilyse spalující naléhavostí. Udělalo mu radost, že je stejně zadýchaná jako on a její protesty že nejsou ani trochu přesvědčivé.

Proklouzla dveřmi hostinského pokoje a zavřela za sebou,ale ještě předtím v jejích očích zahlédl jiskřičky zmatku a vášně, stejné, jaké musely žhnout v jeho pohledu.

Tu noc toho moc nenaspal při pomyšlení, že ji má jen obdvoje dveře, ale nemůže toho nijak využít.

Po třech dnech pátrání a dohadů se o něho už pokoušelošílenství. Jeden po druhém procházeli možní podezřelí sítemlogiky, zdravého rozumu a faktů. Nikdo, kdo měl na něhonedávno pifku, ten oheň založit nemohl.

Měl mizernou náladu, byl nepříjemný, vyjadřoval se vulgárně, trpělivost mu došla a to všechno proto, že zoufaletoužil po Devon.

Čtvrtého rána v Milton Pointu mu nad kávou řekla: „Tenfarmář byl naše poslední naděje a byl zrovna v Arkansasu nakupovat dobytek. Vypadá to, že ten večer zůstali ve městějenom ti, kteří tě mají rádi. Už nevím, jak dál.“

„Slyším dobře?“ ušklíbl se jízlivě. „Měl jsem dojem, žeznáš všecko. Myslel jsem, že máš něco v rukávě. Neříkej mi,že jsi v koncích.“

Naštvaně odstrčila židli, vstala a zamířila ke dveřím z kuchyně. Když se nesla kolem jeho židle, napřáhl ruku, chytil ji kolempasu, přitáhl si ji mezi kolena a opřel se jí čelem o břicho.

„Promiň, promiň.“ Hlavou se dotýkal jejích hebkých, plných ňader, otíral si tvář o její blůzu a vdechoval její svěží,čerstvou vůni. „Já vím, že se chovám jako idiot, ale už tosotva vydržím, Devon. Nepřežiju to, jestli - “ „Někdo jde.“

Poodstoupila z jeho dosahu jen pár vteřin předtím, než dokuchyně vešla Laurie a za ní Sage. Pokud Laurie postřehladusnou atmosféru a jejich zrůžovělé, provinilé obličeje, nedala nic najevo. Avšak Sage hodila po každém z nich vědoucím pohledem a drze mrkla.

„Ahoj. Nerušíme, že ne?“

Lucky se na ni zle zaškaredil.

„Co máte dneska na programu?“ zeptala se Laurie.„Vlastně jsme se pro nic konkrétního nerozhodli.“ řeklaDevon malátně.

„Nu, kdybyste se zeptali mě, což jste dosud neučinili, řeklabych, že přehlížíte, co se nabízí samo od sebe.“

„Co jako, máti?“

Lucky k ní vzhlédl, zvědavý, i když měl, naštvaný na drzoumladší sestru, sto chutí jí nějakou vrazit. Matčin zásah vítal, ve skutečnosti vítal cokoliv, co mu na chvíli odvede myšlenky od tělesného strádání.

„Ten zabedněnec Cagney a jeho odporný kumpán.“„Prcek Alvin a Jack Ed Patterson?“

Laurie se lehce otřásla při pouhé zmínce jejich jmen. „Nechutní lidé, zvlášť Jack Ed. A Cagneyovic děti byly od narození darebáci.“

„Ale oni se nabízejí tak okatě,” namítl Lucky.

„Možná počítají s tím, že si každý myslí právě tohle, a využívají to ve svůj prospěch.”

Devon s Luckým na sebe pohlédli a začali tu možnost zvažovat.

„Něco na tom je,“ řekla Devon. „Dožraní na tebe bylijaksepatří.“

„Ale mají betonové alibi.“

„Nic než lži,” pravila stručné Sage. „Násilím přinutili lidi,aby lhali v jejich prospěch.“

Lucky si skousl dolní ret a nechával si to projít hlavou.„Nebylo by nejchytřejší se jim postavit. Slíbili jsme Patovi,že žádné další maléry nebudou. Kromě toho.“ ušklíbl se,„bych nemusel další rvačku s Alvinem přežít.“

„Tak co bys myslel?“ zeptala se Devon.

„Prcek Alvin je silný jako vůl a podlejší než ďábel, ale neníto žádný veleduch.“

„Souhlasím. Jack Ed by mohl být mozkem celé té věci.“„Takže využijeme slaboduchosti Prcka Alvina ve svůj prospěch.“

„Jak?“ chtěla vědět.

Lucky se zvrátil na židli a plácl se do stehen. „Tím, co mijde nejlíp. Trikem.“

Když zastavili před zrezivělým obytným přívěsem. Devonsi nervózně navlhčila rty a zeptala se: „Jak vypadám?“„Dočista k nakousnutí.“ Lucky vypnul motor mustangu.Posunula si tmavé brýle. „S tímhle?” Sage odvedla výtečnou práci. S pomocí široké škály svých očních stínů a tužekjí namalovala monokl.

„I s tím.“ Byl v pokušení se naklonit a políbit ji. Vrhl všakpohled po oknech přívěsu a uvědomil si, že by je Alvin mohlpozorovat.

„Budeš si muset sama otevřít dveře.“ Vyrazil z vozu, a anižse na ni ohlédl, zamířil k přívěsu. Zabušil na dveře a utrhl sena ni přes rameno. „Hoď sebou, jo?“

Stoupla si vedle něho a koutkem úst zamumlala. „Hulváte.“Její tlumený hlas ještě ani nedozněl a už se dveře rozletělys takovou vehemencí, až se celý přívěs na betonových kvádrech zakymácel.

„Co ksakru chcete, Tylere?”

S obdivuhodnou sebejistotou Lucky neustoupil ani o píďa zavrčel na oplátku. „Předně chci dovnitř.”

„A to jako proč?”

„To ti řeknu, až budu uvnitř.“

„Až naprší a uschne. Vodprejskni z mý verandy.”

Prcek Alvin se vynasnažil zabouchnout jim dveře přednosem, ale Lucky je zachytil, než se zavřely. „Buď půjdemdovnitř teď sami, nebo později se šerifem Bushem. Pak užnebudeš mít na vybranou.”

Alvin si Luckyho podezíravě měřil, načež se na Devonoplzle zašklebil. „Neráčila by dáma dál sama?”

„Neráčila.” Lucky zaskřípal zuby.

Alvin zaklel, obrátil se dovnitř a trhl hlavou, že mohou dál.Lucky se už chystal poodstoupit a pustit Devon jako první,když mu jemným šťouchnutím připomněla, jakou že má hrátroli.

Alvin to tam měl jako v chlívku. Nábytek byl laciný a všudese povalovaly zbytky nespočetných jídel a spousta prázdnýchláhví od kořalky a plechovek od piva. Jedinou výzdobu tvořilydvojlisty ze snad nejoplzlejších časopisů pro muže, připevněné na stěnách.

Stačil jediný pohled na ně a Lucky vycítil, jak vedle něhoDevon ztuhla. Aby nevypadl z role, přistoupil k jednomu z nich,na dálku ho studoval a souhlasně při tom mručel. Nečekal napozvání, aby se posadil, a rozvalil se na pohovku. UchopilDevon za ruku, stáhl ji vedle sebe a majetnicky a nadutě jípoložil paži kolem ramen.

„Co chcete?” optal se jejich hostitel.

„Chlazený pivo by bodlo. Jedno mně a jedno jí.” odpovědělLucky a trhl hlavou směrem k Devon.

Prcek Alvin se zamračeně odvalil do vedlejší kuchyňkya obratem se vrátil se třemi pivy. Podal jim ta jejich a žuchldo čehosi, co očividné sloužilo jako „jeho křeslo”. Na místě,kde spočívala hlava, se skvěl mastný flek a na čalounění sedadla, kam mu přesně zapadl zadek, a na polštáři, kam sipokládal nohy, byla vydřená místa.

„Co bude?“ optal se, když si hlasitě srkl z plechovky piva.

„Pat Bush mi poskytl dvacet minut, abychse s tebou dohodnul.”

Alvin se štěkavě zařehonil. „Tobě přeskočilo, Tylere. S tebou se nehodlám dohodnout vo ničem.“

„Říkala jsem ti to,“ zamumlala Devon.

„A já ti říkal, abys držela klapačku a nechala to na mně,“utrhl se na ni Lucky a mrskl po ní výhružným pohledem.„Velkej chytrák třeba není, ale tak pitoměj zase taky ne.”

„Hele, co to kruci - “

Lucky mu skočil do řeči. „Chceš si to vyposlechnout, nebone? Jelikož každou minutou, co tady dřepíš a pouštíš si našpacír tu svoji vykrmenou chlebámu, máš blíž k zaopatřeníve federální věznici.“

„Kvůli čemu?“

Devon se zasmála. Lucky se netrpělivě zaškaredil. „Kvůličemu?“ opakoval posměšně. „Hele, Alvine, vynechme zbytečný řeči, jo? Mají na vás dva chytrolíny dost důkazů, abyvás poslali bručet… dokonce i bez soudu.“

Viděli, jak se v krunýři Alvinovy nestoudnosti objevilatrhlina. Už se nešklebil zdaleka tak samolibě. „Co to kvákáš?Jaký důkazy?”

„Důkazy, jasný? Není čas na velký podrobnosti.”

„Kdy mu řekneš o tom papíru?“ zakňučela Devon.

Lucky zaklel a choval se, jako by ho vyrušila. „Ráčila byss tím laskavě počkat, abych měl čas vyřídit nejdřív tu druhouzáležitost?”

Na předem domluvené znamení si Devon sundala brýleproti slunci a odhalila monokl na oku. „Ten pitoměj požár měvůbec nezajímá. Říkals -“

„Jaký důkazy má ten šerif?” zeptal se nedočkavě Alvina vmísil se tak do jejich milenecké rozmíšky.

„Nech mě, ať si s ním vyřídím nejdřív to svoje, jo? Pak sedostane na to tvoje.“ Lucky se obrátil zpátky k Alvinovi a ztišil hlas. „Tam v hospodě jí to seklo, však víš. A teď…“ Rozhodil ruce v zoufalém gestu. „Bylo by pro všechny lip, kdybys ji tehdá večer sbalil ty. Vlastně, kde jsem skončil?“

„Ty důkazy, co na mě maj,“ zakvičel Alvin.

„Jo. No, oficiálně se k jejich spisům nikdo nedostane. Jedině vím, že Pat slíbil, že sebere Jacka Eda jako prvního, alekdoví, kolik času mu to může zabrat. Může tady být každouminutou.” Aby situaci ještě vylepšil, ohlédl se přes ramenodo okna s odrbanými záclonami.

„Šli zrovna líznout Jacka Eda?“ Na Alvinově sádelnatémobličeji vyrazil pot.

„Jak jsem řekl. Víš, co je to za podrazníka. Prásknul byvlastní mámu. Pánbůví, co jim o tobě nakecá. Nejspíš, žes topodpálil všecko sám.“

Alvin fňuknul jako mrně, kterému se na chvilku ztratilaz dohledu máma, a vystřelil ke dveřím. S tím Lucky počítal,vyrazil rovnou za ním, popadl ho za límec a přitáhl zpátky.„Jsme tady, abychom ti pomohli, Alvine.“

„Myslíš, že jsem včerejší, Tylere?”

„Když se staneš svědkem obžaloby, vyfásneš lehčí trest.Jinak jsi odepsanej.“

„Lháři.“ Prcek Alvinse kroutil a mlel ve snaze se osvobodit. Lucky ho držel pevně. „Proč jsi mě přišel varovat,Tylere?“

„Nepřišel jsem tě varovat, ale Pat jo. Potřebuje proti JackuEdovi ještě nějakej důkaz. Protože věděl, že se za tebouchystáme kvůli tý druhý záležitosti, požádal mě, ať ti nabídnudohodu. To je od něho slušný, ne? Hele, každej ví, že s tímpožárem to vyspekuloval Jack Ed, ale nemůžou to dokázat.“„Je - je to tak.” blekotal Alvin. „Hergot, mně to tu noc anizvlášť nemyslelo. Schytal jsem to vod tebe parádně. Ale JackEd říkal-“

„Šetřidechem,“ zasyčel Lucky. „Vyklop tododetailu Patovi, až dorazí. Jako třeba, kde Jack Ed sebral ty světlice.“

„V garáži svý sestry,“ blábolil Alvin. „Ten její pracuje u stavby silnic. Jack Ed říkal, že si budou myslet, žes to provedl ty,když jsi tuhle nesl ty světlice.“

„Říkal jsem ti, šetři dechem. Mě to nezajímá. Až najdou tysvětlice, najisto najdou taky kanystry s benzinem.“

„Jo. Vzali jsme je z garáže jeho šváry -“„Říkal jsem ti, nech si to pro Pata.” Stlačil Prcka Alvinazpátky do jeho křesla. Ten bývalý fotbalový útočník, nynípouhý potící se zarostlý živočich, se celý klepal.

„Když sis už vyřídil svoje, mohl bys udělat něco s tou mojízáležitostí?“ozvala se Devon hádavě.

Lucky zhluboka vydechl. „Jistě, jistě. Podej mu něco napsaní.“

„Na psaní? Co mám psát?“ Alvin opatrně těkal očima z jednoho na druhého.

„Četl jsi v novinách, že je ten její ve vězení?“

Alvin připitoměle přikývl.

„Předhazuje jí, že se tahala se mnou dlouho před tou nocí,kdy hořelo. Tvrdí, že jsme se scházeli, ještě než šel sedět.Kdyby stráže nezakročily…“

Ukázal na její oko a zlověstně se odmlčel. „Hele, mohl bysjen tak naškrábnout prohlášení, že jsem ji sbalil v tý hospodě? Že to bylo čistě náhodný setkání.“

„Jasně, jasně, to můžu.“

„Prima. Mně na tom pendrek sejde, co si její starej myslí,ale ona mě kvůli tomu věčně otravuje. Znáš ženský.“ Devonpodala Alvinovi list papíru a tužku…Zatímco budeš psát, zavolám Patovi. Nebude doufám už pozdě. Řeknu mu,že jsipřipravenej mluvit. Dobrý?“

„Dobrý, dobrý.“ Prcek Alvin dychtivě souhlasil. „Domamě varovali, abych Jacku Edovi nevěřil.”

„Měli pravdu,” řekl Lucky obeznale. „Co se myšlení týče,vás dva nejde srovnávat.” Popleskal Alvina po rameni, jakoby byli staří přátelé. „V garáži jeho šváry, jo? Ani nechcivědět, kde bydlí.“

„Při dálnici čtyři. U toho velkýho sila.“

Přes Alvinovu hlavu pohlédl Lucky na Devon a usmál se.

Kapitola 18

Tak se smáli, až jim po tvářích tekly slzy a káceli se jeden nadruhého. „Když tam dorazil Pat, Prcek Alvin už blekotal jakodítě, jaké ukrutnosti čekají ve vězení někoho, jako je on.Vždycky jsem měl podezření, že pod tou jeho ničemností seskrývá zbabělec. Teď vím, že je to pravda.”

Všichni se sešli v obývacím pokoji. Chase, Tanya, Lauriea Sage tvořili fascinované publikum.

„Skutečně mi ho začalo být líto,“ řekla Devon.

„Proto jsi mu uvařila hrnek čaje?”

„Čaje?“ zařval smíchy Chase. „Prcek Alvin,kterak popíjíčaj?“

„Vypůjčila si u sousedů čajový sáček, uvařila mu hrnekčaje a trvala na tom, aby ho vypil, zatímco Pat se svým zástupcem čekali, až se dostaví Alvinův advokát, aby mohlizískat jeho místopřísežné prohlášení.”

„Podle mě to od ní bylo moc milé,” přispěchala Laurie naDevoninu obranu. „Ale nemůžu říct, že by mi bylo Alvinalíto. Cagneyovic děti si směly na každého dovolovat a rodičena ně vůbec nedohlíželi. Je mi záhadou, že nejsou dneska dojednoho za mřížemi.“

„Co Jack Ed?“ chtěl vědět Chase, když se konečně přestálchechtat.

„Vydali na něho zatykač. Měl by být snadno k nalezení,protože si mysli, že je v suchu.“

Já jsem tak ráda, že jsi z toho venku,“ řekla Tanya.„Doufejme, že odteď bude zas všechno normální,“ řeklaSage. „Jen tak na okraj, Lucky, dneska dopoledne jsem bylave městě a v čistírně jsem potkala Susan Youngovou. Neodlepila oči od země. To je poprvé, co ji znám, co se na měnedívala spatra.“

„Ten její špinavý podvod se jí tentokrát málem vymstil,“řekl Chase. „Měla z toho pěkně nahnáno.”

„Nebo měla nahnáno z Luckyho,“ řekla Sage a zaculila sena bratra.

Chase se zvedl a natáhl ruku, aby pomohl Tanye vstátJdu do kanceláře a zavolám do pojišťovny. Když jsme teďzproštěni veškerých obvinění, můžou nám vyplatit pojistku.“„Co s těmi penězi podnikneme?” zeptal se Lucky. „Zaplatíme v bance půjčku, nebo koupíme zařízení, o které jsmepři požáru přišli?“

„O tom si musíme promluvit,” řekl Chase.

„Ale ne teď.” rozhodla Laurie. „Nechci se vybavovat o obchodních věcech, abychom si zkazili náladu.“ Uchopila Tanyuza paži a kráčela s ní ke dveřím. „Jak to máte s domem? Užjste něco našli?“

„Dnes dopoledne.” usmála se Tanya. „Marcie mě vzala naprohlídku jednoho domu, kterýse mi opravdu zalíbil. Rádabych, aby se na něj Chase podíval.”

„Brzy se podívám,“ slíbil.

„Jak se cítíš?“ zajímala se Laurie.

„Jako rybička. Večer mám lehké zažívací potíže.“

Rozloučili se a odešli. Když se hnali po cestě k hlavní silnici. Chase oslavil bratrovo propuštění troubením na klakson.

„Víte, na co bych měl náladu?“ řekl Lucky. „Na pořádnouprojížďku na koni. Kdo se přidá?“

„Sage a já musíme běžet,“ řekla Laurie. „Máme ve městědomluvenou návštěvu u zubaře.“

„Jé, mami -“

„Nebudu to znovu rušit. Sage. Už jsem to odvolala třikrát.“

Po menším dohadování, které jí bylo souzeno prohrát,Sage neochotně následovala matku dozadu za dům, kde Laurie vždycky parkovala. Lucky se obrátil k Devon.

„Zbýváš jenom ty.“

„Měla bych vyrazit nazpátek do Dallasu.“

„Matka zřejmé očekává, že tady zůstaneš ještě jednu noc.“

„Z čeho to usuzuješ?“

„Nerozloučila se.”

„Rozloučila.“

„Tohle? To nebylo žádné její obligátní rozloučení. Obvyklese loučí hotovou věčnost. To je spousta objímání, úsměvůa všeho.“

„Už tady nemám proč dál zůstávat, Lucky.”

„Jistě můžeš ještě obětovat hodinku na vyjížďku.“ řeklvemlouvavě. „Kromě toho nás nemůžeš opustit a neodbýt sirituál loučení.”

Jeho úsměv byl tak odzbrojující, že kapitulovala jen poněkolika spíš symbolických výmluvách.

„Dej mi chvilku, ať si smyju to černé oko a převleču se,“řekla a zamířila ke schodům.

Devon dojela za Luckym a rozkašlala se z prachu, kterýzvířil. „To není fér,” křičela. „Ty jsi podváděl.“

„Přirozeně,“ přiznal, jako by se nechumelilo, přehodil nohu přes sedlo a sesedl. „Jak jinak bych si mohl zajistit, abychvyhrál?“

Se smíchem jí vzal uzdu z rukou a zavedl oba koně do stáje.Ve srovnání s vedrem prosluněného odpoledne tam panovalchladný a osvěžující stín.

„A taky mi přálo mé příslovečné štěstí,“ řekl jí. Zručnésundal z koní sedla a začal je provádět prostředkem stájí, abyvychladli. Devon kráčela vedle něho.

„Takhle jsi přišel ke své přezdívce?”

„Tak nějak.“

„Kdo ti ji dal?”

Opálenou tvář mu rozzářil široký úsměv. „Chase.”

„Proč?”

„No, Chase a ještě pár kluků…“ Odmlčel se a pohlédl nani. „Chceš to opravdu vědět?“

„Opravdu chci.“

„Okay, ale pamatuj si, že ses ptala.“

„To zní podezřele.“

„Taky že jo. Jednou veCer, to mi bylo tak čtrnáct, jsemdonutil Chase a pár jeho kamarádů, aby mě přibrali do party,když si vypůjčili vůz rodičů jednoho kluka. Skončili jsmev Kilgore u kuželkářské dráhy. Jeli jsme se tam mrknout najednu ženskou.”

„Jen tak na nějakou?”

„Ne, na jednu určitou.”

„Můžu se zeptat proč? Počkej, já ti s tím pomůžu.” Začalanabírat krmení do kbelíku a Lucky zatím vytíral do suchavalacha, na kterém jela. „Pověž mi o té ženě.“

Zručnými, táhlými pohyby začal zvíře hřebelcovat. „Mělaohromnou postavu a nechávala se očumovat takovými venkovskými burany, jako jsme byli my. Nosila přiléhavé svetrybez podprsenky a měla z toho srandu.“

Přešli do vedlejšího stání a začali společně ošetřovat koně,na kterém jel Lucky. „Co jste dělali?“ zeptala se Devon, kdyžpostavila kbelík s krmivem koni na dosah.

„Myslím, že jsem chtěl dokázat, že jsem opravdu takovejbejk, za jakého mě ostatní považovali, i když jsem byl mladší.Tak jsem se k ní přitřel a započal hovor.“

„O čem?“

„O tátovi, kterého falešně obvinili ze špionáže a uvězniliněkde za železnou oponou.“

Devon ustala v práci. Rozesmála se, jak jí to přišlo k nevíře. „A ona na to skočila?“

„Hádám, že jo. To jsem se nikdy nedověděl. Možná jijenom omrzelo promenovat se na kuželkářské dráze. Kdyžjsem jí teda namluvil, že sbírám hliníkové plechovky, abychje odevzdal do sběru a sehnal tak peníze, kterýma by si tátavykoupil cestu z komunistické země, pozvala mě k sobě dodomu a řekla, že si můžu vzít všecky plechovky, co najdu.“Devon za ním kráčela na konec stáje k hluboké výlevce,kde si společné umyli ruce. „Chase a jeho kamarádi ovšemnevěděli, co jí vykládáš,“ řekla Devon, střepla si vodu z rukou a stáhla si ručník z věšáku.

„Přesně tak. Mysleli si, že mě bere domů z čistě nemravných důvodů.“ Povytáhl obočí. „Za jejími zády jsem na nědělal všelijaké ksichty, ovíval jsem se, jako že je do mě celážhavá a já do ní taky a tak.“

„Dovedu si to představit.”

„Tak jsem s ní odjel do jejího domu. Připadal jsem si jakopěknej pitomec, když jsem lovil plechovky od sodovky z jejích odpadků a cpal je do pytlíků od nákupů, které mi poskytla. I když scenerie stála za to.“

„Scenerie?“

„Její tělo.“

„Ach tak, tělo.“

„Byla snem každého dospívajícího kluka. Když se na todívám teď jako dospělý, vkus se mi podstatně vytříbil.“ řekla přejel pohledem Devoninu štíhlou postavu. „Uvědomujusi, že byla trochu moc při těle, ovšem tehdy jsem si myslel,že se jí hned tak nějaká nevyrovná.

Takže s pohledem přilepeným na její poprsí se jí prohrabuju v odpadcích a hledám plechovky a ona mele, jak je to odemě obdivuhodný, že podstupuju takovou nebezpečnou věc,a jak to musí být strašný, sedět ve vězení v cizí zemi. Najejím těle se nešetřilo, ale IQ měla minimální.”

„Ten typ, díky němuž bere ženské hnutí hopem zasvé.“„Přesně. Ta byla ukázková.“

Zavedl Devon do malé místnosti dozadu do stáje. Bylo tampár židlí a široká postel s kovovým čelem, která někdy za svédlouhé služby byla natřena na světlemodro, a malá lednička.Zatáhl za šňůrku visící od větráku u stropu a ten začal s bzučením vířit teplý, nehybný vzduch. Z lednice vytáhl dvě plechovky s pitím, jednu podal Devon, druhou si otevřel.

„Ani se k ničemu neodhodlala?”

Zavrtěl zklamaně hlavou. „Když jsem se na to díval zpátky,nadával jsem si, že jsem ji tak balamutil. Nakonec jsem sebraltolik odvahy, že jsem ji objal, a ona mě utěšovala řečmi jako,Ty můj chudáčku!’

V jejích očích jsem byl příliš nevinný, než aby mě zkazila,neřkuli chtivý nemravnosti. Když bylo načase, abych šel v domě už nebyla jediná plechovka - řekl jsem jí, že vyjduzadem. Víš, věděl jsem, že se Chase s klukama táhli za námia pozorují dům.

S pytlem chřestících plechovek v náručí jsem vypadl zadním vchodem a schoval se v křoví. To bylo hodinu předtím,než kluci začali mačkat klakson, ať jdu. Stáhl jsem si košili,párkrát jsem se škrábl přes hruď a břicho, rozcuchal jsem sivlasy, abych vzbudil dojem, že mě právě dostala pořádnákočka.”

VDevonině pohledu se mísila pobavenost s nevírou. Nahmátla za sebou kraj postele a posadila se. Letitá pera zaskřípěla. „Tomu nemůžu uvěřit. To pro tebe bylo tak důležitédokázat svoji mužnost?“

„V tu chvíli asi bylo. Buď jak buď, kluci na to nalítli. Vechvíli, kdy jsem skončil své senzační napínavé líčení, myslelisi, že mě vzala do postele a že jsem zažil to, o čem oni jenomsnili. To proto mi začali říkat ,Lucky‘, jako že se na mě usmáloštěstí. Dodnes nevědí, že to bylo jinak.“

„Ani Chase ne?“

„Ne.” Povytáhl obočí. „Neřekneš mu to, viď že ne?”

Se smíchem si založila ruce za hlavou a zvrátila se napostel na záda. „A zničit tak jeden mužský mýtus? To by měani nenapadlo.”

„Prima.“ Usedl na kraj postele a usmál se na ni. „Byla byto stejně akademická záležitost, protože nedlouho po tomvečeru jsem se skutečné stal mužem s jednou dívkou zetřídy.”

Úsměv jí znejistěl, odvrátila oči. „Ženy pro tebe byly vždycky snadná kořist, viď?”

Začala se zvedat do sedu, ale Lucky jí rukama přikryl dlaněa přitlačil ji hřbety rukou k laciné pokrývce na posteli. „Ažna jednu. Devon. S tebou nebylo nic jednoduché.”

„Nech mě vstát.“

„Ještě ne,” zašeptal chraptivě, než jí zavřel polibkem rty.Jejich ústa se k sobě hladově přimkla, jeho jazyk jí vjel mezirty. mezi zuby, do úst. Jejich prsty se do sebe zaklesly, kdyžse nad ní sklonil a koleno jí vsunul mezi nohy.

Pustil její dlaně a zajel jí rukama do rozpuštěných vlasů.Pevně svíral její hlavu a jemně si pohrával s jejími ústy. Všechen odpor z ní vyprchal. Objala ho a pevně ho k sobě přitiskla. Přejížděla mu rukama po pevných svalech zad.

Nad nimi vrněl ventilátor a ovíval jim těla, kterých sekaždou vteřinou zmocňoval větší žár. Ze stáje se chvílemiozvalo tiché zafrkání, jim však v hlavách zaznívaly jen hrdelnízvuky touhy.

Odtrhl se od jejích úst a hluboce se jí zadíval do očí. „Chcitě, Devon, kdybys jen věděla, jak tě chci.”

Znovu ji vášnivě políbil, nahmatal knoflíky její jednoduchébílé košile, rozepnul je. odhrnul látku a stiskl sponku na podprsence. Hladil ji a v očích mu bylo znát, co k ní cítí. Přitisklústa k její hebké pokožce v něžném polibku.

„Lucky.“ vydechla napůl úzkostně, napůl vzrušeně. Prstymu zajela do vlasů a přitáhla si jeho hlavu na hruď. Přimkl sek ní a zlehka se pohyboval.

Znovu a znovu ji líbal na ňadra a vzrušoval ji hebkýmidoteky jazyka. Když myslela, že už nelze víc, začal jí kmitavěpřejíždět jazykem přes bradavky, až začala pociťovat dosudnepoznanou bolest.

Týdny se snažil přesvědčit sám sebe, že chce Devon Hainesovou čistě proto, že ji nemůže mít. Říkal si, že to má nasvědomí jeho nespoutaná fantazie a že jejich jediná společnánoc nebyla tak výjimečná, jakou z ní dělá jeho paměť.

Avšak stačilo se jí jedinkrát dotknout a všechno přesvědčení bylo v pekle. Toužil po ní, hned teď, a později běhemdne po ní bude toužit také a zítra a pozítří, neustále. Chtěl sena ni dívat, slyšet její hlas, vnímat její vůni, vnímat ji všemismysly.

Toužil po jejím smíchu a její výbušnosti. Naučil se mít rádzpůsob, jakým hájila své postavení ženy, její bystrý analytický mozek i ta okouzlující a rozčilující drobná překvapení,která mu neustále připravovala. Chtěl bezezbytku vše, coDevon představovala.

Pokrýval polibky její hruď až k hladkému břichu, rozepnuljí džíny a stáhl jí je na boky. Odhalený trojúhelník ho fascinoval. Pokračoval v laskání, až pocítil na rtech hebké chloupky.„Devon.“ zamumlal toužebně. „Devon.“

Jeho rozevřené rty začaly být naléhavější, pocítil vlhkost,žár a touhu, které chtěl prozkoumat.

„Ne!“ Najednou ho odstrčila, odkulila se a stočila se doklubíčka. „Je to špatnost. Nemůžu. Nemůžu.“

Upřeně na ni shlížel a lapal po dechu, snažil se srovnat simyšlenky a vyznat se v té nesmyslné situaci. Uviděl její slzy,ale už předtím věděl, že na něho nic nehraje. Byla to pro niduševní muka a soužení a to nedokázal snést.

„To je v pořádku. Devon,” řekl chraplavě a položil jí rukuna rameno. Bezúspěšně se pokusil přetáhnout jí košili přesprsa, na jejichž bradavkách byly ještě růžové vlhké stopy pojeho laskání. „Nikdy bych nechtěl, abys udělala něco, za coby ses musela za sebe nebo za mě stydět. Nikdy.”

Otočila hlavu a pohlížela na něho očima třpytícíma se slzami. „Jsem vdaná, Lucky.” V hlase se jí zachvělo zoufalství.„Jsem vdaná.“

„Já vím.“

Stařičká postel se zakymácela, když se z ní prudce zvedla vyřítil se dveřmi. Několikrát přešel po celé délce stáje,proklínal osud a skřípal zuby v úsilí zvládnout svoji vášeňa zlost. Když se však Devon objevila, vztek z něho vyprchal.Její zoufalství ho potlačilo, jak by to nedokázalo nic jiného.Ještě měla slzy v očích, na rtech stopy vášnivých polibků,a vypadala tím jako oběť. Co byl potom on? Viník?

Ano-.

„Doprovodím tě do domu,” řekl jemně. Nechopila se ruky,kterou k ní napřáhl, ale srovnala s ním krok, když vykročiliod stáje k domu.

Jen co vešli, řekla: „Budu mít sbaleno za chvilku.” Než jistačil zadržet, vyběhla po schodech nahoru.

Moc si přál, aby matka povolovala v domě nějaký alkohol.Jestli kdy potřeboval hlt whisky, pak to bylo teď. Nejdelšíchdeset minut svého života strávil pobíháním z místnosti domístnosti s vědomím, že Devon je nahoře a připravuje seodejít z jeho života navždy.

Sešla po schodech, dřív než zaslechl její kroky, a vyběhl jívstříc. Nesla sbalený kufr.

„Devon…“

„Sbohem, Lucky. Jsem ráda, že ti to všechno dobře dopadlo. Já jsem samozřejmě nikdy nepochybovala, že budeš zproštěn všech obvinění. Poděkuj mamince za její pohostinnosta všechny ode mě pozdravuj. Všichni jsou tak milí, tak…“

Když se jí hlas zlomil, obešla ho a vykročila k hlavnímdveřím.

Chýlil ji za paži a zprudka ji otočil.

„Nemůžeš takhle odejit.”

„Musím.“

„Ale nechceš odejít, Devon. Ať se propadnu, já vím, ženechceš.“

„Jsem vdaná.“

„Za chlapa, kterého nemiluješ.“

„Jak to můžeš vědět?“

Přistoupil k ní o krok blíž. Bylo načase jít na to zostra. Bylav sázce jejich budoucnost. „Protože kdybys ho milovala, nedovolila bys mi, abych se s tebou tehdy poprvé pomiloval.Tak ospalá jsi zas nebyla. A nepřipustila bys, aby to, co jsmeprávé prováděli, zašlo tak daleko, a to jsme úplně vzhůru.A víš co ještě? Já si myslím, že ani on tě nemiluje. Kdyby jo,nechoval by se tak, jak se choval, když jsi mu to přišla vysvětlit. Mohl být zničený nebo uražený nebo odhodlaný měvykastrovat a zamordovat, ale nemohl by jednat jako usmrkancc, kterému se rozbila oblíbená hračka.“

Chvilková vzdorovitost z ní vyprchala. Svěsila hlavu. „Nesejde na tom, co Greg říká nebo dělá. Počítá se to, co dělámemy. Odcházím, Lucky. Nerozmyslím si to jenom proto, žeo tom budeme mluvit.“

„Nemůžu tě nechat jen tak odejít!”

„Nemáš na vybranou. Ani já ne.”

Znovu se prosmekla kolem něho. Znovu ji zadržel. „Kdybys měla na vybranou -“

„Já ale nemám.“

„Kdybys měla,” opakoval umíněné, „chtěla bys zůstat semnou?“ Pohlédla mu zpříma do očí, čemuž se od chvíle, kdysešla dolů, vyhýbala.

V očích se jí obrážela stejná touha jako v těch jeho. Naplnilo ho to radostí. Zvedl ruku a pohladil ji po tváři. „Kdybysměla na vybranou, nechala bys mě, abych tě miloval, jak bychrád?” zeptal se rozechvěle. Jejich vzájemné fyzické a emocionální měření sil bylo téměř hmatatelné. Její oči křičelyAno, ano!, nahlas však neřekla nic. Místo toho se obrátilake dveřím. „Sbohem, Lucky.“

Sklíčeně se sesul na poslední schod a naslouchal jejím lehkým krokům na verandě a na štěrkované příjezdovce. Slyšel,jak otevírá dveře vozu, jak je zavírá, a zvuk motoru, když nastartovala. Seděl tam ještě dlouho potom, když hluk motoruuž dávno ztichl a Devon mezi ně položila vzdálenost mnohakilometrů.

Naslouchal velice pozorně ještě něčemu jinému - vlastníbytosti. Prahl po těle této ženy víc než po tělech všech žen,které kdy poznal. Jeho jediný sexuální zážitek s ní všeckoostatní převyšoval. Měl spousty žen a byly mnohem chtivějšímilování, bláznivější, rychlejší, pomalejší, ale žádná v soběneměla takovou do srdce pronikající sladkost a jedině ona honepřestávala v myšlenkách pronásledovat.

Srdce mu říkalo, že jeho touha po ní není výlučné fyzická.Už si dál nedokázal život bez Devon představit. Nebylo byv něm nač se těšit. Dnů by se musel spíš obávat než je vítats radostí a očekáváním. Léta. Desetiletí.

Mozek mu říkal, že situace je beznadějná a že to věděl odokamžiku, kdy mu řekla, že je vdaná. Jejich největším nepřítelem nebyl Greg Shelby, ale jejich vlastní svědomí. Žádnýz nich by se nedokázal zaplést do milostného poměru bezvýčitek svědomí, a kdyby ano, nebyli by k sobě tak přitahováni. Byli by dva rozdílní lidé. Jaká to krutá ironie, že morálníprincip, který v sobě navzájem respektovali, jim znemožňoval být spolu.

Ale James Lawrence Tyler byl neskonalý optimista.

Nic není nemožné. Tuhle situaci jednoduše nedokázal přijmout. Osud si s ním nemůže takhle zahrávat a vykroutit sez toho. Takhle se to nemůže skončit, aby Devon jednodušeodešla z jeho života a oba z toho byli celí špatní. Takhle ne.To nepřipustí.

Krucinál, to teda ne!

Kapitola 19

„Návštěvy jsou omezeny na patnáct minut.“

Luckyho uvedli do místnosti kde se týden předtím Devonkrátce setkala se svým manželem. „Chápu,“ řekl strážnému.„Děkuju, že jste mi umožnil to setkání v tak krátké době.“Během pochmurných hodin předchozí noci dospěl k tomu,že se zachová jako chlap, když se setká s Devoniným manželem.

Nebyl dosud rozhodnut, co Gregovi Shelbymu řekne. Čekalo se od něho, že se bude omlouvat, že se s Devon pomiloval? To je ale úděsný nápad. Ani v nejmenším toho nelitoval.Kdyby to řekl, byla by to lež. Předpokládal, že tomu mužirovnou řekne, že jeho ženu miluje. Tohle ho rovněž napadloza těch neveselých nočních hodin.

Přes veškerou svou přelétavost vždycky počítal s tím, žese jednoho dne objeví žena, kvůli níž bude pro něho sexuálnívěrnost nejen závazkem, ale i potěšením. Tou ženou bylaDevon Hainesová. Způsobovala, že monogamie se stala jediným způsobem sexuální aktivity, o niž měl zájem.

Tak jako Tanya u Chase, u něho Devon dokázala, že ostatní ženy ve srovnání s ní bledly. Dokázala by uspokojit každoujeho touhu a plnění jejích přání by bylo celoživotním úkolem,kterého by se s potěšením podjal.

Z představy, že by v Devon rostlo jeho dítě, se až zachvěl.A právě tím, jak se mu při pomyšlení na dítě stáhlo hrdlo, nadítě, které by spolu měli, nabyl přesvědčení, že je to láska.

Ruku v ruce s láskou jde smysl pro čest. To byla jedna zezásad, kterou Tylerovi své děti učili. Pokud někoho miluješ,můžeš ho zraňovat, rozčilovat, vztekat, ale nikdy, nikdy honesmíš ponížit.

A právě tato zásada ho přiměla, aby projel bránami vězenía setkal se s jejím manželem.

„Vy jste Tyler?“

Při zvuku toho hlasuse Lucky vrátil do skutečnosti a naskytl se mu první pohled na Grega Shelbyho. V duchu si úlevou oddechl. Obával se setkání s krasavcem á la Mel Gibson,oděným do oprávněného mučednictví a vězeňských pruhů.S potěšením si všiml, že Shelbymu řídnou vlasy.

„Pan Shelby?“

„To souhlasí.“

S mimořádně ukřivděným výrazem vešel do místnosti,usadil se na pohovku a položil si paži na její opěradlo. Jehonenucenost Luckyho udivila. Udivila a podráždila. Proč muten pacholek nejde po krku? Copak mu za to Devon nestojí?

Shelby řekl: „Nemusím se ptát, kvůli čemu jste za mnoupřišel, nemám pravdu?“

„Myslím, že nemusíte. Všechno jste si přečetl v novinách.“„Tak jako kdekdo,“ podotkl trpce.

Lucky usedl na židli poblíž pohovky. Oba se vyzývavěnapřímili a nespouštěli ze sebe pohled. „Mrzí mě, že jste seto dověděl tímhle způsobem,“ řekl Lucky a myslel to vážně.„Jistě to pro vás nebylo nic lehkého, to vím, ale pro Devonto bylo mnohem horší.“

„Ona však nesedí ve vězení,” odsekl Shelby.

„Ona nespáchala žádný zločin.“

Luckyho přímočarost Shelbyho na okamžik zarazila. Načež se práskané ušklíbl. „Někdo by si mohl myslet, že to, coprováděla s vámi, zločin je.”

„Já si to nemyslím. A vy taky ne.“

„Jak můžete vědět, co já si, myslím, Tylere?“

„Kdyby s vámi její cizoložství nějak hnulo, nevybavovalibychom se o tom tak ležérně.”

Shelby mu věnoval další prohnaný úsměv a sarkastickyřekl: „Máte pravdu. Devon je hotová světice. Jejím jediným zločinem je, že si vzala chlápka předurčeného pro kriminál.“

Lucky se opřel na židli, jako by se vybavovali o baseballovésezóně, a ne o záležitosti, jejíž výsledek může dát jeho budoucnosti jiný směr.

„Lámu si hlavu, proč to udělala?”

Shelby na něho upíral vychytralý pohled, načež pokrčilrameny. Zvedl se z pohovky a šel si nalit šálek kávy z kávovaru.

„Chcete trochu?”

„Ne, díky.”

Foukal do horké kávy, pak si usrkl. „Devon chtěla podrobnou historku o nóbl zločinu, který by většina lidí označilapouze za dobrý obchod. Protože jsem prohlásil, že jsem nevinen, oběť manipulátoru příliš prohnaných, než aby se dalinachytat, případ se do jejího sloupku náramně hodil.”

„Je nadaná.“

„To teda je, klobouk dolů. Přiměla kdekoho v Dallasu, abymi fandil.“ Zamračil se do umělohmotného kelímku. „Smůla,že soudce a porota nemohli číst noviny. Možná jsme ji mělipostavit na místo pro svědky. Mohla je přesvědčit o mé neviné.”

„Jako jste vy přesvědčil ji?“

Shelby znovu lhostejně pokrčil rameny. Byl příliš chytrýna to, aby něco přiznal nebo se dal chytit do léčky slov. Luckyměl sto chutí pocuchat mu ten jeho samolibý úsměv.

„Devon vytěžila z našeho manželství, co chtěla,” řeklShelby.

„Jestli naznačujete, že od manželství chtěla jedině jedendva dobré články, pak ji vůbec neznáte.”

Shelby se zasmál: „Možná máte pravdu, Tylere. Pravděpodobně ji znáte alespoň tak dobře jako já.”

Lucky nehodlal s tímto mužem probírat vztah mezi seboua Devon, s člověkem, kterým každou minutou, co spolu strávili, víc a víc opovrhoval.

Shelby dopil kávu a odhodil kelímek do koše na odpadky.„Byl jsem ukázkový vězeň, víte,” prohodil konverzačnímtónem. „Nestěžuju si na jídlo. Celu udržuju v čistotě. Nevyhledávám spory s ostatními vězni. Měl jsem dobré vyhlídkyna brzké podmínečné propuštění.”

Vrhl na Luckyho výhružný pohled. „Načež klofnete Devon a ona nemá ani tolik rozumu, aby to udržela pod pokličkou.”

Lucky sevřel ruce v pěst, ale Shelby byl tak zaměstnánvlastním pomstychtivým vztekem, že si toho nevšiml a aninepostřehl, jak se Luckymu napínají svaly na čelisti.

„Nechtěl jsem si to ničím pokazit. Můj advokát říkal, žemám dobré vyhlídky dostat se ven hned napoprvé, jakse bude moje podmínečné propuštění projednávat, když zůstanu čistý. A ted tohle,” uplivl si. „Se mnou osobně to sicenemá nic společného, ale nejspíš se domýšlejí, že naše překotné manželství byl jenom trik, jak dostat veřejné míněnína mou stranu a ušetřit mé pobytu tady.”

„Což taky byl.”

Shelbyho charakter už měl důkladně prokouknutý-tenčlovék přiměl Devon, aby s ním cítila soucit a z náhlého popudu si ho vzala, stejně jako si dívky berou vojáky na cestědo zákopů. Nenapadlo by ho, že by muž mohl takhle klesnout,že by mohl někoho tak bezohledně využít. Shelby však slovem nezalitoval, jak tenhle skandál dolehl na Devon. Staralse jedině o sebe.

Právě říkal: „Chci říct, jestli si jde moje žena do posteles jiným, to už o našem manželství mluví samo za sebe, nemám pravdu?”

„To mluví samo za sebe.“ Lucky se zvedl. „Na něco bychse rád zeptal. Miloval jste ji někdy?”

„Miloval?” opakoval Shelby pohrdavě. „Vy byste mě rozesmál. Kynula mi šance, že mě Devonina dojemná próza spasípřed vězením, tak jsem z toho hleděl vytěžit, co se dalo. Nevyšlo to. Tak jsem si ji vzal, co kdyby to pomohlo, ale tuhlehru jsem projel taky. Co teda mám? Manželku, která mi nenívůbec k ničemu. Ve skutečnosti je teď přítěží, kdyžse samadostala do novin. A největší sranda je, že jsem si nepovolilcenu útěchy - její sladké tělo.”

Luckymu se prudce rozbušilo srdce. Jedině prvotřídní sebeovládám mu zabránilo, že nahlas nezalapal po dechu. V ušíchmu burácela Shelbyho slova. Projelo jím zachvění.

„Nána pitomá. Jestli hodlá zahejbat, aspoň by měla svýzástoje utajit, než mě pustí.”

Lucky plný radosti i zlosti zároveň musel vypadnout, jinakby Shelbymu dal pěstí do zubů. Během posledních týdnů senaučil, jak moudré je se ovládat.

Napřáhl paži přímo před sebe a ukazováčkem zamířil Shelbymu doprostřed hrudi. Oči měl chladné, modré a nehybnéjako fjord.

„Až odsud vypadnete, ještě si to spolu vyřídíme.“

Po tomhle slibu se otočil na podpatku a kráčel ke dveřím.Tam se obrátil, a jako by ho to napadlo až dodatečné, dodal:„Brzy už vás nebude muset zajímat, s kým Devon spí. Jejímanželství bude prohlášeno za neplatné.“

Když se dveře kanceláře otevřely. Chase vzhlédl od papírů, na nichž pracoval. Překvapilo ho, že vidí vcházet Tanyua za ní vysokou přitažlivou ženu.

„Vyzuna!” Vstal a obešel stůl, aby svou bývalou spolužačkuuvítal nejdřív podáním ruky, pak krátkým, pevným objetím.

„Ahoj. Chasei,” řekla se smíchem. „Ráda tě vidím.“

„Proč jsi nepřišla na žádné třídní setkání?“ S úsměvemshlížel na Marcii Johnsovou. „Vypadáš fantasticky.“

„Nemůžu uvěřit, že jí říkáš tou strašnou přezdívkou!“vykřikla Tanya.

„Neurazila ses, viď že ne?“ zeptal se Chase.„Samozřejmě, že ne. Když jsem to snesla jako citlivá, vyjevená puberťačka, snesu to jako dospělá. Co se týká třídníchsetkání, několik let jsem žila v Houstonu a nikdy se mi nehodilo na některé přijet.”

Chase si ji uznale prohlížel. „Opravdu vypadáš náramně,Marcie. Léta k tobě byla víc než laskavá. Byla velkorysá. Slyšel jsem, že podnik ti taky jde dobře.“

„Díky, ano, těší mě, že mám vlastní firmu. Úsporná opatření se na ní za poslední rok dva podepsala, ale držím se.“„Kéž bych mohl říct totéž.” podotkl dobrosrdečné.„Vyrozuměla jsem, že máte zvláštní důvod k oslavě.”„Pověděla jsem jí, že čekáme dítě,” řekla mu Tanya, „a onamě přesvědčila, že i když nemáme moc peněz, dům si dovolitmůžeme. A teď je ta nejlepší chvíle na nakupování. Je příznivá situace na trhu.“ opakovala Marciina slova.

„Mám sáhnout po šekové knížce?“ dobíral si ji.

„Ještě ne. Chceme s Marcii, aby sis prohlédl dům, kterými včera ukázala. Myslím, že je perfektní. Půjdeš?“

„Cože, teď?“

„Prosím.”

„Lituju, holčičko, ale nemůžu.” Tanyin rozzářený obličejzesmutněl. „Kdyby to bylo jindy, šel bych, ale čekám zástupce z pojišťovny. Měl přijít hned po obědě, ale volal, že přijdepozději. Musím tu být, až dorazí.“

„V ranních novinách jsem četla, že bratra zprostili těchsměšných obvinění ze žhářství,” řekla Marcie.

„Jsou ještě nějaké potíže, Chasei?” zeptala se Tanya.„Ne,” řekl a konejšivé jí sevřel ruku do dlaní. „Jenom jetřeba projít inventární seznam veškerého vybavení, o kteréjsme přišli, a projednat náš nárok.“

Zklamaně si povzdechla. „Dobrá, tak třeba zítra.“

„Nebo dokonce i dnes, ale později,“ navrhl. „Proč by sesnepodívala na ten dům znovu, a jestli jím budeš pořád nadšená, zavolej mi. Možná bych tam za tebou mohl přijet, ažten pojišťovák odejde. Tedy, jestli jsi k dispozici, Marcie.“„Rezervovala jsem si na vás dva celé odpoledne.”

Tanyase už zase usmívala. Vrhla se Chaseovi kolem krkua vtiskla mu na rty polibek. „Miluju tě, Chasei. A ty si zamiluješ ten dům.“

Objal ji v pase a pevně ji k sobě přitiskl. „Asi ho budu mítrád, ale ne tolik jako tebe. Zavolej mi později.“

Doprovodil je ke dveřím a zamával jim na rozloučenou.

„Já vím, že se na mě díváš kukátkem. Neodejdu, dokud těneuvidím, i kdybych kvůli tomu musel znovu přelézt plot.Ušetři nám oběma nepříjemnosti, ano?“

Devon odstrčila zástrčku a otevřela: „Neměl bys sem chodit, Lucky. Jenom tím všechno zhoršuješ.“Dál se nedostala, neboť jí zavřel ústa spalujícím polibkem.Pevně ji objímal a vedl ji pozpátku k nejbližší zdi. Zde se k nípřitiskl bokem, aby se mu nemohla vysmeknout, uchopil jejíobličej do obou rukou, aby ji mohl líbat do sytosti.

Zůstala po tom polibku bez dechu a neschopná slova. Využil toho. „Jedu sem rovnou z vězení, kde jsem si povykládals Gregem Shelbym.“ Ignoroval, že zalapala po dechu, a umíněně pokračoval. „Všimni si, že jsem ho nenazval tvým manželem, protože v pravém smyslu toho slova tvým manželemnení, nemám pravdu, Devon?”

„Je,“ vykřikla žalostně.

„Není. Jsem s tebou víc ženatý než on.“

Zvedl ji do náruče a odnesl do ložnice. Nespouštěl přitompohled z jejích očí, nevěřícně doširoka rozevřených. Jemněji položil na postel a přisedl k ní.

„Věděl jsem, že tehdy v noci se odehrálo něco mimořádného, něco, co jsem si měl pamatovat.“ Slova se z něho jenřinula. „Ale nedokázal jsem přijít na to, co to bylo. Teď už tovím. Byla jsi panna. Byl jsem tvůj první a jediný milenec. NeShelby. Ani žádný jiný muž. Já. Mám pravdu, Devon?“

Zavřela oči. Zpod víček jí vytryskly slzy a sklouzly po lících. Přikývla. Lucky si zhluboka a dlouze vydechl, sklonilse a přitiskl jí čelo na čelo.

„Tvé manželství nebylo nikdy naplněno?“

Zavrtěla hlavou.

„Bohudíky.“ Jeho dech ovanul její uslzený obličej. Z koutku jejích úst slíbal slanou kapičku, pak jí přejel přes rtyjazykem.

Jejich otevřená ústa se hledala. Tentokrát se nelíbali takvášnivě jako před chvílí, zato mnohem déle a vroucněji, a jejich ústa si předávala nevyslovenou pravdu plnou novýchvýznamů, pravdu o citech, které je k sobě pojily.

Zvolna ji svlékl. Chvílemi ustával, aby ji mohl obdivovat,polaskat a políbit ta místa jejího těla, která si až dosud pouzepředstavoval. Poprvé je vnímal ve tmě a znal je pouze z doteku. Nyní se mohl kochat pohledem a obdivovat každoukřivku a tvar.

Natáhl jí paže nad hlavu a přejížděl prsty po vnitřní bledépokožce jejích paží. Dlaněmi jí přejel přes prsa, až jí bradavkyvystoupily, přes břicho, klín až na stehna, okouzlený jejichštíhlostí. Polaskal jejich hebkou pleť. Její lýtka jako by bylapřesně stvořená pro jeho dlaně. Pohladil jí štíhlé kotníky,klenbu nohou, přejel palci přes bříška jejích prstů.

Byla celá nádherná, ale její klín v sobě nesl tak obdivuhodné a úžasné ženství, až se mu z toho svíralo srdce. Přikryl jídlaní hebký klín, sklonil se nad ni a miloval se s jejími ústy.Jeho jazyk se zmocňoval jejích úst v rytmu, který jim rozvířilfantazii a rozbušil krev v těle.

V dychtivé touze tiše zasténala jeho jméno. Přestal ji rukou zkušeně laskat a zklidnil ji lehkými, hebkými polibky,kterými pokryl její tvář. Zvedlse z postele a svlékl se.

Okenice byly dokořán. Dovnitř proudilo odpolední slunce,házelo na jeho tělo pruhy světla a stínu a prosvětlilo muchloupky na těle dozlatova.

Nikdy v sobě neměl ani špetku skromnosti. Ale teď, kdyžstál vedle Devoniny postele nahý, jak vystoupil z džín, pocítilzáblesk nejistoty a rozpačitosti. Bude se jí líbit jeho dlouhé,štíhlé télo? Hruď měl zarostlou. Některé ženy to nemajírády.

Když se ale vrátil na postel a natáhl se vedle ní, rozptýlilajeho obavy tím, že mu zajela prsty do rouna na hrudi.

Těšilo ho, že ho prozkoumává s ostýchavou, ale toužebnouzvědavostí. Její doteky ho pomalu přiváděly k šílenství, alepřinutil se ležet klidně a nechat ji dělat, co je jí libo. Umřít rozkoší by nemusel být ten nejhorší způsob.

Nakonec to nedokázal dál vydržet a uchopil ji za ruku.S pohledem vnořeným do jejích očí sál špičky jejích prstůa hladil jí vnitřek dlaně prstem. Pak jí vedl ruku a sevřel jí jikolem svého ztopořeného údu. Zadržel dech v obavách, zdato přijme, nebo odmítne.

Nejdřív s údivem, pak s potěšením a vzápětí s touhou zkoumala a laskala jeho mohutné mužství, jeho hebkou délku,vláhu na špičce.

V mučivé extázi zasténal a sklonil hlavu k jejím ňadrům.Měla krásné prsy a také jí to řekl, když otevřenými ústypohladil nejdřív jednu zrůžovělou bradavku, potom i druhou,až se napjaly a ztuhly. S vybičovanými smysly jí zlíbal břichoa ten dráždivý hebký trojúhelník.

Tiše, hrdelně zamumlala: „Prosím.“

Řekl, že tentokrát musíbýt opravdu připravená, ale opravdu.

Řekla, že je.

Přesvědčilse o tom. Už neváhal.

Když ho její tělo přijalo, jako by ho svírala hebká pěst,poznal rozdíl mezi sexem a milováním. Toto nebylo braní, aledávání. Nebylo to cosi chvilkového, ale věčného. Byla tonejen záležitost těla, ale i citu a vědomí. Byl jí uchvácen, naprosto uchvácen, až do hloubi duše.

Spojili se pohledem, úsměvem, tlukotem srdce, těla seprolnula v dokonalém souzvuku. Jeho stejnoměrným pohybům vycházela vstříc jemným vlněním boků.

Čím víc se blížili k vyvrcholení, tím pevněji ho svírala a tímhlouběji do ní vnikal. Se zaťatými zuby se držel, dokud nepocítil, jak jí prochvívají vlny vzrušení, dokud nepocítil jemnéstahy a neuviděl v jejích zelených očích probleskovat a vybuchovat jiskřičky extáze.

Až tehdy si povolil a přestal se tak tvrdě kontrolovat. Zabořil obličej do jejích hebkých voňavých vlasů a poddal se tézahlcující rozkoši, která vybuchla z něho do Devon.

„Je ti hezky?“ Pocítil, že souhlasně přikývla, jak měli obličeje na polštáři těsně u sebe. Přejel jí rty přes ucho a zašeptal. „Jsi ještě pořád tak úzká.“ Líbal ji na hrdlo. „Mně tomoc vyhovuje, ale vím, že tobě asi ne.“

Znovu začínal být vzrušený a musel by se jediné odtáhnout, což nepadalo v úvahu. Našli příhodnější polohu a uslyšel, jak Devon zasténala, ne však bolestí. Rozkoší. Usmál ses ústy u jejího hrdla.

„Ublížil jsem ti tu noc v motelu?“

„Ne.“

„Musel jsem.“

„Ne moc.“

„Vzpomínám si, jak mi přišlo, že něco není v pořádku.Něco nehrálo. Ale byl jsem tak ospalý a tebou zaujatý, žejsem se nezastavil, abych to zjistil. Měl jsem to poznat. Bylajsi tak úzká. Tak nádherná.“ Při té vzpomínce se v ní zachvěla ona ho bezděčně sevřela, až jim to oběma na chvíli vzalodech.

Zadýchaně pokračoval. „Dál už si to nepamatuju. Až dodneška, kdy-“ Odmlčel se, protože neměl chuť mluvit o Shelbym a pokazit tak největší slast, kterou kdy v posteli zažil.Nepotkalo ho nikdy nic nádhernějšího.

„Dnes, když mi došlo, že jsi tu noc byla panna a že jsembyl jediný, s kterým jsi kdy byla, peklo ani povodeň by minezabránily, abych za tebou nešel, Devon.”

Pak znovu zasténal její jméno, hlouběji vnikl do vlahé horkosti jejího těla a oba vyvrcholili. Hrdlo se jí půvabně prohnulo a sevřela ho v pevném objetí, když prožívala dlouhé,sladké uvolnění. Když o pár okamžiků později leželi vedlesebe a hleděli si do očí, odhrnul jí z planoucích tváří zvlhléprameny vlasů. Oči měla průzračné a rozšířené, jako podvlivem nějaké drogy.

„Lucky,“ zašeptala smutně a chraplavě a špičkami prstůse dotkla jeho rtů.

„Osobně.“

Rošťácky se usmál.

Aniž mu úsměv oplatila, překulila se na druhou stranupostele a vstala. Oceňujícím pohledem sledoval její půvabnétělo, když kráčela od postele ke skříni a zahalila svou štíhlounahotu do županu. Zvlášť ho okouzlilo, když si oběma rukamauvolňovala zpod límce vlasy rozcuchané po milování. Kdyžse však k němu otočila, jeho nadšení vyprchalo.

„Co je?“ zeptal se zmateně.

„Teď budeš muset jít.“

Myslel by si,že se přeslechl, kdyby neměla tak bílý obličeja tak neproniknutelný výraz. Přehodil nohy přes okraj postele, natáhl se po džínách, prudce do nich vjel nohama a přivstávání si je natáhl. Ovládl zklamání a záblesk strachua klidně ji oslovil.

„To je to nejpošetilejší, co jsem od tebe kdy slyšel, Devon.Co tím chceš říct?“

„To, co jsem řekla. Budeš teď muset jít. A tentokrát semusíme rozejít s konečnou platností. Nesmíšse vrátit.“

„Víš, co to znamená, když se řekne ,ani náhodou‘?“

„Nezlob se.“

„Já se nezlobím. Jenom tomu nemůžu uvěřit.“

„Neztěžuj to.“

Chraptivě se zasmál. „Začalo to rvačkou, Devon. Od začátku to bylo těžké a pokaždé, když jsme se viděli, to byloještě těžší. Ale ať se propadnu, jestli jsme si právě nedokázali,že to za to stojí. Řekni mi, že si to taky myslíš.“

Skousla si spodní ret, odvrátila pohled a začala si pohrávats uzlem na pásku svého županu. Byla zřetelně v úzkých.Zeptal se mírněji. „Co ti vadí? Řekni mi.“

„Jsem vdaná.”

„Za něho ne.“

„Za něho,“ prohlásila důrazně. „Naše jména stojí na oddacím listu. Podepsali jsme ho. Před státem jsme-“

„A co před Bohem? Kdo je víc tvůj manžel? On, nebo já?“

„Jak si můžeš dovolit zatahovat do toho náboženství,“rozkřikla se zuřivě. „A chceš tím snad říct, že jsi mě poznaljako muž, a proto že máš na mě větší právo než Greg?” Pohodila hlavou, až jí vlasy zavlály. V zelených očích jí zlověstněblýskalo. „Pokud jsi duchovně ženatý s každou ženou,s kterou jsi spal, pak jsi polygamista!“

Trefila do černého a Lucky věděl, že by nemělo smysltlouct na tuhle strunu rozumného zdůvodňování. Za pokusto však stálo. Tuhle hádku musí vyhrát. Musí to celé rozčísnout.

„Nemiluješ ho,” prohlásil kategoricky.

„Ne, nemiluju, ale stále jsem za něho vdaná.”

„A proč? Proč sis ho vůbec brala? Ani on tě nemiluje.”

„V té době mi to tak nepřipadalo.“

„Tleskám tvému velkomyslnému gestu, ale Devon, jistěnemáš v plánu zahodit své štěstí a strávit zbytek života s takovým drbanem.”

„Musím za něho zůstat vdaná, aspoň dokud nevyjde z vězení.“

„Využil tě.”

„To vím.“

„Je to zločinec.”

„To vím taky.“

„Ty víš, že to provedl?” zeptal se a čelist mu poklesla. Výmluvně sklonila hlavu. „Předtím jsem ti lhala. Jsem si vcelkujistá, že to provedl. Nejdřív jsem věřila, že je nevinný. Později, když ho zavřeli, jsem začala pochybovat.“

„Proč?”

„Odmítl naplnit naše manželství. Řekl mi, že je to k mémuprospěchu. Kdybych se chtěla z manželství vyvázat, říkal.Šlo by to takhle mnohem snáz. Myslela jsem si, že se obětuje.Možná se obětuje i teď.“

Lucky nepřestával vrtět hlavou. „Myslel jenom na sebe.Chtěl mít možnost nechat manželství prohlásit za neplatné,kdybys mu už nebyla víc k užitku. Vsadím se, že i teď se snažívykoumat, jak ten skandál kolem nás využít ve svůj prospěch.”

Svěsila hlavu. „To odpoledne, co jsem tě poznala, jsem sedověděla, že odmítal manželské návštěvy. Ani jsem nevěděla, že jsou možné, dokud jsem o tom neslyšela mluvit manželku jiného vězně. Řekla jsem to Gregovi na rovinu. Strašnéjsme se pohádali. Nedokázala jsem pochopit, proč odmítá svámanželská práva.“

„Pokud nemá na svědomí nejen ten zločin, ale taky obrovskou manipulaci.“

„Ano.“

Tohle připustit pro ni nebylo nic jednoduchého, ale Luckyho to stejné ještě víc zdeprimovalo. Zajel si rukou do vlasů.„Proč jsi nezažádala o rozvod - nebo o zrušení manželství?“„Protože jsem využila Grega stejně, jako on využil mě.Využila jsem jeho případ, abych prosadilasvůj článek. Teprveod té chvíle začalo jméno Devon Hainesová v novinách něcoznamenat. Takže já jsem z našeho manželství profitovalastejně jako Greg.“

„Devon, ty jsi ohromně nadaná, tvá rubrika by měla úspěchi bez toho. Proč zůstáváš vdaná?”

„Protože beru své povinnosti vážně. Nemůžu si zkrátkanad tím manželstvím umýt ruce jen proto, že mi není k ničemu, že mi je nepohodlné.”

Tuhle námitku rázné odrazil. „To jsou jen řeči. Nechceš sizkrátka přiznat, že ses nechala doběhnout.“

Z toho, že to okamžitě vehementně popřela, poznal, že hádal správné. „Vždycky jsi měla navrch. Kočírovala jsi ty. Nedokážeš si přiznat, že dvakrát tvoje srdce vyhrálo nad tvýmrozumem. Greg té dostal svojí ufňukanou historií a s tímnedokážeš žít. Než by sis přiznala, že ses zmýlila v úsudku,zůstaneš za něho tvrdohlavě vdaná, jen aby sis dokázala, žemáš pravdu.“

Divoce na ni útočil. „Nevěříš v jeho nevinu o nic vícnež já.“

„Říkals, že moje srdce dvakrát získalo vrch nad mým rozumem.“

Pohlédl na postel. „Krůček po krůčku jsi s tím bojovala,ale vím,že mě miluješ, moc dobře to vím. Od chvíle, kdyjsme se na sebe prvně podívali, patříme k sobě. Nedokážešsi přiznat, že to máš ráda

„Nebudu poslouchat tvoje oplzlé - “

„Nechceš se stát bezmocnou nickou jako tvoje matka, vevšem všudy úplně závislou na manželovi. Dobře. Fajn. Víšco. Devon? Já se nechci nad tebe povyšovat. Nechci mlčenlivou, poddajnou partnerku, ať už v posteli nebo mimo.“

„Mám manžela.”

„Ten se nepočítá. Nikdy jím nebyl, jak jsem dnes dopoledne zjistil. Jenom ho používáš jako výmluvu. Tohle se týkájenom nás dvou.”

Uchopil ji za ramena. „Chceš dělat kariéru. Výborně. Dělejsi ji. Já jsem pro. Ale přiber taky mě. Můžeme mít jedendruhého a každý se věnovat své práci.

Chci děti. Tíha téhle zodpovědnosti padá na tebe, obávámse. Jestli ale budeš souhlasit, že spolu budeme mít děti, budutěé celý život ctít a milovat, aby to bylo to nejhezčí, co těpotká.“

Ztišil hlas do přesvědčivého, vábivého šepotu. „Vnímaljsem, jak mě miluješ, Devon. Cítil jsem to všemi smysly.Vím, že to v tobě je. Vezmi mě kolem krku. Řekni, že měpotřebuješ. Přiznej, že mě miluješ.”

„Dvakrát jsi mě přiměl, abych porušila manželské sliby.To ti nestačí?“

„Chci, abychom si vyměnili vlastní sliby, sliby, které našetěla už vyslovila. Sliby, které jsi nesdílela s Gregem ani s jiným mužem.“

„Nemůžu se s tebou znovu vidět, Lucky.“

„Řekni, že mě miluješ.“

„Nemůžu.“

„To kvůli tomu, jakým způsobem umřela tvoje matka, viď?“O krok ustoupila. „Cože?“

„Nepopřála jsi jí sluchu a ona umřela. Cítíš se za její smrtzodpovědná.“

„Ano!“ vykřikla, „A ty by ses tak necítil?“

„Byla nesvéprávná? Upoutaná na lůžko? Nemohla vycházet? Nebyla schopná řídit?“

„Co tím chceš říct?“

„Nemohla jít k doktorovi sama, Devon?“ Uhýbala, a takpoznal, že na to kápl. „Svalovala vinu na tebe, protože mělatěžký život a z nějakého zvráceného důvodu chtěla, aby tentvůj byl taky takový. Pravděpodobně chtěla zemřít, a že toučinila, jak nejbolestivěji bylo možná, byl její způsob, jak sitvoji pozornost zajistit po zbytek svého života. A stejnýmproklatým způsobem ses připoutala k Shelbymu.”

„Byla tady možnost, že je nevinný.”

„Není nevinný.“

„Ale kdyby -“

„Udělalas, cos mohla, abys ho zachránila před vězením.“Stiskl jí ramena. „Nemůžeš na sebe brát odpovědnost za celýsvět, Devon. Nikdo tě o to nežádal. Nemůžeš obětovat svénynější štěstí kvůli něčemu, co se stalo v minulosti, nebokvůli tomu, co byse mohlo stát v budoucnu. Nech to být.Nech je všechny být. Soustřeď se na někoho, kdo tě potřebuje zde a nyní.“

Nikdy žádnou ženu o nic nežádal. Nebylo to pro něho lehkéudělat to teď. Bylo to tak v rozporu s jeho povahou jako oheňa voda. Ale uvědomoval si, že v tuhle chvíli nesmí prohrát.Závisel na tom jeho život.

„Nezahazuj to nejlepší, co nás oba kdy potkalo. Nedělej toz pýchy nebo ze zásady nebo kvůli čemukoliv jinému. Nedělej to. Prosím tě o to, Devon, nedělej to.“ Sevřel jí bradu dodlaní a zvrátil jí hlavu. S důrazem na každé slovo naléhal:„Řekni mi, že mě miluješ.“

Vzhlížela k němu, obličej zmučený a rozcitlivélý. Zvolnazačala vrtět hlavou, jak jí to jen Luckyho ruce dovolovaly.Potom hlasem, v kterém se chvěl pláč, řekla: „Nemůžu.Prosím tě, už to po mně nechtěj.“

Kapitola 20

Špatná nálada se mu ani trochu nevylepšila, když se dostaldo zácpy nedaleko předměstí Milton Pointu. Proklínal letnívedro, celý ten slavný západ slunce i krutý osud. Několikminut se smažil ve svém otevřeném voze, načež vystoupila zastavil náklaďák s dobytkem, který přijížděl z protisměru.

„Co se to déje?“

„Tam vepředu je strašná bouračka,“ křikl řidič z kabinynáklaďáku. „Dva vozy. Sanitky. Dálniční patrola a místní policie. Celej policejní sbor. To si tady chvilku postojíš, kamaráde.”

„To těžko.“ zamumlal Lucky, když nastupoval zpátky dosvého mustangu. Měl namířeno do hospody, kde utopí všechny myšlenky a vzpomínky na Devon Hainesovou a její nesmyslnou, stupidní tvrdohlavost, kdyby na to mělo prasknout deset galonů chlastu.

Nakonec se mu podařilo vyjet s mustangem z řady a nakrajnici dálnice. Ke zlosti ostatních uvězněných řidičů si tosvištěl v odstavném pruhu a zpomalil, až když dojel k místu,kde stál vrak a pohotovostní vozy.

Doufal, že projede, aniž vzbudí pozornost, ale jeho příslovečné štěstí ho opustilo. Jeden z policistů mu dal znamení,aby zastavil, a vykročil k vozu. Lucky v něm poznal místníhozástupce šerifa.

„Krucinál.“

„Hej, Lucky, myslel jsem si, že jsi to ty,” zavolal na něho, když k němu měl ještě pár kroků. „Zůstaň, kde jsi,“ nařídilmu. „Počkej tady.“ Policista se otočil a klusal k hloučku ostatních policistů.

Lucky zhluboka vydechl. Proč ho, sakra, tady drží?

Právě se rozhodl, že policistu neuposlechne, když uviděl,že z hloučku policistů vystoupil Pat Bush.

„Pate,“ zavolal, „dostaň mě tady z toho.“

„Lucky.“

Patův vážný výraz a tlumený hlas vůbec neodpovídal situaci. Pat obvykle zvládal podobné věci s profesionálním nadhledem. Luckyho netrpělivost se změnila ve zvědavost.

„Co se děje?“

„Zajeď s autem tamhle. Potřebuju s tebou mluvit.”

„O co jde?“ Lucky zatáhl ruční bradu a vystoupil. Ve vzduchu viselo néco zlého. Patovi bylo zatěžko pohlédnout mu doočí a Lucky si jeho podivné chování neuměl vysvětlit. Co setýkalo obvinění ze žhářství, byl přece čistý.

Znepokojeně pohlédl k nabouraným, do sebe vklíněnýmvozům a úlevou v něm všechno povolilo, protože žádný z vozů zapletených do nehody nepoznával. „Propána, Pate, užjsem si díky tobě myslel, že někdo z - “

Pat mu konejšivě položil ruku na paži. Vyměnili si výmluvný pohled. Pak Lucky setřásl Patovu ruku a rozběhl se.

„Lucky!“ Pat ho chňapl za košili.

„Kdo je to?“

„Tanya.“

Luckymuse sevřela hruď bolestí, jako by mu žebra praskala pod tíhou toho, čemu nemohl uvěřit. „Tanya?“ chraptěl.„Je zraněná?“

Pat sklonil pohled.

„Ne.“ Tohle Lucky ihned odmítl. To, co naznačovalo Palovo tiché gesto, bylo nemyslitelné. Běžel k sanitkám a každého, kdo se mu opovážil vstoupit do cesty, odstrčil.

Prodral se davem a uviděl, že se saniťáci zabývají nějakouzraněnou ženou. Když zaslechl její sténání, zalil ho pocitúlevy. Jen co ale přistoupil blíž, viděl, že nemá tu správnoubarvu vlasů.

Horečné přejel pohledem místo nehody a spatřil další skládací nosítka. Právé je vyzdvihovali do sanitky. Byl na nichpřipoután černý pytel zavřený na zip. Vyrazil vpřed.

Pat mu vstoupil do cesty, a snažil se ho vší silou zaslavit:„Pusť mě!“ řval Lucky.

„Nemá smysl se na ni teď dívat, Lucky.“

„Jdi mi z cesty!“ Zaryčel jako rozzuřený býk, přemohlstaršího muže, odstrčil ho stranou a hnal se k zadku sanitky.

Vyjevení saniťáci zaprotestovali, když je odstrčil, ale tvářilse tak výhružně, že z něho šel strach, a tak ustoupili. Luckyrozepnul zip na černém plastikovém vaku.

Stál dlouho, neschopen uvěřit tomu, co vidí, pak pevnězavřel oči a prudce se otočil. Pat pokynul zřízencům, aby dodělali svoji práci. Lucky ani nezareagoval, když se dveřesanitky zabouchly a vůz odjel.

„Jsi v pořádku?“

Pohlédl na Pata, ale popravdě neviděl nic než bílý nehybnýobličej své švagrové. „To není pravda.“

Pat přikyvoval jakoby na souhlas. „Právě jsem se chystaloznámit tu nehodu Chaseovi a říct mu, aby přijel do nemocnice k té sanitce.“

Lucky pracně oddychoval. Měl pocit, jako by mu srdcempronikal doběla rozžhavený bodec. Pomyslel si, že snad budezvracet. „Ne. Tohle je rodinná záležitost. Jdu já. A nikdo jinýto taky nebude říkat matce nebo sestře, je to jasný?“

„Lucky, teď není čas na - “

„Je to jasný?“

Pat ustoupil. „Dobrá. Když to chceš takhle.“

„Chci to takhle.“

„Jakmile se to tady dodělá, přijedu k vám.“

Lucky ho neslyšel. Už mířil k svému vozu. Z místa nehodyke kanceláři Tylerovy firmy to bylo jen kousek, ale jemu topřipadalo jako ta nejdelší cesta, kterou kdy jel. A přitom tamdorazil až přespříliš brzy, dřív než shledal slova, která musívyslovit.

Vepředu parkoval Chaseův vůz. Lucky otevřel dvířka mustangu. Připadalo mu, že snad váží tunu. Cestou do kancelářepotkal Chase, který právě vycházel.

„Hej, kdes celý den lítal? Máti říkala, že jsi ráno vypadla od té doby se po tobě slehla zem.“ Očividné spěchal a nedopřál Luckymu čas na odpověď.

„Volal George Young a chtěl vědět, kdy hodláme splatitpůjčku. Ten syčák na nás věčně tlačí, požár nepožár. Někdood soudu mi říkal, že Prcek Alvin a Jack Ed se dnes přiznalik tomu žhářství a někdy příští týden je budou soudit. Takyjsem jednal dvě a půl hodiny se zástupcem pojišťovny. Díkybohu, že jsme měli to připojištění. Řeknu ti to všechno pak.Teď už mám zpoždění. Mám se setkat s Tanyou - “

„Chasei, počkej.” Položil bratrovi ruku na rameno a zastavil ho na půl cesty ze schodů. Rty se mu začaly třásl a proslzy viděl Chase jen nezřetelně. Hlas se mu zlomil. Odkašlalsi, ale moc mu to nepomohlo. „Chasei - “

Bože, jak mu má říct, že žena, kterou miluje, a dítě, kterénosila, jsou mrtví?

Příštího rána převezli Marcii Johnsovou z jednotky intenzivní péče na běžný pokoj v nemocnici svátého Lukáše.Utrpěla otřes mozku, měla zlomenou paži a klíční kost a bylav šoku, ale žádné z jejích zranění nebylo kritické.

Říkali, že měla štěstí, protože řidič druhého vozu, studentna texaské technice, který přijel domů na prázdniny, a Marciina spolujezdkyně Tanya Tylerová se stali obětí nehody.Ten student nezastavil na značku stop a narazil do Marciinavozu z boku. Mnozí to považovali za požehnání, že on a Tanyazemřeli bezprostředně po nárazu.

Lucky měl chuť každého, kdo tohle tvrdil, praštit a byl rád,že to ještě nikdo neřekl Chaseovi.

Jeho bratr byl jako někdo jiný. Choval se jako blázen.Menší výpadky byly omluvitelné, ale když oznámil, že jde donemocnice promluvit si s Marcii, ostatní v rodině to ohromilo a prosili ho, ať to znovu uváží. Jakékoliv přesvědčováního v jeho úmyslu nezviklalo, a tak Laurie vyzvala Luckyho,ať s ním jde a dá na něho pozor.

Společně kráčeli nemocniční chodbou k pokoji Marcie Johnsové. „Proč ji chceš tak mermomocí vidět?“ naléhal Luckytiše v naději, že dokonce i teď by si to Chase mohl rozmyslet.„Jestli nás u ní někdo nachytá, vysypou nás odtud. Je pořádještě ve vážném stavu a návštěvy u ní nemají co dělat.”

Chase kráčel rozhodnými kroky proroka, který má poslání. Otevřel dveře a vstoupil do zešeřelého pokoje. Lucky seohlédl přes rameno a vstoupil za ním. Matně si pamatovalMarcii Johnsovou ze střední školy a znal ji pouze od vidění.Byla to přitažlivá žena, ale to by nyní při pohledu na ni nikdoneřekl.

Přestože měla bezpečnostní pás, vymrštilo ji to na přednísklo s takovou silou, že si odřela a zhmoždila obličej. Na obouočích měla modřiny. Nos a rty jí groteskně natekly. Ramenoměla v sádrovém obvazu tak, aby jí to drželo zlomenou pažive výši.

Luckymu jí přišlo líto. „Chasei, proboha, pojďme odtud.Nemůžeme ji obtěžovat.“

Mluvil tak tiše, že bylo slovům sotva rozumět, ale ona jepřesto zaslechla a otevřela oči. Když uviděla Chase, zasténala a udělala pohyb, jako by se k němu chtěla natáhnout.

„Chasei, je mi to moc líto,“ zasípěla. „Hrozně líto.” Zřejméjí sdělili, že její spolujezdkynč nepřežila. Dříve či později byse to samozřejmě stejně dověděla, ale Luckymu připadlo, žeby bylo vhodnější, kdyby se to dozvěděla až pak. Další duševní trápení nemůže prospívat jejímu uzdravování.

„My… vůbec jsme ho neviděly.“ Hlas měla slabý a mdlý.„Bylo to jako… raketa…“

Chase se sesul na židli u její postele. Obličej měl zmučenýzármutkem. Přes noc jako by mu přibylo vrásek. Pod očimaměl skoro takové kruhy jako Marcie. Tmavé vlasy měl rozcuchané, byl neoholený.

„Chci slyšet… o Tanye.“ řekl a hlas se mu při jejím jménězadrhl. „Jakou měla náladu? Co říkala? Jaká byla její posledníslova?“

Lucky zasténal. „Chasei, tohle nedělej.“

Chase podrážděně setřásl ruku, kterou mu Lucky položilna rameno.

„Řekni mi, Marcie, co dělala, co říkala, když… když ji tenhajzl zabil?“

Lucky sklonil hlavu do dlaně a palcem a prostředníčkemsi mnul spánky. Všechno se v něm bouřilo. Ani si nedovedlpředstavit to peklo, kterým Chase procházel.

Nebo možná že dovedl. Co kdyby Devon včera zabili? Cokdyby, poté co od ní celý rozvzteklený odešel, šla ven a nějaký řidič, který nezastavil na stopce, by ji zbytečně zabil?Neproklínal by se, že jí měl ještě jednou říct, že ji miluje, aťse děje, co se děje?

„Tanya se smála,“ zašeptala Marcie. Následkem utišujících léků mluvila pomalu a nezřetelně. Chase visel na každém srozumitelném slově, které byla s to vyslovit. „Mluvilyjsme o tom domě. Ona… byla kvůli tomu tak… tak rozčilená.”

„Ten dům koupím.“ Chase vzhlédl k Luckymu, pohleddivoký a roztěkaný. „Kup pro mě ten dům. Chtěla ten dům,tak ho dostane.”

„Chasei - “

„Kup ten zatracený dům!“ zařičel. „Můžeš laskavě aspoňtohle pro mě udělat, aniž by ses se mnou dohadoval?”

„Okay.“ Teď nebyla vhodná chvíle mu oponovat, ačkolivjeho žádost postrádala jakýkoliv smysl. Ale dalose čekat, žemuž, který právé ztratil rodinu, bude jednat rozumně? Těžko.

„Těsně předtím, než jsme vjely… do křižovatky, se měptala, jakou barvu bych myslela…” Marcie se odmlčela, obličej se jí stihl rozrušením. „Jakou barvou by měla dát vymalovat dětský pokoj.“

Chaseovi klesla hlava do dlaní. „Ach Bože.” Mezi prsty semu vyřinuly slzy a stékaly mu po hřbetech rukou.

„Chasei.” zašeptala, „dáváš vinu mně?“

S dlaněmi na očích zavrtěl hlavou. „Ne, Marcie, ne. Dávámvinu Bohu. Zabil ji. Zabil moje dítě. Proč? Proč? Tolik jsemji miloval. Miloval jsem…” Hlas se mu zlomil do vzlykotu.

Lucky k němu přistoupil a znovu mu konejšivě položil ruku na zachvívající se rameno. Pro slzy sám neviděl. Dlouhouchvíli neřekli slovo. O pár minut později si uvědomil, žeMarcie milosrdně znovu upadla do bezvědomí.

„Chasei, radši bychom měli už jít.“

Nejdřív se zdálo, že Chase neslyšel, ale postupně si sňalruce z uslzeného, zpustošeného obličeje a vstal. „Objednejpro Marcii nějaké květiny,“ řekl Luckymu, když vycházeliz pokoje.

Jistě. Co chceš, abych uvedl na parte? Chceš, abys tambyl jenom ty, nebo celá -“ Zůstal namístě stát, protože uvidělna konci nemocniční chodby Devon.

Chase sledoval bratrův ohromený pohled. Devon jim přicházela v ústrety. Pohled jí sklouzl z Luckyho na Chase.„Dnes časně ráno mi volala Sage,” řekla mu k Luckyho překvapení.

„Přijela jsem, jak nejdřív jsem mohla. Nemůžu tomu uvěřit, Chasei. Napřáhla ruku, uchopila Chaseovu dlaň a pevněji stiskla.

„Tanya tě měla ráda. Obdivovala tě.“

Devonin úsměv byl líbezný a plný slz. Já ji měla taky ráda.Moc jsem ji měla ráda.“

„Já taky.” Chase se neomlouval za svůj chraplavý hlas aniza slzy, které mu nepřestávaly téct. Vlastně jako by si jeneuvědomoval. Jdu teď do bytu,“ řekl.

„Matka tě čeká doma.“

„Potřebuji být chvíli sám, mezi Tanyinými věcmi. Řeknimámě, že přijdu později.“

Lucky si nebyl pravě jist, jestli by měl Chase zůstávat sám,ale spočítal si, že byse s ním musel prát, aby ho přiměl změnit rozhodnutí. Sledoval ho, jak kráčí k výtahu. Bratr se pohyboval jako automat. Stiskl knoflík, dveřese okamžitě otevřely, nastoupil do kabiny, dveře se zavřely.

„Vypadá otřesený do hloubi duše, Lucky. Bude v pořádku?”

Lucky pohlédl na Devon, která mu stála tiše po boku. „Topochybuju. Ale nemůžu s tím vůbec nic dělat.“

„Víc, než děláš, dělat nemůžeš. Jsem si jistá, že mu pomáháuž jen vědomí, že má v tobě oporu.“

„Možná. Doufám. Potřebuje najít povzbuzení, kde jen to jde.“

Nemohl se nasytit pohledu na ni a zíral na ni bez zábran.V kontrastu s čemým oblečením a bledým obličejem se jejívlasy zdály tmavší, temné kaštanové. V chladném zářivkovém světle nabyly její zelené oči zvláštního odstínu. Lesklyse slzami.

„Jsi hodná, žes přijela, Devon,“ řekl zdušené.

„Musela jsem.“

„Jak jsi věděla, kde nás hledat?“

„Jela jsem nejdřív k vám. Sage mi řekla, že jsem tě právěminula a že jste s Chasem na cestě sem.“

Pokývl k výtahům. „Protože si Chase vzal vůz, mohla bysmě hodit domů?“

„Samozřejmě.“

Nastoupili do prvního volného výtahu a mlčky sjížděli dolů. Nedokázal od ní odtrhnout oči. Připadalo mu, jako byuběhlo milion let, co ji držel v náručí a vášnivě se s ní miloval, přestože to bylo teprve včera.

Včera, čtyřiadvacet hodin. A v tomto časovém úsekuse nezvratně změnily životy, sny vyhasly, lásky vzaly zasvé.Život je křehký.

Na cesté vroubené květinami, která se vinula přes dvůra spojovala nemocniční areál s parkovištěm, se náhle zastavil.

„Devon.“ Uchopil ji za ramena a obrátil ji k sobě. „Budubojovat, s čímkoli a s kýmkoli budu muset, abych mohl býtpo zbytek života s tebou, i když to bude znamenat nejdřív seutkat s tebou. Život je příliš krátký a příliš cenný, než abychom promarnili jeden jediný den trápením a neštěstím. Poslouchej mě. Miluju tě.”

Ruce se mu napjaly, sevřel ji pevněji. K jeho zděšení sejeho vzedmuté city projevily znovu slzami. Zármutek nadztrátou Tanyi, bolest nad bratrovým utrpením, smutek nadtím, že Tylerův dědic nikdy nepozná život, láska k Devon hozahltily. Tak se mu svíralo srdce, že sotva dýchal.

Vzdychla, když viděla, jak se trápí, pak mu ovinula rucekolem pasu a opřela mu hlavu o hruď. „Potřebuju tě,” zašeptala. „Miluju tě.“

Divoce se objali. Políbili se a slzy se jim řinuly po tvářích.

Epilog

Lucky vstoupil do domu hlavním vchodem.

„Haló? Je někdodoma?”

Nikdo neodpovídal. Matka byla někde pryč. Sagejezdila domů jen na prázdniny a příležitostně na víkendy,protože teď byla na univerzitě v Austinu. Ale Devonino červené autíčko stálo na přijezdovce, takže by měla být doma.

Pak uslyšel známé cvakání klávesnice počítače. S úsměvem šel po zvuku kolem schodiště do zadní části domu.Lauriin šicí pokoj předělali na Devoninu pracovnu. Ta proměna se udála, když byli s Luckým na svatební cestě, Laurieje tím překvapila, když se vrátili.

„Já už moc šít nemůžu kvůli artritidě.” řekla Laurie, kdyžDevon protestovala proti takové velkomyslnosti. „Byla tonevyužitá místnost.“

Během posledních měsíců si Devon zařídila pracovnu podle svého, zaplnila ji časopisy a knihami, beletrií a ostatníliteraturou, kterou potřebovala k práci nebo četbě čistě proradost. Sage jí přispěla nástěnným kalendářem, kde byl nakaždý měsíc polonahý elegán. Když Lucky pohrozil, že tu„perverzní ohavnost” sundá. Devon spustila halasnou tiráduo dvojím hledisku a Sage mu pohrozila, že mu uřízne ruku,jestli to zkusí.

Tragédie Tanyiny smrti a Sagein blížící se odjezd do Austinu Luckymu zabránily, aby i jen nadhodil, že by si s Devonzaložili domov jinde. Po tiché svatbě jen v kruhu rodiny se nastěhovali do domu k Laurii. Lucky byl rád, že se to takudělalo, a Devon podle všeho také.

Ty tři ženy, které patřily do jeho života, spolu velice dobřevycházely. Devonse líbilo mít mladší sestru a Laurie ji zahrnovala vřelostí a náklonností, kterých se od své nevšímavématky nikdy nedočkala.

Lucky zaklepal na dveře pracovny, ale nikdo neodpovídal.I tak otevřel. Jak předpokládal, byla zabraná do zelenýchpísmen, která se objevila na rozzářeném monitoru.

Měla nasazená sluchátka a ohlušovala si bubínky hudbou.Vkus měla rozsáhlý - od Mozarta po Madonnu. Připadalo muvýstřední používat hudbu k vytěsňování ostatních zvuků, alebyla to zkrátka jedna z typických vlastností jeho ženy, kterého mátly. Rozpory v její osobnosti ho přitahovaly od začátku.

Zamával rukou, aby ji jeho náhlá přítomnost nepolekala.Když ho koutkem oka zahlédla, otočila hlavu, usmálase a sundala si sluchátka.

„Ahoj. Jak dlouho tady postáváš?”

Přikročil k ní a políbil jí na čelo. „Skoro tak dlouho, že bystačila růže zvadnout.” Vyčaroval jedinou žlutou růži, kteroudržel za zády. Oči se jí rozzářily radostí, když ji od něho vzalaa přejela si jejími hebkými, chladnými okvětními lístky přesrty.

„Vzpomněl sis.”

„Právě před šesti měsíci ses stala paní Tylerovou.“

„Pouhých dvanáct hodin poté, co jsem přestala být paníShelbyovou.“

„Psst! Máti se mračí, když se v tomhle domě mluvísprostě.“

Lucky nechoval k Devoninu prvnímu manželovi žádné milosrdné city. Dostál svému slovu a v den, kdy se dověděl, žeje Shelby venku na podmínku, odjel do Dallasu a vyslídil hona dallaském letišti, kde se Shelby chystal pěkně nenápadněnastoupit na mezistátní linku. Lucky ho zatáhl do rvačky.

Dokonce to navlékl tak, že strhl Grega k první ráně. Nedalmu do těla zdaleka tak, jak by mohl nebo chtěl, ale ten mumraj zburcoval letištní bezpečnostní hlídku. Když zjistili, žeShelby je čerstvé propuštěný na podmínku a chystá se zmizet ze země, uvědomili policii a zhatili tak Gregovi plány chtěl totiž do Švýcarska, kde měl uložené nelegálně nabytépeníze.

V nastalém zmatku se Luckymu podařilo uniknout, anižzjišťovali jeho totožnost. Nikdy nikomu neřekl, že byl původcem toho, že Grega podruhé zavřeli, ani Devon ne, i když bybyl rád, aby věděla, že ji pomstil. Musel se spokojit s osobnísatisfakcí, že dal Shelbymu co proto.

Nyní zvedl Devon z její židle, sedl si na ni sám a přitáhl siji na klín. Zeptala se: „Myslíš, že jsem nestydatá holka, kdyžjsem jeden den dosáhla zrušení manželství a druhý si vzalajiného?“

„To je moc hambaté,“ zamručel se rty na jejím krku.

„Nech toho. Oficiálně jsem ještě v práci.”

„O čem je ten článek?“ Podporoval ji, aby v psaní pronoviny pokračovala, takže dohodla se svým šéfem, že nebudedo redakce docházet a bude posílat příspěvky každý týdenpoštou. Lucky zamžoural na obrazovku, ale zelené symbolymu vždycky připadaly jako řečtina.

„Utrpení nad ztrátou blízké osoby.“

Po té tiché odpovědi na ní znovu ulpěl pohledem. „No,můžeš svá tvrzení založit na zkušenosti z první ruky, viď.”

„Dneska jsi ho viděl?“

Přikývl. Chase a jeho neustálé deprese od Tanyiny smrtijim všem dělaly starosti. „Ráno zaskočil do kanceláře.“

„A jak?“

„Byl zas opilý.“

„Osm měsíců, a ještěse nezačal ani sbírat,“ podotkla Devon smutně. Soustředěně při tom hleděla na okvětní lístkyrůže. „Myslíš, že to vůbec kdy překoná?“

„Ne,“ přiznal Lucky otevřené. „Myslím, že přinejlepšímmůžeme doufat v to, že se naučí se svým zármutkem žíta povede opět činorodý život.“ Z jejího smutného výrazu bylo patrné, jak jí na švagrovi záleží. To na ní Lucky rovněžmiloval. Vše, co se týkalo jeho rodiny, brala za své. Jejichsmutky i radosti patřily i jí. Brala si je k srdci. Rodinný životse všemi přednostmi i nedostatky byl pro ni něčím novým,v tomhle prostředí však rozkvetla.

Častokrát s Laurií plakala nad ztrátou jejího prvního vnoučete a Sage se jí svěřovalase svými tajemstvími, která předostatními členy rodiny tajila.

Devon s ním oslavila den, kdy načas odrazil nátlak banky,protože dal horko těžko dohromady peníze na splátku půjčky,a morálně ho podporovala. Přestože se nahradilo to, oč přišlipři požáru, firma se pořád ještě držela jen taktak. Tylerovátěžební a strojní společnost neměla od té poslední zakázkyv Louisianě nic dalšího.

Chase, ochromený zármutkem, nebyl k ničemu. Na Luckym zůstala odpovědnost, aby se pokusil zachránit potápějícíse lod. Devonina víra, že byse mu to mohlo podařit, ho podržela, když už ochaboval.

„Je to strašné, takhle se trápit, takhle marnit život,” zamumlala. „Strašné.“

„Nikdy nebyl v tom domě, který mě přinutil koupit. Stojítam prázdný.“

Jak bychom mu mohli pomoct?”

„To bych sám rád věděl. Když mu něco vyčteš, je ještě útočnější, a když ho polituješ, rozzuří se. A zabije se,když bude jezdit na těch zatracených býcích. Je na rodeo užstarý.“

„Možná právě o to mu jde,” řekla Devon sklíčeně. „Nechce žít. Jízda na býcích je jen způsob, jak náhodně spáchatsebevraždu.”

„Ach Bože.“ Lucky jí obtočil paže kolem pasu a hladil jítváří ňadra. „Dovedu pochopit, jak ho to musí ničit. Kdybychněkdy ztratil tebe-“

„Ale neztratíš.“

„Ztratil jsem tě po naší první společné noci. Málem jsemse pominul, než jsem tě znovu našel. A to byl jenom týden.“Opřela se o něho a pátravě na něho pohlédla.

„Málem ses zbláznil? To jsi mi nikdy neřekl.“

Navzdory bratrovu trápení a neutěšenému stavu, v němžse nacházela jejich firma, byl Lucky stále ještě novomanžela často se choval jako ženich, k čemuž patřilo i utahovat siz nevěsty.

„Neřekl jsem ti toho ještě spoustu.”

„Skutečně?“

„Tak jest.“

„Příkladně co?”

„Třeba jak ohromně sexy vypadáš v brýlích.“

Za skly brýlí zašilhala. „Hoši si nezačínají s děvčaty, conosí brýle.“

„Já si začínám se všemi děvčaty.“

„To jsem slyšela.“

Přitáhl si ji blíž a líbal ji se vzrůstající vroucností. Její poddajné rty se pod jeho jazykem pootevřely. S knoflíčky na jejíblůze si jeho prsty hbité poradily. Když jemně uchopil jejíňadra do dlaní, sáhla mu mezi stehna a polaskala ho. Rozepnula mu džíny a použila lístky růže, aby ho dostala ještě vícdo varu.

„Díky za kytičku,“ zapředla a půvabné otáčela stonkem.„Vyučil jsem tě příliš dobře,“ sykl a zalapal po dechu. „Cožznačí?”

„Že asi tentokrát nepůjdeme nahoru do ložnice.“

Vstala mu z klína, svezla se na předložku a stáhla ho nasebe. O pár chvil později prudce oddechovali mezi beznadějně zmuchlanými šaty a rozdrcenými lístky růže, nazí a jakoby orosení.

Zvedl se na loket a usmál se na ni. „Tohle je mnohem lepšínež psaní, co?“

Vzala ho za ruku, políbila ho do dlaně a položila si ji vlevona hruď. „Cítíš to? Miluju tě každým úderem svého srdcea nevím, co bych si bez tebe v životě počala.“

Zadíval se jí do očí a uviděl v jejich zelené hlubině stejnoulásku, jakou pociťoval sám. Devon byla inteligentní, citlivá,milující, velkolepá, sexy a při milování žhavější než oheň.A svobodně a štědře se mu dávala.

„Žádný div,“ řekl a spokojeně si vzdychl, „že mi říkajíLucky.“