Sandra Brown

Texas! 02. Divoch Chase

Prolog

„Chasi, proboha, pojďme odtud. Nemůžeme ji obtěžovat.”

Tlumená slova k ní pronikla přes bolest a utišující léky. Nějak probudila její vědomí. Marcie Johnsová pracně otevřela nateklé oči. V nemocničním pokoji panovalo šero, avšak i to málo denního světla, co pronikalo spuštěnými žaluziemi, jí připadalo bolestivě jasné. Chvíli jí trvalo, než si její oči přivykly.

U postele stál Chase Tyler. Vedle něho jeho mladší bratr Lucky, kterého poznala, ačkoliv se nikdy nesetkali. Chase na ni upřeně zíral. Lucky se zdál plný pochopení.

Přestože nedokázala určit, nakolik den pokročil, měla za to, že bude dopoledne po té osudné autonehodě. Nedávno ji zdatný nemocniční personál převezl z jednotky intenzivní péče do tohoto standardního pokoje v Metodistické nemocnici sv. Lukáše.

Prohlédl ji tým lékařů, z nichž každý byl specialista na jiný obor, a sdělili jí, že její zranění jsou vážná, na životě ji však neohrožují. Utrpěla otřes mozku, zlomeninu paže a klíční kosti a šok.

Byla vděčná, že je naživu, a ulevilo se jí, že má naději na plné uzdravení. Nikdo se však nezmínil o Tanye. Od okamžiku, kdy na jednotce intenzivní péče nabyla vědomí, se na Ta-nyu horečnatě vyptávala. Nakonec jí řekli - Tanya Tylerová zemřela při srážce. Student Texaské techniky, který přijel domů na prázdniny, nerespektoval značku STOP a narazil z boku do jejich vozu.

Marcie měla zapnutý bezpečnostní pás. Přesto ji to vrhlo ke straně a vzápětí nahoru a kupředu. Hlavou narazila do čelního skla. Obličej měla odřený, obě oči jedna podlitina, nos a rty zhmožděné a nateklé. Rameno měla ve škrobovém obvazu, tak aby udržoval zlomenou ruku zvednutou. Náraz, při němž utrpěla svá zranění, okamžitě zabil Chaseovu manželku.

Ani ne za čtyřiadvacet hodin prošel Chase takovou drastickou proměnou, co se vzhledu týkalo, jako Marcie následkem zranění. Pohledné rysy měl zpustošené zármutkem. Byl rozcuchaný, neoholený, oči měl zakalené. Kdyby ho po většinu života neznala, kdyby jí jeho obličej nebyl tak drahý, snad by ho ani nepoznala.

Tylerovi si ji najali jako svého realitního agenta, ale jednala výlučně s Tanyou. Během pár týdnů si prohlédly několik nemovitostí, ale Marciino nadšení pro jeden určitý dům bylo nakažlivé. Tanya se do něho přímo zamilovala a bylá celá nedočkavá, jestli na něj bude mít Chase stejný názor.

Chase Tyler a Marcie Johnsová spolu chodili třináct let do školy, ale neviděli se léta až do včerejška, kdy ho spolu s Tanyou nečekaně navštívily v kanceláři Tylerovy těžební a strojní společnosti.

„Vyzuna!” Vstal a obešel stůl, na pozdrav si s ní potřásl rukou, pak ji krátce, pevně objal.

„Ahoj, Chasi,” rozesmála se nad tou dávnou přezdívkou. „Ráda tě vidím.”

„Proč jsi nepřišla na žádné třídní setkání?” Jeho úsměv způsobil, že uvěřila tomu, co dodal: „Vypadáš fantasticky.”

„Nemůžu uvěřit, že jí říkáš tou strašnou přezdívkou,” vykřikla Tanya.

„Neurazila ses, viď že ne?” zeptal se Chase.

„Samozřejmě že ne. Když jsem to snesla jako vyjevená, citlivá puberťačka, snesu to jako dospělá. Co se týká třídních setkání, žila jsem několik let v Houstonu a nikdy se mi nehodilo na některé přijít.”

Uznale si ji prohlížel. „Opravdu vypadáš náramně, Marcie. Léta k tobě byla víc než laskavá. Byla velkorysá. Slyšel jsem, že ti podnik taky dobře jde.”

„Díky, ano. Těší mě, že mám vlastní firmu. Úsporná opatření se na ní poslední rok dva podepsala, ale držím se dobře.”

„Kéž bych mohl říct totéž,” podotkl dobrosrdečně.

„Ach, vyrozuměla jsem, že máte zvláštní důvod k oslavě.”

„Pověděla jsem jí, že čekáme dítě,” řekla mu Tanya, „a ona mě přesvědčila, že i když nemáme moc peněz, dům si dovolit můžeme. A teď je ta nejlepší chvíle na koupi. Je příznivý trh,” opakovala Marciina slova.

6

„Mám sáhnout po šekové knížce?” dobíral si ji. Ještě ne. Chceme s Marcií, aby sis prohlédl dům, který mi včera ukázala. Myslím, že je perfektní. Půjdeš?” „Cože? Ted?” „Prosím.”

„Lituju, holčičko, ale nemůžu,” řekl Chase.

Tanyin rozzářený obličej posmutněl.

„Kdyby to bylo jindy, šel bych, ale čekám zástupce z pojišťovny. Měl přijít hned po obědě, ale volal, že přijde později. Musím tady být, až dorazí.”

Marcie se rozpomněla, že tehdy řekla: „V ranních novinách jsem četla, že tvého bratra zprostili těch směšných obvinění ze žhářství.”

Jsou ještě nějaké potíže, Chasi?” zeptala se Tanya.

„Ne,” řekl a konejšivě jí sevřel ruku do dlaní. Jenom je třeba projít inventární seznam veškerého vybavení, o které jsme přišli, a projednat náš nárok.”

Zklamaně si povzdechla. „Dobře, tak třeba zítra.”

„Nebo dokonce i později dnes,” navrhl. „Proč by ses nepodívala na ten dům znova, a jestli jím budeš pořád nadšená, zavolej mi. Možná bych tam za tebou mohl přijet, až ten pojišťovák odejde. Tedy jestli jsi k dispozici, Marcie.”

„Rezervovala jsem si na vás dva celé odpoledne.”

Tanya se už zase usmívala, vrhla se Chaseovi kolem krku a vtiskla mu na rty polibek. „Miluju tě, Chasi. A ty si zamiluješ ten dům.”

Objal ji v pase a pevně ji k sobě přitiskl. „Asi jo. Asi ho budu mít rád, ale ne tolik jako tebe. Zavolej mi později.”

Doprovodil je ke dveřím a zamával jim na rozloučenou.

To bylo naposled, co se Chase a Tanya viděli, co se políbili, jeden druhého dotkli. Marcie a Tanya odjely bez něho a další hodinu strávily prohlídkou prázdného domu.

„Tady se to Chaseovi bude líbit,” řekla Tanya, když prošly další prostornou místností. Byla tak dychtivá a rozčilená jako dítě, které má tajemství. Jak roztomile se usmívala. Jakou překypující radostí ze života jí zářily oči.

Teď byla mrtvá.

Při pohledu na zármutkem zničeného Chase se Marcii sevřelo v rozbolavělé hrudi srdce. „Chasi, je mi to moc líto,” zasípěla. „Hrozně líto.”

Chtěla natáhnout ruku a dotknout se ho a také se o to pokusila, než si uvědomila, že klíční kost a paži má ovázané tak, že se nemůže pohnout. Bude jí vyčítat, že řídila neopatrně? Bude svalovat vinu za nehodu na ni? Zavinila ji ona?.

„My… vůbec jsme ho neviděly,” hlas měla slabý a mdlý a jejím vlastním uším zněl cize. „Bylo to jako… raketa… a…”

Chase se sesul na židli u její postele. Stěží se podobal tomu muži ze včerejška. Pořád byl vysoký a mužný, byl však schýlený a přes noc jako by mu přibylo vrásek. Charakteristicky pronikavé šedé oči měl podlité krví. Vypadaly nejen zmučené zármutkem, ale vyhasle. Světlo se od nich neodráželo, jako by byl také mrtvý.

„Chci slyšet… o Tanye.” Hlas se mu při jejím jméně zadrhl. Namáhavě si odkašlal. Jakou měla náladu? Co říkala? Jaká byla její poslední slova?”

Lucky zasténal. „Chasi, tohle nedělej.”

Chase podrážděně setřásl Luckyho ruku z ramene. „Řekni mi, Marcie, co dělala, co říkala, když… když ji ten hajzl zabil?”

Lucky sklonil hlavu do dlaně a palcem a prostředníčkem si mnul spánky. Byl stejně rozčilený jako jeho bratr.

Tylerovi drželi při sobě, vždy si byli oporou, bránili a chránili jeden druhého. Marcie chápala, jak musejí s Chasem soucítit. Ale dokázala se rovněž vcítit do toho, že má Chase potřebu dovědět se o posledních okamžicích života své mladé ženy.

„Tanya se smála,” zašeptala Marcie.

Následkem utišujících léků mluvila pomalu a nezřetelně. Pracně si vybavovala správná slova a jazyk jako by měla těžký a příliš velký. Dalo jí námahu slova vyslovit, ale všemožně se snažila, aby jí bylo rozumět, protože věděla, že Chase bude viset na každém srozumitelném slově, které se jí podaří vyslovit.

„Mluvili jsme o tom domě. Byla kvůli tomu… tak rozčilená.” „Ten dům koupím.” Chase vzhlédl k Luckymu, pohled di-

8

voký a roztěkaný. „Kup pro mě ten dům. Chtěla ho, tak ho bude mít.” „Chasi - “

„Kup ten zatracený dům!” vybuchl. „Můžeš laskavě alespoň tohle pro mě udělat a nedohadovat se se mnou?” „Okay.”

Ten nespoutaný hlasitý výbuch rozechvěl Marciino rozbolavělé tělo a nervy. Pod touto další ránou, která zasáhla její smysly, se přikrčila. Přesto mu okamžitě odpustila. Svým způsobem byl na tom stejně jako ona následkem nehody.

Každému, kdo viděl Chase s Tanyou spolu, bylo hned zřejmé, že k sobě pociťují lásku zcela výjimečnou. Tanya ho zbožňovala a on miloval svoji ženu, která nosila jejich první dítě, vroucně a ochranitelsky. Nehoda ho připravila o dvě milované bytosti.

„Těsně předtím, než jsme vjely… do křižovatky, se mě zeptala, jakou barvu bych myslela…” Paží jí projela bolest, až se jí stáhl obličej. Strašně se jí chtělo zavřít oči, poddat se utišujícím lékům, které jí kapaly do žíly, a vymazat vědomí a muka s ním spojená.

Víc však chtěla zmírnit Chaseovu bolest. Pokud hovor o Tanye mu může v jeho trápení ulevit, pak je to to nejmenší, co může udělat. Bude mluvit, jak jen dlouho bude s to vydržet a odolávat bezvědomí.

„Ptala se mě… jakou barvou by měla dát vymalovat… dětský pokoj.”

Chase skryl obličej do dlaní. ,Ach bože.” Mezi prsty se mu vyřinuly slzy a stékaly mu po hřbetech rukou. Tento zjevný důkaz jeho zármutku působil Marcii víc bolesti než ta krutá nehoda.

„Chasi,” zašeptala chraplavě, „dáváš vinu mně?”

S dlaněmi na očích zavrtěl hlavou. „Ne, Marcie, ne. Dávám vinu Bohu. On ji zabil. Zabil moje dítě. Proč? Proč? Tolik jsem ji miloval. Miloval jsem…,” rozvzlykal se.

Lucky k němu přistoupil a znovu mu konejšivě položil ruku kolem chvějících se ramen. Marcie také v jeho očích uviděla slzy. Jako by se snažil potlačit vlastní bolest.

Nedávno se o Luckým mluvilo v souvislosti s obviněním, že založil oheň v garáži Tylerovy strojní a těžební společnosti. Od obvinění bylo upuštěno a skuteční viníci seděli ve vězení, ale celé to trápení na něm zjevně zanechalo stopy.

Hledala, co by tak mohla ještě říct, ale slova útěchy jí unikala a rozplývala se. Její zatemněná mysl je nedokázala uchopit. Ve skutečnosti na tom nezáleželo. Ať by řekla cokoli, vyznělo by to banálně.

Bože, jak bych mu mohla pomoct?

Byla mimořádně zdatná a úspěšná a bezmocnost byla pro ni nesnesitelná. Neschopnost mu pomoci ji naplňovala zoufalstvím. Upírala pohled na vršek jeho skloněné hlavy, toužila po tom dotknout se ho, podržet ho v náruči a vstřebat jeho muka do sebe.

Krátce předtím, než upadla do požehnaného bezvědomí, si slíbila, že jednoho dne, nějak, nějakým způsobem, vlije do Chase Tylera nový život.

1

„Dámy a pánové, na dnešní večer máme pro vás pěknou řadu prvotřídních býků, ale čeká tady na ně taky řada prvotřídních kovbojů, který si s nima poraděj.” Nosový hlas moderátora se rozléhal prostornou arénou Kolosea Willa Rogerse v texaském Fort Worthu.

„Osm vteřin. Osm vteřin se musí kovboj udržet na hřbetě býka. Nezdá se to moc, ale je to těch nejdelších osm vteřin, které si dovedete představit. Nenajdete tady jediného kovboje, který by se mnou nesouhlasil. Tak je to, vážení. Neužijete při rodeu nic náročnějšího, nebezpečnějšího, víc vzrušujícího. Proto si to necháváme až na konec.”

Marcie pohlédla na své dva hosty a s potěšením shledala, že se baví. Vzít je na rodeo byl dobrý nápad. Existoval lepší způsob, jak je seznámit s čistým, nefalšovaným texasan-stvím? Bylo to jako křest ohněm.

Moderátor repetil: „První jezdec našeho večera Lany Sha-fer pochází z Park City v Utahu, a když zrovna nejezdí na býcích, oddává se lyžování. Nebezpečí, to je ten pravý živel pro tohohle mládence, který právě vyjíždí brankou číslo tři na Cyklonu Charliem! Ukaž mu to, Lany!”

Dvojice z Massachusetts bez dechu sledovala, jak se brankou vyřítil nádherný býk s kovbojem vratce usazeným na jeho vzpínajícím se zadku. V několika vteřinách se kovboj, lyžař z Utahu, octi na všech čtyřech v prachu a koukal se vyhnout kopajícím kopytům. Jen co se zvedl na nohy, uháněl k ohradě, přehoupl se přes ni a nechal na dvou rodeo-vých klaunech, aby odváděli býkovu pozornost jinam, dokud nevyběhl otevřenými vraty ven z arény.

„Něco takového jsem v životě neviděla,” žasla žena.

„Trénují to ti mladí muži?” chtěl vědět její manžel.

Marcie se začala zajímat o jízdu na býcích teprve nedávno a její vědomosti byly spíš jen symbolické. „Ano, trénují. Je za tím velká průprava, ale také hodně štěstí.”

Jako třeba v čem?”

„Třeba jakého býka si kovboj ten večer vytáhne.”

„Někteří jsou vzpurnější?”

Marcie se usmála. „Všichni jsou chovaní zvlášť pro rodeo, ale každý z nich má své nálady a povahové rysy.”

Jejich pozornost upoutal býk u další branky, který už ztratil trpělivost a vzpínal se tak divoce, že připravil kovbojovi horkou chvilku při nasedání. Žena z Massachusetts si nervózně ovívala obličej. Její manžel fascinovaně seděl.

„Dámy a pánové, náš další kovboj si dnes večer podle všeho užije své,” hulákal moderátor. „Má někdo chuť vyměnit si s ním místo?” Odmlčel se a krátce se uchechtl. Jen se všichni nehlaste najednou.

Ale tenhle kovboj nemá z žádného býka nahnáno. Ve skutečnosti čím je jízda divočejší, tím víc mu to zřejmě hoví. Léta jezdil rodeo, ale pak toho nechal. Před rokem a půl se do toho zase obul, a ani trochu mu nedělá hlavu, že je o deset let starší než většina mládenců, co býky jezdí.

Pochází z východního Texasu. Je tady někdo z Milton Pointu? Jestli ano, držte palce tomuto mladému muži z vašeho rodného města, Chasi Tylerovi, který právě vyjíždí na El Doradu brankou číslo sedm!”

„Ach, proboha!” Marcie vyskočila, a ani si neuvědomila, co dělá.

Moderátor vyřvával, div jim nepopraskaly bubínky, když se branka rozletěla a vyřítil se skvrnitý, šedý býk, vyhazoval zadními kopyty, točil se dokola a pohazoval hlavou ze strany na stranu.

Marcie sledovala, jak Chaseovi sletěl z hlavy kovbojský klobouk a přistál v prachu pod ničivými býčími kopyty. Chase držel volnou levou paži vztyčenou, jak vyžadovala pravidla tohoto sportu. Jak se býk hrbil, nezvládnutelně se mu komíhala. Býk ho vysoko vymrštil, načež Chase tvrdě přistál na býčím zadku. S koleny pokrčenými do pravého úhlu a posunutými dozadu se jezdec kymácel sem a tam, chvíli nahoře, chvíli dole, na býčí kostrči.

Dav burácel nadšením a povzbuzoval Chase, aby vydržel. Podařilo se mu udržet se na býkovi tak pět vteřin, i když Marcii to připadalo jako pět let. Než se ozvala píšťala, zvíře sklonilo hlavu, že se až málem dotklo země, načež ji znovu prudce vymrštilo. V tom pohybu bylo tolik nespoutané síly, že Chase sletěl.

Odkulil se ke straně a tím se vyhnul dusajícím kopytům. Do arény vběhl klaun v pytlovitých kaťatech na šlích a přetáhl býka přes nozdry gumovou baseballovou pálkou. Býk zafrkal, zadupal a klaun hopkal pryč. Přitom se otočil a udělal na zvíře dlouhý nos.

Všechno to vypadalo jako náramná legrace a diváci se smáli. Jakmile však tahle taktika selhala, hned se ukázalo, nakolik je úloha klauna závažná.

Býk se otočil dokola, chřípí rozšířená, a od huby mu odletovaly zpěněné cákance slin. Chase, obrácen k němu zády, zvedl z prachu klobouk a oprášil si ho o kožené jezdecké nohavice. Někdo vykřikl, aby ho varoval, ale bylo už pozdě. Býk ho napadl, hlavu skloněnou, a v tom útoku se skrývala síla více než tunového kolosu v pohybu.

Chase uhnul dost rychle, aby ho nenabraly hrozivě vyhlížející rohy, ale býk mu ze strany vrazil hlavou do ramene a srazil ho. Všichni diváci zalapali po dechu, když přední kopyta přistála Chaseovi rovnou na hrudi.

Marcie zaječela a přitiskla si ruce na ústa. V hrůze upírala pohled na Chase, jak leží zjevně v bezvědomí roztažený v červenohnědém prachu.

Znovu vběhli klauni spolu s dvěma jezdci na koních. Uháněli k býkovi. Jezdci stáli ve třmenech, natahovali se přes hrušku sedla a házeli lasem. Jednomu se podařilo přehodit smyčku býkovi přes rohy a zatáhnout ji. Jeho vycvičený kůň proběhl bránou a táhl vzpouzejícího se býka za sebou. Jeden odvážný klaun přetáhl přitom zvíře přes zadek koštětem. Druhý klaun klečel v prachu vedle zraněného kovboje.

Marcie přeškobrtala přes několik párů nohou, jak spěchala k nejbližší uličce, rozběhla se uličkou a bezohledně odstrčila každého, kdo jí přišel do cesty. Když seběhla až dolů, popadla za paži prvního muže, na kterého narazila.

„Hele, co to - “

„Kudy se dostanu… do těch prostor, odkud vyjíždějí ti lidé?”

„Hele, dámo, jste opilá? Pusťte mě.”

„Do stájí. Odkud vyjíždějí účinkující. Kam se odvádějí býci, když číslo skončí.”

„Támhletudy,” ukázal, načež si neodpustil. „Nána bláznivá.”

Razila si cestu promenujícím se davem, který kupoval suvenýry a sázel. Z reproduktoru se ozval hlas moderátora: „O stavu Chase Tylera vás, přátelé, budeme informovat, hned jak se něco dovíme.”

Nevšímala si cedule NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN na širokých kovových vratech a vřítila se dovnitř. Jak pospíchala podél řady stání pro dobytek, obklopil ji těžký pach sena a hnoje. Namáhavě dýchala otevřenými ústy a málem se rozkašlala z prachu. Jen ale na druhém konci stájí zahlédla otáčející se světlo sanitky, rozběhla se ještě rychleji. Doběhla do široké uličky a začala si razit lokty cestu zvědavými čumily, až se jimi prodrala a uviděla Chase ležet v bezvědomí na nosítkách. Dva zdravotníci ho ošetřovali. Jeden mu vpichoval jehlu do ohbí lokte. Chase měl obličej nehybný a bílý.

„Ne!” Klesla na kolena vedle nosítek a natáhla se po jeho bezvládné ruce. „Chasi? Chasi!” „Uhněte, dámo!” nařídil jí saniťák. „Ale - “

„Bude v rychtyku, když nám půjdete z cesty.” Někdo ji zezadu popadl za paže a zvedl na nohy. Obrátila se a střetla se s groteskním obličejem jednoho z klaunů, toho, kterého viděla, jak se nad Chasem sklání.

„Kdo jste?” zeptal se.

„Přítelkyně. Jak mu je? Neříkali, co se mu stalo?”

Podezíravě si ji měřil, v tomhle prostředí působila jako pěst na oko. ,Asi bude mít pár zlomenejch žeber, víc nic. A vyrazil si dech.”

„Bude v pořádku?”

Vyplivl tabákovou šťávu na betonovou podlahu pokrytou roztroušeným senem. ,Asi jo. Den dva mu nebude do zpěvu, řek bych.”

Když si vyposlechla klaunovu diagnózu, ulevilo se jí jen nepatrně. Nebyl to názor odborníka. Jak může vědět, že Chase neutrpěl vnitřní zranění?

„Dneska večír neměl jezdit,” řekl klaun, když vsouvali nosítka zezadu do ambulance. Já mu říkal, že v takovým stavu nemá lízt na bejka. Hádám ale, že by to takhle dopadlo stejně. El Dorado je pěkně záludná bestie. Minulej tejden

v - “

„V jakém stavu?” Otrávilo ji, že na ni udiveně civí bíle nalíčenýma očima, a tak opakovala na vysvětlenou. „Říkal jste ,v takovým stavu’. V jakém stavu Chase byl?”

„Pod vobraz.”

„Chcete říct opilý?”

,Ano, madam. Včera jsme měli pěkně divokej mejdan. Chase se nestačil sebrat.”

Marcie nečekala, co uslyší dál. Nastoupila dozadu do ambulance právě v okamžiku, kdy se saniťák chystal přibouchnout dveře.

Překvapeně a autoritativně zasáhl. „Lituju, madam. Nemůžete - “

Já jedu. Buď tady můžeme stát a dohadovat se, nebo můžete odvézt tohoto člověka do nemocnice.”

„Hej, kde to vázne?” křikl druhý saniťák. Už seděl za volantem a motor běžel.

Jeho kolega zhodnotil Marciin odhodlaný výraz a zřejmě se rozhodl, že hádkou by se jenom ztrácel cenný čas.

„Nic,” zavolal. Jedem.” Zabouchl dveře a sanitka se vyřítila ze stání.

Jsem moc ráda, že jste se v pořádku dostali do svého hotelu.”

Marcie si přidržovala sluchátko v telefonním automatu u ucha, masírovala si spánky a přitom se omlouvala zákazníkovi z Massachusetts. Nejspíš přišla o obchod, když ale viděla Chase ležet v bezvědomí v prachu, její hosté byli to poslední, na co pomyslela. Popravdě si na ně vzpomněla až před chvilkou, když rázovala nemocniční chodbou.

„Pan Tyler je můj dávný přítel,” vysvětlovala. „Nevěděla jsem, že na tomhle rodeu vystupuje, dokud neohlásili jeho jméno. Protože tady nemá nikoho z rodiny, považovala jsem za svou povinnost doprovodit ho do nemocnice. Doufám, že budete mít pochopení.”

Bylo jí srdečně jedno, zda budou mít pochopení čili nic. Kdyby měla dnes večer na starosti vyvést do společnosti prezidenta a jeho manželku, zachovala by se naprosto stejně.

Když zavěsila, vrátila se na sesternu a otázala se snad už potisící, jestli je s Chasem něco nového.

Ošetřovatelka se podrážděně zamračila. Jakmile pan doktor - ach, tu ho máme.” Pohlédla Marcii přes rameno a řekla: „Tady paní by s vámi ráda mluvila o panu Taylorovi.”

„Tylerovi,” opravila ji Marcie a obrátila se k mladému lékaři. Jsem Marcie Johnsová.”

„Phil Montoya.” Potřásli si rukama. Jste příbuzná?”

Jenom dobrá přítelkyně. Pan Tyler ve Fort Worthu nikoho nemá. Všichni bydlí v Milton Pointu.”

„Hmm. No konečně přišel k sobě. Utržil řádný kopanec do hlavy, ale naštěstí nedošlo k vážnému zranění.”

„Viděla jsem, jak mu býk dupnul na hruď.”

Jo. Několik žeber má zlomených.”

„To by mohlo být vážné, ne?”

Jedině kdyby roztříštěné žebro protrhlo nějaký vnitřní orgán.”

Marcie tak zbledla, až jí pihy, pečlivě maskované mejka-pem, výrazně vystoupily. Lékař ji začal ujišťovat:

„Nic takového se naštěstí nestalo. Žádné orgány nekrvá-cejí. Důkladně jsem ho prohlédl. Za několik dnů bude v pořádku, ale zvlášť čiperně se cítit nebude. Rozhodně bych doporučoval, aby na nějakou dobu jízdy na býcích zanechal.”

„Řekl jste mu to?”

„Ovšemže. Poslal mě do horoucích pekel.” „Moc se omlouvám.”

Pokrčil rameny a přívětivě řekl: „Na to jsem zvyklý. Jsme okresní nemocnice. Máme tady cvoky, lidské trosky, feťáky, co to přepískli. Na slovní osočování jsme zvyklí.”

„Mohla bych ho vidět?”

Jen na pár minut. Neměl by mluvit.”

„Nebudu s ním mluvit dlouho.”

„Právě dostal silnou injekci proti bolestem, takže asi beztoho brzy usne.”

„Když se tedy mají věci takhle,” řekla Marcie jako by nic, „ráda bych zůstala přes noc u něho v pokoji.”

„Bude o něho dobře postaráno,” prohlásila sestra upjatě za jejími zády.

Marcie zůstala neoblomná. „Dáte mi své svolení, pane doktore?”

Zatahal se za ušní lalůček. Marcie na něho upřela přímý pohled, který napovídal, že ze svého stanoviska neustoupí. Tomuto pevnému pohledu modrých očí byli nuceni čelit kupující, prodávající i agenti sjednávající pronájem. V devíti případech z deseti se mu podvolili. Předtím ten večer se mu podvolil i ošetřovatel ze sanitky.

„Myslím, že by to nemohlo škodit,” řekl lékař nakonec.

„Děkuji.”

„Omezte rozhovor na minimum.” „Slibuji. V kterém pokoji leží?”

Chase dali do polosoukromého pokoje, ale druhá postel byla neobsazená. Marcie vešla po špičkách a stanula u jeho postele. Poprvé po dvou letech se zahleděla Chasi Tylerovi do obličeje. Když se na něho posledně dívala, měli obrácené role. Ona ležela v polobezvědomí na nemocničním lůžku, on stál vedle něho a plakal nad náhlou smrtí své ženy.

V době, kdy se Marcii zranění zhojila a byla natolik v pořádku, aby mohla opustit nemocnici, Tanya Tylerová už byla pohřbená. O několik měsíců později Chase odešel z Milton Pointu neznámo kam. Po městě se říkalo, že jezdí od rodea k rodeu, což působilo jeho rodině starosti.

Docela nedávno narazila Marcie v supermarketu na Devon, Luckyho ženu. Když se jí Marcie představila, Devon jí klepy o Chaseovi potvrdila. Rodinná soudržnost jí zabránila, aby o soukromých problémech hovořila s cizí osobou, ale Marcie se domyslela, co jí vlastně chce říct: že se u Chase objevily příznaky nervové lability a počínající závislosti na alkoholu.

„Laurie se o něho strašně bojí,” připomněla Devon Chaseovu matku. „Sage, to je sestra - “

„Ano, já vím.”

Je pryč ve škole, takže jsme v domě s Laurií jenom Lucky a já. Laurie se domnívá, že Chase před svým zármutkem nad Tanyou utíká, místo aby se mu postavil a snažil se s tím vypořádat.”

Chase také nechal hroutící se rodinný podnik na krku mladšímu bratrovi, který, pokud se dalo věřit řečem, měl co dělat, aby ho udržel nad vodou. Těžba ropy stagnovala. Protože Tylerova strojní a těžební společnost závisela na prosperujícím obchodu s ropou, firma se několik let potácela na pokraji bankrotu.

Marcie položila Devon otázku, která jí nešla z mysli. „Dává vinu za tu nehodu mně?”

Devon jí chlácholivě stiskla paži. „Vůbec ne. Neberte na sebe takovou vinu. Chase dělá výčitky osudu, ne vám.”

Když teď ale Marcie upírala pohled na jeho obličej, v němž bylo vepsáno utrpení, dokonce i když odpočíval, uvažovala, jestli si ve skutečnosti nemyslí, že za smrt jeho milované Tanyi odpovědná je.

„Chasi,” zašeptala teskně.

Nepohnul se. Oddechoval zhluboka a klidně, což napovídalo, že lék, který dostal do žíly, zabírá. Podlehla touze, kterou pocítila, když tehdy sama ležela v bolestech v nemocnici, a opatrně mu prsty pročísla tmavé vlasy a odhrnula vlnité prameny, které mu padaly přes potem zvlhlé čelo.

Přestože vypadal znatelně starší, pořád to byl ten nejpo-hlednější muž, jakého kdy viděla. Totéž si pomyslela v ten první den v mateřské školce. Do detailu si pamatovala, jak ho slečna Kincannová vyvolala, aby se představil ostatním ve třídě, a jak hrdě si stoupl a řekl své jméno. Na Marcii udělal hluboký dojem a od té doby se na tom za celá ta léta nic nezměnilo.

Ten černovlasý chlapec se světle šedýma očima, s kterým šili všichni čerti a který měl v sobě výjimečné vůdcovské kvality a sportovní zdatnost, vyrostl v mimořádného muže. Ve tváři se mu zračila síla a v hranaté bradě umíněná pýcha, která hraničila s bojovností Tylerovým zřejmě vrozenou. Byli proslulí svojí prchlivostí a tím, že by jeden pro druhého dali ruku do ohně. Teď měl Chase na čelisti tmavě rudou odřeninu a Marcie se otřásla při pomyšlení, jak málo stačilo, aby měl lebku napadrt’.

Vstoje Chase Tyler většinu mužů převyšoval, dokonce i ty, považované podle běžných měřítek za vysoké. Ramena měl široká a Marcie nyní jejich šířku obdivovala. Měl je nahá stejně jako hruď, jejíž horní část zůstala neoholena, a Marcii udivilo, jak hustě ji má zarostlou tmavými, hebkými, vlnitými chlupy. Polámaná žebra měl obvázaná těsně pod prsní bradavky. Přistihla se, jak na ně upírá zaujatý pohled, protože mu výrazně vystupovaly. Napadlo ji, že mu musí být zima, sáhla po přikrývce a přikryla ho až po bradu.

„Páni, von umřel?”

To vřísknutí Marcii tak vylekalo, že pustila přikrývku a rychle se obrátila. Ve dveřích stála mladá žena. Ruku, s neuvěřitelné dlouhými umělými nehty obtíženou bižutérií, si zeširoka tiskla na prsa, která se jí drala zpod těsného, hluboko vystřiženého svetru. Laciný plášť z umělé kožešiny měla přehozený přes ramena. Kožich měla delší než sukni, která jí sahala jen do půli stehen.

Chase ve spánku zasténal a pod pokrývkou pohnul nohama. „Chovejte se tiše!” sykla Marcie. „Rušíte ho. Kdo jste? Co chcete?”

„On není mrtvěj?” zeptala se dívka. Způsobem, který Marcii připadal neuvěřitelně stupidní, žena několikrát zamrkala velkýma kulatýma očima. Nebylo v tom za mák půvabu, neboť měla řasy slepené maskarou hustou a černou jako asfalt.

„Ne, není mrtvý. Jenom velice těžce zraněný.” Změřila si dívku od vyčesaných stříbřitých vlasů po špičky jejích stříbrných zdobených střevíců. „Vy jste Chaseova přítelkyně?”

„Tak nějak.” Setřásla si z ramen umělý kožich. „Měli jsme se sejít tadyhle v baru, kam všichni choděj po rodeu. Už mi to začínalo votravovat, protože se nevobjevoval, ale potom Pete, víte, ten klaun, říkal, že Chase podupal bejk. Tak jsem myslela, že bych se měla jít mrknout, jestli je okay, víte.”

„Rozumím.”

„Říkali, co s ním je?”

„Má několik zlomených žeber, ale bude v pořádku.” „No teda, to je bezva.” Sjela pohledem z netečné postavy na lůžku na Marcii. „Kdo jste vy?” Jsem jeho… jeho… manželka.”

Marcie nevěděla, co ji přimělo říct takovou nehoráznou lež. Nejspíš že se to tak přímo nabízelo a že to tuto ženu rychle odradí. Byla si jistá, že ve dnech, kdy byl mnohem příčetnější, by si Chase nezačínal nic s podobnou courou. Jeho manželský stav dívce rozhodně srdce nezlomil. Jenom ji to ještě ponouklo.

Zapřela si pěst v bok. „Ten holomek. Hele, nikdy neřek slovo, že je ženatej, jasný? Jen jsem se chtěla trochu pobavit, nic víc. Nic vážnýho. I když je dost náladovej, vypadá náramně, víte?

Když jsem ho poprvý potkala, pomyslela jsem si, že je to pěknej votrava. Chci říct, že se nikdá nechtěl vybavovat nebo tak. Ale pak jsem si řekla ,A vo co kráčí? Holt s nim není žádná sranda, ale aspoň je hezkej’.

Spali jsme spolu přisámbohu jenom třikrát a šlo vždycky jenom vo sex. Žádný vylomeniny, víte? Nikdá žádný zvláštní pozice, chci říct.

Mezi náma řečeno,” dodala a ztišila hlas, „za moc to nestálo. Pokaždý byl vopilej. Jak sama dobře víte, vod pohledu dělá dojem, ale - “

Marcii vyschlo v ústech. Sebrala všechny síly, ani netušila, že je schopná tolik se ovládnout. „Už byste myslím měla raději jít. Chase potřebuje klid.”

Jasně, chápu,” řekla zvesela a natáhla si přitom kožich.

„Řekněte prosím jeho přátelům, že bude v pořádku, ačkoli s rodeem už nejspíš skončil. Alespoň na nějakou dobu.”

„To mi připomíná,” řekla dívka. „Pete říkal, ať mu řeknu, že zejtra odjíždí s karavanem do Calgary. Von je vodtamtuď, víte? To je snad někde v Kanadě, já si ale vždycky myslela, že Calgary má něco společnýho s Biblí.” Pokrčila rameny, čímž jí prsa málem vyklouzla z hlubokého výstřihu svetru. „Každopádně chce Pete vědět, co má dělat s Chaseovýma věcma.”

Marcie potřásla hlavou a snažila se vyznat se v ženině nesmyslném klábosení. ,Asi byste mu to mohla poslat domů.”

„Tak jo. Na jakou adresu? Dám ji Peteovi.”

Já ne - ” Marcie zmlkla dřív, než se stačila chytit do vlastní lži. „Když o tom znovu přemýšlím, poproste Petea, ať všechno nechá v kanceláři v aréně. Zítra tam Chaseovy věci vyzvednu.”

„Tak jo. Vyřídím mu to. Tak nashle. Jo počkat!” Zašmátrala v kabelce. „Tady má Chase klíče. Jeho náklaďák pořád parkuje na parkovišti u arény.” Hodila kroužek s klíči Marcii.

„Děkuji.” Marcie klíče zachytila, než stačily Chaseovi dopadnout na zhmožděné tělo.

„Vopravdu mě moc mrzí, že jsem, však víte, s vaším manželem. Nikdy mi neřek, že je ženatej. Chlapi. Všecko jsou to pacholci, víte?”

Marcii přišlo zatěžko uvěřit, že ta žena byla skutečná, a několik okamžiků jen stála a zírala na dveře, které se za ní zavřely. Omezil se Chase na známosti s takovými ženami, aby tak zaháněl samotu a zoufalství, které způsobila Tanyina smrt? Trestal se za její smrt tím, že klesl tak hluboko, jak to jen šlo?

‘ Marcie přistoupila k úzké skříni a položila kroužek s klíči na poličku vedle jelenicových rukavic, které měl na sobě, když ho býk shodil. Jeho poničený klobouk tam ležel také. Všimla si páru kovbojských bot s ostruhami na podlaze skříně.

Na několika ramínkách visely jeho šaty. Na světlemodré košili měl pruhy špíny. Ještě na ní viselo číslo, pod kterým vystupoval. Vyrudlé džíny měl zaprášené, stejně tak šátek, který měl kolem krku. Dotkla se kožených kamaší a vybavilo se jí, jak mu pleskaly kolem nohou, když nadskakoval na vzpínajícím se býčím zadku.

Při té vzpomínce se zachvěla. Zavřela za tím obrazem Chase ležícího v bezvědomí v prachu dveře skříně.

Vrátila se k posteli a všimla si, že neklidně šátrá rukou po pevném obvazu kolem hrudi. Z obavy, že by si mohl ublížit, uchopila jeho ruku a přitáhla mu ji k boku, pohladila mu ji a přidržela ji tam.

Otevřel oči. Zřetelně zmatený několikrát zamrkal ve snaze se zorientovat a upamatovat se, kde je.

Pak se zdálo, že ji poznal. Pevně mu sevřela prsty do dlaně, aby ho uklidnila. Snažil se promluvit, ale to jediné slovo, které vyslovil, nebylo víc, než sotva slyšitelné zachrap-lání.

Přesto rozeznala přezdívku, kterou pro ni vymyslel. Těsně před tím, než znovu upadl do zapomnění, řekl: „Vyzuna?”

2

Když následujícího rána vešla Marcie do nemocničního pokoje, Chase právě dělal sestře ze života peklo. Přestal nadávat a stěžovat si jen na tak dlouho, aby si dopřál dlouhý pohled na Marcii, načež spustil nanovo.

„Když se vykoupete a oholíte, budete se cítit o mnoho lépe,” přemlouvala ho sestra.

„Dejte ty ruce ode mě pryč. Nechte tu deku, jak je. Říkám vám, že se koupat nechci. Až se-na to budu cítit, oholím se sám. A teď už naposledy, vypadněte odtud a nechte mě na pokoji, ať se můžu oblíknout.”

„Obléknout? Nemůžete odejít, pane Tylere!”

„Ze ne? Dávejte pozor.”

Bylo načase zasáhnout. Marcie řekla: „Možná kdyby si pan Tyler vypil šálek kávy, měl by větší chuť se oholit.”

Sestra uvítala tu jemnou narážku, že má odejít. Zašustil bílý polyester, vrzly gumové podrážky a byla pryč. Marcie zůstala s Chasem sama. Kabonil se jako bouřkový mrak. Se strništěm vousů nebo modřinou na bradě to však mělo máloco společného.

„Myslel jsem, že ses mi zdála,” utrousil.

„Ne. Jak můžeš vidět, jsem zde. Z masa a kostí.”

„Co tady ale hergot tvoje maso a kosti pohledávají?”

Z termosky mu nalila šálek kávy a šoupla mu ho po přenosném podnose; správně si domyslela, že ji bude pít černou. Bezmyšlenkovitě uchopil šálek a usrkl si.

„Tak jak to je?”

Jak by bylo,” řekla Marcie. „Čistě náhodou jsem byla včera večer na rodeu, když jsi tancoval s tím býkem.”

„Předně, co jsi dělala ve Fort Worthu?”

„Zákazníci. Jeden manželský pár, stěhují se sem ze Severovýchodu. Budou bydlet ve Fort Worthu, ale na víkendy si právě kupují usedlost u jezera poblíž Milton Pointu. Včera jsem sem přijela, abych se jim zvlášť věnovala. Večer jsem je pozvala na mexickou specialitu a potom, aby se pobavili, jsem je vzala na rodeo. Dostalo se jim o moc víc vzrušujících zážitků, než jsem čekala.”

„Co minuta, to vzrušení,” zamručel a trhl sebou, jak se pokusil pohodlněji se opřít o polštáře, které měl nacpané za zády.

„Máš ještě bolesti?”

„Ne. Cítím se báječně.” Bílá čára kolem jeho úst svědčila o opaku, ale nedohadovala se. „Tím se vysvětluje, co jsi dělala na rodeu. Co děláš tady? V nemocnici?”

„Známe se dlouho, Chasi. Nebyl tady nikdo, kdo by na tebe dohlédl. Tvoje rodina by mi nikdy neodpustila, kdybych s tebou nejela do nemocnice. Sama bych si to nikdy neodpustila.”

Odstrčil prázdný šálek od kávy. „To tys mě včera v noci držela za ruku?” Přikývla. Odvrátil pohled. „Myslel jsem… myslel jsem…” Zhluboka se nadechl a tím se mu znovu stáhl obličej bolestí. „Nesmysl.”

„Myslels, že je to Tanya?”

Jen padlo Tanyino jméno, znovu na Marcii rychle pohlédl. Ulevilo se jí. Už se nebude muset víc obávat poprvé vyslovit jméno jeho zesnulé ženy. Bylo to venku. Stejně jako když má člověk skočit z vysokého prkna, poprvé je to nejhorší. Potom už je to snazší.

Když však spatřila v jeho očích bolest, jako by dostal smrtelný zásah, začala uvažovat, jestli se Chase někdy z Tanyiny tragické smrti vzpamatuje.

„Dal by sis ještě trochu kávy?”

„Ne. Dal bych si něco ostřejšího.”

Přestože na tom nebylo nic k smíchu, Marcie to vzala jako žert. „V osm ráno?”

„Už jsem začínal dřív,” zamumlal. „Odvezla bys mě někam, kde bych si mohl koupit láhev?” „Vyloučeno.”

„Pak budu muset požádat někoho jiného.” Za cenu bolesti až k hranici snesitelnosti se natáhl po telefonu na nočním stolku.

Jestli máš v úmyslu zavolat tomu klaunovi, Peteovi, máš to marné. Dnes odjíždí do Calgary.”

Ruce mu klesly. Pohlédl na ni. Jak to víš?”

„Tvoje přítelkyně mi to řekla. Včera večer se sem přišla po tobě podívat, když ses nedostavil po rodeu na schůzku. Nadělané vlasy, nadělané poprsí. Jméno jsem nepostřehla.”

„Nevadí. Já taky ne,” přiznal. Marcie neřekla nic. Chvíli upřeně pozoroval její klidný obličej. „Co, kázání nebude?”

„Ode mě ne.”

Odkašlal si. „To bys měla v tomhle směru zapůsobit na moji rodinu, to bych rád. Dělaj mi kázání s velkou chutí. Jsou celý udolaný, jak mě zachraňujou přede mnou samým. Já jenom chci, aby mě sakra nechali na pokoji.”

„Mají tě rádi.”

Je to můj život!” rozkřikl se nerudně. „Co mně pořád všichni vykládají, jak ho mám žít? Obzvlášť Lucky.” Pohrdavě si odfrkl. „Než se objevila Devon, ve východním Texasu by se těžko hledal zip u kalhot, který by měl víc napilno než ten jeho. Rozdal si to s každou, jen se pohnula, a nejspíš s parma, co se ani nehly. A teď je tak zatraceně korektní, až je mi z toho nanic.”

„Podle mě má jeho zip napilno jako kdy jindy.” Znovu k ní vzhlédl. „Vždycky, když vidím Devon, tak se usmívá.”

Lascivita hovoru byla v takovém rozporu s jejím vzhledem a chováním, že mu bylo zatěžko dál se vztekat. Přestože se nepřestal mračit, koutek úst se mu zvlnil v prchavém úsměvu. „Máš úplnou pravdu, Vyzuno. Jseš správná kámoška.”

Obrátila oči v sloup. „Tajné to přání každé ženy.” „Myslel jsem to jako poklonu.” „Pak teda díky.”

„Dokud jsme ještě kamarádi, co abys využila svého bystrého rozumu a udělala něco chytrého, což jest nechala mě být.”

„Co bych to byla za kamarádku, kdybych tě opustila, když mě potřebuješ?”

„Právě pro naše dlouhé přátelství tě žádám, abys odešla. Když tady zůstaneš dlouho, mohlo by dojít k něčemu ošklivému. K něčemu, co bych moc nerad.”

,A to jako k čemu?” zeptala se a zlehka se zasmála.

„Stali by se z nás nepřátelé. Mojí vinou.”

Zvážněla. „Nikdy, Chasi.”

Vyhýbavě zamručel. „Pete má namířeno domů, říkáš?” „Přesně tak.”

„Mám u něho v karavanu všecky svoje věci.”

„O to jsem se postarala.” Z podnosu na posteli vzala kelímek s pudinkem a odtrhla víčko. „Dneska ráno při cestě z města všechno nechal v aréně. Vyzvedla jsem ti to tam.”

Bezmyšlenkovitě otevřel ústa, když mu podala vrchovatou lžičku pudinku. „Tolik potíží kvůli mně?”

„Nic to nebylo.”

„Zavolalas mé rodině?”

„Ne. Chtěla jsem se tě nejdřív zeptat.”

„Nevolej jim.”

„Chceš to opravdu takhle?” „Určitě.”

„Měli by o tom vědět, Chasi.”

„Dovědí se to dost brzo. A potom kolem toho nadělají až až.”

„No to by měli. Mohl ses zabít.”

,A to by byla zas taková tragédie?” zeptal se sarkasticky.

Přestala mu strkat do úst pudink. ,Ano, to by byla.”

Vypadal, že se už už začne hádat, místo toho ale odvrátil hlavu a otráveně odstrčil podnos. „Hele, Marcie, já oceňu-ju-”

„Co se stalo s Vyzunou?”

Důkladně si ji přeměřil. Mrkvově červené vlasy, které měla ve školce, ztratily svou ostrou barvu, měla je teď narezlé, se zlatavými prameny. Pořád se jí přirozeně vlnily a dělaly si, co chtěly, ale naučila se je rafinovaně upravovat.

Léta se bez úspěchu snažila opálit. Modlívala se, aby se všechny její pihy slily vjedno. Poté, co se několikrát pěkně spálila, a po týdnech, kdy se šeredně loupala, nakonec tohle marné usilování vzdala. Rozhodla se, že když nemůže dosáhnout rovnoměrného zlatavého opálení plážových krásek, půjde na to z jiného konce a co možná využije své světlé pleti ke svému prospěchu. Pleť měla nyní téměř průsvitnou a ženy jejího věku na to často se závistí poukazovaly, ženy, které se po léta slunily a nyní platily za svá náramná opálení vráskami.

Brýle nahradila kontaktními čočkami. Léta s rovnátky na zuby jí vynesla dokonalý úsměv. Hubené tělo nakonec vyspělo a zaoblilo se. Byla stále nápadně štíhlá, ale byla to štíh-lost módní, ne nešťastná vyzáblost. Křivky, které se jí rýsovaly pod drahým a elegantním oblečením, nebyly překypující, ale dobře patrné.

Marcie Johnsová urazila dlouhou cestu od nemotorného knihomola, kterému spolužáci říkali Vyzuna. Zatímco oblíbené dívky z její třídy chodily povzbuzovat na sportovní přebory a vystupovaly jako mažoretky, ona vedla debatní kroužky a předsedala Latinskému klubu.

Její mnohem zaoblenější spolužačky se stávaly královnami výročních školních slavností a svátku sv. Valentýna, ona sklízela odměny za mimořádné studijní úspěchy. Rodiče jí říkali, že toto je mnohem důležitější než vyhrávat v soutěžích popularity, ale Marcie byla natolik chytrá, aby věděla své.

Dala by všechna svá vynikající vysvědčení za jedinou skleněnými kamínky vykládanou tiáru a polibek královně od předsedy třídy Chase Tylera. Málokdo si uvědomoval, že nejlepší žákyně ve třídě prahne po něčem jiném než dosáhnout uznávaných studijních met. Skutečně, koho by to i jen napadlo? Vyzuna byla Vyzuna a nikdo o ní dvakrát nepřemýšlel, jedině, jak je chytrá.

Chase však o ní nyní přemýšlel. Zhodnotil, jak vypadá, a řekl: „Nějak mi Vyzuna nesedí na takovou dámu, jako jsi ty.”

„Díky.”

„Rádo se stalo. Jak jsem ale říkal - ” „Vyháníš mě.”

Prohrábl si rozcuchané vlasy. „Ne že bych si nepovažoval všeho, cos udělala, Marcie. Vážím si toho.”

„Prostě chceš, aby tě všichni nechali na pokoji.” „Přesně tak.”

„Aby ses mohl bahnit ve svém trápení.”

„Zcela správně. A tak pokud tady nechceš zůstat, když polezu z postele jenom s tím obvazem kolem žeber, navrhuju, aby ses rozloučila a šla.”

„To nemůžeš myslet vážně, že odejdeš z nemocnice.”

„Myslím to vážně.”

,Ale doktor tě dnes ráno ani neviděl.”

„Nepotřebuju, aby mi vyjevil, že mám pár zlomených žeber. Není to nic, co by nespravil den dva v posteli. Radši budu trávit čas někde jinde, někde, kde není taková nouze o whisky.”

Pracně se posadil. Bolest mu vzala dech. Do očí mu vhrk-ly slzy. Zaťal zuby a obličej se mu zrůznil do grimasy, dokud nejhorší bolest nepominula.

Jak se hodláš ,tam někam’ dostat?” zeptala se. „V takovém stavu nemůžeš řídit.”

„Zvládnu to.”

„A nejspíš se přitom zabiješ.”

Prudce otočil hlavu a probodl ji pohledem. „Možná bych u tebe měl vzít lekci bezpečné jízdy.”

Těžko mohl udělat nebo říct něco, co by ji ranilo víc. Pod náporem jeho neurvalých slov se málem skrčila. Krev se jí stáhla z hlavy tak rychle, že jí bylo na omdlení.

Ve vteřině, kdy mu ta slova vyletěla z úst, sklonil hlavu, až se zhmožděnou bradou dotkl hrudi. Nepřestával potichu klít. Jinak bylo ticho v pokoji tak hutné, že by se dalo krájet.

Nakonec zvedl hlavu. „Omlouvám se, Marcie.”

Nervózně si proplétala a rozplétala prsty a přitom nevidomě zírala před sebe. „Pořád jsem musela myslet na to, jestli mi za tu nehodu dáváš vinu.”

„Nedávám. Přísahám, že ne.”

„Vědomě možná ne. Ale hluboko v sobě - “

„Vůbec ne. Byla to bezmyšlenkovitá pitomost něco takového plácnout. Říkal jsem ti, že se z nás stanou nepřátelé.

Nemůžu…” Bezmocně pozvedl ruce. „Někdy mě to tak rozzuří, že se začnu chovat odporně a osočuju každého, kdo je zrovna po ruce. Proto nejsem žádný příjemný společník. Proto chci, aby mě všichni nechali na pokoji.”

Bylo na něm patrné takové vnitřní trápení, že mu snadno odpustila, že na ni tak vyjel. Byl jako zraněné zvíře zahnané do kouta, které nikomu nedovolí, aby se přiblížil natolik, aby mu pomohl. Po dva roky od Tanyiny smrti si lízal rány. Dosud se nezahojily: Když bude ponechán sám sobě, nezahojí se nikdy. Jedině zhnisají a víc se otevřou. Chase už dál nebyl schopen pomoci si sám.

„Trváš na tom, že odejdeš z nemocnice?”

„Ano,” řekl. „Kdybych měl odlízt po čtyřech.”

„Pak mi dovol, abych tě odvezla domů. Do Milton Pointu.”

„Na to zapomeň.”

„Měj rozum, Chasi. Kam se poděješ? Jestli jsi bydlel s tím klaunem a on odjel do Kanady, kam půjdeš?”

„Kolem rodea se pohybuje plno jiných, u kterých můžu zůstat.”

,A ti se mohou, ale také nemusí o tebe náležitě postarat.” Přistoupila blíž a položila mu ruku na nahé rameno. „Chasi, dovol mi, abych tě odvezla do Milton Pointu.”

Umíněně vystrčil bradu a odsekl. „Domů nechci.”

Nevěděl ovšem, že Marcie dokáže být stejně umíněná jako on. Měla v sobě neoblomnost, kterou pocítili jen málokteří, protože ji dávala najevo, jen když neměla na vybranou. „Pak teda zavolám Luckymu a prohovořím s ním, co bych s tebou měla dělat.”

„Ať do mě hrom, jestli jo,” zaburácel. Hnal se z postele a zapotácel se bolestí, když spustil nohy na podlahu. „Moji rodinu z toho vynech. Úplně dobře to zvládnu sám.”

„To jistě. Sotva se postavíš na nohy!”

Bolestí a zoufalstvím zaskřípal zuby. Jdi, prosím tě, pryč a nech mě na pokoji,” řekl.

Marcie se vypjala v celé své výšce. „Nerada začínám o tak citlivé záležitosti, Chasi, ale nedáváš mi na vybranou. Jde o peníze.”

To ho zaskočilo. Chvíli na ni pouze tupě hleděl, načež se zamračil a zavrčel. „Peníze? Jaké peníze?”

„Peníze za to, aby tě přijali do této nemocnice a ošetřili. Myslela jsem, že by sis nepřál, aby tě sem přijali jako sociální případ, tak jsem za všechno zaplatila.”

„Co že jsi udělala?”

„Neměls v náprsní tašce žádný doklad o pojištění. Ani jsme v ní nenašli dostatečnou sumu, tak jsem účet zaplatila.”

Kousal si dolní ret, zřetelně dožraný. „Zápisné dělalo několik stovek dolarů, ale kdybych ho nesložil, nemohl bych na rodeu jet. Peníze mi došly.”

„Pak máš štěstí, že jsem náhodou tady, nemám pravdu?”

„Svoje peníze dostaneš.”

„Zcela správně. Jakmile dorazíme do Milton Pointu, můžeš je vyzvednout ze svého bankovního účtu nebo si je půjčit od bratra.”

„Marcie…,” chtěl se hádat.

„Nenechám tě, aby sis poradil, jak umíš. Podle těch, co tě dobře znají, moc piješ. Jak se můžeš uzdravit, když se o sebe lip nestaráš?”

„Čerta mi sejde na tom, jestli se uzdravím.”

„No, mně na tom sejde.”

„Proč?”

„Protože chci zpátky svých pět set sedmdesát tři dolary a šedesát dva centů,” prohlásila, odkráčela ke dveřím a otevřela je. „Pošlu ti sem sestru, aby ti pomohla s oblékáním.”

Okázale sklopila oči, čímž mu připomněla, že je až na bílý obvaz kolem hrudi skutečně nahý.

„A co můj náklaďák?”

Marcie nespouštěla pohled ze silnice. Chvilkami spolu s deštěm padaly ledové krupky. „Postarala jsem se o něj.” „Odtáhneme ho, nebo jak?”

Odmítl lehnout si na zadní sedadlo, jak mu navrhla, ale od chvíle, kdy vyrazili od nemocnice, si opíral hlavu o opěrku. Auto měla prostorné a přepychové, protože v něm vozívala zákazníky. Ze stereopřijímače se linula tichá hudba. Topení bylo řízené termostatem. Chase obklopoval veškerý možný luxus a pohodlí. Oči měl zavřené, i když nespal.

Z dvaapůlhodinové jízdy měli za sebou půlhodinu. Ranní špička opadla, ale počasí se zhoršovalo každou minutou a jízda se tak stávala nebezpečnou. Liják zhoustl, otravný déšť se sněhem, který v lednu a únoru často sužoval východní Texas. Výstava dobytka ve Fort Worthu a rodeo jako by tohle počasí vždycky přinášely.

Marcie měla pohled přilepený na silnici hned před znáčkem na kapotě, křečovitě svírala volant a nejnižší možnou rychlostí projížděla labyrintem dálnic kolem centra Dallasu. Na smůlu přes tohle město museli.

„Někoho jsem najala, aby koncem tohohle týdne odvezl tvůj náklaďák do Milton Pointu,” odpověděla. „Ve chvíli, kdy budeš schopen řídit, už ho tam budeš mít.”

„Ty jsi najala někoho, aby odvezl můj náklaďák?”

„Hmm,” odpověděla, soustředěná na tirák o osmnácti kolech, který si to kolem ní prosvištěl rychlostí, z které se jí rozcvakaly zuby.

„Vždycky zdatná, co?”

„Říkáš to tónem, z kterého soudím, že to nemyslíš jako poklonu.”

„Ne, velebím tvoje schopnosti. Já jen, že většina mužských má nahnáno ze soběstačných a schopných žen.” Pootočil hlavu na opěrce, aby se na ni mohl podívat. „To proto ses nevdala? Nepotkalas nikoho, kdo by se ti inteligencí vyrovnal?”

Neměla chuť probírat s ním svůj soukromý život, zvláště když v té jeho zdánlivě neškodné otázce vycítila posměšný tón.

„Zkus radši spát, Chasi. Přemáháš lék proti bolestem, který ti dali, než jsme vyjeli.”

Jak se tomu říká?”

„Demerol.”

„Ne, já myslím tomu, když žena chce být muž. Jde o nějakou závist. Aha, už vím, sexuální závist.”

Navzdory rušnému provozu a zledovatělé vozovce po něm vrhla pohled. Nesnesitelně samolibě se šklíbil. Měla sto chutí mu ostře a sebejistě odseknout.

Věnovala opět plnou pozornost silnici. Namáhavě polkla. „Ve skutečnosti, Chasi, jsem jednou měla před svatbou.”

Jedovatý úsměv mu znejistěl. „Opravdu? Kdy?”

„Před pár lety, když jsem žila v Houstonu. Také pracoval v nemovitostech. Pracovali jsme ve stejném podniku, on ale dělal obchodní nemovitosti, já obytné.”

„Co se stalo, kdo to odtroubil, ty nebo on?”

Vyhnula se přímé odpovědi. „Než jsme se zasnoubili, několik měsíců jsme spolu chodili. Byl strašně milý, inteligentní, měl smysl pro humor.”

,Ale neshodli jste se v posteli.”

„Naopak. Velmi jsme se shodli.”

Naklonil hlavu. „Stěží si tě dovedu v posteli představit.”

„To je od tebe milé.” Tón jejího hlasu mluvil sám za sebe.

„Asi proto, žes na střední škole s klukama moc nechodila.”

„Ne snad, že bych nechtěla. Nikdo mě nezval.”

„Zajímalo tě jedině mít samé jedničky.”

„To sotva.”

„Tak to aspoň vypadalo.”

„Zdání může klamat. Chtěla jsem být krásná a oblíbená a chodit s tím nejlepším klukem jako každá středoškolačka.”

„Hmm. Ale vraťme se k tomu chlápkovi z Houstonu. Proč sis ho nevzala?”

Smutně se usmála. „Nemilovala jsem ho. Týden před svatbou jsem měla poslední zkoušku svatebních šatů. Matka a švadlena, která ještě prováděla poslední úpravy, kolem mě pobíhaly. Pokoj byl plný svatebních darů.

Podívala jsem se na sebe do zrcadla a snažila se najít něco společného mezi tou nevěstou a mnou. Svatební šaty byly nádherné. Naši se snažili, co mohli, ale nebyla jsem to já.

Snažila jsem se představit si, jak kráčím uličkou v kostele a slavnostně slibuji lásku a oddanost až do smrti muži, s kterým jsem byla zasnoubená. A v jedinérn oslepujícím okamžiku jsem poznala, že to nemůžu udělat. Ze se nemůžu zachovat tak nečestně. Byl mi milý. Měla jsem ho moc ráda. Ale nemilovala jsem ho.

Tak jsem klidně vystoupila z bílého saténu a oznámila matce a ohromené švadleně, že svatba nebude. Jak si dovedeš představit, strhlo se pozdvižení. Pár příštích dnů byla hotová noční můra. Všechny přípravy, květiny, dodávky jídla, všecko se muselo zrušit. Dary se musely vrátit s omluvnými dopisy.” „A co on? Jak to vzal?”

„Velice dobře. Ach, zprvu se dohadoval a snažil se mi to rozmluvit, považoval moje výhrady za předsvatební nervozitu. Když jsme to ale důkladně probrali, souhlasil, že je to tak správné. Myslím, že si potom uvědomil… no, že ho nemiluju, jak bych měla.”

„To jsi ale provedla věc, Marcie.”

Já vím,” řekla sklíčeně. „Vůbec na to nejsem pyšná.”

„Ne, já myslím, že to bylo něco ohromného. To chtělo hodně odvahy zrušit to za pět minut dvanáct.”

Zavrtěla hlavou. „Kdepak, Chasi. Kdybych měla vůbec odvahu, přiznala jsem si dřív, než jsem se zapletla s nevinným mužem, že nemám v osudu se vdát.”

Na chvíli se rozhostilo ticho, což Marcii vyhovovalo, protože silnice přestala být jenom namrzlá, teď to bylo hotové kluziště.

Zanedlouho však Chase zasténal a položil si ruku na žebra. „Pekelně to bolí.”

„Vezmi si ještě prášek. Doktor říkal, že si můžeš jeden vzít každé dvě hodiny.”

„Není to víc než vylepšený aspirin. Zastav, ať si můžu koupit láhev whisky.”

„V žádném případě. Tohle auto nezastaví, dokud tě nedovezu do tvého bytu v Milton Pointu.”

„Když zapiju prášek whisky, rychlejc to zabere.”

„Nemůžeš se se mnou dohadovat. Kromě toho je hloupost míchat léky s alkoholem.”

„Proboha, nech si to kázání. Zastav u prvního výjezdu z dálnice. Je tam krám. Za vteřinu jsem tam - “

„Dokud budeš se mnou, nedovolím, aby sis kupoval nějaké pití.”

Já se o tvoji společnost neprosil,” zařval. „Tvrdohlavě ses začla plést do mých věcí. Teď se chci napít a to hned.” Marcie sundala nohu z plynu a nechala vůz vjet na odpočívadlo při dálnici. Postupně brzdila, až se úplně zastavil. Ztuhlými bílými prsty přestala svírat kůží potažený volant a otočila se k němu.

Její chladná dlaň přistála na jeho tváři zarostlé strništěm. Ten políček nečekal.

„Kčertu s tebou!” Třásla se po celém těle. V očích se jí leskly potlačované slzy. „Kčertu s tebou, Chasi Tylere, protože jsi ten nejsobečtější, na sebe soustředěný hlupák, co se kdy narodil. Koukni na moje ruce.”

Přistrčila mu je pod nos dlaněmi nahoru. Jak se mi potí. Mám strach. To ti nedošlo, že se mi neřídí lehko za žádných okolností, natožpak za podmínek, jaké jsou dneska?” Divoce máchla na slotu před předním sklem.

„Bojím se, že se srazíme s každým vozem, co jede okolo. Ziju v hrůze, že se to stane znova. O to víc, když vezu někoho, kdo sedí tam, co seděla Tanya.

Já v tom voze jela taky, Chasi, když ten kluk přejel tu stopku. Dodnes mám hrůzné sny, ve kterých znovu slyším skřípět pneumatiky a cítím ten náraz a strach z umírání. Musela jsem se týdny léčit, než jsem zase vůbec byla schopná sednout za volant.

Kdybys nepotřeboval okamžitě domů, byla bych zalezlá ve svém hotelovém pokoji ve Fort Worthu až do prvního suchého, slunečného dne. Pro nikoho jiného by mi ani nenapadlo riskovat život při jízdě za téhle ledové vánice.”

Odmlčela se a přerývaně se nadechla. „Máš pravdu, nežá-dals mě o pomoc, ale já měla pocit, že aspoň tolik ti dlužím, abych tě dopravila bezpečně domů, k tvé rodině, kde se můžeš pořádně uzdravit.”

Sevřela ruku v pěst a zahrozila mu.

„Tak hele, to nejmenší, co můžeš udělat, je zmlknout a přestat s tím pekelným fňukáním!”

3

„…přesto bychom ho snad neměli budit. Když se nevzbudil tím randálem, co jsme nadělali, když jsme sem vtrhli, potřebuje se vyspat.”

Marcie se zastavila přede dveřmi Chaseova bytu, v náruči vrchovaté pytlíky ze supermarketu. Přes dveře k ní doléhaly hlasy.

„Ale jak jinak se dovíme, jak se sem dostal, máti? A jak mužem vědět, kolik si vzal těch prášků? Možná proto spí jako by ho do vody hodil.”

Jen klid, Lucky,” ozval se třetí hlas. „Ta lahvička s práš-kama je skoro plná. Nemohl si jich vzít moc, Laurie má pravdu. Prozatím je lip, když spí.”

„To je strašný obvaz, co má kolem hrudi,” řekla Laurie Tylerová. Je vidět, že potřebuje odpočinek na lůžku. Můžeme počkat, až se vzbudí sám, abychom se dověděli, kdo ho přivezl.”

„Nejspíš holka, co to s ní táhne,” zamumlal Lucky.

Marcie slyšela dost. Podařilo se jí uchopit knoflík u dveří a otočit jím. Vklopýtala dovnitř pod tíhou sáčků s nákupem. Tři lidé se k ní udiveně otočili a zůstali na ni zírat.

„Slečna Johnsová!”

„Dobrý den, paní Tylerová.”

Udělalo jí dobře, že ji Laurie Tylerová zná. Ačkoliv chodili po celou školní docházku s Chasem do jedné třídy, neměli stejný okruh přátel. Po propuštění z nemocnice uvažovala, že zajde za Laurií a omluví se jí za Tanyinu smrt. Nakonec se rozhodla jinak, uvážila, že by to bylo nelehké setkání, bez kterého se obě obejdou.

„Lucky, vezmi jí ty pytle,” nařídila Laurie a postrčila svého zkoprnělého syna kupředu.

„Marcie, co tady propána děláš?” Vzal od ní nákup a složil ho na barový pult, který odděloval maličkou kuchyňku od obytného prostoru bytu. Marcie odložila kabelku a klíče na židli, na níž se vršila neotevřená pošta a kusy oděvu, které tak ležely dost dlouho, aby se na nich stačil usadit prach.

„Dovol, abych tě ujistila, že nejsem holka, s kterou to Chase táhne,” poznamenala, když si svlékla kabát.

Lucky se zatvářil zahanbeně, ale dlouho mu to nevydrželo. „Mrzí mě, žes to zaslechla, ale co se děje? Jeho domácí nám tady má na něho dohlídnout. Měl nás upozornit, pokud se Chase objeví. Volal před půlhodinou, že se v bytě svítí, Chaseův náklaďák že tady ale nestojí. Přihnali jsme se sem a našli Chase totálně v limbu.”

„A v obvazech,” dodala Devon. ,,Je vážně zraněný?”

„Určitě mu moc dobře není, ale zranění nejsou vážná. Včera večer ho na rodeu ve Fort Worthu podupal býk.”

Marcie jim pověděla o té nehodě a jakou náhodou se tam naskytla. Že strávila noc u něho v nemocničním pokoji vynechala. Opustila ho jen na tak dlouho, aby se vrátila do hotelu, kde bydlela, osprchovala se, převlékla, zabalila si a pak zajela do arény vyzvednout jeho věci.

„Když jsem se dnes ráno vrátila do nemocnice, sekýroval ošetřující personál. Odmítl se oholit. Omývání na lůžku nepadalo v úvahu. Trval na tom, že odejde.”

„Ten se zbláznil!”

Devon manžela zpražila pohledem. ,,Jako kdyby s tebou byla jiná řeč. Úplně tě vidím, jak se podvoluješ mytí na lůžku.” Obrátila pozornost opět k Marcii a zeptala se. „To jen tak odešel?”

„Odešel by, ale já zavolala lékaře. Přišel ve chvilce. Prohlédl Chase a doporučil mu, aby zůstal pár dní v nemocnici. Když si uvědomil, že by se mohl stejně dobře dohadovat s cihlovou zdí, podepsal propouštěcí formulář.

Nabídla jsem se, že ho sem odvezu, a slíbila jsem doktorovi, že dohlédnu, aby šel do postele. Dal mu předpis na léky proti bolestem - to je ta lahvička kapslí na nočním stolku,” řekla Luckymu. „Vzal si jenom předepsanou dávku.”

S očividnou úlevou se Laurie posadila na pohovku. „Díky bohu, že jste tam zrovna byla, slečno Johnsová, a místo nás si ho vzala na starost.”

„Říkejte mi prosím Marcie.”

„Moc vám děkuji.”

„To je to nejmenší, co jsem mohla udělat.”

Potom se odmlčeli. Zůstalo nevyřčeno, že Marciina pomoc v této záležitosti je pouze zanedbatelnou splátkou za to, že řídila, když byla zabita Chaseova žena.

Devon první prolomila to nepříjemné ticho. „Co je tohle?” Ukázala na sáčky, položené na barovém pultu.

Jídlo. Tady nebylo nic, jenom krabička zkažených sardinek v lednici. Vůbec nic ve spíži. Taky jsem koupila nějaké čisticí prostředky.”

Laurie přejela prstem po kávovém stolku a zůstalo jí na něm na půl centimetru prachu. „Tady se myslím neuklízelo, co Tanya zemřela.”

„Pravda. Neuklízelo.”

Jako jeden muž se otočili a uviděli Chase stát ve dveřích. Natáhl si župan, ale vyčuhovaly mu zpod něho pevné, štíhlé, holé nohy. Z pootevřeného županu na hrudi prosvítal bílý obvaz. Vlasy měl pořád ještě rozcuchané a strniště na bradě mu potemnělo. Ale zdaleka ne tolik jako jeho obličej.

„Taky sem nikdo nechodil na návštěvu,” dodal, „a takhle to chci i dál. Takže když jste si pěkně povykládali o mně a o mých vadách charakteru, račte všichni vypadnout a nechte mě sakra na pokoji.”

Laurie, na svých téměř pětapadesát stále svižná, vyskočila. „Tak poslyš, Chasi Nathanieli Tylere, žádné z mých dětí se mnou nebude mluvit tímhle tónem a pro tebe to platí taky. Je mi jedno, jak jsi velký.” Vyhrnula si rukávy svetru, jako by se chystala utkat se s ním v pěstním zápase, bude-li to zapotřebí.

„Vypadáš tak zchátrale, že je mi až hanba hlásit se k tobě jako k nejstaršímu synovi. Nadto smrdíš. Tady je to jako v chlívku, k bydlení to není. A to všecko se změní. Začneme hned. Už mám po krk té tvé sebelítosti, tvého fňukání a tvého neustálého mračení. Nebaví mě chodit kolem tebe jak po tenkém ledě. Kdyžs byl chlapec, dostals ode mě, co ti svědčilo, ať se ti to líbilo nebo ne. No, jsi dospělý a teoreticky máš být schopen se o sebe postarat, ale myslím, že je načase, abych uplatnila svá mateřská práva. Třebas ti to nejde pod nos, je to pro tvé vlastní dobro.”

Vytáhla se do plné výše. Jdi se oholit a vykoupej se, já zatím začnu vařit kuřecí polévku s nudlemi.”

Chase tam chvíli stál a skousával si zvnitřku dolní ret. Pohlédl na bratra. „Skoč mi pro flašku, jó?”

,,Ani náhodou. Nechci ji taky naštvat.”

Chase sklopil hlavu a potichu nadával. Když znovu zvedl hlavu, upřel navztekaný pohled Marcii do očí.,, Je to všechno tvoje vina, jak víš.” Pak se otočil a ztěžka kráčel chodbou k ložnici. Práskl za sebou dveřmi.

Marcie doslova o krok ustoupila, jako by ji napadl fyzicky a ne slovně. Mimoděk zvedla ruku k hrudi. Devon k ní přistoupila a vzala ji kolem ramen.

„Určitě to nemyslel tak, jak to vyznělo, Marcie.”

,A já vím, že určitě ano,” řekla roztřeseně.

Lucky se snažil ji ubezpečit. „Neměl na mysli tu nehodu. Mluvil o tom, jak se na něho matka rozzlobila.”

,,Jako by to nebyl on, Marcie.” Z Laurie vyprchala bojovnost. Jemně se usmívala. „V duchu je ti vděčný, žes tam včera večer byla, žes ho přinutila udělat něco, co ve skutečnosti udělat chtěl - vrátit se domů. Umožnila jsi mu, aby to mohl udělat a nezadat si přitom. Jsme ti opravdu velmi zavázáni a Chase také.”

Marcie se na ně roztřeseně usmála, pak si vzala plášť a kabelku. „Protože jste zde a o všechno se postaráte, půjdu.”

„Doprovodím tě k vozu.”

„To není třeba, Lucky,” řekla a rychle se otočila, že si sama otevře dveře. Nechtěla, aby viděli její slzy. „Stavím se později, abych věděla, jak se mu vede. Na shledanou.”

Déšť se sněhem, který padal o sto mil dál na západ, se ve východním Texasu změnil ve větrem hnaný, protivný, studený liják. Marcie řídila opatrně, vidění měla rozostřené nepolevujícím deštěm na předním skle… a vlastními slzami.

Když v ten večer později někdo zaklepal na dveře, Chase spustil vodopád nadávek. Poté, co mu byt vysmejčili, vytřeli, naleštili, vyluxovali a zbavili všeho nežádoucího, zůstal jeho byt nakonec čistý, prázdný a tichý. V požehnaném míru dojídal právě večeři a společnost si dělal sám spolu s otravnou bolestí žeber.

Napadlo ho, že bude to klepání ignorovat. Ať je to, kdo chce, bude si nejspíš myslet, že spí, a půjde pryč. Avšak byla tady možnost, že je to Lucky a potají mu nese láhev něčeho silnějšího než čaj nebo káva, a tak se zvedl ze sedátka u baru a neslyšně vykročil ke dveřím.

Na prahu stála Marcie, v ruce kytičku. Pokud ho paměť neklamala, nikdy ji neviděl v džínách. Její nohy v nich vypadaly dlouhé a štíhlé. Pod krátkým štepovaným denimovým kabátkem měla tričko, zdobené stříkanci kovové barvy, ale pořád to bylo tričko a něco úplně jiného než ty usedlé kostýmy, které obvykle nosila.

Rovněž si nechala vlasy volně rozpuštěné. V kontrastu s pevným uzlem, který měla dopoledne, jí ohnivě zbarvené prstence padaly na ramena. Dešťové kapky se jí na nich ve světle lampy na verandě leskly jako diamantové střípky.

Na zrzavé vlasy si nijak zvlášť nepotrpěl, ale všiml si, že Marciiny vlasy dnes večer vypadají jemně a půvabně.

Jen její brýle znamenaly něco, co dobře znal. Po celou dobu, co chodili do školy, nosila Vyzuna Johnsová brýle. Napadlo ho, že musela předtím mít kontaktní čočky, dokonce i před dvěma lety tomu tak bylo, když se znovu setkali v jeho kanceláři. Krátce předtím, než s Tanyou společně odjely podívat se na dům - v to odpoledne, kdy Tanya zahynula.

„Venku je zima,” řekla.

,Jé, promiň.” Ustoupil jí z cesty a ona se kolem něho protáhla dovnitř. Jsi sám?” „Bohudíky.”

Zavřel dveře a otočil se k ní. Přejela ho nervózním pohledem, což v něm vzbudilo chuť se usmát. Aby matce udělal radost, vykoupal se, oholil a umyl si vlasy. Ale neoblékl se, měl pořád na sobě jenom župan.

Stará panna jako Marcie pravděpodobně není zvyklá vybavovat se s bosým chlapem s holýma nohama a odhalenou hrudí, přestože to s ní ani nehnulo, když vylezl z nemocniční postele a neměl na sobě víc než obvaz.

Nemocniční pokoj bylo však bezpečné, nekompromitující prostředí ve srovnání s pánským bytem. Vycítil, jak je nesvá, a rozhodl se, že jí to patří za to, že se cpe tam, kde není vítaná.

„To je pro tebe.” Podala mu pestrou kytičku. „Květiny?”

„Přijmout květiny ti připadá jako zženštilost?” zeptala se podrážděně.

„V tom to není. Připomínají mi pohřby.” Položil květiny na stolek, který Devon odpoledne nablýskala do vysokého lesku. „Dík, žes myslela na květiny, ale já bych radši láhev whisky. Na značce nesejde.”

Zavrtěla hlavou. „Dokud budeš brát léky proti bolestem, vyloučeno.”

„Ty prášky neúčinkují.”

Jestli tě ta žebra tolik bolí, měl bys snad zajít na místní pohotovost.”

„O té bolesti jsem nemluvil,” zamumlal a přešel k baru, kde zůstala jeho večeře. „Nechceš trochu?”

„Chili?” S odporem se zadívala do misky s místní mastnou paprikovanou specialitou. „Co se stalo s tou kuřecí polévkou, kterou ti uvařila matka?”

„Dal jsem si ji k obědu, ale dvakrát za sebou bych to nepřežil.”

„Koupila jsem ti dnes chili v konzervě. Myslela jsem, že by se ti hodilo za den dva. Teď zrovna ti takovéhle kořeněné jídlo asi moc nesvědčí.”

,,Neotravuj mě s tím, co mám jíst a co ne.”

Žuchl na stoličku u baru a nacpal si do úst ještě pár soust. Zvedl hlavu a kývl na židličku u baru. Svlékla si kabátek a posadila se.

Vyškrábal misku do dna a odstrčil ji. Marcie se zvedla a odnesla ji ke dřezu. Svědomitě ji opláchla a spolu s pánví, v které si jídlo ohříval, ji vstrčila do myčky. Pak přešla ke stolku, vzala květiny a dala je do široké sklenice na chlazený čaj a postavila ji před něho na barový pult.

„Není třeba je nechat předčasně zvadnout jenom proto, že na všechno kašleš,” podotkla, když si znovu sedla na svou stoličku.

Posměšně si odfrkl. „Nic tím nezískáš, Marcie, nějaký chlap by v tobě našel přičinlivou manželičku jedna radost. Jseš tak - ” odmlčel se a pozorně se na ni zadíval. „Co to máš s očima?”

„Co tím myslíš?”

„Máš je červené. Ty jsi brečela?”

„Brečela? Jasně že ne. To ty kontaktní čočky. Musela jsem si je vyndat.”

„Kontaktní čočky. Dokud jsem tě neuviděl v brýlích, neuvědomil jsem si, že obvykle nosíš čočky. Od střední školy ses vylepšila.”

Je to sice pochybná poklona, ale i tak díky.”

Pohlédl jí na hruď. „Už nejseš jako prkno.”

„Pořád to není nic k chlubení. Jako třeba u dámy tvého srdce.”

Svaly v obličeji se mu napjaly. „Dámy mého srdce?”

„Té z včerejšího večera.”

Uvolnil se. „Aha. Ta je měla jaksepatří?”

Marcie si před hrudí udělala z dlaní košíčky. ,Až semhle. Nepamatuješ se?”

„Ne. Nemůžu si vybavit vůbec nic.”

„Nepamatuješ se na stříbřité vlasy a olbřímí nehty?”

„Kdeže.” Podíval se jí zpříma do očí a řekl: „Holt si dala snadno říct.”

Marcie se pokojně opřela zkříženými pažemi o barový pult. Naklonila se k němu, v očích pevný pohled. „Hele, Chasi, ušetřím ti tu námahu, jak se mě pořád snažíš urazit. Neexistuje jediná urážka, kterou bych od dob, kdy se mi říkalo Pidlovoká a Kozí nohy, Mrkev nebo Vyzuna, neslyšela. Klidně se chovej jako holomek, zatímco já ti přinesla květiny, mě to nemůže rozházet. Co se nevhodných poznámek týká, od časů, kdy jsem dodělala vysokou, pracuji mezi muži. Dovedu se vyrovnat s každým sprostým vtipem, na který dokážeš připadnout, a možná ještě sprostším. Znám všechny výrazy nevhodné pro jemné ucho. Nic, co řekneš, mě nemůže urazit nebo šokovat.

Uvědomuji si, že tvá potence nezemřela s tvojí ženou, jakkoli by sis to třeba přál. Máš fyzické potřeby, které uspokojuješ s tou, která je zrovna v tu chvíli k mání. Nekomentuju to, ani tě kvůli tomu nekritizuju. Sexualita patří k člověku. Každý z nás s ní nakládá svým způsobem. Ne, pro mě není záhadou tvoje jednání, ale ženy, které dovolí, abys je využil.

Kolem sebe máš lidi, kterým na tobě záleží, i když nepřestáváš jejich zájem odmítat a ohrnovat nad nimi nos. No, dál už to od tebe nehodlám snášet. Znám lepší, mnohem lepší způsob, jak trávit čas.”

Zvedla se, natáhla se po kabátku a oblékla si ho. ,,Jseš asi příliš natvrdlý, aby ti došlo, že to nejlepší, co tě vůbec potkalo, byl ten zatracený býk jménem El Dorado. Jenom je smůla, že tě řádně nenakopl do hlavy. Třeba by ti do ní vpravil trochu rozumu.”

Vykročila ke dveřím, ale stačila udělat sotva dva kroky. Popadl ji za lem kabátku a nepustil ji dál. „Moc se omlouvám.” Z nějakých nepochopitelných důvodů řekl: „Zůstaň prosím tě chvilku.”

Otočila se a zabodla do něho pohled. ,,Abys mohl trousit sprosté poznámky o tom, že jsem sama? Abys mě mohl ohromovat vulgárnostmi?”

„Ne. Abych nebyl tak strašně sám.”

Nevěděl, proč je k ní tak nepokrytě upřímný. Snad proto, že tak otevřeně mluvila o sobě. V očích ostatních byla úspěšná, atraktivní žena. Když se však podívala do zrcadla, viděla jen vytáhlou hubenou holku s vlasy jako mrkev, brýlemi a rovnátkem, zavrtanou do knih.

„Prosím tě, Marcie.”

Když ji zatahal za paži, ještě se trochu vzpouzela, ale nakonec se dala obměkčit a znovu usedla na stoličku. Držela hlavu vzhůru, ale poté, co na sebe dlouhou chvíli upřeně hleděli, se jí spodní ret začal třást.

„Dáváš mi vinu za Tanyinu smrt, viď.”

Uchopil obě její ruce do svých a stiskl je. „Ne,” řekl s tichou rozhodností. „Ne, nechtěl jsem, abys vůbec kdy měla takový dojem. Lituju, jestli se to stalo.”

„Když jsi v to dopoledne po nehodě přišel za mnou do nemocnice, zeptala jsem se tě, jestli mi to dáváš za vinu. Vzpomínáš si?”

„Ne. Pohlcovalo mě jen moje trápení. Z těch prvních pár týdnů po tom, co se to stalo, si moc nepamatuju. Lucky mi pozdějc říkal, že jsem se choval jako blázen.

Ale určitě si pamatuju, že jsem vůči tobě nikdy nechoval zášť, Marcie. Dával jsem vinu tomu klukovi, který nezastavil na stopce. Dával jsem vinu Bohu. Ne tobě. Ty jsi také byla oběť. Dnes, když jsi mě vezla domů, jsem to viděl.”

Upřeně shlížel na jejich semknuté ruce, ale ve skutečnosti je neviděl. Ani nevnímal, že jí přejíždí bříškem palce přes kotníky.

„Tolik jsem Tanyu miloval, Marcie.”

,,Já vím.”

,Ale nemůžeš to chápat… nikdo nemůže pochopit, jak moc jsem ji miloval. Byla tak milá a ohleduplná. Chtěla, aby všude byla pohoda, nesnesla, aby byl někdo rozčilený. Uměla si dělat legraci, aby to ještě byla legrace, ale ne tak, aby to zraňovalo. Nikdy nikomu neublížila. Báječně jsme si rozuměli v posteli. S ní byly špatné dny lepší a dobré báječné.”

Zhluboka se nadechl a pomalu vydechoval. „Pak byla pryč. Tak náhle. Tak nezvratně. Zůstalo po ní jen prázdné místo. Nicota.”

Cítil, jak se mu hrdlo docela nemužně stahuje, a namáhavě polkl. „Řekl jsem jí na shledanou. Objal jsem ji a políbil. Zamával jsem jí, když s tebou odcházela. Potom jsem ji viděl až nataženou na studeném stole v márnici. Rty měla celé modré.”

„Chasi.”

,,A to dítě. Moje dítě. Umřelo v ní.” Do očí mu vhrkly palčivé slzy. Pustil Marciiny ruce a vtiskl si pěsti do očí. „Proboha.”

,,Jen plač, to je v pořádku.”

Pocítil, jak mu jemně masíruje rameno. „Kdybych jenom byl s vámi, jak po mně chtěla, třeba by se to nestalo.”

„To nemůžeš vědět.”

„Proč jsem nejel? Co bylo tak zatraceně důležitého, že jsem neměl kdy? Kdybych jel, třeba bych seděl tam, kde ona. Možná by byla ušetřena, aby přivedla na svět naše dítě, a já bych umřel. Přál bych si, aby tomu bylo tak. Chtěl bych umřít.”

„Ne, nechtěl.” Při drsném tónu Marciina hlasu zvedl hlavu. Sundal si dlaně z očí. Jestli ještě někdy řekneš něco takového, znovu ti jednu vrazím.”

,,Je to pravda, Marcie.”

„Není,” trvala na svém a bojovně vrtěla hlavou. ,,Jestli jsi opravdu chtěl umřít, proč teď neležíš pohřbený vedle Tanyi? Proč jsi nezmáčkl kohoutek pistole nebo nesjel z mostu nebo nepoužil břitvu nebo nespolykal hrst prášků?” Vyskočila na nohy, roztřásla se, jak ji to namíchlo, a obořila se na něho.

„Existují tucty způsobů, jak se sebou člověk může skoncovat, Chasi. Chlast a ženské, co jsou snadno k mání, a jízda na býku mezi ně patří. Ale najisto to nejsou ty nejrychlejší způsoby sebezničení. Takže buď lžeš, že si vážně přeješ umřít, nebo jseš naprosto neschopný. Jedině se ti podařilo se zhuntovat a otrávit život každému okolo.”

Také vyskočil na nohy. Poraněnou hrudí mu nyní nezmítal smutek tolik jako vztek. „Co si to sakra dovoluješ se mnou takhle mluvit? Až ztratíš někoho, koho miluješ, až ztratíš dítě, potom budeš mít právo mi vykládat, že se huntuju. Do tý doby vypadni z mýho života a nech mě na pokoji.”

„Prima. Ale jedno ti, než půjdu, ještě řeknu. Tímhle způsobem Tanye čest neprokazuješ. Je to pitomé a nezdravé. Znala jsem ji krátce, ale dělala na mě dojem člověka, který miloval život víc než kdo jiný. Určitě si tě idealizovala, Chasi. Podle ní ses nemohl dopustit žádné špatnosti. Uvažuju, jestli by k tobě mohla mít špetku úcty, kdyby viděla, co jsi po jejím odchodu udělal ze svého života. Měla by radost z toho, jak jseš zřízený? Dost pochybuju.”

Zatínal zuby, až ho z toho bolely čelisti. „Řekl jsem, abys vypadla.”

„Však jdu.” Spěšně prohrabala kabelku a vytáhla složený arch růžového papíru. Rozložila ho na barovém pultu. „Tady je podrobná stvrzenka na účet v nemocnici, který jsem za tebe zaplatila. Celou částku si vyzvednu zítra.”

„Dobře víš, že nemám žádné peníze.”

„Potom navrhuju, aby sis nějaké obstaral. Dobrou noc.”

Nečekala, až ji doprovodí ke dveřím, přešla obývací pokoj, s trhnutím otevřela dveře a energicky vyšla. Dešti nevěnovala pozornost. Hlučně za sebou zavřela.

„Potvora,” zamumlal a jediným mávnutím ruky smetl stvrzenku z barového pultu. Snesla se mu k nohám. Zuřivě ji nakopl, čímž mu projela hrudí ostrá bolest. Trhl sebou a pajdal do ložnice k lahvičce léků na nočním stolku.

Odšrouboval víčko, vysypal jednu kapsli, hodil si ji do úst a spolkl ji. Natočit si sklenici vody se neobtěžoval.

Už už pokládal lahvičku zpátky, když vtom se zarazil. Obracel světlehnědou plastikovou lahvičku dnem vzhůru a zase naopak a uvažoval, jestli by si neměl vzít všechny kapsle najednou.

Nedokázal si to vůbec představit.

Žuchl na kraj postele. Měla tedy Marcie pravdu? Jestli chtěl vážně skoncovat se životem, když Tanya zemřela, proč to neudělal? Když byl mimo domov, měl k tomu spousty příležitostí - na silnici, ve společnosti nahodilých známých, osamělý, zlomený, opilý a zdeprimovaný. Přesto na skutečnou sebevraždu nikdy ani nepomyslel.

Někde hluboko v sobě musel pociťovat, že život pořád ještě stojí za to žít. Ale kvůli čemu?

Zvedl pohled k zarámované fotografii, kde byl s Tanyou v jejich svatební den. Bože, jak byla půvabná. Úsměv v očích jí tryskal přímo ze srdce. Věděl, že ho bezvýhradně miluje. Do dnešního dne věřil, že zemřela s vědomím, že ji miloval. Jak by to mohla nevědět? Svůj život zasvětil tomu, aby o tom nikdy nezapochybovala.

Marcie měla pravdu v jiném ohledu - nedělal čest Tanyině památce tím, jak momentálně žil. Zvláštní, že někdo mimo, nikoli člen jeho rodiny, do něho tak dobře vidí a přesně ví, za které nitky zatáhnout, aby se posadil zpříma a všiml si svého života.

Tanya bývala hrdá na jeho ctižádostivost. Od její smrti neusiloval o nic, jedině o to, jak se napít natolik, aby si otupil smysly a zamlžil paměť. Zpočátku se sem tam objevoval v kanceláři Tylerovy společnosti, ale jednou dopoledne, když se dostavil opilý a Lucky právě zpracovával potenciálního zákazníka, Lucky vybuchl a řekl mu, že si nepřeje mít ho na očích, jestli hodlá ohrožovat to málo obchodů, co mají.

Tehdy vyrazil na cesty, táhl od rodea k rodeu a jezdil na býcích při tolika rodeech, na kolik mu vystačily peníze na zápisné. Vyhrál dost peněz, aby měl na benzin a whisky, což bylo vše, na čem mu záleželo. To první mu umožňovalo zdržovat se mimo domov, to druhé dočasně zapomenout na bolest, kterou tam zanechal.

Z jeho života se stal jalový kruh děvkaření, chlastu, hazardních her, rvaček, jízdy na býcích. Vyhrál peníze a hned je rozházel. Bez cíle harcoval z místa na místo, nikde nezůstal tak dlouho, aby se vypořádal s tím, před čím utíkal.

Ten usmívající se ženich z fotografie na nočním stolku se mu dnes ani nepodobal. Ve skutečnosti se mu vysmíval. Jak byl tehdy naivní, když si myslel, že život mu dal záruku na nekončící štěstí. Pozorně si prohlížel Tanyinu světlou krásu, dotkl se koutku jejích usmívajících se úst a pocítil výčitky svědomí za hanbu, kterou způsobil její památce.

Podle toho, co řekla matka, jeho rodině už trpělivost došla. Všem svým přátelům se odcizil. Byl troska k ničemu. Lezl do postele s ženami, na které se ráno ani nedokázal rozpomenout. Stejně jako marnotratník v Novém zákoně dosáhl dna skály.

Bylo načase, aby se dal dohromady. Život nebude žádná zábava, ať bude dělat cokoliv, ale rozhodně už nemůže být horší, než byl.

Zítra si promluví s Luckým a zjistí, jak si stojí jejich firma, pokud vůbec ještě nějakou firmu mají. Zítra zajde za matkou a poděkuje jí za kuřecí polévku. Zítra schrastí dost peněz, aby zaplatil Marcii. Od toho začne. Každý den udělá něco.

Ale nejdřív, pomyslel si, když zvedal snímek ke rtům a tiskl je na její obraz, bude ještě jednou pro Tanyu plakat.

4

„Zatraceně, Sage!” rozkřikl se Chase na mladší sestru, když zajela rovnou do výmolu. „Jízda na býku nebylo nic ve srovnání s tím, jak ty řídíš.” Zkusmo si osahal rozbolavělá žebra.

„Promiň,” řekla, jako by se nechumelilo, a usmála se na něho. „Posledně, když jsem byla ve městě, tak tam ta díra nebyla. Ani po tobě nebylo vidu, když už jsme u toho. Posledně jsme o tobě slyšeli, že jseš někde v Montaně nebo kde.”

Chase ji rád viděl. Halasně mu zabušila na dveře, právě když si vařil po překvapivě klidné noci konvici kávy.

„Chasi!” vykřikla, s vervou se na něho vrhla a pevně ho objala, až zaskučel a odstrčil ji.

„Pozor na žebra.”

Rychle se mu omluvila a pustila se s ním do kávy a toastů. Protože byl pořád ještě bez vozu, požádal ji, aby ho, až se osprchuje a obleče, odvezla do kanceláře společnosti.

,,Jak často jezdíš domů?”

„Hmm, asi tak každý druhý měsíc. Když ale máti včera večer volala, že jseš doma, nechala jsem všeho a přijela.” „V tomhle nečase?”

Pořád bylo chladno a mokro. Čekalo se, že později začne déšť namrzat. V celé severní polovině státu varovali při předpovědi počasí, aby lidé nejezdili, pokud to nebude naprosto nutné.

Jela jsem opatrně. Teď už znám cestu mezi Milton Pointem a Austinem lip než hřbet vlastní ruky.” Zadíval se na její profil. Vyspěla od doby, kdy si jí naposled skutečně všiml.

„Vypadáš dobře, Sage,” podotkl popravdě.

„Dík.” Významně na něho zamrkala. „Pocházím z dobrého chovu.” Nesouhlasně si odkašlal. Jen se nedělej, že nevíš, že jsme rodina mimořádně hezkých lidí. Všechny moje kamarádky byly z tebe a Luckyho celé pryč. Žebronily, aby mohly u nás přespávat, v blahé naději, že na některého z vás nebo na oba natrefí na chodbě částečně neoblečené, jako třeba bez košil. Myslím, že vy dva jste důvod, proč jsem měla tolik přátel. Teda přítelkyň. Kluky jste odrazovali.”

„Ty jsi kluky odrazovala,” řekl se smíchem. Tak dlouho to bylo, co se posledně smál, až ho to na okamžik zaskočilo. „Nikdy jsi neuměla koketovat, Sage.”

,,Jestli tím chceš říct, že jsem se nikdy nerozplývala nad nadělanými bicepsy, pak máš pravdu. Nemám to zkrátka v povaze rozplývat se nad pitomostmi. Nedokážu áchat a afektovaně se culit a zachovat přitom vážný obličej. Bohudíky to ode mě Travis nečeká.”

„Travis?”

„Ty nevíš o Travisovi? No jo, nebyls doma, když se mnou přijel.”

„Přivedlas ho domů? To vypadá vážně.”

„Oficiálně zasnoubeni nejsme, ale rozumí se samo sebou, že se vezmeme.”

„Rozumí to samosebou kdo? Ty nebo on?”

Vrhla po něm hrozivý pohled. „Oba. Studuje medicínu. Asi počkáme, až bude na roční stáži po studiích, než se vezmeme. Chce se stát dermatologem a vydělávat tuny peněz.”

„Vymačkáváním beďarů?”

„Hele, někdo to dělat musí. Jeho táta je chirurg. Spravuje fotbalistům kolena a tak. Bydlej v Houstonu v ohromném domě, který patříval jednomu naftařskému magnátovi. Za domem mají rybníček s kachnami a labutěmi. Každý v rodině má vlastní BMW.”

„Fajn. Vem si toho chlápka, ať už nám nevisíš na krku.” Uštědřila mu další vražedný pohled. „Téměř totéž říkal Lucky.”

„Velké mozky uvažují stejně.”

Sage dokázala studia urychlit tak, že skončila o semestr dříve. Chase to na její promoci nestihl. Ted se jí za to omluvil.

„To nic. O nic jsi nepřišel. V biretu a taláru jsem vypadala strašně. Stejně jsem se okamžitě zapsala k dalšímu studiu.”

„Už ses rozhodla, co budeš dělat se svým nákladným titulem? Nebo ti bude stačit, že budeš paní doktorová Travisová nebo jaká?”

Jasně že ne. Stát se paní tou a tou mi nikdy nebude stačit. Nikdy nechci být úplně závislá na žádném muži. Chci mít zaměstnání jako Devon. Podařilo se jí sladit práci se šťastným manželstvím. Velice šťastným manželstvím, jestli to, jak se Lucky přitrouble šklíbí, o něčem svědčí. Dokonce i po dvou letech manželství je náš bratr pořád zblázněný do své ženy.”

„To dovedu pochopit,” řekl Chase zadumaně. Sage ho buď neslyšela nebo se rozhodla jeho poznámku nekomentovat.

„Rozhodně jsem se ještě nerozmyslela, co chci dělat. Aprobovala jsem v ekonomice a doktorát budu dělat v takovém oboru, aby se dal uplatnit na jakémkoli poli.”

„Kukuřičném poli? Bavlníkové plantáži?”

„Toužíš po dalším zlomeném žebru?” řekla výhružně.

Krátce se zasmál. ,Ať už to bude jaké chce pole, doufám, že zbohatneš a sama se uživíš.”

„Amen. Chci být nezávisle bohatá jako tvoje přítelkyně Marcie Johnsová.”

,A ta je?”

„Co? Bohatá? Musí být. Získala všechna možná ocenění. Stala se nejúspěšnější majitelkou realitní kanceláře roku. Podnikatelkou roku. Takovéhle věci. Měsíc co měsíc se její snímek objevuje v novinách, že prodala nejvíce domů i v této krizi nebo recesi nebo v čem to teď vlastně jsme.”

„Obchodnický generál. Bezva,” řekl sarkasticky.

Tu poznámku Sage ignorovala. „Matka říkala, že slečna Johnsová vypadala včera přímo oslnivě.”

„Oslnivě?”

„Což považuju za pozoruhodné, když uvážím, co si prodělala, když se vzpamatovávala z té nehody. Myslím, že musela podstoupit nějakou plastickou operaci, aby jí nebyla vidět ta jizva na čele. V salonu krásy se ženské dohadovaly, jestli si přitom nechala udělat něco s očima a bradou, nebo ne.

Bude jí tak… kolik? Je stará jako ty, vid? Pětatřicet. Není to zrovna ten čas, když všecko začíná jet z kopce? U žen, chci říct. Hrom aby do vás, do mužských. S věkem se váš vzhled zlepšuje. Což je jedna z mnoha křivd, o nichž hodlám pojednat s Bohem, až se dostanu do nebe. Není to fér, že vy vypadáte čím dál lip, zatímco my chátráme.

Já ale nevěřím, že si slečna Johnsová dala udělat plastickou operaci,” repetila Sage dál. „Zná dobře svou cenu. Pár charakteristických vrásek na obličeji jí těžko může ublížit. Tak nebo tak, proč by se starala? Vypadá skutečně báječně.”

„Báječně? Vyzuna?” To Chase ohromilo. Vyzunu Johnsovou by nikdy takhle nenazval, ženy ale mají jiná měřítka krásy než muži.

„Vlasy má prostě fantastický.”

Chase se nevěřícně chraplavě zasmál. „Vypadají jak hořící zápalka.”

„Ty tomu tak rozumíš,” zpražila ho Sage. Jiné ženské platěj majlant za henu v téhle barvě.”

„Za co?”

,A jsme tady. Lucky už přišel, takže tě tady jenom vyhodím. Slíbila jsem matce, že vyřídím, co je potřeba, aby dnes nikam nemusela. Pat dnes po ránu zaskočil a kladl jí na srdce, aby zůstala doma.”

Jak se vede Patovi?”

Pat Bush byl okresní šerif. Přede dvěma lety napomáhal při zproštění Luckyho z falešného obvinění ze žhářství, které nakonec svedlo Luckyho a Devon dohromady. Co se jen sourozenci Tylerovi pamatovali, byl šerif Bush přítelem jejich rodiny.

„Pat se vůbec nezměnil,” řekla Sage. ,Ale od té doby, co Tanya zemřela, má z dopravních nehod hrůzu a naléhá na matku, aby byla zvlášť opatrná, když řídí.”

Když zaznělo Tanyino jméno, srdcem mu projela chvilková bolest, ale usmál se na sestru a poděkoval jí za svezení.

„Chasi,” zavolala na něho Sage, když se běžel schovat před deštěm pod střechu verandy. Ohlédl se. Stáhla okénko a s úsměvem řekla: „Vítám tě zpátky.”

Jeho sestra byla daleko zralejší .a schopná mnohem hlubšího pohledu na věci, než u ní předpokládal. V jejích slovech tkvěl dvojí smysl. Udělal z ruky pistoli a jakoby na ni vystřelil. Se smíchem s autem zacouvala a otočila se. Zamávali na sebe, když odjížděla.

Žaludek se mu rozbouřil při vzpomínce, jak stál na téže verandě a díval se, jak Tanya s Marcii odjíždějí v to osudné odpoledne. Tehdy jim také zamával na rozloučenou.

Potlačil hořkou vzpomínku a vstoupil do kanceláře. Ačkoliv zde nebyl dlouhé měsíce, nic se tu nezměnilo. Kancelář společnosti neprošla modernizací od časů, kdy v ní působil jejich dědeček. Dosud tu panoval nepořádek a vysloveně mužský duch. Dokonce i pachy zde zůstaly stejné, od zatuchlosti starých map a geologických grafů po aroma čerstvé kávy. Útulné teplo místnosti ho objalo jako milý příbuzný, s kterým se nějakou dobu neviděl.

Lucky se skláněl nad poškrábaným dřevěným stolem, prsty jedné ruky zabořené až po kotníky do tmavě plavých vlasů, prsty druhé ruky poklepával na papíry zavalenou desku stolu. Když Chase vešel, zvedl hlavu. Překvapení dal na sobě nepokrytě znát.

„Vypadá to vážně, co,” řekl Chase.

,Ani nevíš, jak vážně.” Lucky pohlédl za bratra, jako by čekal, že za ním někdo vejde. Jak ses sem dostal?”

„To Sage.” Chase si svlékl vlněnou bundu a setřásl z ní kapky deště. „Ráno se u mě stavila.”

„Měl jsem sto chutí jí napráskat, když se včera večer objevila. Když si pomyslím, že řídila sama celou tu cestu v tomhle počasí.”

„Taky by mě to žralo, kdybych o tom věděl. Byl jsem ale rád, že ji vidím. Je…”

„Správně,” řekl Lucky. ,,Je dospělá. Není už žádné dítě. Ale pořád je to rozmazlený fracek.”

„Co je to zač ten Travis? Jsem zřejmě z rodiny jediný, kdo neměl to potěšení.”

Lucky sebou škubl. „Potěšení, to mě podrž. Je to směšnej pišišvor. Líbí se jí jedině proto, že ho utáhne na vařený nudli.”

,,Jestli si ji vezme, dá mu pěkně zabrat.”

„To mi povídej. Když byla malá, dělali jsme na ni takový podrazy, že se naučila pěkně bránit. Mám z ní sám částečně nahnáno.”

Bratři se rozesmáli. Najednou je přepadla rozpačitost, jak jejich smích začal prozrazovat city, které se v nich vzmáhaly.

Je to fajn, že jseš zpátky,” řekl Lucky zastřeně. „Chyběls mi, brácho.”

„Dík,” řekl Chase a odkašlal si. ,,Jenom doufám, že můžu zůstat. Kdybych to snad příliš… Chci říct, že nemůžu slíbit…”

Lucky máchl rukou, že chápe. „Nečekám, že do toho rovnou skočíš oběma nohama. Rozhlídni se. Dopřej si čas.” Chase přikývl. Po krátké, ale přesto trapné odmlce mu Lucky nabídl šálek kávy.

„Ne, díky.”

,,Jak se dnes ráno cítíš?”

,,Jako by mi nějaký zatracený bráhman zatancoval na hrudi two-step,” odpověděl urputně.

„Nic jiného si beztak nezasloužíš, jen tak na okraj.” Mávl na Chaseovu hruď. „Myslíš, že budeš v pořádku?”

,,Jistě,” řekl Chase přezíravě. „Tak pevně mi ta zlámaná žebra omotali, že s nima nehne ani zemětřesení. Budu jako rybička.” Pokývl na papíry rozložené na stole. Jak jdou obchody?”

,,Jaké obchody?”

„To je to tak zlé?”

„Mnohem horší.”

Lucky vstal a přistoupil k oknu. Na zamženém skle setřel kolečko a zadíval se ven na déšť stékající z okraje střechy. Po chvíli dopadla na verandu těžká vločka sněhu a rychle roztála. Snad teplota neklesne pod bod mrazu.

Otočil se zpátky do místnosti.

,,Já nevím, jestli se na to cítíš, abych ti všecko pověděl, Chasi.”

„Budu vůbec kdy?”

„Asi ne.”

„Tak to rovnou vyklop.”

Lucky se vrátil ke stolu a zachmuřeně žuchl na židli. „Uděláme bankrot, jestli se nestane zázrak. A jestli se nestane rychle.” Chase se nahrbil. Zadíval se na podlahu. „Moc mě to mrzí, Chasi. Zkrátka jsem to nedokázal udržet. Těch pár projektů, co jsme měli, padlo po tom, cos odešel.”

„Krucinál, nech si ty omluvy. I když jsem pil, texaskou ekonomiku jsem sledoval. Věděl jsem, že je to zlé.”

„Naši bývalí zákazníci jsou na tom hůř než my. Většina nezávislých těžařů už zkrachovala. Ostatní čekají, jestli je banky vytáhnou z bryndy.

Snažil jsem se, seč jsem mohl, abych sehnal nové zákazníky, lidi z jiného státu, kteří ještě mají kapitál na investice. Nezabral jsem. Nikdo se do ničeho nepouští. Hotovo.”

„Takže veškeré zařízení, co se nahradilo po tom požáru…”

„Stojí po většinu času nečinně. Docela dobře jsme na něm mohli nechat viset cenovky. A to ještě není nejhorší.” Lucky si s obavami povzdechl. „Nedokázal jsem lidem pravidelně vyplácet mzdy, když jenom postávali kolem a nedělali nic. Tak jsem je musel pustit. Udělal jsem to strašně nerad, Chasi. Vím, že by se dědeček a táta obraceli v hrobě. Víš, jak byli loajální k lidem, kteří pro ně pracovali. Neměl jsem ale na vybranou, než je propustit.”

„To je začarovaný kruh, protože jsou tam, kde byli.”

„Přesně tak. Mají rodiny. Musej živit a šatit děti. Cítil jsem se pod psa, že jim to musím oznámit.”

,A co naše osobní finance?”

„Museli jsme sáhnout na nějaké tátovy úspory. Matka a Devon umějí dobře hospodařit s penězi. Před pár měsíci jsem prodal hříbě. To pomohlo. Možná vydržíme dalších šest měsíců, než začne být situace kritická. Samozřejmě, čím déle bude Tylerová společnost insolventní, tím ožehavější bude naše osobní situace.”

Chase si odevzdaně povzdechl. Když se chystal zvednout se ze židle, Lucky ho zarazil. „Počkej, to ještě není všechno. Ať teda víš, co a jak.” Podíval se bratrovi zpříma a zachmuřeně do očí. „Banka nás upomíná stran půjčky. Minulý týden volal George Young, a že už to nejde, abychom spláceli jenom úroky. Požadují po nás, abychom půjčku především podstatně splatili.”

Lucky doširoka rozpřáhl ruce na desce stolu. „Zkrátka nemáme z čeho, Chasi. Nemám na hotovosti ani tolik, abych splatil úrok.”

„Pomuchlovat se se Susan tě asi nenapadlo.”

Susan Youngová, bankéřova rozmazlená dcera, si na Luckyho brousila zuby a snažila se ho vydíráním přimět k sňatku. Lucky, od přírody vykuk, ji doběhl. Takže Chase si z něho utahoval, když zavedl řeč na Susan, ale Lucky mu odpověděl se vší vážností.

„Kdybych si myslel, že by to mohlo nějak pohnout s jejím tátou, už bych si rozpínal kalhoty.” Nato se zasmál. „Co tě nemá. Devon by mě zabila.” Doširoka rozhodil paže, bezmocně pokrčil rameny a spokojeně se zašklebil. „Co ti mám vykládat, je do mě zblázněná.”

Chase mu nenaletěl, že snad je to jednostranná náklonnost. Jeho bratr proháněl děvčata od chvíle, kdy zjistil, jaký je rozdíl mezi holčičkami a chlapečky. Své pověsti holkaře nezůstal nic dlužen. Když však poznal Devon Hainesovou, úplně propadl jejímu kouzlu. Dodnes se na tom nic nezměnilo.

„Z toho, co jsem slyšel a sám viděl, přitažlivost je oboustranná.”

Lucky sklonil hlavu. Jo. Ať je to jinak jak chce zlý, jsem šťastnější, než jsem kdy myslel, že je možný.”

„To je dobře,” řekl Chase vážně. „Moc dobře.” Znovu se mezi ně položilo ticho. Silou vůle Chase potlačil smutek a vrátil se opět k obchodním záležitostem.

„Dneska ráno jsem přišel taky proto, abych zjistil, jestli máme v pokladně nějaké peníze. Mám dluh u jisté zrzky.”

„U Devon? Za co?”

„U jiné zrzky. U Marcie. Zaplatila za mě účet v nemocnici. Bůh ví, jak jí to vrátím.”

Lucky se zvedl a přistoupil k registračce. Ze zásuvky vytáhl vkladní knížku. Je tvoje,” řekl a podal ji Chaseovi, který na ni zvědavě hleděl.

„Co to je?”

„Chasi, prodal jsem ten dům, který jsi mě přiměl koupit po Tanyině smrti.”

Chase znehybněl. Úplně na všecko zapomněl. Trval na tom, aby bratr koupil dům, který si Tanya prohlížela v to odpoledne, kdy došlo k nehodě. Dodatečně si uvědomil, že to byla impulzivní reakce na její předčasnou smrt. Už po tom ani nevzdechl. Ten dům nikdy neviděl, ani vidět nechtěl. Určitě neměl v úmyslu v něm někdy žít.

Zprudka rozevřel vinylové desky knížky. Byl tam jenom jeden zápis. Vklad. Částka byla ohromující - pro člověka, který věřil, že nemá ani vindru. „Proboha, odkud se to všecko vzalo?”

„Z Tanyiny životní pojistky.”

Upustil knížku, jako by si o ni popálil prsty. Pleskla na desku stolu. Vyskočil ze židle a zaujal stejnou pozici u okna, kde předtím stál Lucky. Vyhlídka se nezlepšila. Den byl stále stejně bezútěšný.

„Nevěděl jsem, co dělat s šekem za pojistku, když nakonec po všech formalitách přišel. Tehdy jsi byl ještě tady, ale v jednom kuse opilý a nebyls ve stavu, abychom o tom mohli mluvit nebo s tím něco udělat, tak jsem to podepsal tvým jménem a pak jsem to použil na koupi toho domu.

Tak před rokem za mnou zašla Marcie. Měla klienta, který se o tu nemovitost zajímal. Myslela si, že bys mohl chtít dům prodat, protože jsi tam nikdy nebydlel a evidentně to ani neměl v úmyslu.

Nebyls k zastižení, Chasi, tak jsem musel rozhodnout sám. Rozhodl jsem se zbavit se toho, dokud to jde, schrastit pro tebe trochu peněz a uložit je, dokud je nebudeš potřebovat nebo chtít.”

Lucky se odmlčel, ale Chase neřekl slovo. Nakonec Lucky nejisté dodal: „Doufám, že jsem udělal dobře.”

Chase se otočil a promnul si zátylek. Jo, udělal jsi dobře. Co Tanya zemřela, jsem o ten dům nestál. Chtěl jsem po tobě, abys ho koupil jenom proto, že si ho tolik přála.”

„Chápu. Tak nebo tak,” změnil Lucky tón, „máš malou rezervu, o které jsi nevěděl.”

„Použijeme ji na zaplacení půjčky.”

„Díky, Chasi, ale tím se to nespraví. Splatí se tím úroky, ale musíme taky vyřešit tu půjčku. Tentokrát začínají být nepříjemní.”

Na Chase toho bylo nějak moc najednou. Cítil se jako člověk, který po zranění ochrnul a musí se znovu naučit všechny funkce - chodit, mluvit, jednat.

„Uvidím, co se dá dělat,” řekl bratrovi. „Možná když si promluvím s Georgem, ujistím ho, že jsem se vrátil a chci se znovu pustit do práce, třeba je na pár měsíců odrazíme.”

„Hodně štěstí, ale moc nedoufej.”

Chase si vzal klíče od jedné z firemních dodávek. Měsíce se s ní nejezdilo a dalo práci ji nastartovat. Chladné počasí tomu nepřidalo. Nicméně nakonec přiměl motor naskočit.

Když odjížděl od kanceláře Tylerovy strojní a těžební společnosti, nedalo mu, aby neuvažoval, jestli tady firma ještě dál bude. Odpustil by si jako nejstarší syn vůbec kdy, kdyby padla?

5

Budila dojem, že je pořádně trhlá. Na malé hlavě se jí ulič-nicky střapatily nakrátko zastřižené vlasy, měla brýle, které jí kryly značnou část obličeje, a na uších klipsy velké jako talířky. Na jmenovce na jejím stole stálo ESME.

„Lituji, ale slečna Johnsová už odešla,” řekla Chaseovi. „Co pro vás mohu udělat?”

^Potřebuji s Marcii mluvit.”

Rekl si, že by mohl nechat šek u Marciiny sekretářky, ale chtěl si dopřát to zadostiučinění, že jí ho předá osobně. Včera večer se kvůli tomu chovala tak nadutě, že toužil vstrčit jí ho do chamtivých rukou a skoncovat to s ní. Necítil se dobře, že je jí dlužen.

Měl hádavou náladu. Žebra ho bolela, protože si nevzal ten den předepsaný lék proti bolestem. Rozhovor s Georgem Youngem byl přesně takový, jak Lucky předpovídal. Nejenže se bankéř oháněl revizí v bance, ale Chase ho podezříval, že má na Tylerovy pifku, protože se Lucky nezbláznil do jeho zpovykané dcery.

To, že Lucky Susan odmítl, bral George zřetelně jako osobní urážku. Nebo, pomyslel si Chase nemilosrdně, je možná jednoduše otrávený, že mu ji Lucky nechal na krku. Holka byla protivná a George ne a ne se jí zbavit.

Chase měl u sebe šek, kterého se chtěl zbýt stůj co stůj. Když zjistil, že Marcie není ve své realitní kanceláři, náladu mu to nevylepšilo. „Kde bydlí?”

„Nemůže to počkat do zítřka?” zeptala se Esme. „Chcete slečně Johnsové nabídnout dům na prodej, nebo byste si chtěl nějaký prohlédnout? Počasí není - “

„O dům tady nejde. Mám se slečnou Johnsovou soukromé jednání.”

Sekretářčiny oči za brýlemi se ještě zvětšily. „Ach, opravdu?” „Opravdu. Kde bydlí?”

Prohlédla si ho od hlavy k patě. Zřejmě obstál, protože vzala list vkusného šedého dopisního papíru s hlavičkou Marciiny firmy vytištěnou nahoře a napsala adresu. „Cesta bude asi rozbahněná,” řekla, když mu podávala list papíru.

„To nevadí.” Jejich dodávka už jezdila koryty řek, po skalnatých svazích, hustými lesy a přes pastviny, aby se dostala na místa, kde se mělo vrtat. Žádný terén pro ni nebyl nepřekonatelný.

Pohlédl na adresu, ale nic mu to neříkalo, což bylo neobvyklé, protože v Milton Pointu vyrostí a mládí prožil šmejděním po jeho ulicích. „Kde to je?”

Esme mu povšechně vysvětlila, kudy pojede, a Chase vyrazil. Stěrače měly dvojnásob co dělat v té plískanici. Na mostech byly místy námrazy, a když dostal párkrát smyk, začal Marcii proklínat, že bydlí v takové díře. Jeho rodina také bydlela za městem, ale aspoň tam znal cestu. Když dojel k odbočce, málem ji minul. Štěrková cesta byla úzká a označená pouze neumělou, rukou psanou směrovkou. „Woodbine Lane, Zimolezová cesta,” zamumlal.

To jméno sedlo, protože příkopy po obou stranách cesty byly hustě zarostlé zimolezem. Nyní se keře skláněly pod tíží jinovatky, ale na jaře a v létě, kdy pokvetou, provoní vzduch.

Cesta byla slepá a nestály podél ní žádné jiné domy. Na konci cesty se v lesíku borovic a listnatých stromů skrýval hrázděný dům.

Vstup měl na úrovni cesty, stál však na ostrohu, který prudce spadal dolů. Zadní strana domu byla visutá na kovových pilotech.

Zastavil auto a vystoupil. Pod botami mu chrupal led, když se opatrně bral po cestičce k přednímu vchodu. Jeho zlomeným žebrům by neprospělo, kdyby uklouzl a upadl. Severozápadní vítr mrazil. Vyhrnul si límec semišového kabátu. Když došel k předním dveřím, stáhl si rukavici a zmáčkl zvonek. Slyšel, jak se vevnitř rozezněla zvonkohra.

Ve chvilce Marcie otevřela. Překvapilo ji, že ho vidí. „Chasi? Co to?”

Já myslel, že ti ten poděs třeba zavolá.”

Jak ses o něm dověděl?”

„Cože?”

Zmateně zavrtěla hlavou, ustoupila a pokynula mu, ať jde dál. Je čím dál hůř,” podotkla o počasí, když zavírala dveře před poryvem studeného vzduchu. Jak ses dověděl, kde bydlím? Pojď se ohřát. Dáš si trochu čaje?”

Zavedla ho do snad nejnádhernější místnosti, jakou kdy viděl. -Nevěděl, že v Milton Pointu může něco tak moderního existovat. Strop se vypínal do výše prvního patra. Při jedné stěně byl krb, v kterém vesele plápolal oheň. Stěna na visuté části domu byla prosklená od podlahy z tvrdého dřeva až ke stropu, nejméně do výše šesti metrů.

Protáhlý barový pult odděloval obytnou prostoru od kuchyňky. Bylo to účelné a navržené tak, aby se tam dalo příležitostně jíst. Ve výši prvního patra se ze tří stran táhla galerie, odkud, jak se dohadoval, se šlo do dalších pokojů.

„Za krbovou zdí je ještě jedna místnost,” vysvětlila Marcie, které neunikl jeho zájem. „Používám ji jako pracovnu, ačkoliv by to mohl být pokoj pro hosty. Nahoře jsou dvě ložnice a dvě koupelny.”

„Mluvíš jako majitel realitní kanceláře.”

Usmála se. „Síla zvyku, tuším.”

„Bydlíš tady dlouho?”

„Krátce.”

„Nebojíš se žít sama v tak velkém domě a tak stranou?” ,Ani ne. Mám zde bezpečnostní systém. Jsem zvyklá být sama.” Naklonila hlavu ke straně a řekla přemýšlivě. „Vypadá to myslím poněkud sobecky, aby jedna osoba obývala takový velký prostor, ale potřebovala jsem to kvůli daním. Nemovitost je investice a s hypotékou, kterou - “

Zvedl obě ruce. „Marná snaha, v mém případě. Nikdy jsem tomu nerozuměl. Musí ti stačit, když řeknu, že to tady máš pěkné.”

„Díky. Dovol, pověsím ti kabát.”

Zaváhal, nepočítal, že by se zdržel tak dlouho. Avšak oheň vypadal přívětivě. Proč by po té dlouhé cestě chvilku nezůstal a neohřál se?

Setřásl kabát, stáhl si i druhou rukavici a podal vše Marcii. Zatímco to odnášela, přistoupil ke krbu, jednou nohou se opřel o nízkou kamennou hranu ohniště a natáhl obě ruce k přátelským plamenům.

Je to příjemné,” řekl, když se octla vedle něho.

„Hmmm. Skoro celé odpoledne jsem tady seděla stočená do klubíčka. Dneska se moc lidí do nakupování domů nehnalo, tak jsem si řekla, že je to ta nejlepší chvíle, abych si dodělala papíry.”

Na široké kožené krémově zbarvené lenošce se kupily smlouvy a plány nemovitostí, jako by je tam odložila, když šla otevřít dveře. Za pravým uchem měla zastrčenou tužku, která se téměř ztrácela v hřívě vlasů, o nichž jeho sestra prohlásila, že jsou „fantastický”. Měla na sobě měkkou rudou koženou sukni, svetr v téže barvě, tmavé punčochy a… a chlupaté modré domácí střevíce, které jí kryly nohy až po štíhlé kotníky.

Sledovala jeho pobavený pohled, který sjel na její nohy. „Dárek z legrace od mé asistentky.” „Toho poděsa?”

Marcie se zasmála. „Seznámil ses sv Esme?” „Stavil jsem se u tebe v kanceláři. Řekla mi, kudy se sem dostanu.”

„Ta její potrhlost je jenom póza, to tě mohu ujistit. To aby lidé nepoznali, jak chytrá ve skutečnosti je. Pořád si stěžuju, že je mi zima na nohy. Taky mám zimnici ze zákazníků, co si to na poslední chvíli rozmyslí.”

Chase si najednou uvědomil, že rozhovor, který s Marcii zapředl, je ten nejdelší, který vedl se ženou od Tanyiny smrti. Jinak se ženy zeptal, co bude pít, a pak prohodil jen pár slov, než zakončil stručným „děkuji” a opustil ji na zválené posteli.

Při tom pomyšlení zasténal. Marcie si to mylně vyložila. „Bolí tě žebra?”

„Trochu,” přiznal. „Dneska jsem pořád někde lítal, takže jsem si nevzal nic proti bolestem.”

„Chtěl by ses napít?”

Pohlédl jí rychle do očí a po chvilce sjel pohledem na šálek s podšálkem na stolku vedle koženého křesla. „Díky, ale bez čaje jest mi lehko žít.”

Jestli jsi to myslel jako slovní hříčku, pak žádná sláva.”

„Na legrácky se slovy jseš tady ty.”

„Místo čaje jsem měla na mysli bourbon s vodou.”

„Díky, Marcie.” Děkoval jí procítěně, děkoval jí jak za projev důvěry z její strany, tak za pití.

Přistoupila k baru a otevřela skříňku pod ním. Ze skromné zásoby vybrala láhev a nalila whisky do dvou vysokých sklenic. „Bourbon ti nemůže utlumit bolest víc než ta tvoje pilulka. Pilulka se zase nedá usrkávat před krbem,” dodala s úsměvem. „Led?”

Jenom vodu.” Poděkoval jí, když mu podala sklenici. Shrnula na hromádku papíry, na nichž pracovala, znovu se posadila do koženého křesla a nohy složila pod sebe. Pokývla ke krbu, čímž naznačila, aby si sedl tak, aby na sebe viděli.

„A když už jsi tady, mohl bys přiložit. To bude za to pití.”

Přiložil polena do krbu, pak se usadil na kraj ohniště a mezi roztaženými koleny otáčel v rukou vysokou sklenici. „Mám v kapse šek na pět set sedmdesát tři dolary a šedesát dva centů. Proto jsem přišel. Chtěl jsem ti zaplatit osobně a poděkovat za všechno, cos pro mě udělala.”

Sklopila oči na vlastní whisky s vodou. „Zachovala jsem se v tomhle hrozně. Namíchla jsem se. Naštvalo mě, že si přeješ být mrtvý, jak jsi říkal. Vyslovit něco takového je hloupost, Chasi.”

„Už mi to došlo.”

„S placením sis nemusel dělat starosti. Můžeš mi zaplatit kdykoliv jindy.”

Zasmál se bez špetky veselosti. „Kdykoliv jindy bych nemusel mít peníze. Kdybys mi neprodala ten dům, neměl bych vindru.”

„Takže o tom víš a nemáš nic proti? Luckymu to dělalo starosti.”

Přikývl. „Nikdy jsem neměl v úmyslu v něm bydlet. Až do dneška jsem po něm ani nevzdechl.” Trochu se narovnal a pokusil se o úsměv. „Takže díky svému umění prodávat dnes obdržíš šek.” Vytáhl jej z náprsní kapsy košile a podal jí ho.

„Díky.” Ani se nepodívala, zda suma souhlasí, než ho položila na hromádku papírů na stolku. „Na tvé brzké uzdravení.” Zvedla sklenici. Přiťukla si s ním. Oba se trochu napili.

Nějakou chvíli jen tak mlčeli a naslouchali praskání hořících polen a šumění deště se sněhem na oknech, která vedla do lesa. Dokonce i bez listí byl les hustý. Kmeny, trochu zamžené deštěm, stály jeden za druhým a zdály se rovné a černé jak vyškrtané zápalky.

„Kdo ti řekl o těch telefonických hovorech?”

Odvrátil zamyšlený pohled od lesa a tázavě se na ni zadíval.

Jakých telefonických hovorech?”

Nyní se zas ona zatvářila zmateně. „Když jsi přišel, říkals něco o poděsovi. Myslela jsem, že mluvíš o tom otrapovi, co mi pořád volá.”

„Mluvil jsem o tvojí sekretářce, o té Esme.”

„Ach.”

„Někdo ti volá?”

„Hmmm.”

„Kdo?”

„Nevím, kdybych to věděla, setkala bych se s ním a požadovala bych, ať toho nechá.” „Co říká?”

„No líbí se mu vykládat sprosťárny a přitom funět.”

„Co děláš?”

„Zavěsím.”

Jak často volá?”

„To je různé. Týdny se třeba neozve, potom volá několikrát za večer. Někdy je to opravdu otrava, takže vyvěsím telefon. Kdyby mi Esme zkoušela zavolat, že jedeš, nedovolala by se.”

Sledoval její pohled k telefonu na stolku u vchodu do chodby. Sluchátko leželo vedle vidlice. „Dneska volal?”

„Dvakrát,” odpověděla jakoby nic. „Bylo to dost protivné, protože jsem se snažila soustředit.”

„Mluvíš o tom dost lehkovážně, Marcie. Ohlásilas to Patoví?”

„Šerifovi? Ne,” vykřikla, jako by jí ten návrh připadal směšný. Je to nejspíš nějaký výrostek, který má legraci z toho, že vykládá vulgarity ženě bez tváře. Kdyby měl odvahu, říkal by jí to přímo.”

Jaké tak vede řeči?” v

„Velice neoriginální. Že by mě rád viděl nahou atakdále. Vykládá mi, co všecko by rád prováděl svým jazykem a…” Neurčitě mávla rukou. „Dovedeš si to představit.”

Když ostýchavě sklopila řasy, všiml si, že Vyzuna vypadá málem tak, jak ji popsala Sage - nádherně.

Ve světle plamenů, které se jí mihotaly na obličeji, vyhlížela její pleť téměř průsvitně. Od vlasů až po výstřih svetru ji měla hebkou a bez kazu jako porcelánové figurky, které jeho babička mívala v příborníku. Vysedlé lícní kosti jí vytvářely na tvářích stíny.

„Nechala sis operovat oči a bradu?” .

„Cože?” Ta otázka ji tak zaskočila, že málem vylila své pití.

„Sage povídala, že ženské v salonu krásy se dohadovaly, jestli sis nechala udělat něco s očima, když jsi byla na plastické operaci.”

„Ne!” vykřikla nevěřícně. „To teda nemají moc o čem povídat, když je zajímám já.” „To víš, Lucky se oženil.”

Upřímně se zasmála. ,Ano, kolem něho nebylo o klepy nouze, vid?”

„Takže sis nenechala od doktora udělat sem tam něco navíc?”

„Ne, nenechala,” řekla kousavě. „Akorát mně musel vyhladit jizvu tadyhle.” Naznačila neviditelnou čáru pod vlasy. „Tam se mi zapíchla střepina skla.”

Neúmyslná připomínka té nehody vrhla na jejich lehký rozhovor stín. Chase napadlo, aby do sebe hodil celý obsah sklenice, ale vzpomněl si na předsevzetí, které předešlého večera udělal. Rozhodl se jinak a postavil místo toho sklenici na římsičku ohniště.

Zvedl se.

„No, radši abych tě dál nezdržoval od práce. Nechtěl jsem tě vyrušit.”

„Nemusíš odcházet.” Rozpletla dlouhé štíhlé nohy a také vstala. „Netlačí na mě žádný termín.”

Pohlédl za ni na prosklenou stěnu. „Venku se dělá pěkně hnusně. Když jsem vyřídil, proč jsem přišel, měl bych vyrazit zpátky do města.”

„Hmm. Jen tak na okraj. Ti zákazníci, co jsem jim onehdy večer dělala společnost, dnes volali a vyptávali se na tebe. Pořád mají zájem koupit si tady nějakou nemovitost.”

„Takže jsi kvůli mně nepřišla o kšeft?”

„Vypadá to tak.”

„To je fajn.”

„Máš nějaké plány ohledně večeře?” Stál už obrácený ke dveřím a na tu otázku se otočil. „Večeře?”

„Večeře. Večerního jídla. Naplánoval sis něco?” „Ani ne.”

„Chili nebo sardinky?”

Pokřiveně se usmál. „Něco na ten způsob.”

„Co bys říkal stejku?” Udělala oběma rukama kruh. „Asi takhle velký. A takhle silný.” Mezi palcem a ukazováčkem udělala mezeru na tři prsty. „Tak prostředně propečený.”

Večeře s Marcií. Večeře se ženou. Z nějaké příčiny mu to připadalo mnohem intimnější než si dát s nějakou pár skleniček a pak s ní hupnout do postele, což byla jeho jediná komunikace se ženami od chvíle, kdy ztratil Tanyu. Žádné přemýšlení, žádné závazky, žádný hovor.

Večeře však vyžadovala, aby se jí účastnil i duchem. Jako člověk. A nemohl pominout společenská pravidla, jako třeba pohlédnout jí do očí, když jí bude něco říkat. Jako třeba, že čeká na jeho odpověď právě teď. Nebyl si jist, že už je na něco takového připraven.

Ale vždyť je to koneckonců jenom Vyzuna. Zná se s ní od pěti let. V posledních dnech mu byla dobrou přítelkyní. Zřejmě nějakou dobu dohlížela na jeho zájmy, protože ho ušetřila těžkostí s domem, který koupil pro Tanyu. Nemohl pominout, jak hezky jednala s Tanyou, jak si ji Tanya oblíbila a jak si jí vážila. Tuhle jedinou laskavost by jí udělat mohl, no ne?

„Udělej ten stejk krvavý a budem kamarádi.”

Tvář se jí rozzářila úsměvem, že najednou byla - jak jen to matka říkala? Ach ano - oslňující.

Bez nemenších ostychů se Marcie omluvila, že se půjde převléknout do něčeho pohodlnějšího. Z ložnice nahoře se vrátila v domácím obleku a v těch chlupatých střevících. Tužku už za uchem neměla a místo čoček si nasadila brýle.

Když už stejky syčely na grilu, dala Chaseovi za úkol udělat hlávkový salát a zatím hlídala brambory, které se pekly v mikrovlnné troubě.

Zeptala se ho, zda chce jíst slavnostněji nebo obyčejně. Odpověděl, že obyčejně, a tak prostřela na barovém pultu místo na stole v oddělené jídelně. Ve chvilce už seděli a pořádali jednoduché, ale chutné jídlo.

„Bohužel nemám žádný zákusek,” řekla, když od něho brala prázdný talíř, „ale v krabici na lince najdeš moji zásobu čokoládových sušenek.”

Zazvonil telefon. Když se vrátila z ložnice, zavěsila sluchátko do vidlice. Šla telefon zvednout a zavolala přes rameno. „Měl byste se cítit poctěn, pane Tylere. O své čokoládové sušenky se nedělím jen tak s kdekým… Haló?”

Když zvedala sluchátko k uchu, usmívala se, jen co se ohlásila do telefonu, viděl, jak jí úsměv mizí z tváře. Rychle se k němu otočila zády. Odhodil ubrousek na barový pult, sklouzl ze stoličky a třemi dlouhými kroky přešel místnost.

Než jí stačil vzít sluchátko z ruky, oběma rukama jím praštila do vidlice a opřela se o ně, jako by chtěla přitisknout víko na popelnici plnou něčeho odporného.

Stála s hlavou skloněnou a odvrácenou, zřetelně v rozpacích. Nebyla tak nad věcí, jak chtěla, aby věřil. Rozčililo ji to a z obličeje jí zmizela všechna barva.

„To byl on?”

„Ano.”

„Stejné řeči?”

„Ne tak docela.” Znovu se jí vrátila barva, tváře jí zrůžověly. „Tentokrát mi místo toho, co by mi chtěl udělat, vykládal, co by chtěl, abych si udělala sama… pro jeho pobavení.”

„Pěkná odpornost.”

Chase s bratrem doma vedli k tomu, aby měli k ženám úctu. Oba rodiče v nich vypěstovali galantnost, a pokud jde o sex odpovědnost. I v opilosti bral ohledy na ženy, s nimiž šel do postele. Nikdy nešel se ženou, která váhala nebo ho dokonce zvlášť nechtěla.

V mladých letech, když byli ještě svobodní, měli s Luckým bezpočtu žen, ale jen pokud s tím byly svolné. Nikdy nemuseli naléhat, což by stejně neudělali. Otec je naučil, že když žena řekne ne, znamená to ne. Džentlmen se ženě nikdy za žádných okolností nevnucuje.

Chase považoval vulgární telefonáty za něco nepřípustného av namíchlo ho, že je Marcie něčemu takovému vystavena. Šeptat v posteli ženě do ucha a zvyšovat tím tak potěšení z milování byla jedna věc. Vyslechnout tatáž slova po telefonu od cizince bez tváře bylo zlověstné a děsivé. Neměl jí za zlé, že ji to rozčililo a znechutilo, až zbledla.

„To jsou ty sprostoty, co už jsi předtím musela vyslechnout?” zeptal se naléhavě. Přikývla, odvrátila se a vykročila ke kuchyni. Chňapl ji za paži a otočil k sobě. Jak dlouho ti volá?”

„Pár měsíců,” řekla tiše.

„Neměla bys to tak nechávat. Nech si změnit číslo. Ať ti Pat napíchne linku.” Tak ho to zaujalo, že si zprvu neuvědomil, že ji pořád drží za paži a přitáhl si ji tak blízko, že se dotýkají těly. Když mu to došlo, pustil ji a rychle ustoupil.

Hlasitě si odkašlal a pokusil se promluvit autoritativně. Já, ehm, zkrátka myslím, že bys s tím měla něco udělat.”

Vrátila se k baru a začala sklízet nádobí. „Myslela jsem si, že po nějakém čase, když vždycky zavěsím, ztratí odvahu a přestane s tím.”

„Očividně nikoliv.”

„Ne, očividně nikoliv.” Postavila špinavé nádobí na linku a roztočila kohoutek s horkou vodou. ,Ani sis nevzal sušenky. Vezmi si.”

„Nechci žádné sušenky,” odsekl podrážděně. Z důvodů, které by nedokázal vysvětlit, měl na ni vztek, že něco podobného tak lehkovážně pomíjí.

„Co kdybys uvařil kávu, než nastrkám nádobí do myčky?” navrhla. „Kávu dávám do ledničky a kávovar je támhle.”

Pokývla do rohu na polici. Pochopil, že s tím přišla, aby tak ukončila rozhovor o muži, který jí volal. Zřejmě o tom nechce víc mluvit. Buď má z toho strach, nebo je jí to nepříjemné nebo z toho má i legraci.

Nakonec je to žena, která žije sama. Žádný přítel na scéně. Alespoň po žádném není vidu ani slechu. Jediný muž, o němž se zmínila, je její bývalý snoubenec v Houstonu. Možná jí ten volající umožňuje nezávazně a bez problémů se vzrušovat. Jestli jo, proč by si s tím krucinál měl dělat starosti?

Začal vařit kávu. Byla hotová ve chvíli, kdy domyla nádobí. Narovnala na podnos šálky s čerstvou kávou a talířek čokoládových sušenek a požádala ho, aby to odnesl do obývacího pokoje. Usedli každý na své místo u krbu jako předtím. Chase ještě upravil oheň, pak snědl dvě sušenky a spláchl je kávou.

Jak to jde ve vašem podniku?”

Pohlédl na ni. Jsi obchodnice, na kterou je každý krátký, Marcie. Asi budeš vědět o finančních záležitostech v tomhle městě víc než kdo jiný. Chceš se mě tímhle způsobem taktně zeptat, jak dlouho se ještě udržíme, než vyhlásíme bankrot?”

„Nestrkala jsem nos do vašich věcí. Čestně.”

„Co na tom záleží?” řekl a odevzdaně pokrčil rameny. „Na nějakou pýchu je příliš pozdě. Dlouho nepotrvá a všichni se dovědí, jak si finančně stojíme.”

„To je to takhle kritické?”

„Obávám se, že je.” Zahleděl se do ohně a bezmyšlenkovitě si vstrčil do úst další sušenku. „Nemáme žádné zakázky. Banka začala být netrpělivá, abychom zaplatili peníze, které jsme si před léty půjčili, když se trh poprvé začal hroutit. Byli velkorysí, že to nechali tak dlouho být, ale čas nám nakonec vypršel.

Lucky dělal, co mohl, a já mu vůbec nepomohl,” dodal hořce. „Před dvěma lety jsme začali uvažovat, že změníme zaměření firmy, dokud se trh s ropou nesebere, ale nikdy jsme nedostali dobrý nápad. Potom zemřela Tanya a…” Znovu pokrčil rameny. Už nemusel dál nic objasňovat.

„Chasi.” Zvedl hlavu a pohlédl na ni. Objížděla prstem hranu šálku. Když vycítila, že se na ni dívá, zvedla oči. „Dovol, abych vložila do vaší společnosti nějaké peníze.”

Chyíli na ni nechápavě hleděl, pak se drsně, nevesele zasmál. „Myslel jsem si, že jsi prohnaná obchodnice. Proč bys měla chtít provést takové bláznovství?”

„Protože věřím v tebe a Luckyho. Jste vynalézaví, chytří, pracovití. Nakonec na něco připadnete, čím podnik oživíte. Až se vám to podaří, budu mít ze své investice ohromný zisk.” •

Ještě ani nedomluvila a už neoblomně vrtěl hlavou. „To ti nedovolím, Marcie. Bylo by to jako přijímat milodar a takhle hluboko jsme ještě neklesli. V tomhle ohledu si zachováme trochu hrdosti.

Kromě toho, kdybychom chtěli partnera, uvažovali bychom o té možnosti už dávno. Dokonce jsme měli nabídky, ale vždycky jsme je odmítli.

Můj dědeček založil firmu za boomu ve třicátých letech. Táta v tom pokračoval. My jsme třetí generace. Tylerova strojní a těžební společnost je rodinný podnik a máme v úmyslu to tak nechat.”

Je mi to jasné,” řekla tiše.

„Oceňuji tvoji nabídku, ale zkrátka neexistuje způsob, jak bych ji mohl přijmout.”

Jeden způsob by tady byl.” Střetl se s pevným pohledem jejích modrých očí. „Mohl by sis mě vzít.”

6

Lucky položil sluchátko a řekl ženě: „Pořád to nebere.”

Ze dveří, které spojovaly ložnici s koupelnou, se ho Devon pokoušela uklidnit. „To neznamená, že znovu zmizel.”

„Ale mohlo by to znamenat, že je venku a nasává.”

„Nemusí to tak být.”

,Nemusí, ale je to pravděpodobné.”

„Není na tobě vidět, že bys měl velkou důvěru ve svého staršího bratra,” napomenula ho jemně.

„No tak mi jmenuj za poslední dva roky jedinou věc, kterou udělal, aby ve mně tu důvěru vzbudil.”

Devon se otočila a bosky rázně vkročila do koupelny. Dveře za sebou přirazila tak prudce, div se jí mezi nimi nezachytil lem županu.

Lucky se vyřítil za ní a divoce rozrazil dveře. Místo aby ji našel, jak proti němu bojovně stojí, seděla u toaletního stolku a klidně si kartáčovala tiziánové vlasy. Před jejím půvabem vzal jeho vztek za své.

Uměla ho uvést do varu a hned zas uklidnit a obojí bylo dílem okamžiku. Změny v její náladě přicházely vždycky nečekaně. Tato spontánnost mu kořenila život a byla jedním z důvodů, proč se do ní zamiloval. Jeho výbušnou povahu přitahovala Devonina nevypočitatelnost.

Byl do ní bláznivě zamilovaný, ale nesnášel, když měla pravdu. Což tentokrát měla.

„Takovou ohavnost jsem neměl říkat, vid?”

„Hmm,” odpověděla. To bylo další, co na ní měl rád -nikdy nezdůrazňovala, že má pravdu. „Vrátil se přece domů, Lucky.”

„Pod tlakem okolností.” „Muselo to být pro něho těžké.” „Netvářil se nijak pokorně.”

„Ze ne? Mně se zdá, že celá ta jeho hádavost a nerudnost má jenom zakrýt, jak pro rozpaky nedokáže dát najevo, jak rád je doma, mezi lidmi, kterým na něm záleží.”

„Možná,” připustil.

„Dnes přišel do kanceláře a bylo znát, že se o podnik zajímá.” ‘

„Což mohl být pouze předstíraný zájem.”

„Mohl, ale já si to nemyslím.” Odložila kartáč a otevřela kelímek s nočním krémem. Natáhla paži a začala si ji natírat voňavým krémem. „Myslím, že bychom měli Chaseovi věřit. Možná se konečně začíná vzpamatovávat.”

„To doufám.”

Lucky jí vzal kelímek s krémem, prsty trochu nabral a začal jí krém vtírat tam, kde přestala. Stáhl jí župan z ramenou, stejně tak ramínka noční košile a začal jí vtírat krém do pokožky tak hebké, že ve skutečnosti žádné zvláštní zvláč-nění nepotřebovala.

„Laurii povzbudilo, že se vrátil domů. Už proto jsem ráda, že je zpátky.” Sklonila hlavu a odhrnula si vlasy, aby jí mohl natřít krk.

„Matka ale neví, že je dneska v noci na tahu.”

„Ani ty ne. Může být kdekoliv.”

„Dneska není zrovna nejlepší večer na vyjížďku.”

,A i kdyby byl venku na tahu, je to dospělý člověk a zodpovídá za sebe sám.” Pohlédla na něho přes řasy a oslovila jeho obraz v zrcadle. „Chová se jako svého času ty.”

„Hmmm,” zamručel.

Luckyho rozptyloval svůdný obraz jeho ženy v zrcadle. Výstřih noční košile se zachytil na jejích bradavkách. Jednou pohnul rukou a košile se jí svezla do klína a odhalila její ňadra.

Zezadu ji objal, aby ji pohladil. Sledoval, jak jeho dlaně obemykají, zvedají a hladí její prsy. Ve chvíli, kdy jeho doteky v ní vzbudily odezvu, se mu v žilách rozbušila touha. „Co dneska říkal doktor?” zeptal se měkce.

„Dítě i já si vedeme dobře,” odpověděla a ústa jí zvlnil líbezný úsměv. „Mám za sebou celých pět měsíců.”

Jak dlouho myslíš, že to mužem udržet v tajnosti?” Rukama zlehka přejel přes vyklenutou křivku jejího břicha.

„Moc dlouho ne. Kdyby Laurie neměla tolik starostí s Cha-sem, pravděpodobně by si už všimla, jak přibírám v pase.”

„Máti a Sage se budou pěkně vztekat, že jsme jim to neřekli, hned jak jsme to zjistili.”

„Asi ano. Ale pořád si myslím, že takhle je to lepší. Pro případ, že by se něco stalo.”

„Bohudíky se nic nestalo.” Sklonil se a políbil ji na rameno.

„Laurie by těžce nesla, kdyby měla přijít o další vnouče. Bylo lepší neříkat jí, že čekáme dítě, dokud jsem se nedostala přes nebezpečný první trimestr.”

,Ale teď jsi ve druhém a lékař nepředpokládá žádné komplikace.” Jejich oči se setkaly v zrcadle. Usmál se a rozevřenou dlaň jí položil přes břicho. „Chci všem oznámit, že budu tatínek.”

„Ale uvaž tohle, Lucky,” řekla a úsměv se jí postupně z tváře vytrácel. „Když je teď Chase doma, možná bychom měli to oznámení ještě o nějakou chvíli odložit.”

„Hmm.” Svraštil obočí. „Chápu, co máš na mysli. Dolehne to na něho, až se doví, že budeme mít potomka jako první.” Devon ho uchopila za ruku a políbila ho do dlaně. „Ty víš, jak moc toužím po dítěti, když si ale vzpomenu na dítě, které zemřelo s Tanyou, na moje štěstí padá stín.”

„Nemysli na to,” zašeptal.

Zvedl ji do náruče, otočil ji, zlehka jí sundal župan a přitom jí líbal. Setřásl spodky a přitiskl ji k sobě, aby pocítila, jak je vzrušený. Pod jeho rty hluboce vzdechla a naznačila, aby už víc neztráceli čas. Odnesl ji do ložnice. Spolu se svezli na postel. Rozevřel jí nohy a políbil ji do klína; špičkou jazyka prozkoumal, jak je vlhká. Potom začal pokrývat její tělo polibky. Nejdříve zlíbal její mírně vyklenuté břicho, potom jí rty pohladil bradavky, ztmavlé a zvětšené těhotenstvím. Nakonec dospěl k jejím vstřícným horkým ústům; ve stejném okamžiku se prolnula jejich ústa i jejich těla.

Jejich vzájemnou fyzickou touhu manželství neoslabilo. Planula mnohem vášnivěji než dřív. V několika minutách leželi vyčerpaní a spokojení.

Tiskl ji k sobě a jemně hladil místo, kde spočívalo jejich dítě. Zašeptal: „Když vezmu v úvahu, co ztratil, jak můžu mít Chaseovi za zlé, cokoliv dělá nebo nedělá?”

„To nemůžeš,” odpověděla a pohladila ho po ruce. Jenom s ním musíš mít trpělivost, dokud nenajde na své trápení lék.”

„Pokud něco takového existuje.” Nevyznělo to zvlášť optimisticky.

Zavrtěla se a tím svým umíněným způsobem, pro který ji měl tak rád, řekla: Já musím věřit, že existuje.”

Chase nakonec nalezl hlas. Nepřestával upírat nevěřícný pohled na svou hostitelku. „Cože?”

„Chceš mě přimět, abych to opakovala?” zeptala se Marcie. „No dobrá. Říkala jsem, že bys mohl zachránit svou firmu a udržet ji v rodině, kdyby sis mě vzal. Protože potom všechno, co mám, by bylo tvoje.”

Vrátil nedojedenou sušenku na talířek, smetl si drobečky z prstů a zvedl se. Popadl kabát, navlékl si ho a vyrazil ke dveřím.

„Nemyslíš, že stojí za to si o tom promluvit?” zeptala se Marcie a šla za ním. „Ne.”

Dohnala ho, než stačil otevřít hlavní dveře, a stoupla si před ně. „Prosím tě, Chasi, když jsem měla dost odvahy, abych to navrhla, aspoň bys mohl mít tolik kuráže, abychom o tom pohovořili.”

„Proč máme marnit tvůj nebo můj čas?”

„Nemám pocit, že by hovor o mé budoucnosti byl marněním času.”

Pleskl se párem jelenicových rukavic o dlaň a usilovně přemýšlel, jak se z tohohle vykroutí, aniž by zranil její city.

„Marcie, nevím, co tě přimělo přijít s něčím tak fantastickým. Nedovedu si představit, co se ti honí hlavou. Rád bych si myslel, žes žertovala.”

„Nežertovala. Myslela jsem to vážně.” „Potom mi nedáváš na vybranou. Jsem nucen říct ne, děkuji.”

„Aniž bychom si o tom promluvili?”

,Aniž bychom cokoliv. Nemá smysl se o tom bavit.”

„Nesouhlasím. Nechodím si, jak mě napadne, a nenabízím manželství vhodným mužům. Kdybych si nemyslela, že je to proveditelné, nikdy bych se o tom nezmínila.”

„Tohle není proveditelné.”

„Proč ne?”

„Krucinál,” zamumlal už celý zoufalý. „Ty mě nutíš, abych se choval nezdvořile.”

Jestli máš co říct, nedělej si starosti o mé city. Včera jsem ti řekla, že se mě urážky hned tak nedotknou. Hned se ode mě odrazí.”

„Dobrá,” řekl a přešlápl z nohy na nohu, ale nespouštěl z ní pohled. „Budu otevřený. Nechci se znovu ženit. Nikdy.”

„Proč?”

„Protože jsem ženu měl. Měl jsem dítě. Ztratil jsem je. Nikdy nemůžeš zaujmout Tanyino místo. A kromě toho tě nemiluju.”

„Nemohla bych ani zdaleka doufat, že zaujmu Tanyino místo. V žádném případě bych to ani nechtěla. Jsme dvě naprosto odlišné osobnosti. A já si určitě nikdy nepředstavovala, že mě miluješ, Chasi. Lidé se berou ze spousty důvodů, z nichž láska je myslím ten poslední.”

Nepřestával na ni zmateně zírat. „Proč bys to u všech všudy vlastně chtěla? Když víš, že tě nemiluju, že pořád miluju svoji ženu, proč mi něco takového navrhuješ?”

„Protože, jak jsi častokrát během posledních dnů zdůraznil, jsem stará panna. A dokonce i v dnešních časech, bez ohledu na to, jak moderní máme myšlení, pokud jsi osamělý, jsi člověk, s kterým se nepočítá. Toto je stále svět pro dvojice. Lidé se ubírají životem v párech. Unavuje mě být sama.”

„Tenhle argument neobstojí, Marcie. Včera jsi mi vyprávěla, že ses málem vdala a že sis to na poslední chvíli rozmyslela, protože jsi toho člověka nemilovala.”

„To je pravda. To ale bylo před pár lety. To mi ještě nebylo třicet.” „No a co?”

„Dnes je mi třicet pět. Osamělá pětatřicátnice, která je buď rozvedená nebo vdova, není nic zas tak zvláštního. Dokonce ani třicetipětiletý svobodný muž nevzbuzuje zvláštní pozornost. Ale žena, která je v tomhle věku ještě neprovdaná, je stará panna, zvláště když žije sama a málo chodí ven.” Sklopila pohled a tiše dodala. „Obzvlášť když je to Vyzuna Johnsová.”

Chase znovu nesrozumitelně zanadával. Litoval, že ji vůbec kdy takhle nazval. Mohl by se teď dohadovat, že ta přezdívka víc už neplatí, ale myslela by si, že chce být jenom milý.

„Vím, že nejsem žádná strhující krasavice, Chasi. Nemám postavu, o jaké se sní a co se dostává na stránky časopisů. Ale mohu ti poskytnout to, co potřebuješ nejvíc.”

„Peníze?” zeptal se sžíravě.

„Společnost.”

„Pořiď si psa.”

Jsem na ně alergická. Kromě toho mluvíme o tom, co potřebuješ ty, ne, co potřebuju já,” řekla. Jsme přátelé, nemám pravdu? Vždycky jsme spolu dobře vycházeli. Věřím, že bychom vytvořili dobrý tým.”

Jestli toužíš patřit do nějakého týmu, dej se ke kuželkářům.”

Jeho sarkasmus ji nevyvedl z konceptu. „Rok a půl ses potuloval, a přestože bys to nepřiznal, myslím si, že už máš tohohle kočovného života po krk. Mohu ti nabídnout stabilitu. Mám domov,” řekla a rozpřáhla ruce a zahrnula do toho gesta dům. „Mám to tady ráda, ale bylo by mnohem hezčí, kdybych se o něj mohla s někým dělit.”

„Někoho si sem nastěhuj.”

„O to se právě snažím.”

„Mám na mysli jinou ženu.”

„Nesnesla bych bydlet s nějakou ženou.” Nevesele se zasmála. „Kromě toho jenom Bůh ví, jaké klepy by se o mně po Milton Pointu roznesly, kdyby se sem přistěhovala žena.”

Musel uznat, že v tomhle bodě má pravdu. Všeobecně řečeno jsou lidé omezení a věčně slídí po skandálu dokonce i tam, kde žádný není. To však byl Marciin problém a on nebyl pravým řešením.

Pořád však slušnost vyžadovala, aby ji odmítl ohleduplně. Když už nic jiného, musel jí přiznat, že měla tu kuráž s ním o manželství začít hovořit. Jistě to pro ni nebylo nic lehkého. Pýcha musela jít stranou.

„Podívej, Marcie - “

„Chystáš se říct ne, vid?”

Zhluboka vydechl. Jo. Chystám se říct ne.”

Sklonila hlavu, ale téměř okamžitě ji zase zvedla. V očích měla výzvu. „Nech si to projít hlavou, Chasi.”

„Není o čem uvažovat.”

„Tylerova strojní a těžební.”

Založil si ruce v bok a naklonil se k ní. „Uvědomuješ si, co právě děláš? Snažíš se koupit si manžela.”

„Když to nedělá těžkou hlavu mně, proč by mělo tobě? Mám spousty peněz. Víc než potřebuji. Co s nimi budu dělat? Komu je zanechám? K čemu mi bylo dobré, že jsem tak tvrdě pracovala a dosáhla úspěchu, když se o výtěžek nemohu podělit s někým, kdo to potřebuje?”

Energicky si natáhl rukavice a řekl: „Nebudeš se muset dlouho rozhlížet, než na někoho připadneš. Jsem si jistej, že je všude spousta mužskejch, co se dají rádi vydržovat.”

Položila mu ruku na paži. „Myslíš si, že je řeč o tomhle? Myslíš si, že bych tě chtěla pod svou střechou, kdyby ses spokojil s rolí vydržovaného muže? V životě ne, Chasi Tylere! Vím, že budeš dál tvrdě pracovat jako předtím. Nesnažím se tě připravit o tvoji mužskou úlohu nebo o tvou hrdost. Nechci být doma ten, kdo nosí kalhoty. Kdyby ano, nechala bych věci, jak jsou, a byla bych spokojená.”

Hlas jí zjihl. „Nechci zestárnout sama, Chasi. Myslím, že ani ty ne. A protože se nemůžeš oženit z lásky, docela dobře by ses mohl oženit pro peníze.”

Chvíli přemítavě hleděl na její upřímný obličej, pak zavrtěl hlavou. „Nejsem pro tebe ten pravý, Marcie.”

Jsi. Jsi přesně to, co chci.”

„Mě? Zlomeného, zničeného chlapa? Věčně otráveného? Proč bys mě vlastně měla chtít? Byla bys se mnou nešťastná.”

„Dnes večer jsem s tebou nebyla nešťastná. Byla jsem ráda, že tu jsi.”

Zkrátka mu nedovolí, aby se z toho vykroutil elegantně.

Dává mu jedinou možnost - aby řekl stroze ne a vypadl. „Promiň, Marcie. Odpověď zůstává ne.”

Trhnutím otevřel dveře a vyšel do sloty. Po hodinách stání se vůz dal nastartovat ještě obtížněji než předtím. Nakonec se probudil k životu a odhrkotal domů.

Byt byl tmavý a studený.

Svlékl se, vyčistil si zuby, vzal si prášek proti bolestem a zalezl pod ledové přikrývky. „Vzít si Vyzunu Johnsovou!” zamumlal a několikrát přitom bouchl do polštáře. To byl ten nejšílenější nápad, co kdy slyšel; přímo k popukání.

Proč se tedy nepopadá za břicho smíchy?

Lucky za ním přijel do bytu při rozbřesku. „Ahoj. jSeš v pořádku?”

„Proč bych neměl?” utrhl se na něho Chase podrážděně. ,Jen tak. Jenom jsem si říkal, jestli tě dneska nebolej ty žebra.” ,Je to lepší. Chceš jít dál?” „Dík.”

Lucky vešel, Chase zavřel dveře. Rozpoznal, že i když se Lucky snaží předstírat něco jiného, důkladně si ho prohlíží. Chase to umíněně odmítl bratrovi ulehčit. Po dlouhém mlčení se Lucky nakonec dostal k tomu, proč přišel tak časně.

„Včera večer jsem ti několikrát volal, ale nebral jsi to.”

„Kontroluješ mě?”

Lucky se zatvářil uraženě.

„Byl jsem venku.”

„To jsem se domyslel.”

„Večeřel jsem mimo.”

Jó, večeře.”

Chase rychle ztratil trpělivost, že kolem toho takhle našlapují. „Proč se mě rovnou nezeptáš, Lucky?” „Tak jo. Kde jsi teda sakra vězel?”

„U Marcie.”

„U Marcie?”

„Zajel jsem tam, abych jí zaplatil ten účet z nemocnice, a ona mě pozvala, ať zůstanu na večeři.”

Jestli se teda nedělo nic jinýho, proč jsi to rovnou nevylopil?”

Jelikož ti po tom nic není.”

„Měli jsme strach, kde v noci lítáš.”

„Nepotřebuju opatrovníka!”

„Že by?”

V tuhle chvíli už na sebe křičeli. Oba měli stejně výbušnou povahu. Že na sebe řvali, nebylo nic nového. Ani nebylo neobvyklé, že toho obratem nechali, jako když utne.

Chase zavrtěl hlavou a krátce se zasmál. „Třeba opravdu opatrovníka potřebuju.”

„Možná jsi ho potřeboval, ale už ne.”

„Sedni si.”

Lucky si dřepl na obyčejnou židli v obývacím pokoji naproti bratrovi a okamžitě stočil hovor na to, co jim oběma dělalo starosti. „Jak včera proběhla ta schůzka v bance?”

„George Young je pěknej pacholek.”

„To ti došlo až teď?”

„Nemám mu za zlý, ani bance ne, že chtějí svoje peníze. Ale nemůžu vystát ten jeho pokryteckej soucitnej ksicht. Podle mýho si naši situaci ve skutečnosti vychutnává.”

„Vím, co chceš říct. Dělá, jako že je mu strašně líto a jaká to je smůla, a přitom se směje do hrsti.”

„Víš, co by mi udělalo dobře?” Chase se naklonil kupředu a opřel si paže o kolena. „Rád bych popadl velkou škatuli peněz, přesně to, co mu dlužíme, a mrsknul mu ji na stůl.”

„To bych taky moc rád.” Lucky si lítostivě olízl rty. ,Až naprší a uschne, co?”

Chase si nervózně protahoval prsty. „Včera jsi říkal, že z téhle šlamastyky bychom se mohli dostat jedině zázrakem.”

„Zázrakem přímo z nebes.”

„Tak teda… ehm…” Hlasitě si odkašlal. „Co kdyby, ehm, ten milosrdný anděl vypadal jako, ehm, jako Marcie Johnsová?” Lucky neřekl slovo. Nakonec Chase zvedl obezřetný pohled k bratrovi. „Slyšels mě?”

„Slyšel jsem tě. Co to má znamenat?”

„Hele, nechceš trochu kafe?” Chase se už napolo zvedl ze židle.

„Ne.”

Zase si sedl.

„Co má s našimi záležitostmi do činění Marcie?” chtěl vědět Lucky.

„Nic. Jedině…” Chase se nucené zasmál. „Nabídla, že nám z toho pomůže.”

„Proboha, Chasi, poslední, co bychom mohli potřebovat, je další půjčka na splácení.”

„Ona… hmm, nenabídla přímo, že by nám půjčila. Bylo to spíš jako investice.”

„Chceš říct, že si chce koupit podíl na podniku? Stát se spolumajitelkou?” Lucky se zvedl ze židle a začal přecházet sem a tam. „Nechceme dalšího partnera, nemám pravdu? V tom ses nerozmyslel jinak, viď že ne?”

„Ne.”

„No to je dobře, protože ani já ne. Dědeček a táta chtěli, aby podnik zůstal v rodině. Překvapuje mě, že na to Marcie vůbec pomyslela, a cením si jejího zájmu, ale doufám, že jsi jí vysvětlil, že si nepřejeme mít ve firmě nikoho mimo rodinu.”

Jo, to jsem jí vysvětlil, ale - “

„Počkat,” Lucky se otočil, jako když ho píchne. „Hele, nemá za lubem nějaký podraz? Jako že by zaplatila v bance a vstoupila do podniku, ať se nám to líbí nebo ne? Páni, na to jsem vůbec ani nepomyslel.”

„Ani Marcie ne. Aspoň si to nemyslím,” řekl Chase. „Navrhla něco úplně jiného.”

Lucky se s rukama v bok postavil proti bratrovi. „Co teda přesně navrhla?”

Už nemohl otálet, musel Luckymu otevřeně odpovědět. Uvážil, že jestli to dokázala říct bez obalu Marcie, může on taky. „Navrhla manželství.”

„Cos říkal?”

„Manželství.” „Komu?”

„Mně,” odpověděl hádavě. „Komu jinýmu jsi sakra myslel?”

„Nevím, co si o tom mám myslet.”

„No, navrhla mi, ať si ji vezmu.”

„Marcie Johnsová ti nabídla sňatek?”

„Copak jsem to teďka neřek?” rozkřikl se Chase.

„Nemůžu tomu uvěřit!”

„Klidně tomu věř.”

Lucky na bratra zkoprněle zíral. Pak se mu oči podezíravě zúžily. „Počkat! Kde jste v tu chvíli zrovna byli? Co jste spolu dělali?”

„Nic takového, co si myslíš. Dávali jsme si kávu a čokoládové sušenky.” „Nebyli jste - ?” „Ne!”

Lucky znovu žuchl na židli. Rozhostilo se dlouhé ticho, při kterém Lucky nepřestával na Chase civět a Chase uhýbal očima. Nakonec se Lucky zeptal. „Myslela to vážně?”

„Zdálo se.”

„To jsem blázen,” zamumlal Lucky, stále ještě konsternovaný.

„Všechny argumenty měla pěkně po ruce. Přátelství, stabilitu, takovéhle věci. A samozřejmě ty, ehm, ty peníze.”

Lucky udiveně zavrtěl hlavou, načež se rozesmál. „Tomu nemůžu uvěřit. Skutečně řekla, že ti dá peníze výměnou za to, že si ji vezmeš?”

„No, něco na ten způsob. Něco v tom smyslu.”

„To snad není možný? Slyšel jsem, že když jde o obchod, jde tvrdě za svým, ale kdo by si byl pomyslel, že je schopná něčeho takovýhleho? Cos jí na to řekl? Chci říct - ” odmlčel se a mrknul. „Počítám, žes jí řekl ne.”

„To jsem řekl, jo.”

Tentokrát to byl Chase, kdo vstal a začal přecházet. Z nějakého nepojmenovatelného důvodu ho Luckyho smích naštval. Najednou pocítil potřebu Marciin návrh obhájit a ospravedlnit.

„Neměl by sis z ní dělat srandu,” řekl nevrle. „Kdyby se přede mnou svlékla do naha, nestálo by ji to tolik nervů, jako když udělala, co udělala.”

Lucky popadl bratra za paži a vyskočil. „Chasi, snad neuvažuješ o tom, o čem si myslím, že uvažuješ?”

Chase pohlédl bratrovi do nevěřícných očí a samotného ho překvapilo, že řekl: „Byl by to způsob, jak z té bryndy ven.”

Lucky na něho chvíli hleděl beze slova, pak zareagoval svým charakteristickým, výbušným způsobem. Strčil bratrovi obličej až k nosu. „Úplně ses pomát? Máš mozek nalože-nej v tý whisky, cos za poslední měsíce vychlastal? Nebo ti ten bejk rozmašíroval šedou kůru mozkovou?”

„Můžu si vybrat, na co odpovím?”

Já, si nedělám legraci.”

„Ani já ne!” Chase setřásl bratrovu ruku a zprudka od něho odstoupil. „Přemýšlej o tom. Jmenuj mi jedinou smysluplnou věc, kterou jsem udělal od chvíle, kdy Tanya umřela. Nemůžeš. Nikdo nemůže. Tolik jsi mi řekl do očí. Můj nedostatek iniciativy přivedl rodinný podnik na pokraj bankrotu.”

„Ten sešup nemá s tvým soukromým životem co dělat,” zařval Lucky. „Ani tvůj nedostatek iniciativy, ani co jinýho, jedině to, že se zhroutil trh s ropou.”

,Ale pořád jsem nejstarší syn,” namítl Chase a píchal se přitom do hrudi ukazováčkem. Já jsem odpovědný. A jestli přijde Tylerova strojní a těžební na buben, budu to mít na svědomí do konce svých dnů. Musím udělat všecko, co můžu, abych tomu zabránil.”

„Dokonce bys zašel tak daleko, že by sis vzal ženu, kterou nemiluješ?”

„Ano. Dokonce tak daleko.”

„Před dvěma lety bys mi nedovolil vzít si Susan, abych nás zachránil před zkázou. Myslíš, že ti dovolím provést něco takovýho?”

„Nebudeš mít do toho co mluvit.”

Najednou si uvědomil, že Marciin plán urputné obhajuje. Od kdy? Jeho podvědomí se tím muselo zabývat po celou noc. Někdy těsně před probuzením se rozhodl, že její nápad není koneckonců tak marný.

Lucky spustil vodopád nadávek. Ještě ses z Tanyi nevzpamatoval, Chasi. Jak můžeš pomyslet na to, že by ses zavázal s jinou ženou?”

„Nemám v úmyslu se nijak vázat. Rozhodně ne citově. Marcie to ví. Ví, že Tanyu pořád miluju, a je ochotná se spokojit s přátelstvím.”

„Troubo, žádná žena není ochotná spokojit se jenom s přátelstvím.”

„Marcie ano. Není romantický typ.”

„Dobrá, a proč je tomu tak? Já ti řeknu, proč. Protože je to stará panna, která si - jako poslední možnost - koupí manžela.”

„Není to stará panna.” Nepříčetně Chase rozzuřilo, když uslyšel Luckyho vyslovit přesně totéž, co jemu samému tanulo na mysli před dvanácti hodinami. „Pro ženu tak úspěšnou jako Marcie není jednoduché najít si manžela, kterému by její úspěch nenaháněl hrůzu.” Neobyčejně ho potěšilo, že ho tenhle argument tak najednou napadl.

„Dobře, tohle prozatím necháme,” řekl Lucky, „ale uvaž jedno. Pravděpodobně si také chce koupit čisté svědomí. Nezapomeň, že řídila, když tvoje milovaná žena přišla o život.”

Chase zbledl zlostí. Jeho šedé oči nabyly studený břidlicový odstín. „Tu nehodu Marcie nezavinila.”

Já to vím, Chasi,” řekl Lucky trpělivě. „Ty to víš. Každý to ví. Ale ví to ona? Už se s tím vyrovnala? Snaží se učinit něco milosrdného, aby ulevila svému pocitu viny. I když si ho sama namlouvá.”

Chase o tom chvíli uvažoval, než řekl: Jestli ano, tak co? Oba na tom manželství vyděláme. Oběma se nám dostane, co chceme. Tylerova strojní a těžební bude zase bez dluhů a Marcie si pořídí manžela a čisté svědomí.”

Lucky nevěřícně zvedl ruce a nechal si je s hlasitým plesknutím znovu dopadnout na stehna. „Máš tu ženu snad rád, Chasi?”

,Ano, mám ji rád,” řekl popravdě. „Vždycky jsme byli dobří přátelé.”

„Dobří přátelé. No teda.” Lucky byl zjevně znechucen. „Hodláš s ní spát?” „O tom jsem nepřemýšlel.”

„Radši bys měl. Jsem si jist, že ona ano. Nepochybuju, že sex bude součástí toho ujednání.” Lucky využil Chaseova momentálního mlčení, aby řekl své. Jednu noc se vyspat s courou a druhý den si jít po svých je něco úplně jinýho než spát s někým, s kým jseš den co den.”

„Díky za přednášku o ženách, brácho,” jízlivě odsekl Chase. „Zaznamenám si ji pro případ, že bych někdy potřeboval tvoje rady.”

„Hergot, Chasi, já se tě jenom snažím přimět, abys o tom přemýšlel. Půjčku v bance zaplatíš okamžitě, ale s Marcií budeš svázaný do konce života. Pokud nemáš v úmyslu se na ni vykašlat, až splní svoji roli v téhle taškařici.”

„To bych nikdy neudělal.”

„Ríkals ale, že Tanyu pořád miluješ.”

„To ano.”

„Takže pokaždé, když vezmeš Marcii do postele, bude to z povinnosti, nebo ještě hůř, ze soucitu. Bude to almužna -”

„Dořekni to a rozbiju ti hubu.” Chaseův ukazováček nehnuté mířil na bratrovy rty. „Takhle o ní nemluv.”

Lucky o krok ustoupil a nevěřícně na bratra zíral. „Ty se jí zastáváš, Chasi. To znamená, že ses už rozhodl, co?”

A v tu chvíli si Chase uvědomil, že ano.

7

„Díky, žes přišel, Pate.”

Laurie Tylerova zavedla šerifa Pata Bushe do kuchyně. Nebylo třeba s ním zvlášť nadělat. Dotklo by se jí, kdyby zazvonil u hlavních dveří. Po celou dobu, co byla vdaná, byl Pat její a Budův dobrý přítel. Bud zemřel před několika lety na rakovinu, ale Pat zůstal věrným přítelem dál. Ve chvílích nouze se na něho mohli spolehnout. Jako nyní.

„Co se děje? Když jsi volala, byla jsi tak rozčilená.” Položil si hnědý stetson na kuchyňský stůl, setřásl z ramen sako od uniformy, a než usedl, pověsil ho na opěradlo židle. Laurie před něho postavila hrnek kávy. „Díky. Tak co se děje, Laurie?”

„Chase se bude ženit.”

Pat už držel hrnek u úst. Při tom ohromujícím sdělení sebou trhl a popálil si jazyk vřelou kávou. „Zenit!”

„Tak, tak. Jsem z toho celá pryč, Pate, vůbec nevím, co bych měla dělat.”

„Koho si bere? Nějakou takovou, co tvrdí, že s ním čeká dítě?”

„Ne, ne, nic takového,” Laurie smutně zavrtěla hlavou.

Vlasy měla nápadně světlé. Původně byly blond, ale pro-bělaly bílými prameny. Nosila je nakrátko ostříhané a moderně upravené. Vypadala dobře o deset let mladší. Její současnice jí záviděly štíhlou postavu. Modré oči měla živé a jiskřivé. Nyní je ovšem zastíraly obavy o staršího syna.

„Bere si Marcii Johnsovou.”

Ty ohromující novinky přicházely tak rychle za sebou, že se pití horké kávy ukázalo jako riziko. Pat postavjl hrnek na stůl.

„Marcii Johnsovou,” zašeptal. „To mě podrž. To je teda ironie!” „To je, vid?” Jak se to seběhlo?”

Laurie mu pověděla, co věděla. Začala tím, jak Marcie odvezla Chase z Fort Worthu, když přišel k úrazu, a skončila doslovným zopakováním rozhovoru, který měla s Chasem dnes odpoledne po telefonu.

„Řekl, že se rozhodli, že se vezmou pozítří před soudcem Walkerem. Navrhl, ať Sage zůstane ve městě, jestli se chce zúčastnit svatby a jestli si může dovolit vynechat přednášky. Říkal, že Marcie si přeje, aby na oddavky přijeli její rodiče z Houstonu. Dělají si starost, jestli budou sjízdné silnice.”

„Silnice! Kvůli své mrtvé ženě dva roky chlastal, sotva se z toho vyhrabal, chce se ženit a stará se o silnice!”

„Moje řeč,” hlas jí selhal pohnutím. „Myslím, že neví, co dělá.”

Pat si přejel velkou mozolnatou rukou přes obličej; obličej plný a poněkud brunátný, ale podle mínění ostatních pohledný. Pořád ještě měl bujnou kštici, i když víc šedivou než hnědou.

Během let se ho snažily ulovit spousty žen z Milton Pointu. S několika se párkrát sešel, ale povaha jeho práce a její náročnost způsobily, že zůstal svobodný. Víceméně přijal za vlastní Tylerovy děti, proto teď tak sdílel Lauriiny obavy o Chase. Vzpomněl si, jak se ten mladý muž trápil, když jeho žena zemřela.

„Chceš, abych s ním promluvil, Laurie?”

„To by nebylo k ničemu,” řekla sklíčeně. „Lucky se mu snažil dnes ráno domluvit. Říkal, že čím víc uvedl důvodů, aby se Chase právě teď neženil, tím paličatěji Chase trval na tom, že je správné, aby to udělal. Když jsem to řekla Sage, přirozeně k tomu nemlčela. Musela jsem jí pohrozit, ať se neopovažuje říct mu slovo. Jen Bůh ví, co by byla schopná plesknout.

Nikdo tím není nadšený, ale nerada bych, aby kvůli tomu vznikla roztržka v rodině, když se nám Chase právě vrátil. Mohl by před námi zavřít dveře a ty by se už nikdy víc neotevřely.” V očích se jí zaleskly slzy.

Pat se natáhl přes stůl a položil jí dlaň na ruku. „Nedošlo mi, že Chase zná slečnu Johnsovou tak dobře.”

Laurie si kapesníkem osušila slzy. „Chodili spolu do třídy. Neviděli se, co vyšli střední školu, protože se její rodiče odstěhovali do Houstonu. S Chasem se nesetkali, dokud Tanya nezačla hledat dům; krátce předtím, než se zabila.

Abys mi špatně nerozuměl, Pate. Nemám námitky proti Marcii. Myslím, že je okouzlující. Stala se z ní krásná žena a vždycky byla chytrá.” Lauriin hezký obličej zastřely chmury. „Proto nedovedu pochopit, proč by se měla do tohohle hnát.”

„Tady ti nerozumím.”

„No, podle Luckyho, který volal, hned jak jsem domluvila s Chasem, Marcie požádala Chase, aby si ji vzal, ne naopak.”

„Nepovídej!”

Laurie vypověděla Patovi vše, co jí řekl Lucky.

„Bere si ji pro peníze,” podotkl Pat, když skončila. „Dělá to kvůli Tylerově strojní a těžební.”

„Vypadá to tak. Proto jsem z toho taková špatná. Ať už vědomě nebo ne, s Budem jsme mu tuto odpovědnost vštípili. Bere si všecko k srdci. Bere na sebe trápení všech ostatních.”

„To je u nejstaršího obvyklé, Laurie.”

Já vím, ale Chase to žene do extrému. Když se Tanya zabila, kladl si za vinu, že s ní to odpoledne nejel. Věřil, že kdyby s ní byl, tak by nezemřela.”

„To je šílené.”

„Ano, ale takovýhle on je. Bere na sebe problémy všech ostatních. Pravděpodobně se cítí provinile, že se v posledních osmnácti měsících vyhýbal odpovědnosti za firmu. Tímhle způsobem to chce napravit. Doufala jsem, že návrat domů bude u něho znamenat nový začátek. Nepočítala jsem, že se to takhle zvrtne.

Aby zachránil Tylerovu strojní a těžební, zavazuje se k létům, kdy bude nešťastný. A Marcii k tomu odsuzuje taky. Nedovedu si představit, co ji k tomu vedlo. Ale vím zcela bezpečně, že Chase stále ještě miluje Tanyu. Je to jako se mnou a s Budem. Nepřestala jsem ho milovat, když zemřel.”

Nenápadně odtáhl ruku. Tiše seděl a nechal ji chvilku plakat. Pak teprve se zeptal. „Co bys chtěla, abych udělal, Laurie?”

Zvedla oči a věnovala mu uslzený pohled. „To, co právě děláš. Poslouchal. Potřebuji si s někým promluvit. Devon se poslední dobou necítí dobře - to je další věc, co mi dělá starosti. Lucky ztrácí klid, vzteká se, lítá tady, potichu kleje a bouchá se pěstí do dlaně. Sage na minutu nezavře pusu a říká věci, které mě ještě víc ničí. Potřebuji někoho spolehlivého, jako jsi ty, aby mi naslouchal.”

Neradostně se usmál a přejel si dlaní přes břicho, které se mu začínalo dělat. „To jsem já. Vtělená spolehlivost. Vždycky k službám. Víš, že jsem slíbil Budovi, než umřel, že dohlídnu na jeho děti. Mám sto chutí popadnout Chase za límec, a až bych do něho natřepal trochu rozumu, pořádně mu napráskat. Když už pro nic jiného, tak proto, že ses kvůli němu celé ty měsíce tak trápila.”

„Pravděpodobně by ti ránu vrátil.” Přerývaně si povzdechla. „Už to nejsou děti, Pate. Jsou dospělí. Rozhodují se sami a mohu s tím dělat málo nebo vůbec nic ani tehdy, když si myslím, že dělají strašnou chybu.”

Její matný úsměv postupně mizel, jak se zadívala do obličeje svého milého přítele. „Ach Pate, co jen může tímhle Chase sledovat?”

Chase čekal před pracovnou soudce Walkera a uvažoval, co tím vlastně sleduje.

Uplynulé dva dny byly tak hektické, že popravdě neměl chvilku, aby na sebe nechal skutečnost dolehnout. Možná podvědomě zmatek ještě rozdmýchával, aby nemusel o ničem uvažovat.

Marcie přijala jeho rozhodnutí s větší vyrovnaností, než předpokládal. Krátce po rozhovoru s Luckým zašel do Marciiny realitní kanceláře. Esme, v zelených šatech vcelku a purpurových punčocháčích, ho ohlásila. Marcie byla ve své kanceláři a listovala v odborném čtrnáctideníku.

Jen co Esme odešla, řekl: „Myslím, že jsi měla včera večer dobrý nápad, Marcie. Pojďme se vzít.”

Nečekal, že se mu vrhne kolem krku a pokryje mu tvář horkými polibky a přes záplavu slz mu bude děkovat. Nečekal, že mu padne k nohám a slavnostně slíbí nehynoucí oddanost.

Ale očekával o trochu více nadšení než pouhé potřesení rukou.

„Než si na to podáme ruku,” řekl, „mám jednu podmínku.” Jako by se prudce nadechla a zatajila dech, ale možná si to jen namlouval, protože její obličej zůstal bez pohnutí. „Splatím ti každý cent, který do Tylerovy společnosti vložíš.”

„To není nutné.”

„Pro mě ano. A jedině tak se bude sňatek konat. Když s tím nebudeš souhlasit, je po všem. Možná mi to potrvá roky, ale dostaneš své peníze zpátky.”

„Budou to naše peníze, Chasi, ale jestli se na to díváš takhle, bude to tak.”

Zpečetili své ujednání nanejvýš neromantickým, obchodnickým stiskem ruky. Od té chvíle se věci daly do pohybu. Uvědomili každý svou rodinu a zajistili si datum sňatku u soudce.

Ačkoliv se to dalo odložit na vhodnější dobu, Chase vyklidil byt, kde bydlel s Tanyou, ke dni, kdy se ženil. Pár týdnů po Tanyině smrti přijela její rodina a odnesla vše, co si nechtěl ponechat, čímž ho ušetřili, že se tím nemusel zabývat.

Nezabralo mu moc času sbalit si své věci a přestěhovat je do Marciina domu. Ve skutečnosti mu to přestěhování zavřelo dveře k úniku, což byl snad důvod, proč to udělal. Už se z toho nemohl vyzout.

Během stěhování došlo k trapné situaci.

„Tohle je moje ložnice,” řekla Marcie a otevřela dveře do prostorné, útulné místnosti. Stěna za postelí byla potažena látkou, která ladila s přehozem na posteli a se závěsy. Potah na pohovce v rohu s nimi rovněž ladil. Její ložnice nebyla tak výlučně moderní jako ostatní prostory domu. Byl to velice ženský pokoj, přitom však nepřeplácaný a nezavalený titěrnostmi, příjemně se zde prolínala prostornost s útulností.

Pohled mu sjel k posteli a okamžitě se začal cítit nesvůj. „Kde je můj pokoj?”

„Tamhle.”

Ukázala na zavřené dveře na druhé straně galerie. A do tohoto pokoje si Chase přestěhoval své věci. Marcie ho ne-pobídla, aby s ní sdílel její pokoj. Ulevilo se mu. Ušetřila ho toho, že by musel odmítnout.

Od chvíle, kdy Lucky připomněl, že s ní bude spát, o tom Chase hodně přemýšlel. Nepřišla s tím rovnou a nemluvila o tom, ale očividně očekávala, že spolu budou sexuálně žít. Zprvu si nedokázal představit, jak se nahý objímá s Vyzunou Johnsovou, ale když už si na tu představu zvykl, přišlo mu, že by to nemuselo být zas tak špatné.

Byla to přitažlivá žena. On byl muž se zdravým sexuálním

pudem. Když se na to podíval čistě pragmaticky, řekl si, že by s ní občas mohl mít styk bez velkých obtíží.

Sdílet s ní ložnici však byla intimnost vyhrazená pouze jeho manželce. I když měl složit sliby, jimiž Marcie tohoto postavení nabude, v srdci bude jeho ženou vždycky Tanya. Pravidelně by mohl s Marcii sdílet postel, ale spát bude v jiné místnosti.

Po vystěhování z bytu se musel ještě podrobit krevní zkoušce, zakoupit povolení k sňatku, pohádat se s bratrem, ujistit matku, že je vše v pořádku, opanovat se, aby nezavraž-dil sestru, pokud by si ještě jednou pustila svou pohotovou pusu na špacír stran jeho pochybně zdravého rozumu, a koupit si nový tmavý oblek.

Počasí se naštěstí zlepšilo, a tak jeho tchán s tchyní přijeli v předvečer svatby a pozvali jeho s Marcii a celou jeho rodinu na večeři do Venkovského klubu v Milton Pointu. Div se jim netočila hlava z toho, že se jejich jediná dcera konečně vdá. Podle všeho se jim tak dojemně ulevilo, že dcera nezůstane na ocet, až Chase pocítil kvůli Marcii rozpaky. Její rodiče jediní u stolu zářili štěstím.

Laurii se muselo přiznat, že dělala, co mohla, aby ta napjatá chvíle proběhla hladce. Pat Bush se dostavil, aby skýtal morální oporu. Devon také udržovala konverzaci v chodu, když ochabovala, ale dávala svou nervozitu najevo ohromnou chutí k jídlu a stala se tak terčem různých žertů.

Pod hrozbou smrti si Sage byla nucena nechat své názory pro sebe. Na konci večera, když objímala svoji budoucí švagrovou na dobrou noc, by si člověk mohl myslet, že je Marcie žena odsouzená na galeje spíš než nevěsta na cestě k oltáři.

Lucky hovořil zdvořile, ale bylo znát, že si myslí své; neustále se mračil. Zřejmě byl přesvědčen, že Chase dělá kardinální chybu.

Chase uvažoval, jestli tomu tak je, když teď pohlédl na ženu stojící vedle něho. Na Marcii vůbec nebyl špatný pohled. Ve skutečnosti byla krásná. Oblékla si bílý vlněný kostým a nějak se jí podařilo, že navzdory přísné eleganci vypadal hebce a svatebně. Vlasy měla vyčesané a na nich malý klobouček se závojem, který jí sahal k nosu. Za ním se její modré oči usmívaly a zářily. Jsi nervózní?” zeptala se.

Je mi nepohodlně. Neměl jsem čas nechat si sako od obleku upravit. Škrtí mě.”

Vztáhla ruku a přejela mu přes ramena. „To je cena za to, že máš tak široká ramena.”

Bezděčně sebou škubl, ale nebyl si jist, zda to je proto, že se ho Marcie tak nečekaně důvěrně dotkla, nebo proto, že si ceremoniář vybral tuhle chvíli, aby jim oznámil, že soudce je připraven.

Nakráčeli do tiché táflované místnosti - nevěsta a ženich, Marciini rodiče, všichni Tylerovi a Pat Bush. Všichni shromáždění se tvářili vážně.

Tkanivo vzpomínek ho zavedlo zpátky ke krásné svatbě, kterou měli s Tanyou v kostele plném rozžatých svíček. Její početná rodina zaplnila několik prvních řad. Byla to chvíle plná štěstí, i když obě matky uplakávaly do jemných krajkových kapesníčků, které jim Tanya vyšila a darovala.

Nikdo z přítomných tehdy nepochyboval o jejich vzájemné lásce. Tanya byla krásná, až to bralo dech, když se nesla uličkou v bílých svatebních šatech. Slíbili si lásku a věrnost až do smrti…

„Berete si, Chasi Tylere, Marcii Elaine Johnsovou za svoji zákonitou manželku? Budete ji milovat, ctít a chránit po celý život?”

Ta otázka vytrhla Chase ze sladkého vzpomínání a krutě ho vrhla do přítomnosti. Zadíval se na soudce, který na něho hleděl s rozpaky. Pak pohlédl do Marciina napjatého obličeje.

„Ano.”

Soudce položil tutéž otázku Marcii. Odpověděla tichým, slavnostním hlasem. Vyměnili si jednoduché zlaté prstýnky, které si spolu den předtím koupili. Soudce je prohlásil za manžele a řekl Chaseovi: „Můžete políbit nevěstu.”

Chaseovi se zastavilo a znovu prudce rozbušilo srdce.

Po Tanyině smrti se vyspal s bezpočtem žen, ale žádnou nepolíbil. Nějak mu to prolnutí úst přišlo mnohem důvěrnější a osobnější než vyvrcholit v ženském těle. Líbání znamenalo kontakt tváří v tvář, pohled z očí do očí, a vyžadovalo od obou určitou míru účasti.

Obrátil se ke své nevěstě a oběma dlaněmi jí sevřel ramena. O poznání sklonil hlavu. Okamžik tak zůstal. To malé shromáždění přítomných jako by naráz zadrželo dech.

Nedokázal se podívat Marcii do očí, aby v nich třeba neuviděl znepokojení nebo výčitku. Takže se soustředil na její rty. Měly barvu broskví, které rostly v jejich sadu, když právě dozrály. Její rty vypadaly hebce a trochu rozechvěle.

Sklonil hlavu a dotkl se jich. Byly tak poddajné, že vzbudily jeho zvědavost, a tak vábivé, že se měl na pozoru. Rozhodl se, že bude opatrný, a vtiskl na ně polibek snad až příliš pevně. Pak se rychle odtáhl. Usmála se. Usmál se také. Jako by mu však úsměv na tváři tuhl.

Díkybohu ho uspěchaně objala Marciina matka. Pan Johns mu nadšeně potřásl rukou a přivítal ho do jejich malé rodiny.

Jak Chase na něco příhodně odpovídal své tchyni, bezděčně si přejel jazykem rty… a zaskočilo ho, že chutnají po Marcii.

„Kdy vaši říkali, že se vracejí do Houstonu?” „Ráno.”

Chase pomohl Marcii z kožešinového paleta a pověsil ho na věšák hned u hlavních dveří. „Co tak spěchají? Proč na pár dní nezůstanou?”

„Co odešli na odpočinek, nedělají nic jiného, než že hrají golf. Nechtějí rušit sjednané partie. Kromě toho mají pocit, že kdyby tu zůstali, kazilo by nám to líbánky.”

„Ach.” Svlékl si sako. Celý rád, že se ho zbavil, si protáhl paže, zakroužil rameny a povolil si uzel vázanky. „Neměli bychom otevřít šampaňské?”

„Proč ne?” Její veselost působila nucené. Sundala si klobouk a odložila ho na stolek, pak šla pro sklenice. „To bylo od Devon a Luckyho pozorné, že nám ho dali. Zvlášť když je Lucky tolik proti našemu manželství.”

„Proč to říkáš?” Vytáhl zátku ze šampaňského a nalil ho do sklenek, které k němu natáhla.

„To myslíš vážně? To bych musela být slepá, abych to neviděla. Jen na mě pohlédne, už se mračí.”

„To se nemračí na tebe, ale na mě. Jeho výhrady nemají s tebou nic společného. Bojí se, že mojí vinou budeme oba velice nešťastní.”

„Tvojí vinou?”

Jejich pohledy se do sebe zaklesly. I když měla ústa jemně zvlněná do úsměvu, poznal, že v její otázce není žádná koketérie nebo lehkomyslnost. „Vynasnažím se, co budu moct, aby ne, Marcie.”

„To mi stačí.” Přiťukla si s ním. Nepřestávali si hledět do očí a usrkávali chladné, štiplavé šampaňské. „Máš hlad?” zeptala se.

„Tak trochu.”

Otočila se k němu zády a kráčela do kuchyně. Jak tak šla, všiml si, jak úhledně ji obepíná úzká sukně kostýmu. Také má pěkné nohy. Ještě víc si povolil vázanku a uvažoval, proč je topení puštěné tak naplno.

Aby nějak potlačil vzrůstající nervozitu, řekl: „A vůbec, je to od Luckyho pěkná drzost, že mě kritizuje ohledně toho, koho jsem si vybral za ženu. Když se poznali s Devon, byla vdaná.”

„Pamatuji se. Tehdy z toho byl pěkný skandál. Slo o to žhářství a jeho alibi byla vdaná žena, s kterou strávil noc.” „Byly zde polehčující okolnosti.”

„Ano, já vím. Když je teď člověk vidí spolu, nepochyboval by, že byli stvořeni jeden pro druhého.” Otevřela ledničku a vykřikla. „No ne! Podívej, Chasi!” Vytáhla objemný, v celofánu zabalený košík, kde byly různé sýry, čerstvé ovoce, krabice čokoládových bonbonů a dokonce i malá konzerva šunky.

„A tady je dopis.” Otevřela bílou obálku a nahlas četla.

„.Přejeme hodně štěstí. Upřímně’. To je od tvé matky a Sage. To je od nich moc milé.”

Přidal se k ní u barového pultu, kde rozbalovala celofán. „To opravdu je.”

Pocítil vůči sestře neobvyklou shovívavost, protože ho ušetřila neodpustitelného faux pas. Po ránu se ho zeptala, jakou kytici obstaral pro Marcii. Zahanbeně přiznal, že na kytici ani nepomyslel.

Sage řekla, že se o to narychlo postará. Za dvě hodiny se jako na zavolanou přihnala se svatební kyticí z bílých růží, bílého šeříku a nevěstina závoje, kterou teď Marcie opatrně položila na barový pult vedle dárkového koše. Sage tedy kvůli němu nešla jenom do květinářství. Byl matce i sestře vděčný, že na to pomyslely, když viděl, s jakou radostí Marcie ty lahůdky rozbaluje.

„Museli to dodat, když tady byli naši. Já jsem šla ke kadeřnici. Na, chceš kousek sýra?” Nabídla mu kostičku švýcarského sýra a on ho snědl z jejích prstů. Když pocítil její letmý dotek na rtech, žaludek se mu zatřepotal.

„Díky.”

„Rádo se stalo. Novomanželé tohle obvykle provádějí se svatebním dortem.” „Měli jsme mít svatební dort.”

„Na tom nesejde. Ráda dělám věci netradičně.” Usmívala se, ale postřehl v jejím hlasu stín smutku. Ve chvilce po něm nebylo stopy. Dokonce se tiše zasmála. Jestli ti budu dávat do úst každé sousto, hned tak tě hlad nepřejde. Rozdělej oheň a já každému z nás připravím talíř. Byla jsem dost nervózní, takže jsem moc neobědvala.”

Ve chvíli, kdy rozdělal oheň, až vesele plápolal, se k němu v obývacím pokoji připojila s dvěma talíři plnými keksů, sýra, nakrájenými jablky a hruškami a plátky šunky.

Zula si střevíce a svlékla kabátek kostýmu a udělala si pohodlí v koženém křesle, kde seděla před dvaasedmdesáti hodinami, krátce předtím, než mu nabídla manželství.

Vložil naději do dobrého znamení - poprvé po několika dnech vyšlo odpoledne slunce. Nyní však už zašlo za obzor a obloha za prosklenou stěnou byla tmavě levandulová. Měsíc svítil jako rybí oko, ale vrhal ostré a chladné světlo.

Jim vevnitř však bylo v záři ohně teplo. Při tom, jak metodicky likvidoval talíř, který mu připravila, mu neuniklo, že Marcie září jako ty plameny. Sukni a blůzu měla téměř stejné slonovinové barvy jako křeslo, do něhož byla zabořená. Ta jednobarevnost dala vyniknout syté barvě jejích vlasů. Ta blůza je asi hedvábná, uvažoval, a vypadá měkce. Její tvary se pod ní rýsovaly nevtíravé, přesto dráždivě.

„Chasi?”

Při váhavém tónu jejího hlasu odlepil pohled od jejích ňader. „Hmm?”

„Přemýšlíš, jak vypadám bez šatů?”

Otevřel ústa a pár okamžiků tak zůstal, načež je sklapl a usmál se, jako by se vysmíval sám sobě. „Asi jo. Podvědomě. Vědomě jsem uvažoval, jak ti to v záři ohně sluší. Hodíte se k sobě barvou. Dokonce i oči máš jako ta modř v plameni.”

Já to neříkám proto, aby se mi dostalo poklony.” Já vím.”

Odložila svůj talíř a zvedla sklenku šampaňského, kterou jí předtím znovu nalil. Zadívala se do šumícího vína a zeptala se. „Přemýšlel jsi někdy, jak vypadám bez šatů?” Než měl možnost odpovědět, rychle dodala. „Na tom nesejde. Já vím, že ne.” Rychle se napila šampaňského.

„Popravdě řečeno, jo.”

„Opravdu?”

Jo.”

„Kdy?”

„Když jsme chodili do jedenácté třídy, myslím. Byl konec roku. Udílely se ceny. Kráčela jsi po pódiu převzít jednu ze svých mnoha cen. Jakožto předseda třídy jsem seděl na pódiu. Kráčela jsi přímo proti reflektoru, který byl vzadu v sále. Na pár vteřin světlo vykrojilo tvoji siluetu a já tě viděl z profilu. Pamatuju se, že mi tehdy napadlo, jak se dá čekat u rozdivočelého sedmnáctiletého kluka, jak asi vypadáš nahatá.”

Zasmála se tichým, hrdelním smíchem. „Měla jsem starost, jestli sis všiml.” Zatvářil se zmateně, což ji znovu rozesmálo. „Věděla jsem přesně, kde sedíš. Když jsem kráčela kolem tebe, záměrně jsem vypnula hruď.”

„Bez legrace?” Přikývla.

„Proč?”

„Asi jsem se snažila upoutat tvoji pozornost. Moc mi to nepomohlo,” podotkla a smetla si ze sukně neexistující drobeček. „Tvoje zvědavost nebyla tak velká, aby ses pokusil zjistit, jak vypadám nahatá.”

„No, tehdy jsem s někým chodil. Myslím, že to byla Linda - “

„Ne. Debbie Aldrichová.”

„Pravda, Debbie. Rozešli jsme se to léto před naším posledním ročníkem.”

„A potom jsi začal chodit s Lornou Fitzwilliamsovou.”

Zavrtěl hlavou. Jak si to můžeš pamatovat?”

„Pamatuju,” řekla tiše. Jen co vypila šampaňské, zvedla se z křesla. „Dal by sis čokoládové bonbony, nebo bychom si je měli nechat na zítra?”

„Na zítra. Už mám dost.”

Na tváři jí zahrál dívčí úsměv. „Dobře, aspoň se budeme mít na co těšit.” Nechala kabátek a boty tam, kde je pohodila, a jen v punčochách zamířila ke schodům. „Půjdu nahoru.”

„Dobře.”

„Takže za chviličku.” Vyznělo to malinko jako otázka.

Jistě. Jenom, ehm, jenom uhasím oheň.”

Kráčela nahoru. Když došla ke dveřím své ložnice, z galerie se na něho svůdně usmála, zmizela ve dveřích ložnice a zavřela za sebou.

Otřel si dlaně o kalhoty obleku. Pak posbíral nádobí a zanesl je do kuchyně. Svědomitě strčil dárkový koš do ledničky. Pečlivě zkontroloval dveře, aby se ujistil, že jsou zamčené. Nastavil poplašné zařízení. Uhasil oheň.

Když už nebylo, co by ještě udělal, zamířil nahoru. Na půl cestě se rozmyslel. Vrátil se dolů k barovému pultu, ze skříňky pod ním vytáhl láhev whisky a potom teprve odešel do svého pokoje.

V koupelně, která obě ložnice spojovala, si nalil skleničku na zuby plnou whisky a hodil ji do sebe na jeden ráz. Vhrk-ly mu slzy do očí a pálil ho jícen, ale tělem se mu rozlilo příjemné teplo. Na jeho úzkost a strach to však nijak zvlášť ne-zaúčinkovalo.

Jak u všech všudy tohle přežije.

Hrom do bráchy! Buď měl Lucky naprostou pravdu, nebo spíš Chaseovi tu myšlenku nasadil do hlavy. Tak nebo tak, příležitostný zástoj je něco úplně jiného než svatební noc.

Žena, která na něho čeká ve vedlejší ložnici, není jenom teplé tělo. Je to osobnost, úsměv, srdce, které si nezaslouží, aby se mu ublížilo. On jí však mohl poskytnout jen jedno a obával se, že to nebude dost.

Krucinál, věděla to.

Řekla si o to.

Řekla, že se spokojí s tím, co jí on nabídne, a nebude očekávat víc.

S tímhle pomyšlením si stáhl košili, ale nechal si kalhoty. Obvaz mu na opálené hrudi v kontrastu s tmavými kalhotami nápadně svítil. Zul si boty a sundal ponožky. Přejel si kartáčem vlasy. Vyčistil si zuby. Nacákal na sebe trochu kolínské. Navíc do sebe hodil dalšího panáka whisky.

Pak si sedl na kraj postele a civěl na dveře. Přišlo mu to, jako když byl ještě dítě a věděl, že má dostat injekci, a čekal u doktora v čekárně. Ten strach na tom bylo to nejhorší.

Žaludek měl jako na vodě a dlaně se mu potily. Čím déle to odkládal, tím to bylo horší. Nejlíp to mít za sebou. Zvedl se, vyšel ze svého pokoje a vydal se galerií. Zaklepal na Marciiny zavřené dveře.

„Pojď dál, Chasi.”

V pokoji svítily svíčky a porůznu stály vázy s čerstvými květinami. Vůně se opojně mísily, že na něho působily jako whisky.

Pohledem přejel celý pokoj, pak utkvěl očima na Marcii. Byla jako andělské zjevení, jak tak stála vedle obrovské postele, která už byla rozestlaná. Hebké lůžkoviny měly pastelovou barvu jako vnitřek lastury.

Měla na sobě hedvábnou světlou noční košili. Pod ní se jí rýsovala postava. Snadno rozpoznal její bradavky a klín. Rozpustila si vlasy. Ve světle svíček jí kolem hlavy vytvářely auru. V očích však neměla nevinný pohled. Ani zdaleka ne.

Chase v duchu zasténal. Udělala z toho něco mimořádného, typickou svatební noc pro ty, co se milují.

„Myslela jsem, že bys třeba chtěl ještě šampaňské.” Pokynula na stříbrný kbelík s ledem na nočním stolku. Stála v něm neotevřená láhev, kterou musela přinést nahoru předem. Vedle stály dvě vysoké křišťálové sklenky ve tvaru tulipánu.

„Děkuju, ne,” řekl vzrušeně. „Dobře.”

Teď bylo vše další na ženichovi, o tom nemohlo být pochyb. Ztuhle přešel pokojem až k ní. Věděl, že čeká, že jí řekne něco hezkého. „Líbí se mi… tadyhleto.” Ukázal na noční košili.

„Děkuji. Doufala jsem, že se ti bude líbit.”

Teď byl na řadě polibek. Okay. To by mohl zvládnout. S holkama se líbal pěknou řádku let. Objal ji kolem pasu, přitáhl si ji blíž - nepřitiskl si ji ale až k tělu - a políbil ji nejdříve na čelo, potom na tvář a nakonec přitiskl své rty na její.

Vybízivě je rozevřela. Dech měla sladký a svěží. Vzedmula se v něm zvědavost. Měl by se tomu poddat? Měl by jí zajet jazykem do úst? Bylo by to laskavé a pozorné.

Ale ne. Nemá smysl zacházet v této věci dál, než se od něho očekává. Nechal rty pevně zavřené a po několika vteřinách zvedl hlavu. Byl to bezduchý a sterilní polibek, který mohl dát kdokoliv. Přesto mu srdce bušilo.

Rozdivočelé srdce ho přinutilo, aby si přiznal, že to, co mu zbraňuje důvěrně ji líbat, je strach - chladný, pustý strach, že kdyby s tím jednou začal, nebude schopen přestat. Jednou se k ní dnes už přiblížil a chuť jejích úst mu ulpívala na rtech dlouhé hodiny. Kdyby teď povolil té náhlé žádosti…

Najednou ho napadlo něco jiného a poděsilo ho to ještě víc. Co když nebude mít erekci? Ani když se opil v tomhle neselhal. Žádná z té spousty žen, s kterými se vyspal, by mu nemohla nic vyčítat, pokud šlo o fyzickou připravenost. Věděl, že u Marcie, jakožto dobré kamarádky, by to mohlo dopadnout jinak.

Bože, jen to ne. Strach ze selhání ho paralyzoval.

Marcie musela vycítit, že má nějaké potíže. Svůdně se usmála, překřížila si ruce přes hruď a stáhla si pomalu tenká ramínka noční košile z ramenou, sesunula je po pažích, až tam stála nahá až po útlý pas.

Prsa měla pevná, kulatá a nápadně světlá. Měla snad ty nejrůžovější bradavky, jaké kdy viděl. A taky ty nejcitlivější, protože když si stáhla noční košili a ovanul je vzduch, svraštily se a nabyly dokonce ještě tmavší růžové barvy. Nápadně ztuhly.

Musel polknout. Tělo se mu probudilo. Pocítil, jak se mu napínají kalhoty, a zalila ho úleva.

Marcie nechala košili sklouznout na podlahu. Půvabně z ní vystoupila a stanula proti němu nahá. Nohy měla vyklenuté a úzké, lýtka a stehna nápadně štíhlá, ale dobře tvarovaná. Její boky tvořily půvabnou, ne však přehnanou křivku. Jako magnet přitahovala jeho pohled houština světlých chloupků jejího klína. Svůdná, smyslná, ženská. Dotkl se jich hřbetem ruky. Byly pružné, citlivé, dráždivé.

V žilách mu tepala touha. Rozbouřená krev se mu vehnala do slabin. V tu chvíli si uvědomil, že musí spěchat. Jinak by byl schopen prozkoumávat každý centimetr její porcelánové pleti, dotýkat se ústy jejích bradavek, zabořit obličej do jejího klína. Už by byl málem ze sebe udělal pěkného blázna před svojí dobrou kamarádkou Vyzunou Johnsovou.

„Lehni si, Marcie,” zašeptal zastřeně.

Rychle obešel pokoj a sfoukl svíčky, protože kdyby to zkusil za světla, nemuselo by to vyjít - a v tomhle okamžiku zoufale chtěl, aby to vyšlo.

Svlékl se, štrachal ve tmě a navlékl si kondom. Když ulehl vedle ní, vklouzla mu poddajně do náruče. Připadala mu neskutečně křehká, že by ji snad mohl rozdrtit, když se nad ni sklonil a rozevřel jí nohy.

Vnikl do ní tak rychle a tvrdě, až ho napadlo, jestli jí snad neublížil, ale nevydala hlásku, jedině dlouze, přerývaně vydechla, když se v ní začal pohybovat.

Ne, zatraceně, ne. Nic takového. Nesmí se mu to líbit. Nesmí z toho mít potěšení. Nesmí se tomu poddat. Musel spěchat. Musel to odbýt, než by to na něho začalo působit jako droga. Než by chtěl takhle strávit celou noc. Než by tak chtěl prožívat všechny noci po zbytek života.

Horečnatě se v ní pohyboval. Jak lapal po dechu, sklonil hlavu. Mimoděk se tváří otřel o její napjatou bradavku. Maličko otočil hlavu - a aby si pomohl a měl to rychle za sebou - přejel ji rychle jazykem.

Zabralo to. Bylo po všem.

Jakmile se mu vyjasnilo v hlavě a začal zase normálně dýchat, vstal a zašátral po šatech. Posbíral je a zamířil ke dveřím.

„Chasi?” Slyšel, jak zašustily přikrývky, jak se posadila.

„Bolí mě žebra. Budu sebou celou noc házet. Nechci tě rušit,” zamumlal.

Utíkal. Zavřel za sebou dveře a měl pocit, že unikl před těmi největšími, snad nejrozkošnějšími mukami, jakým může být muž vystaven.

9

Opláchla si u umyvadla obličej studenou vodou, zvedla hlavu a zadívala se na svůj odraz v zrcadle. Byl to skličující pohled. Tiše proplakala většinu noci, a tak měla oči červené a naběhlé. Nevylepšená kosmetikou vyhlížela její pleť přepadlá a bledá. Vypadala každým coulem na svých pětatřicet let.

Zeptala se svého obrazu v zrcadle, jak vůbec kdy mohla doufat, že zaujme muže tak hezkého a mužného, jako je Chase, který by mohl mít každou, kterou chce. Dokonce i ta courá, co za ním přišla do nemocnice, měla větší šanci ho uspokojit než kostnatá, pihovatá Vyzuna Johnsová.

Znovu se jí oči zalily slanými slzami, ale odmítala se tomu poddat. Ponořila se do horké vody, kterou si napustila. Uklidňující lázeň zmírnila rozbolavělost, kterou pociťovala mezi nohama. Pomiloval se s ní rychle, ale také bezohledně a intenzivně.

Namydlila si tělo a kriticky ho přitom hodnotila. Sevřela do dlaní svá ňadra a pozvedla je, přála si, aby je měla těžší a plnější. Dokonce uvažovala, že si je nechá chirurgicky zvětšit, ale zavrhla tu myšlenku stejně rychle, jako ji napadla. Velká prsa nepřimějí Chase Tylera, aby ji miloval.

Přepadlo ji zoufalství, že ho k tomu nepohne nikdy nic. Bylo to hluboko vkořeněné zoufalství, s nímž žila snad tak dlouho, co se jen pamatovala.

Vylezla z vany, utřela se a začala se oblékat.

Už od základní školy byl Chase její ideál, kterému se nikdo jiný nevyrovnal. Jako všichni ostatní jí říkal Vyzuna, ale od něho to nějak nikdy neznělo krutě. Představovala si, že jí takhle říká s trochou citu.

Samozřejmě by ho nikdy nenapadlo s ní chodit. Bylo nepsaným zákonem, že třídní oblíbenci nikdy nechodili s těmi, z kterých si všichni utahovali. Tím by se s přátelstvím a laskavostí zašlo příliš daleko.

Absolvovala střední školu v Milton Pointu a její láska zůstala stále neopětovaná, vstoupila tedy na vysokou s nadějí, že si mezi spolužáky najde někoho, kdo se Chaseovi vyrovná nebo ho i předčí.

Chodila hodně na schůzky - spolužáci na vysoké si zřejmě tolik nezakládali na randění s královnami krásy jako kluci na střední škole - ale už studovala na diplom a ještě nenašla nikoho, kdo by v jejím srdci nebo mysli Chase nahradil.

Byla to opravdová úleva, když její rodiče odešli z Milton Pointu a přestěhovali se do penzionu pro důchodce poblíž Houstonu. Už se od ní nepožadovalo, aby jezdila domů, a nemusela tedy pravidelně poslouchat o milostných eskapádách Chase a jeho bratra. Ani ho nemusela vídat ve městě a vždy s krásnou ženou.

Když se dověděla, že se oženil, proplakala plné dva dny. Pak se sebrala dohromady a pragmaticky si určila, kam bude její další život směřovat. Usoudila, že trápit se nešťastnou láskou je jedna věc, ale propadat posedlosti druhá. Bylo to mentálně nezdravé a citově demoralizující hynout touhou po muži, který ani nevěděl, ani se nestaral, jestli ona žije.

Krátce poté, co dospěla k tomuto závažnému rozhodnutí, zahájila svoji kariéru v obchodu s nemovitostmi. Během prvního roku byla na žebříčku úspěšnosti na třetím místě v městské oblasti Houstonu. V příštím roce byla na prvním místě a udržela si to postavení po následující dva roky.

Poznala muže, s nímž se později zasnoubila. Když to ztroskotalo, rozhodla se, že si založí vlastní firmu, a zdrtila své rodiče a přátele rozhodnutím, že ji založí v Milton Pointu, kde jedinou skutečnou konkurenci představovala nevýbojná rodinná firma, která v této branži pracovala tak dlouho, že už o nic neusilovala.

Byla zpátky v Milton Pointu dva roky, když její služby vyhledala Chaseova manželka. Tanya Tylerova byla po všech stránkách líbezná. Marcii nečekaně potěšilo, že ji poznala. Cítila se lip při pomyšlení, že si Chase vzal někoho, kdo ho tak nepokrytě zbožňuje.

Nikdy je však neviděla pohromadě. Vůbec nejtěžší pro ni bylo zajít do kanceláře Tylerovy strojní a těžební a potřást si rukou s Chasem, jako by nebyl víc než spolužák, kterého dlouho neviděla.

Sevřel ji do náruče a objal. Dotýkala se ho, vnímala jeho vůni a srdce se jí div nerozskočilo. Zdálo se, že je opravdu rád, že ji vidí. S láskou však objal a políbil svoji ženu a Marcii při tom usedalo srdce.

Pak Tanya zemřela v jejím voze na sedadle spolujezdce. Když Marcie ležela zraněná v nemocnici, domáhala se na Bohu vysvětlení, proč jí toto provedl? Proč zatížil její svědomí smrtí ženy muže, po kterém toužila, kterého milovala?

A tehdy si přísahala, že mu tu ztrátu vynahradí.

Když nyní scházela ze schodů, učinila tentýž slib. Udělá cokoliv, aby z Chase byl znovu člověk plný života jako před tou nehodou, dokonce i když by to mělo znamenat, že mu dovolí, aby se s ní miloval a ona věděla, že se přitom účastní jen jeho tělo, ne však mysl a už vůbec ne jeho srdce.

Otočil se, když vešla do kuchyně. „Dobré ráno.” Zlomek vteřiny na ní utkvěl pohledem, pak odvrátil zrak. „Dobré ráno, Chasi. Vyspal ses dobře?”

„Bezva.”

Jsi brzo vzhůru.” „Síla zvyku.”

„Kdybych věděla, že jsi vstal, přišla bych dolů dřív.” „To je v pořádku. Postavil jsem na kávu. Je to pár minut a brzy bude hotová.” „Co dělají žebra?” „Zebra?” Obrátil se.

Pokývla na obvaz, který mu obepínal nahou hruď. Měl na sobě pouze staré vyrudlé džíny s poklopcem na knoflíky. Při tom pohledu sejí podlamovala kolena. Měkká látka ho pevně obepínala. „Zebra. Včera večer jsi říkal, že tě bolí.”

Jo to, to je dobrý.” Obrátil se k ní zády a zotvíral několik skříněk, než našel šálky a podšálky. „Dnes ráno je to lepší.”

Takže si tu výmluvu vymyslel, aby mohl včera večer od ní odejít. Jednoduše s ní nechtěl spát. Přestože si své věci nastěhoval do druhé ložnice, doufala, že když se pomilují…

Bolestně se jí stáhlo hrdlo; zeptala se: „Co bys rád k snídani?”

„Kafe.”

„Ráda ti něco uvařím. Jenom mi řekni, co bys chtěl.” „Nic, opravdu, jenom kávu.” „Posaď se. Naliju ti ji.”

Posadil se na stoličku k baru. O chvilku později si tam k němu přisedla. V tichosti upíjeli kávu. Pohledem se setkali jen jednou a krátce.

Tak takhle to teď bude? Budou obývat stejný dům, používat stejné místnosti, dýchat stejný vzduch, občas se spolu vyspí, ale život budou prožívat v bezhlesém zoufalství, o jakém psal Thoreau?

„Dneska se zase ukázalo sluníčko,” podotkla pošetile.

„Možná bude tepleji.”

„Možná.” Po další tíživé odmlce se zeptala. Jaké máš na dnešek plány?”

„Řekl jsern Luckymu, že se uvidíme během dopoledne v kanceláři. Říkal, že není potřeba chodit, no víš, den po svatbě, ale já mu řekl, že to nevadí… Nevadí to?” zeptal se po krátké odmlce.

Ne, ne, ovšemže ne.” Doufala, že si nevšimne, jak nejisté se usmívá. „Také jsem měla v úmyslu zajít do kanceláře.”

„No, myslím teda, že bych se měl doobléknout a vyrazit.” Položil šálek a zvedl se.

„Možná bys měl dnes zajít za doktorem kvůli těm žebrům.”

Dotkl se obvazu. „Možná jo. Tohle mě pěkně otravuje. Nejvyšší čas, aby to šlo pryč.”

Zatímco byl nahoře, Marcie seděla a upřeně hleděla do stydnoucí kávy a snažila se nerozplakat se z pocitu marnosti a zklamání. Doufala, že stráví den společně, ne výslovně v posteli, jak je obvyklé u novomanželů, ale že se budou navzájem poznávat.

Pohrávala si s představami, že jí bude tak zaujatý, že se od ní nebude moci odtrhnout, představami, jak stráví celý den v posteli a budou očima, rukama a ústy prozkoumávat nahotu svých těl, obejdou se bez jídla a vody po dlouhou dobu, v které budou tišit jiný hlad, nenasytný až po samou mez.

Byla to opravdu jen fantazie. Odcházel do práce. Takže povinnosti jako obvykle. Prostě další obyčejný den… Podle něho byla jeho část dohody splněna. Když si to připomněla, odešla od baru a zašla do místnosti, kterou používala jako pracovnu. Když sešel znovu dolů, čekala na něho u paty schodiště. Podržela mu kabát z beránka. Zajel pažemi do rukávů.

„V kolik přijdeš dnes večer domů?” zeptala se a přihladila mu kožešinový límec. „Kolem páté.”

„Večeře v šest ti bude vyhovovat?” „To bude fajn.”

Zajela mu rukou pod kabát a zasunula mu bílou obálku do náprsní kapsy košile. Neodtáhla ruku z jeho hrudi, stoupla si na špičky a rychle ho políbila na rty. „Zatím tedy ahoj.”

Krátce pokývl. Jo, zatím ahoj.” Spěchal ke dveřím, jako by dům stál v plamenech.

Protože nikdy nechodila do kanceláře tak časně, klesla ke krbu, uchopila pohrabáč a sklesle vyhrabávala zpod popela řeřavé uhlíky. Když k nim přidala drobné dřevo a papír, rozhořely se.

Pozorovala, jak plameny pohlcují polena, a přála si, aby dokázala vznítit manželovu náklonnost stejně tak rychle a snadno. Momentálně to vypadalo beznadějně, ale pokud existuje nějaký způsob, byla odhodlaná na něj přijít. Překonala krutosti - většinou neúmyslné - ze strany svých vrstevníků. Úspěšně si získala respekt spolužáků na vysoké a nashromáždila jmění. Už se na ni víc nehledělo jenom jako na Vyzunu Johnsovou.

Všechny její ostatní cíle půjdou stranou před tím, aby přiměla Chase, aby ji miloval. Na penězích, které vydělala, nezáleželo. Dala v sázku mnohem víc - svoji hrdost, své ženství, své budoucí štěstí. Svého cíle zkrátka dosáhnout musí, když jde o tolik.

Chase několikrát poklepal bílou obálkou o dlaň druhé ruky, než do ní zajel prstem a otevřel ji. Šek byl vystaven na její osobní účet a na jeho jméno. Měla tu ohleduplnost, že jej nevystavila přímo na banku, čímž se nemusel cítit pokořený. Provedla tu transakci tak, že si zachoval tvář. Částka na šeku byla velkorysá, vyšší, než potřeboval. Ze zbytku bude možno krýt provozní náklady po několik měsíců.

Mírně podrážděně hodil šek na stůl a přistoupil k oknu. Nevidomě zíral zamženým sklem.

Cítil se jako darebák. Byl darebák.

Slovem si nepostěžovala, ani ho nepokárala, ale věděl, že jí musel včera v noci ublížit, citově jistě, a možná i fyzicky.

Nevědomky se jí stáhl obličej, když si sedala na stoličku. Způsobil jí nepříjemný pocit, pokud ne přímo bolest, a nechal ji tak; cítil se proto jako surovec. Už málem něco řekl, ale nechtěl zavádět řeč na jejich svatební noc. V žádných souvislostech. Kdyby totiž hovořili o jejích tělesných bolestech, mohli by se dotknout toho, jak ji to zasáhlo citově, a to by těžko zvládal. Mohl slíbit, že už jí nikdy víc fyzicky neublíží. Ale citově?

Naprosto zřetelně očekávala, že stráví den společně doma. Prohlásila, že má v úmyslu jít do kanceláře. Odkdy ale nosí do práce splývavý hedvábný oblek a trepky?

Nemohl s ní strávit den o samotě a vyhnout se ložnici. To žádným způsobem nešlo. Takže ji jako zbabělý ničema opustil, když se cítila všelijak a neměla ponětí, že utíká ne proto, že ta minulá noc byla tak špatná, ale proto, že byla tak dobrá.

No jo, Marcie si nejspíš myslí, že od ní včera v noci odešel, protože ho odpuzuje, přitom je tomu právě naopak.

Prohrábl si rukou vlasy a zanadával. Až do včerejší noci se necítil nijak provinile, co se jejich manželství týkalo. Teď se cítil pekelně. Z pocitu viny se mu obracel žaludek. Provinění mu hlodalo v útrobách jako nějaký zákeřný bacil.

„Řekni si to na rovinu,” zasyčel sám k sobě, „včera v noci se ti z její postele nechtělo.” Nevěřil si, proto taky nezůstal. Byla tak útlá, tak… Bůh mu pomoz. Chtěl se s ní milovat podruhé. A potřetí. To se mu stalo naposled s Ta-nyou.

Přitiskl čelo na chladivé okenní sklo, pevně zavřel oči a snažil se zapomenout, jak Marcie vypadala, když na sobě neměla nic než zlatavé chvějivé světlo svíček. Porcelán a oheň.

Když si připomněl vyzývavé bradavky jejích ňader, pocítil, jak se mu napínají kalhoty. Chtěl se dotýkat jejích ňader špičkou jazyka, hladit je ústy…

Ty představy ho tak pohltily, že nezaznamenal Luckyho mustang, když zabočil na silnici a venku zastavil. Chase nadskočil, když jeho bratr vtrhl dovnitř a hned na prahu si svlékal kabát.

Lucky se na něho přitrouble zadíval. „Co tady děláš?” „Pracuju tady.”

„Nedělej ze sebe blbce. Co tady dneska děláš? Kde máš ženu?”

„Pravděpodobně je teď ve svém podniku.”

„Líbánky jste vzali hopem, co?”

Chase se na něho zaškaredil v naději, že mu tak zažene chuť na další vyzvídání. Na Luckyho však bratrovo zlověstné mračení nikdy neúčinkovalo. Jak to jde?”

„Cože?”

„Zblbnul jsi?” rozkřikl se Lucky netrpělivě a opřel si ruce v bok. „Včera v noci. Jaké to bylo?” „Očekáváš podrobnou zprávu?”

Lucky se zeširoka zašklebil. Je potřeba to vylíčit speciálními slovy?” „Po tom ti sakra nic není.”

Lucky se hlasitě rozchechtal; udělal si z toho vlastní závěr. Zahlédl šek na stole, zvedl ho, přečetl si sumu a hvízdl. „To teda jsi musel udělat něco, co se dámě líbilo. A dal sis na tom záležet.”

„To není žádná sranda.” Chase vytrhl šek bratrovi z ruky. „Vynech ze svých špinavých myšlenek moji ženu a moje osobní záležitosti.”

Lucky se stále ještě dusil smíchy. Přistoupil k vařiči a nalil si hrnek kávy, kterou Chase uvařil. „Piánko, brácho. Začínám si myslet, že všecky ty rozumový důvody, který jsi uvedl, proč že si jako Marcii bereš, byly jenom velký žvanění.”

Jdi se bodnout.” Chase obešel stůl a posadil se. Jestli jsi skončil s drzejma vtipnostma, přečti si tohle.”

Už předtím zakroužkoval článek v ekonomické rubrice ranních novin. Když ho Lucky dočetl, Chase se zeptal. „Co si o tom myslíš?”

„Nevím,” řekl Lucky, obočí svraštěné. „Nejsou z tohohle státu. Neznají nás.”

„Neznají z místních nikoho. Proto hledají, kdo by jim nabídl vrtné zařízení a know how.”

„Z toho je vidět, že nemají bůhvíjaký rozpočet.”

„Bůhvíjaký rozpočet je lepší než žádný. Díky Marciině, ehm, půjčce, jim můžeme udělat nabídku. Třeba nám. to moc nevynese, ale něco by to hodit mohlo.”

Poprvé za dva roky Chase pocítil, že ho zase začíná zajímat práce. Na obzoru se zablýsklo na lepší časy. Smlouva, jakákoliv smlouva, by udělala jeho otřesenému já náramně dobře. Jeho rozčilení bylo zřejmě nakažlivé.

Lucky se blaženě zašklíbil. „Hrome, proč ne? Nemáme nic lepšího na práci. Pojďme za tím.”

10

Nemohl se dočkat, až si promluví s Marcii o vyhlídkách jejich podniku, a už za pět minut pět se vřítil hlavními dveřmi domů a hlasitě volal její jméno.

Jé, tady jsi,” řekl, když ji uviděl stát u stolku v hale. Pověsil si kabát na věšák. „Hádej, co je nového. Dneska jsem četl, že - ” Poprvé se pořádně podíval na její obličej a zarazil se. „Co se děje?”

„Nic.” Vypadala otřesená a rychle se odvrátila. „Něco jsi mi chtěl. Pojď do kuchyně a pověz mi o tom.”

Zpočátku mu bylo její podivné chování záhadou. Pak si všiml telefonu na stolku. Sluchátko bylo vyvěšené. „Zase volal?” Neodpověděla. Chytil ji za paži, obrátil tváří k sobě a zopakoval: „Zase volal?” Viditelně polkla a přikývla. „Co říkal?”

Sklopila pohled až k rozhalenému límci jeho košile a pokrčila rameny. „Stále totéž. Dělal mi sprosté návrhy. Vedl hnusné řeči.”

„Proč jsi jednoduše nezavěsila?”

„Protože jsem si myslela, že když mu budu naslouchat, třeba budu schopna rozpoznat jeho hlas mezi muži, s kterými se znám.”

„Poznalas ho?”

„Ne.”

„To ještě není všechno, vid?” Sklonil hlavu, až jí viděl do očí. „Tak ven s tím, Marcie. Co dál?”

„On… říkal, že tím, že jsem vdaná, se nic nemění. Má v úmyslu mi volat dál.”

„Tys mu řekla, že ses provdala?” zeptal se nevěřícně.

„Ovšemže ne. Už to věděl.”

„Proboha.” Teď teprve Chaseovi došlo, proč ji právě tenhle telefon tolik vyvedl z míry. „To značí, že tě ten chlap bedlivě sleduje. Ví, co děláš a kdy.”

„To nemusí nic takového znamenat. Jenom to znamená, že čte noviny. Oznámení o naší svatbě bylo v dnešním ranním vydání.” Nejisté se na něho usmála. „Nenechme si od něho pokazit zbytek večera. Udělám ti něco k pití a ty mi můžeš povědět, co je nového.”

Šel za ní do kuchyně. „Zavolám Patovi, ať nám zapojí na telefon odposlech.”

„Byla bych radši, aby ne, Chasi.”

„Proč?”

„Protože nechci, aby někdo poslouchal všechny naše telefony. Zákazníci se mnou často mluví o svých osobních věcech a finančních záležitostech. Jejich důvěrná sdělení jsou určena jenom pro mé uši. Dříve či později musí ten člověk ztratit odvahu a nechat toho.”

„Mezitím tě vyděsí k smrti pokaždé, když zavolá.”

„Nejsem poděšená, jenom mě to obtěžuje.”

„Marcie, viděl jsem, jak ses tvářila. Poznám rozdíl mezi strachem a otráveností. Byla jsi vyděšená.”

Instinktivně si ji přitáhl do náruče. Znovu na něho zapůsobilo, jak je v jeho objetí křehká. Opřel se jí bradou o hlavu, rukama ji objal kolem pasu a za zády je sepjal.

„Hnusí se mi pomyšlení, jak si to nějaký nenormální úchyla dělá a při tom ti šeptá sprosťárny.”

Otřásla se. Otočila hlavu, takže se mu tváří opírala o hruď. Zvedla ruce a zlehka mu je položila kolem pasu. Jsi milý, že ti to není jedno.”

Takhle zůstali několik okamžiků. To objetí začalo být tak příjemné, že sváděl boj sám se sebou, jestli ji má nebo nemá zvednout do náruče a odnést nahoru do postele.

Potřebovala utěšit. Copak to není to nejmenší, co manžel může udělat pro svoji ženu, že ji uklidní, když se potřebuje cítit v bezpečí a chráněná?

Zabránilo mu v tom jenom malicherné podezření, že ji chce odnést nahoru nejen proto, aby jí poskytl útěchu. Vážně pochyboval, že kdyby se spolu octli na posteli, že by zůstali oblečení nebo že by jeho pohlazení zůstalo čistě přátelské.

Díky Marcii se nemusel rozhodnout. Vyvinula se mu, ruce však od jeho pasu neodtáhla. Záměrně je stiskla, uvolnila, hmátla o kousek dál a odtáhla je.

„Máš sundaný obvaz.”

„Dnes jsem zašel k doktorovi. Sundal mi to, prohlédl mě a prohlásil, že jsem v pořádku.” „Bolelo to?”

„Nebyla to žádná slast, ale nebolelo to zdaleka tak, jako kdyby mě předtím, než mě zafačovali, neoholili.”

Zakvílela. „Au! To si dovedu představit.”

„Ze by?” dobíral si ji. „Včera v noci jsem si nevšiml, že bys měla na hrudi chlupy.”

Při té bezděčné připomínce sjel pohledem na její ňadra. Měla na sobě tlustý svetr, jeho paměť ale pronikla jejím oblečením jako rentgen.

V živých barvách mu vytanuly mléčně bílé obliny jejích ňader a jejich jemně růžové středy, ta mělká prohlubeninka, která rozdělovala její hrudník na dvě dokonalé poloviny, hebké břicho a svůdné, měkké rouno jejího klína.

Překryl zasténání hlasitým, nepřirozeným zakašláním. Marcie přistoupila k baru a namíchala jim oběma pití. Podala mu whisky s vodou a řekla. „Když jsi přišel, vypadal jsi, že máš něco na srdci. Posaď se a pověz mi to.”

Zapochyboval, jestli ji to opravdu zajímá. Možná že skutečně ano. Stáli u sebe velice blízko. Jak to, že nevnímá, jak je vzrušený?

Pozoroval ji, když se pustila do přípravy večeře. Tváře měla mimořádně růžové, mohlo to však být od bublajících hrnců na plotně. Z jednoho stoupala pára a v ní se jí kudrnatily drobné pramínky vlasů po stranách obličeje.

Silou vůle potlačil touhu, která ho zaskočila v nevhodný čas, a pověděl jí o vyhlídkách, které mají na uzavření smlouvy na vrtné práce. „S Luckým jsme celý den dávali dohromady návrh. S nabídkou jsme šli finančně nejníž, jak jsme mohli. Teď už musíme jenom čekat.”

„Budu vám držet palce.” Scedila vařící se těstoviny nad výlevkou.

„Prodala jsi dnes nějaký dům?”

„Domy se neprodávají jak housky na krámě, však víš,” prohodila přes rameno. „Ukazovala jsi nějaký?” „Na smůlu ano.” „Na smůlu?”

„Pracuji už pro ty lidi měsíce. To jsou ti Harrisonovi. Pořád se ještě nerozhodli. Jediné, v čem se shodnou, je záliba v hádání. Pochybuju, že je vůbec kdy přiměju podepsat kupní smlouvu. Ach, a mluvila jsem se Sage. Volala, aby se rozloučila, než odjede do Austinu.”

„Zaplaťpámbu, že ji máme z krku.”

„Chasi, ona tebe a Luckyho tak obdivuje.”

„Umí jít člověku pěkně na nervy.”

Podle toho, jak se zatvářila, viděl, že nevzala jeho poznámku vážně. „Když se Sage rozloučila, vzala si telefon Laurie. Pozvala nás na neděli na oběd. Přijala jsem.”

„Dobře.”

„Také říkala, že by ráda, abychom s ní šli do kostela.” Byla otočená zády a nalévala na těstoviny na velké míse voňavou omáčku. Když jí hned neodpověděl, rychle otočila hlavu. „Chasi?”

Já tě slyšel,” řekl stroze. „Ten nápad s kostelem se mi nelíbí. Nebyl jsem tam, co Tan - od pohřbu.”

Marcie strnula v pohybu. Na okamžik se ani nepohnula. Pak odložila sběračku, otočila se a řekla mu beze všech okolků:

Je na tobě, jak naložíš se svým hněvem k Bohu, Chasi. Já ti ale musím říct tohle. Tvoje první žena se jmenovala Tanya. Je skutečností našich životů. Nechci, aby se mi dělalo zle a abych bledla pokaždé, když se její jméno vysloví nahlas.”

„Mně by se ale zle udělat mohlo.”

Marcie se přikrčila, jako by ji udeřil. Ve skutečnosti smrtelně zbledla. Dokonce i její rty ztratily svou barvu. Prudce se obrátila a opřela se o linku, jako by nebyla schopná udržet se ve stoje a hrozilo jí, že se sesuje na podlahu.

Okamžitě litoval, že to vypustil z úst. Zvedl se a stoupl si za ni. „Omlouvám se, Marcie,” řekl chraptivě.

Zvedl ruce a měl v úmyslu položit jí je na ramena, ale nedokázal se k tomu přimět. Uvažoval, že ji smířlivě políbí vzadu na krk, kde se jí několik vlnitých pramenů uvolnilo z ohonu. Ale neodvážil se ani toho.

„To jsem neměl říkat,” dodal nepřesvědčivě.

Otočila se k němu. Očekával, že bude uplakaná. Místo toho jí oči dotčeně blýskaly. „Nechci chodit ve vlastním domě jako po skořápkách. Nechci vážit každé slovo předtím, než ho vyřknu, a přemýšlet, jak ho přijmeš.”

Její hněv v něm zažehl vztek. „Víš, co cítím, pokud jde o Tanyu.”

Jistě, jak by taky ne.”

„Dobře, pak tedy víš, že ta rána je dosud živá.”

,Ano,” řekla a o poznání pozvedla bradu. „To jsi všechno objasnil, než jsme se vzali. Kdyby ne, včerejší noc by mě jistě nenechala na pochybách.”

Pokusila se ho obejít, ale zablokoval jí cestu. „Včerejší noc? Co je s včerejší nocí?”

„Nic. Zapomeň na to. Kdybys uhnul, dala bych večeři na stůl.”

„Vykašli se na večeři!” Prsty ji uchopil za bradu a přinutil ji zvednout hlavu. Jejich pohledy se do sebe zaklesly. „Co bylo špatného na včerejší noci?”

Vymanila se z jeho sevření a povýšeně odsekla. „Z tvého hlediska nic. Mě to však ani trochu nenadchlo.”

O krok ustoupil, čelist mu poklesla. Jó? Hra, už je mi to jasný. Zranil jsem tvoje city, tak bys mě nejradši na oplátku vykastrovala, co?”

Obrátila oči ke stropu. „Ušetři mě těch siláckých řečí. Věř si, čemu chceš.” Protáhla se kolem něho, ale místo aby začala dávat na stůl, zamířila ke schodům. „Protože ses rozhodl vykašlat se na večeři, jdu do svého pokoje. Až mi budeš něco chtít, víš, kde mě najdeš. Což by ti nemělo dělat potíže,” dodala sladce. „Včera ve tmě jsi mě našel.”

„Poslouchej,” zařval za ní, „nechtěl jsem to vůbec. Jenom jsem ti udělal laskavost.”

Rázně se zastavila, otočila se a upřeně na něho shlížela. O maličko povytáhla obočí. „Nuže, pane Tylere, pro vaši informaci, bez laskavosti tohoto druhu se obejdu.”

„Bezva. Nebudu se muset znovu namáhat. Pokud bys ovšem nechtěla uplatňovat manželská práva.”

„A prožít další šup-šup-díky-madam?” Výsměšně se zasmála. „To skutečně o moc nepřijdu, nebo snad jo?”

Tak ho dožrala, až si pomyslel, že mu snad z uší musí jít pára. Měl sto chutí přiřítit se k ní, strhat z ní šaty, přitisknout ji pod sebe a ukázat jí, o co přesně bude přicházet.

Ale ať se propadne, jestli udělá první krok, a už vůbec ne po tom, jak ho setřela za jeho milování. To dřív peklo zamrzne.

„Prima,” vyštěkl, „budeme tohle manželství udržovat jen na oko.”

Jak chceš.” Otočila se na podpatku a vypochodovala do schodů. Když vešla do své ložnice, práskla za sebou dveřmi.

O pět hodin později zaklepala na dveře jeho ložnice. Ležel v posteli, ale měl ještě rozsvíceno a byl vzhůru. Lůžkoviny měl zmuchlané kolem neklidných nohou. Hlavu měl podepřenou polštáři. Zíral do stropu a skřípal zuby.

Při tom nečekaném zaklepání se mu na pár okamžiků zastavilo srdce. Pohledem dychtivě sjel na dveře. Tón jeho hlasu měl však do srdečnosti daleko, když zavrčel. „Co je?”

Pootevřela dveře a nakoukla dovnitř. „Můžu dál?”

„Kvůli čemu?”

„Měli bychom si myslím promluvit.”

Souhlasně trhl rameny a ona vešla. Arogance, která se v něm začínala vzmáhat, zmizela, když uviděl, co má na sobě. Ani v nejmenším se to nepodobalo svatební košili, kterou měla na sobě předešlou noc, ale bylo to v jiném ohledu stejně svůdné.

Pyžamo měla z růžově proužkovaného bavlněného úpletu. Šortky a tričko. V širokých nohavicích šortek vypadaly její holé nohy ještě delší. Vlasy měla pořád stažené do ohonu. Měla brýle. Byla bosa. Vypadala jako studentka na party v pyžamech.

Až na její ňadra. Ta jí pod tričkem vyzývavě a zřetelně vystupovala a lehce se pohupovala, jak kráčela ode dveří k posteli a sedla si na kraj.

„Chasi, moc se omlouvám, že jsem se předtím chovala tak dětinsky. Myslím, že ve mně narůstal tlak posledních dní a musela jsem vybuchnout, nebo bych praskla.”

Protože začla první, může být velkodušný. „Myslím, že jsem byl na tom taky tak,” zamumlal.

„Neměla jsem tě tak kritizovat. Přesto by ale ode mě nebylo poctivé, kdybych předstírala, že jsem s včerejší nocí spokojená.”

Vrhla na něho ostýchavý pohled a hned oči odvrátila. „Víš, Chasi, čekala jsem o trochu víc pozornosti. Myslels na mě pouze natolik, že sis navlékl kondom. Stěží jsem se ti stačila přizpůsobit.”

Svaly na čelisti se mu napjaly. Provinil se tím, z čeho ho obvinila. To ho ještě víc namíchlo.

„Cekala jsem, chtěla jsem víc… víc… já myslím, že to slovo je zaujetí. Chtěla jsem z tvé strany víc zaujetí.”

„Chtělas orgasmus,” prohlásil s neúmyslnou neotesaností. Proboha, když dokázala dupnout na jeho mužskou pýchu, proč by se měl obávat nazývat věci pravým jménem?

„To k tomu přinejmenším patří, to ano,” připustila tiše. „Také bych bývala ráda trochu víc pozornosti a citu.”

„Pak sis měla najmout gigola, místo aby sis koupila manžela. Mohlas ho platit od hodiny nebo od orgasmu a nepouštět se místo toho do takové velké investice.” Nepřekvapilo by ho, kdyby se na něho vrhla a jednu mu vrazila, což dobře věděl, že zasluhuje. Kdyby si nějaký muž dovolil tohle říct Sage, šla by po něm se zahradními nůžkami. Devon rovněž tak.

Marciina odpověď však byla klidná a souhlasná. „Po tom, co jsem celou tu dobu trucovala ve svém pokoji, jsem dospěla ke stejnému názoru.”

Její naprostá otevřenost ho odzbrojila. Místo aby měl uspokojení z toho, jak jí to vrazil, se cítil ještě mizerněji než předtím. Byla o moc chytřejší než jeho sestra nebo Devon. Její metoda, jak ho odzbrojit, nebyla tak temperamentní, ale stejně účinná.

Zhluboka se nadechla a znovu přitáhla jeho pozornost k těm svým zpropadeným pevným prsům. „Pokud bych si přála květiny a vyznání lásky, měla jsem si najmout gigola. Nelituju ale, že jsem se rozhodla, jak jsem se rozhodla,” řekla. Jsi teď podle zákona i fyzicky můj manžel. Vynasnažím se být ti dobrou ženou.” Zvedla pohled k jeho očím a řekla: „Takže pokud mě dnes v noci chceš - “

„Ne, díky.” Žralo ho, že nevypadá zklamaně.

„Tak moc jsem ublížila tvému já?”

„Přežiju.”

„Předpokládám, že když jsi přežil léta ježdění na býcích, dokážeš přežít i mě. Píchá to?” Zaskočilo ho, když mu přejela hřbetem prstů prohlubeninku na hrudi, kde mu začínaly znovu růst chlupy.

Prudce vdechl a zasípěl. „Ne. Ještě ne.”

„Zanedlouho asi bude.”

„Dám ti vědět.”

„Hele, Chasi, termostat pro celé patro je v tomhle pokoji. U mě je zima. Vadilo by ti, kdybych o pár stupňů nastavila topení?” Už se zvedla z postele a byla na cestě k termostatu připevněnému na protější zdi.

„Popravdě řečeno, vadilo,” řekl zarytě. Je mi vedro.”

Stáhl si pokrývku o pár centimetrů, až se objevily husté chlupy na jeho podbřišku. Vystrčil zpod přikrývek dlouhou, nahou nohu. Přikrýval ho pouze jeden cíp pokrývky. Cítil se mizerně a ze všeho nejvíc toužil po tom ji vyprovokovat.

Nehnula ani brvou. Já rozhodně nechci, aby ses cítil nepříjemně. Takže v tom případě si vezmu ještě jednu přikrývku. Rezervní mám v téhle skříni.”

Otevřela žaluziová dvířka druhé skříně v jeho pokoji, stoupla si na špičky a natáhla se na horní polici, kde leželo několik složených přikrývek.

Vyschlo mu v ústech. Na dlouhých nohou se jí rýsoval každý sval. Vršek od pyžama se jí povytáhl a odhalil dobře deset centimetrů jejího břicha. Šortky vykrojily obliny zadečku. Zatoužil sevřít ho do dlaní, zvednout ji nahoru a přitisknout ji k sobě.

V nebezpečí, že ze sebe udělá idiota, sáhl po přikrývce a vytáhl si ji k pasu.

Stáhla pokrývku z police a obemkla ji oběma pažemi. „Tak, to by mělo stačit.”

Byl by přísahal, že to mělo dvojí smysl. Její poznámka určitě platila tomu, že ho přivedla do varu. Neměla nic společného s pokrývkou navíc. Jeho zjitřená představivost opět vyčetla z jejího úsměvu více, než v něm skutečně bylo.

„Dobrou noc, Chasi,” řekla poměrně nevinně. „Dobře se vyspi.”

Neřekl slovo, tolik si zas nevěřil.

11

V celém následujícím měsíci toho Chase moc nenamluvil. Jen málokteří měli tu odvahu pustit se s ním do hovoru. Jeho nevrlost a neustálá zamračenost odrazovaly většinu těch, kteří by se o to jinak pokusili. Ti, kteří se toho opravdu odvážili, pocítili úlevu, když vyvázli se zdravou kůží.

V pátek večer seděl s bratrem u baru nálevny, kterou místní znali pod názvem hospoda. Nezdálo se, že by mu bylo do řeči.

Půl hodiny poté, co přišel, pořád ještě pomalu upíjel bourbon s vodou. Hrbil se nad ním jako lakomý pes nad kostí, kterou ve skutečnosti nechce, ale nedovolí, aby si ji vzal jiný pes. Kabonil se do pití, které díky tajícímu ledu změnilo barvu do světležluta.

„No, musíme jedině čekat, co oni.”

Nad Luckyho poznámkou se Chase ještě víc zaškaredil. „To už říkáme měsíc.”

„Mají se už brzy rozhodnout.”

„Když jsem jim volal minulý týden, říkali, že s námi udělají smlouvu koncem tohohle týdne. Tenhle týden řekli, že to bude příští týden. Podle mě se akorát vymlouvají.”

„No, jestli je tam u nich ropa, sami s tím nic nenadělají,” řekl Lucky přemítavě. „Můžeme jedině čekat.”

Chase praštil pěstí do pultu. „Meleš jak škrábnutá deska. Nejseš schopnej říct něco jinýho?”

Jo, jsem schopnej říct něco jinýho.” Lucky se namíchl a sjel ze stoličky. Jdi se bodnout.”

„Počkej,” Chase popadl Luckyho za bundu. „Vrať se. Dej si ještě panáka.”

Lucky setřásl bratrovo sevření. „Nechci dalšího panáka.”

Já to zaplatím.”

„To je mi fuk. Mám tvý společnosti po krk. Mám lepší věci na práci než tady dřepět a snášet tvoje remcání.” „Příkladně co?”

„Příkladně jít domů k ženě. Tohleto. Což bys měl ty taky. To už je tenhle tejden potřetí, cos mě sem po práci vytáhl na skleničku.”

„No a co? Když jseš ženatej, to už si nemůžeš vyrazit s klukama?” „Už mě to tak nebaví jako kdysi.”

Jeden panák je tvůj limit? Devon ti zatrhla taky pití, co?”

„Přesně tak. Jsem s ní šťastnej. Nemám zapotřebí vyhledávat jiný povyražení.”

„Že by, že by? Stačíš se opít tím, že si to s ní rozdáš?”

Lucky spustil ruce sevřené v pěst podél boků. Jeho sytě modré oči nabyly mrazivého lesku a chřípí se mu chvělo. Před dvěma lety by se na bratra vyřítil a popral by se s ním, až by tekla krev. Devon ho naučila, že rozvážnost je součástí odvahy. Už tomu nebylo tak, že nejdřív udeřil a pak o tom přemýšlel. Naučil se držet se zpátky, ale Chase dnes večer napínal jeho trpělivost do krajnosti. Jako by Chase zrovna viděl, jak Luckymu na čele naskakují číslice, jak si počítá do deseti ve snaze ovládnout svoji prchlivou povahu.

Chase se opřel lokty o barový pult a zajel si všemi prsty do tmavých vlasů. Přitom sklonil hlavu. „To si nezasloužíš. A Devon už vůbec ne!” Držel si hlavu v dlaních a kýval s ní ze strany na stranu. „Moc se omlouvám. Zkus zapomenout, že jsem to řekl.”

Čekal, že bratr odejde. K jeho překvapení se Lucky vrátil

na stoličku vedle něho a posadil se. „Proč mi neřekneš, co tě vlastně žere?” „Potřebujem tu smlouvu.”

„Hra, nojo. Ale kromě toho. Něco tě trápí, Chasi. Matka a Devon si toho taky všimly. Každou neděli, když jste s Marcii u nás, jseš tak nervózní, jako bys seděl na sudu s dynamitem. A doutnák je krátký a hoří rychle. Takže co?”

Chase několikrát zakroužil obsahem sklenice. „Marcie,” zamumlal.

„To jsem si domyslel.”

Prudce zvedl hlavu, v očích naléhavý, divoký pohled. ,A to jako proč?”

„Marcie se hodně podobá Devon. Měla svůj život, než jsi do něho vstoupil ty. Byla dlouho nezávislá.” Lucky si vhodil do úst hrst slaných oříšků, které vylovil z misky na pultu. „Nepřekvapuje mě, že jí role manželky nesedí. Jako nové boty, ještě se v něm necítí dobře.”

„Cože, to si snad děláš srandu?” zavrčel Chase posměšně. Jakožto manželka si vede tak zdatně, až by se ti z toho udělalo šoufl.”

„Ehmm?”

„Večeře je na stole každý večer přesně v šest. Peče koláčky. Kdy, to ví jen Bůh, protože je pořád hrozně zaměstnaná jinými věcmi. Dům udržuje jako nějaký zatracený palác. Něco zašantročím, ona ví přesně, kde to hledat.”

„To se mi ulevilo, že vám to tak dobře funguje,” řekl Lucky zvesela. Jak víš, měl jsem o tom pochybnosti. Zdá se, že spolu výtečně vycházíte. Tak co tě trápí?”

Chase se na stoličce otočil čelem k bratrovi. Když už se stavidlo otevřelo, byla toho spousta, co si nechával pro sebe a co muselo ven.

Je příliš dokonalá.” Lucky na něho zůstal zpitomělé koukat. „Dám ti příklad. Řekla mi, že ráda čte nedělní noviny metodicky. Minulý týden jsem je záměrně rozházel po celém obýváku. Kousek jsem si přečetl, a kde jsem je hodil, tam jsem je hodil.”

„Proč?”

„Abych ji provokoval.”

Lucky nechápavě zavrtěl hlavou. „Proč?”

Protože jsem pekelně nadrženej. Neukojená vášeň bylo něco, co nedokázal přiznat, zvláště ne mladšímu bratrovi, který přišel ke své přezdívce díky neskutečnému štěstí u žen.

„Chtěl jsem zjistit, jestli ji dokážu nakrknout,” řekl Chase. „Povedlo se ti to?”

„Ne. Neřekla slovo. Ani se zle nepodívala. Jenom obešla obývák, klidně posbírala noviny a srovnala si je tak, aby je mohla číst, jak jí to vyhovuje.”

„To nechápu. Stěžuješ si na ženu, která má zřejmě trpělivost světice.”

„Zkoušel jsi někdy žít se světicí? S někým tak zatraceně dokonalým? Říkám ti, ona prostě není normální. Proč se ne-vzteká?” Zhluboka vydechl. „To mi brnká na nervy. Jsem pořád ve střehu.”

„Hele, Chasi, jestli je to všeckov - “

„Není. Mám ji pořád za zády. Číhá na mě.”

Lucky se rozchechtal, div nespadl ze stoličky. „Pořád na tebe číhá? Jako my kdysi na Sage, chceš říct? Schová se ti do skříně, a když ji otevřeš, vyskočí a bafne na tebe?”

„Nebuď směšnej.”

„Tak co teda tím myslíš?”

Najednou se Chase cítil hloupě. Nemohl Luckymu vykládat o tom ránu, kdy stál v koupelně u umyvadla a holil se, když si najednou všiml Marciina obrazu v zrcadle. Otočil se tak rychle, až se řízl břitvou do brady.

„Mrzí mě, že jsem tě polekala, Chasi. Klepala jsem, ale asi jsi mě neslyšel.” Vběhla dovnitř a položila hromádku čistých ručníků na záchodové víko. „Teče ti krev. Tady.”

Utrhla kousek toaletního papíru a přitiskla mu ho na krvácející bradu… a držela ho tam, přestože tam stál s nahým zadkem a jemný dotek jejích prstů na jeho tváři v něm probudil touhu.

A právě ve chvíli, kdy se o ni špičkou údu zlehka otřel, zašeptala: Jaké to je?”

V hlavě mu několik vteřin zběsile tepalo. Nakonec se sebral natolik, že ze sebe přidušeně vypravil. „Lepší.” Popadl jeden ručník, co přinesla, a omotal si ho kolem beder s rychlostí Adama, kterého právě nachytali, jak páchá prvotní hřích.

Ne, tohle Luckymu nemohl povědět. Lucky by chtěl vědět, proč zkrátka nevzal svoji ženu do postele a nemiloval se s ní, až by z toho byli oba celí pryč. Chase by mu na to nedokázal odpovědět, protože by to sám rád věděl.

Přešel bratrovu otázku a řekl: „Od pohledu bys to do ní neřekl, ale nemá v sobě špetku studu. Je nestydatá. Pamatuješ, jaký babička kladla důraz na ženskou ctnost?” Hořce se zasmál. Ještě štěstí, že nikdy nepoznala Marcii.”

„O čem to sakra meleš?” Lucky se předklonil a pohlédl bratrovi do horečnatých očí. „Nezačal jsi kouřit marjánku, nebo tak?” Chase ho šťouchl do ramene. Lucky se jenom znovu zasmál. „Neblázni. Marcie se chová jako dáma.”

„Doma teda ne. Doma se štrapicíruje, jak ji pámbu stvořil.”

To vzbudilo Luckyho zájem. Naklonil hlavu ke straně. Jó?”

Chase nepostřehl, že si z něho bratr utahuje. Vzpomínal, jak před několika dny přišel do Marciina pokoje s košilí, která potřebovala přišít knoflík.

Na jeho patřičné zaklepání řekla: „Pojď dál.”

Otevřel dveře a vešel, ale zakopl o vlastní nohy, když zjistil, že stojí tváří v tvář její půvabné, růžové nahotě.

Zastihl ji, jak si upravuje vlasy. Měla ruce nad hlavou. Stála u toaletního stolku a zrcadlo nad ním mu skýtalo na ni pohled zezadu, takže ji viděl celou najednou.

Její modré oči ho vybízely, ať něco udělá, něco řekne. Chtěl se na ni vrhnout a zmocnit se jejího krásného těla, ale nepovolil si to. Když ona může se svou nahotou nakládat tak blazeované, pak tedy u všech všudy on taky.

Se zrychleným tepem, pohled rozhodně upřený někam nad její hlavu, se zeptal: „Máš někde šití?”

„Ráda ti zašiju, co je potřeba.”

„To je jenom knoflík. To zvládnu. Máš jehlu a nit nebo ne?” Jistě. Tady.”

Spustila paže. Vlasy se jí snesly na hladká, bílá ramena. Skříňka, kde měla šití, byla rovnou za ním. Mohla ho odstrčit. Místo toho divže jím neprošla. Otřela se o něho. Každá buňka jako by v něm vzplanula a rozpoutávala v něm touhu k zešílení.

Když teď na to i jen pomyslel, toužebně si přál dotýkat se jejích vyzývavých ňader, hladit její průsvitnou pleť, prozkoumávat tajemství jejího nádherného klína.

Lucky mu zamával rukou před obličejem. Chase se znovu vrátil do přítomnosti a hádavě zavrčel. „Myslím, že žila příliš dlouho bez mužského. Tím se z ní stala exhibicionistka. Co ty na to?”

„Připadá mi to jako vymyšlenost, kterou jsem jednou četl v Playboyi.”

„Hergot, Lucky, myslím to vážně. Je jako nymfomanka nebo tak.”

„Smůla, že je s ní člověk ženatý, nemám pravdu? To víš, mluví ze mě zkušenost.” Zamrkal.

Chaseovi, který byl v myšlenkách někde jinde, unikla jak Luckyho ironie, tak gesto. „V jednom kuse se o mě otírá. Vzpomínáš si na tu kočku, co se nám věčně otírala o nohy, když nebyl v dohledu kocour? Marcie je taková. Nemůže kolem mě projít, aby do mě nevrazila. Jako by byla v říji.”

„Možná je.”

Luckyho neomalený souhlas vytrhl Chase z erotického tranzu. „Cože?”

Lucky energicky dožvýkal další hrst oříšků a polkl. „Říkal jsem, že možná je. Devon věří, že žena otěhotní, když si to usmyslí, když se k tomu podvědomě rozhodne.”

„Otěhotní?” Chase vypadal ohromeně. Pak odmítavě zavrtěl hlavou. „Ona neotěhotní. Aspoň by radši neměla. Nechci mít s dítětem nic do činění. Dokonce o něm nechci ani mluvit, ani uvažovat ne.”

Luckymu postupně zmizel úsměv z tváře. Celý nesvůj pohlédl bratrovi přes rameno. Okamžitě se mu vyjasnilo před očima. „O kom se mluvívá, nedaleko bývá.”

„Cože?”

Chase sledoval, kam se Lucky dívá, až uviděl Marcii. Stála právě ve dveřích té hlučné, zakouřené putyky a obzírala rozparáděný páteční dav. Když ho vyhledala očima, viděl, jak se jí v obličeji mihla úleva.

Co možná nenápadně si razila cestu zástupem mužů, až se dostala na konec barového pultu, kde seděli. /Tak tady jsi.” Se zatajeným dechem se na Chase usmála. „Říkala jsem si, že to je venku tvůj náklaďák. Ahoj, Lucky.”

„Ahoj. Devon s tebou nejspíš není. Tady ten podnik nemá zvlášť v lásce.”

Marcie se zasmála. „Slyšela jsem. A má k tomu dobrý důvod. Ale tím se netrap. Řekla bych, že mnohé celoživotní lásky nemívají nejslibnější začátek.”

,A-spoň v našem případě je to pravda. Začalo to rvačkou y téhle pekelné díře a podívej, jak to skončilo. Manželstvím jako v nebi.” Zeširoka se usmíval. „Dáš si něco k pití?”

„Ne, děkuju.”

„Co tady děláš?”

Chaseova náhlá otázka proťala jejich lehkou konverzaci jako ocelový rapír. Vyznělo to, jako by ji obviňoval, a Marcie se ihned začala obhajovat.

„Vzpomínáš si na ten pár z Massachusetts? Dnes jsou tady ve městě. Ukazovala jsem jim dům u jezera a cestou zpátky do města jsem musela tudy. Jak jsem řekla, zahlédla jsem venku tvůj vůz.”

„Kontrolovalas mě,” řekl Chase. „Nemůžu přijít domů o pár minut pozdějc, abys už po mně nešla?”

„Hej, Chasi, klid.”

Ignoroval bratra. „Nebo mi nevěříš, že se tu stavuju jenom na jednoho panáka? Myslela sis, že jsem utek a znovu začal jezdit rodeo?”

„Co to sakra vyvádíš?” zeptal se ho Lucky se sevřenými zuby a záměrně tiše, aby nevzbudil pozornost.

„Snaží se mě ponížit,” řekla Marcie otevřeně. „Zatím ze sebe ve skutečnosti dělá blázna.”

S tím se k nim otočila zády. Hrdě, s rameny vypjatými a vysoko zdviženou rusou hlavou, vykročila ke dveřím.

Dřív než stačil Lucky vyslovit výtku, kterou měl na jazyku, se k němu Chase otočil a varoval ho. „Drž hubu. Nejsem zvědavej na žádný tvý rady.” Zalovil v kapse džin po drobných, hodil na pult tolik, aby to zaplatilo jejich pití včetně přiměřeného spropitného.

Davem štamgastů si začal lokty razit cestu za Marciinými zářivými vlasy. Jeden rozchechtaný opilec se mu postavil do cesty a nehnul se, ani když se ho Chase snažil odstrčit.

„Tuhle si radši chyť, Tylere. To je extra třída.”

„No a Chase na něho vyštěkl něco jako ,To je moje žena, ty kreténe’… Promiňte, velebnosti, načež mu jednu vrazil pěstí, až mu zůstal nos nakřivo. Druhou se mu strefil rovnou do huby, až mu vylítly falešný zuby. Stál jsem u baru a odtamtud’ jsem to viděl. Přisámbohu - promiňte, velebnosti - ty zuby se rozdupaly, jak každej koukal jít Chaseovi z vlny. Běsnil jako šílenec.”

Když Lucky skončil svoje líčení rvačky, k níž došlo před dvěma dny v hospodě, nikdo v jídelně u Tylerových neřekl chvíli ani slovo.

Marcie upírala oči do talíře, pořád ještě zahanbená tím, že nechtěně vyvolala rvačku. Nyní už sdílela Devoninu averzi vůči hospodě.

Chaseovi bylo zřejmě stejně nepříjemné, že se ta pranice podrobně probírá. Zůstával zticha a zamyšleně dělal špicemi vidličky rýhy do hromádky šťouchaných brambor.

Laurie, jak si Marcie povšimla, si nervózně pohrávala se šňůrou perel kolem krku, nejspíš proto, že Lucky si nedával pozor na jazyk a nebral ohledy na mimořádného hosta u nedělního oběda.

„Byla bych ráda, abyste se, kluci, tomu podniku vyhýbali,” přerušila nakonec Laurie to napjaté ticho. Jediná dobrá věc, která se tam vůbec kdy stala, je, že tam Lucky poznal Devon.”

„Díky, Laurie,” odpověděla Marciina švagrová. „Mám sklidit nádobí a podat zákusek?”

„To bys byla moc hodná. Všichni dojedli? Jessi?”

Jess Sawyer si utřel ústa stejně přepečlivým způsobem, jako si předtím sladil čaj, krájel maso a mazal rohlík vždy posoustech. Byl to malý, úpravný mužík, oblečený do škrobené bílé košile a dokonale vyžehleného hnědého obleku. Měl řídké hnědé vlasy a nevýrazné hnědé oči. Kdyby osoby měly barvu, ta jeho by byla hnědá.

„Všechno bylo lahodné, Laurie,” řekl zdvořile. „Děkuji, že jste mě pozvala.”

S Luckyho pomocí se Devon zvedla a začala sbírat prázdné talíře na tác. Když byl stůl sklizený, podržela dveře, aby Lucky mohl odnést tác do kuchyně. „Přineseme zákusek a kávu,” řekla a vyšla za manželem.

Jsem ráda, že jsem vás zastihla, právě když jste odcházel z kaple,” obrátila se Laurie na Sawyera. „Nevidím ráda, když někdo jí sám, a obědvat sám v neděli je podle mého svato-krádež. Jste kdykoliv vítán.” Usmála se na něho. „Pate, byla pečené dost měkká?”

Pat Bush, pravidelný host u nedělních obědů, se zavrtěl na židli. „Byla výborná.” Vrhl přes stůl pohled na Jesse Sawyera. Jako vždycky.”

„Přidal sis jenom jednou.”

„S tím nemá moje chuť k jídlu nic společného, Laurie. Pořád myslím na ten binec v hospodě v pátek večer.” Vrhl zlověstný pohled na Chase.

Lucky a Devon se vrátili s čokoládovým dortem, kávou a vším, co k tomu patřilo. „Budu to podávat tady ze servírovacího stolku, jestli ti to nevadí, Laurie.”

„To bude dobré, děvenko,” řekla Laurie snaše.

Ze svého místa Marcie sledovala, jak Devon krájí první kousek a klade ho na talíř. Trochu polevy jí ulpělo na prstech. Zvedla si ruku k ústům, že ji olízne, než se však k tomu dostala, Lucky ji popadl za ruku, vstrčil si její prsty do úst a sál je.

Marcii projelo zachvění.

Vnímala, jak Chase vedle ní ztuhl.

Devon .vytrhla ruku svému hravému manželovi a vrhla pohled přes rameno, jestli si někdo všiml jejich milostných hrátek. Marcie předstírala, že nic neviděla. Nechtěla Devon přivést do rozpaků, nebo spíš nechtěla, aby si Devon všimla, jak žárlí.

„Vy se snad v tý hospodě perete vždycky, když tam vlezete,” říkal šerif Chaseovi.

„A co jsem měl dělat, Pate,” ohradil se Chase nevrle. „Stát tam a nechat toho chlapa, aby urážel moji ženu?”

„Podle mě neměl Chase na vybranou, musel si to s tím pacholkem vyřídit,” podotkl Lucky, jak rozdával talíře s dortem.

„Tvůj názor na rvačky se nepočítá,” utrhl se na něho Pat. „Ty se pereš v momentě.”

„Prával jsem se v momentě. Teďka jsem milenec a ne rváč.” Políbil Devon na tvář, jak šla kolem něho.

Chase se bezděčně dotkl pod stolem kolenem Marciiny nohy.

Jsem si jistá, že Chase udělal to, co považoval za správné,” řekla Laurie na synovu obranu. „Zaplatil všecku škodu, která v baru vznikla, a postaral se o účty za lékařské ošetření. Jenom se děsím pomyšlení, že by zuby vyrazili jemu. Doslova.”

Lucky vybuchl smíchy. Zanedlouho se všichni u stolu smáli, až na Jesse Sawyera, který na ně zdrceně zíral.

„Nakonec mi třeba ještě poděkuje,” řekl Chase, když smích utichl. „Měl ty nejstrašlivější falešné zuby, které jsem kdy - “

„Devon!”

Strach v Luckyho hlase Chase umlčel. Lucky vyskočil ze židle a vrhl se ke své ženě, která se opírala o servírovací stolek. Obličej měla jako křída. Dýchala rychle a přerývaně. Objal ji paží kolem pasu, druhou rukou jí sevřel tvář a zdvihl jí skloněnou hlavu.

„Devon. Miláčku!”

Je mi dobře,” ujistila ho a malátně se usmála. Jenom se mi trochu zatočila hlava. Asi se mi jenom udělalo moc horko. Možná kdybychom trošku přivřeli topení? Nebo jsem snědla něco, co mi neudělalo dobře.”

,Ale proboha!” Laurie položila složený ubrousek vedle talíře, zvedla se ze židle a přistoupila k těm dvěma u servírovacího stolku. „Proč už nenecháte těch hloupostí a neřeknete všem ostatním to, co já vím už měsíce?” Ujala se toho sama, otočila se ke stolu a řekla: „Devon čeká děťátko.”

„Ach!” Marcie se vůbec nepamatovala, že by tak radostně vykřikla. Všichni, včetně pana Sawyera, se sběhli kolem usmívající se Devon a Luckyho, objímali se s nimi a blahopřáli jim.

Marcie Devon dlouze objala. Od sňatku s Chasem se obě ženy sblížily. Marcie obdivovala Devoninu inteligenci a sžíravý humor, který uplatňovala v článcích pro jedny dallaské noviny.

„Mám z toho takovou radost,” řekla Marcie upřímně. „Cítíš se dobře? Můžu s něčím pomoct?” Devon ji popadla za ruku. „Víš něco o miminkách?” „Ne,” zasmála se Marcie. „Pak budeš velká opora.”

Obě ženy se na sebe usmály s oboustranným obdivem a vzrůstající náklonností. Pak Marcie políbila pyšného budoucího otce na tvář. „Blahopřeju, Lucky.”

„Díky. Jeden z těch mrňavých tvorečků se nakonec prodral nahoru.”

Jamesi Lawrenci!” zhrozila se Laurie. „Pamatuj, že máme hosta. Nebudu trpět takovéhle nevhodné řeči. Nechci, aby si Jess myslel, že jsem vychovala tlupu - “

Při ostrém, nepříjemném zaskřípění židle o podlahu z tvrdého dřeva se všichni otočili. Chase upustil ubrousek vedle talíře a vyřítil se ven.

Než prošel klenutým vchodem, Marcii se naskytl pohled na jeho obličej. Vypadal jako roztřesený obraz v prasklém zrcadle.

Sekera opsala vzduchem oblouk a zasvištěla, než se zasekla do polena. Prásk! Poleno postavené kolmo se rozčíslo napůl. Chase se sehnul a oba kusy odhodil stranou, načež vzal další poleno a postavil ho na špalek.

„Co to děláš?”

Prásk.

„Pletu svetr. Není to poznat?”

„To tvým žebrům nemůže prospět.”

„Moje žebra jsou v pořádku.”

Prásk!

Lucky se opřel zády o nejbližší ohradu. Podpatek boty za-hákl o spodní břevno. Lokty se zapřel o to horní.

„Víš, Chasi, dovedeš být ten nejsobečtější holomek, s kterým jsem kdy měl tu čest.”

Prásk!

Chase se zadíval na bratra, pak odhodil rozštípnuté poleno a vzal si další. „Co jsi čekal, že budu dělat, rozdávat doutníky?”

„To by byl začátek.”

„Lituju, že jsem tě zklamal.”

Prásk!

Lucky se natáhl, a když byl bratr sehnutý, vykroutil mu topůrko z ruky. Chase se napřímil a zatvářil se zuřivě.

„Nejsem zklamaný,” řekl Lucky a odhodil sekyru na zem. „Mám vztek. Naše máti je zklamaná. Počítala s tím, že tě manželství změní.”

„Velká smůla.”

„To máš kruci pravdu, že je to velká smůla, protože jsi dostal báječnou ženskou, která tě - z důvodů, které nechápu -miluje. Jseš příliš zaslepenej, než abys to viděl. Nebo pitoměj. Nebo se náramně lituješ. Nemám jistotu, v čem ten tvůj problém vězí.”

„Máš vztek, protože jsem nevyváděl ohledně tvýho dítěte.” „A zachoval ses bezvadně!”

„Proč jsi mi to’ neřek? Proč s tím takový tajnosti? Pro jistotu?”

„Ne, snažil jsem se tě chránit.” „Před čím?”

„Před bolestí, které tě právě teď drásá.”

Chase se bojechtivě postavil. Pracně dýchal, ale nebylo to od námahy ze štípání dříví. Nepraštil bratra, jak se zprvu zdálo, místo toho se k němu obrátil zády a vyrazil k domu.

Lucky se hnal za ním, drapl ho za rukáv a přirazil ho ke kůlně na nářadí vedle hromady dřeva. Předloktí mu přitiskl na krk jako tyč.

„Neřekl jsem ti, že čekáme dítě, protože jsem věděl, že tě to bude bolet. Mrzí mě to. Ani nevíš, jak moc mě to mrzí, ale takhle nám padly karty a ani ty ani já s tím vůbec nic nenaděláme.

Nedral jsem se, aby se moje dítě narodilo jako první vnouče v naší rodině. Kéž by to bylo to tvoje, jak to mělo být. Ale mám se proto míň radovat nad svým vlastním dítětem? To nemůžu. Lituju. Jsem z toho celej pryč. Překypuju kvůli tomu štěstím. Nemůžu se dočkat, až už tady bude.

Přesto to neznamená,” pečlivě artikuloval slova a přiklonil se k bratrovi blíž, „že Devon a já se smutkem nemyslíme na to tvoje, které umřelo s Tanyou. Všichni na něj vzpomínáme. A vždycky budeme. Ale život jde dál, Chasi. Alespoň pro většinu z nás.

Jestli chceš prožít zbytek života z hrobu, jak je libo. Podle mě jseš hloupej. Jsi nemocný, ale jestli se cítíš s tou tvou mizérií šťastný, pak si ji všemi způsoby pěstuj. Ale nečekej, že my ostatní vlezeme do toho hrobu s tebou a násypem si na hlavy hlínu. Už nás všechny pekelně otravuje kolem tebe poskakovat.”

Trochu do Chase strčil, pustil ho a obrátil se k odchodu. Udělal jen pár kroků, když mu na rameno dopadla těžká ruka.

Mimovolně se otočil a uhnul, čekal, že nějakou schytá.

Místo toho k němu Chase napřáhl pravici. Lucky viděl, že se bratrovi lesknou šedé oči slzami. Obvykle pevné rty se mu chvěly.

„Blahopřeju, brácho. Jsem kvůli tobě moc rád.” Potřásli si rukama. Pak se objali. Pak společně vykročili zpátky k domu.

12

„Neměls ani zdání?” „O čem?”

„Ze Devon je těhotná.”

„Ne.”

Chaseovy mumlavé odpovědi šly Marcii na nervy. Už je měla i beztoho našponované. Jako vždycky po jejich nedělním obědě u příbuzných.

Ne že by se jí vyhýbali nebo jí dávali najevo, že není vítaná. Tylerovi ji vlídně přijali do rodiny. Dokonce i Lucky, který měl vůči jejímu sňatku s Chasem největší výhrady, si ji teď dobíral a žertoval s ní, jako by patřila do rodiny léta. Přijal ji do jejich přátelského společenství stejně jako Laurie a Devon.

To nezavinila Chaseova rodina, to způsobil Chase sám, že byla podrážděná a nervózní. Nikdy k ní nebyl slovně hrubý. Jen jedenkrát na ni vyjel, a to v pátek večer v hospodě. Potom se jí za to omluvil. Přijala tu omluvu, vždyť věděla, jaké starosti má s budoucností Tylerovy strojní a těžební, a přičítala jeho urážlivé chování tomu.

Ne, neměla důvod stěžovat si na jeho jednání. Když byli u jeho rodiny, choval se k ní zdvořile. Nekritizoval ji. Nepřiváděl ji do rozpaků. Neignoroval ji tím, že by se k ní choval, jako by ji neviděl, jak slýchala stěžovat si jiné ženy, že jejich manželé dělají na veřejnosti.

V jejich případě tomu bylo úplně naopak.

„Tys to nevypozorovala?”

Nadskočila, jak ji jeho náhlá otázka polekala. „Cože?”

Řídil vůz s levým zápěstím zaháknutým za volant. Pravou ruku měl položenou na stehně, aby snadno dosáhl na řadicí páku… nebo na její koleno. Během odpoledne využil několika příležitostí, kdy jí na ně položil ruku a pohladil je.

„Ženy jako by měly na tyhle věci šestý smysl,” stáčel hovor na Devonino těhotenství. „Myslel jsem, že jsi třeba měla podezření.”

„Ne. Ačkoli myslím, že jsem měla rozpoznat příznaky. Pamatuju se, že si ji někdo při našem svatebním obědě dobíral, že si dala dva dezerty.”

Já si jen pomyslel, že se trochu spravila.”

Marcie se usmála. „To určitě.” Chase se neusmál. „Už je v šestém měsíci. Nejde mi na rozum, že to tak dlouho a tak dobře skrývala. Je ovšem vysoká. A oblečení může hodně zamaskovat. Můj ty bože, dítě tady bude, ani se nenadějeme.”

„Hmmm.”

„A až bude na světě, hodláš se kvůli tomu nadále chovat jako hlupák?” Chase rychle otočil hlavu. Už už otevíral ústa, pak si to rozmyslel a sklapl je s tichým cvaknutím. „Když ses tak vyřítil z domu, Chasi, tvojí matce to bylo hrozně líto.”

„Mně taky bylo hodně věcí líto.”

„Ach ano, to víme. Dáváš to dostatečně najevo, aby to nikomu neušlo. No, všichni už jsme to vzali na vědomí a spravedlivě řečeno, už to nějak přestávábýt novina.”

„Luckymu jsem se omluvil, ne? Řekl jsem mu, že mám kvůli němu radost.”

„Vím, vím. Dokonce jsem viděla, jak Devon obligátně objímáš. Což bylo to nejmenší, cos mohl udělat.”

„Kdybych kolem toho áchal a óchal, bylo by to pokrytectví.”

„Pokrytectví? To teda od tebe zaznělo.” „Co má zas tohle znamenat?”

Zastavil na jejich příjezdovce. Marcie vyskočila z vozu a zamířila ke dveřím. Už byla vevnitř a svlékala si kabát, když ji dostihl.

„Co má zas tohle znamenat?” zopakoval navztekaně a mrskl kabát povšechným směrem na věšák a netrefil se.

Něco v Marcii povolilo. Přes měsíc ho rozmazlovala, vyváděla ho z jeho zarputilosti a přehlížela jeho provokace, o nichž věděla, že jsou záměrné. Čím víc se snažila zpříjemnit mu život, tím hůř se choval. No, rázně s tím skoncuje. Dobrou manželku vem čert. Nejvyšší čas, aby mu oplatila stejně.

Rudé vlasy měla rozčepýřené. Pustila se s ním do hádky, oči přivřené do čárek. „To znamená, Chasi Tylere, že se chováš jako pokrytec každou neděli u vašich. To znamená, že tvoje blahopřání nebylo o nic pravdivější než tvé falešné projevy, že ke mně něco cítíš.”

Umíněně zavrtěl hlavou. „To není pravda. Jsem šťastnej, že bratr - počkat. Jaké falešné projevy?”

„Prosím tě,” vřískla. „Snad ti to nemusím vysvětlovat.”

„To bych se na to podíval, že ne. O čem to mluvíš?”

Narovnala ramena a zabodla do něho pohled. Tváře jí sá-lalyv Každý sval v ní jen hrál.

„Řeč je o masírování kolena. Já sedím na pohovce, ty sedíš na pohovce. Přehodím si nohu přes nohu, ty mi položíš ruku na koleno. Stoupnu si, ty mi položíš paži kolem ramen. Záchvějů se, ty mi nabídneš svoje sako. Podívám se na tebe, ty se dotkneš mých vlasů. Zasměju se. Ty se zasměješ.”

Čelist mu pracovala, svaly v obličeji se mu napínaly. Věděla, že ho dráždí, ale nedokázala přestat. Měsíc žila s chameleónem. Neděli co neděli snášela několik hodin jeho manželské něžnosti, o nichž věděla, že nic neznamenají. Vracela se domů jako v horečce a vzrušená až k nesnesení. A nikdy se nedostavila úleva, protože když odešli od jeho rodiny, byl zase zamyšlený a vzdálený.

Jenom se snažím být milý,” ohradil se. ,Ale když se ti to nelíbí, obejdu se bez toho.” Otočil se a namířil si to ke krbu v obývacím pokoji, kde začal rozdělávat oheň. Pohyboval se trhaně, vztekle.

Marcie s ním ještě neskončila. Přišla za ním ke krbu a chňapla ho za paži, když odkládal pohrabáč. „Tvoje rodina nás bedlivě pozoruje, sleduje, jak se k sobě chováme. Díky tvému každonedělnímu divadýlku, které zasluhuje první cenu Akademie, jsem si jistá, že jsou přesvědčeni, že je všecko prima. Stěží poznají, že žijeme v celibátu.

Jistě na to nepřijdou, protože pro ně jsou určené ty žhavé pohledy, které po mně vrháš, když víš, že se dívají. Jsem si jistá, že tě viděli, jak si obtáčíš pramen mých vlasů kolem prstu, přitom jak ses vybavoval s Luckým o basketbalu. Jak by jim mohlo uniknout, jaks mi loktem přejel přes prso, když ses natahoval pro hrnek s kávou?”

„Nedělej se, že se ti to nelíbilo, Marcie,” řekl tichým, roztřeseným hlasem. „Protože i přes rukáv jsem cítil, jak ti bradavka ztuhla. Slyšel jsem, jak ses zajíkla.” Využil toho, že chvíli nebyla mocna slova, a sám zaútočil. „Když už je o tom řeč, ani tvoje milostná předehra se mi nelíbí o nic - “

„Milostná předehra?”

„Milostná předehra. Jak jinak bys pojmenovala, když mi položíš ruku zvnitřku na stehno a hladíš mě? Jo, dáváš si pozor, aby to vypadalo nenucené, ale víš, že ji tam máš, a já vím, že ji tam máš, a oba víme, co se děje o pár centimetrů výš.

A jestli se ti nelíbí, že tě vezmu kolem ramen, pak by ses neměla ke mně tak tisknout. Když nechceš, abych ti nabízel sako, tak to dělej tak, abych si přes tvou blůzu nevšiml, že je ti chladno. Když jsem ti položil ruku na koleno, přitisklas mi nohu na lýtko. Pokud tohle není výzva, pak už nepoznám, co to je.”

Rozhořívající se plameny v ohništi se mu odrážely v očích, plameny vášně a hněvu, které se navzájem živily. „Nevšim jsem si, že bys odtáhla hlavu, když jsem si pohrával s tvými vlasy. To ne. Místo toho jsi mi přitiskla rty do dlaně. Cítil jsem tvůj jazyk. Zbylo po něm vlhké místo.

Smála ses, protože jsem si vylil kávu do klína. A já si vylil kafe do klína, protože jsi mi strčila do lokte ňadrem. A smál jsem se, protože jsi mi utírala kafe ubrouskem, a to jsem se musel buď smát nebo sténat. Co bys radši, abych prováděl v obýváku svý matky, když mi jezdíš rukou v rozkroku, smál se nebo sténal?

Takže mi nedělej kázání, jak že se mám chovat. Milerád s touhle sexuální šarádou skoncuju, když to uděláš taky. Jestli tě totiž ta komedie, co každou neděli předvádíme, dráždí, umíš si představit, co to dělá se mnou!”

Po jeho řvaní se v místnosti rozhostilo náhlé a hutné ticho. O krok k němu přistoupila a vzrušeným hlasem se ho zeptala: „Co to s tebou dělá, Chasi?”

Natáhl se po její ruce, přitáhl ji kupředu a položil si ji na napnutý poklopec. „Tohle.”

Sevřela ho prsty. „Proč to necháváš být, Chasi? Proč s tím něco neuděláš?” Pomalu ho hladila a s každým pohybem její ruky dýchal pracněji a hlasitěji. „Máš strach, že se ti to nebude líbit? Nebo máš strach, že bude?”

Pustila ho, zvedla ruce a zajela mu do vlasů. „Polib mě. Polib mě pořádně.” Stoupla si na špičky, až rty dosahovala k jeho ústům, a svůdně zašeptala: „Dokaž, že máš odvahu.”

Z hrdla se mu vydralo zvířecí zasténání. Tak divoce přitiskl ústa na její rty, až zůstaly chvíli bez citu. Postupně se jí však podařilo rty rozevřít. Pak pocítila v ústech jeho sebejistý, rychlý jazyk. Zběsile, nespoutané, nenasytně prozkoumával její ústa.

Stejně jako ona zabořil prsty do její hřívy a přidržel jí hlavu, aby ji mohl líbat s veškerou zkušenou dravostí. Vyhladověle se vpíjel do jejích úst, jako by s nimi chtěl beze zbytku splynout. Odtáhl se, jen aby nabral dech, a i tehdy hladil jazykem její rty, vstřebával jejich chuť. Nemohl se nasytit, chtěl víc. A víc. Ještě víc.

Marcie se poddávala té nepokryté smyslnosti jeho polibku. Milovala dotek jeho jazyka, chuť jeho úst, pevnost jeho rtů, to, jak ji škrábal strništěm na bradě a na tvářích. Smysly jí zahlcovala slast z vůně jeho pokožky a hebkosti jeho vlasů - Chaseovy pokožky, Chaseových vlasů - a vnímala jeho vzrušení.

Společně klesli na kolena na nadýchanou předložku před krbem. S horečnatou naléhavostí poznávali svými rty tváře, brady, oční víčka toho druhého.

Když se jejich ústa znovu spojila, hluboko pronikl do jejích úst, až ji zaplavila touha. Pohladil jí dlaněmi záda, pak sjel na její boky, hřbety rukou přejel obliny jejích ňader. Pak ji divoce uchopil zezadu a přitáhl ji k sobě.

Marcii ani nenapadlo, aby se ostýchala. Dovolila mu, aby se sugestivně tiskl k jejímu klínu.

Se zasténáním ji objal tak pevně, že se nemohla pohnout, a divoce zašeptal: „Zaraz to, nebo bude po všem.”

Ještě ne. Ještě ne.”

Odtáhla se od něho, aby mu mohla přetáhnout svetr přes hlavu. Pak zaútočila na knoflíčky jeho košile. Když mu ji rozhalila, dotýkala se ho špičkami prstů, jako by ho teprve objevovala, jako slepý, který poprvé prohlédl.

S vyhladovělým zaúpěním se k němu naklonila a přitiskla mu otevřená ústa na hruď. Uchopil její hlavu do dlaní, ale nechal jí vůli. Našla rty jeho bradavku. Nejdříve ostýchavě, pak mnohem směleji ji polaskala jazykem.

Ve vrcholném vzrušení ji odstrčil a zašeptal. „Svlékni se.”

„Ty mě svlékni,” vyzvala ho zastřeně.

Chvíli se do sebe vpíjeli pohledem. Marcie zatajila dech.

Uchopil lem jejího svetru a přetáhl jí ho přes hlavu. Nespouštěl pohled z jejích prsou. Marcie si sáhla za záda a rozepnula si podprsenku a nechala ji sklouznout, Chaseovi se vzedmula hruď v jednom rychlém, mučivém nadechnutí. Viděla, jak se mu stáhly svaly na břiše, ale nedotkl se jí. Alespoň důvěrně ne.

Přitlačil jí na ramena a vedl ji, aby si lehla na záda na předložku. Bez dlouhých okolků jí rozepnul sukni a přetáhl jí ji přes nohy. Když jí však měl stáhnout kalhotky, musel se víc soustředit, sáhnout pod podvazkový pás a uchopit gumu.

Když jí je stáhl, zajel jí rukou mezi stehna. Společně zasténali. Jemně, avšak naléhavě ji prozkoumával prsty. Rychle našel nejcitlivější místo.

Stačilo, aby ji pohladil jen několikrát, a krev se jí začala vařit a před očima jí vyskočily zářivé jiskřičky.

„Chasi!”

Víc nepotřeboval. Rozepnul si kalhoty a stáhl si je. Neskrývaně ho hltala pohledem, ale ve vteřině se jejich těla spojila.

Pronikavě, radostně vykřikla. Jeho tlumeným slovům nebylo rozumět. Několik chvil plných napětí zůstali bez pohnutí.

Pak se vzepřel na rukou, trochu se odtáhl a zahleděl se jí do obličeje. Jejich pohledy se prolnuly. Pomalu do ní znovu vnikal. Cítila ho hluboko v sobě, tak hluboko, až ji zalil pocit, jak beze zbytku mu náleží, až ji to připravilo o dech a ovládlo všechny smysly. Tmavé rozcuchané vlasy mu padaly divoce do čela. Oči mu planuly, což ještě násobilo jeho živočišnou přitažlivost. Svaly na pažích a hrudi mu pracovaly.

Chtěla se soustředit na to, jaký je báječný, ale znovu se odtáhl a opět do ní vnikl. Jednou rukou laskal její prso, palcem jí hladil napjatou bradavku. Tělem jí projelo zachvění. Oči se jí mimovolně zavřely. Nohama sevřela jeho boky. Zajel rukou mezi jejich těla a hladil ji a přitom do ní vnikal ještě hlouběji.

A všechna její láska k němu, která zůstávala po tolik let nenaplněna, nakonec vytryskla v prudkém, oslnivém vyvrcholení.

Nechal ji, aby si to prožila do všech podrobností, aby to vychutnala, aby to v ní doznělo, teprve pak se v ní začal znovu pohybovat. Marcie však překvapila sebe i jeho. Sevřela ho a její boky mu vyšly vstříc.

Ve chvíli, kdy se blížil vyvrcholení, dosáhla ho znovu také. V pevném objetí, v prolnutí dechů, ve společném odevzdání.

Marcie byla vděčná, když se následující dopoledne ozvalo kolem jedenácté zaklepání na dveře její kanceláře. Pár, který se dostavil na sjednanou schůzku přesně v deset, ji přiváděl k šílenství.

Ovšem zvláště toto dopoledne měla k zbláznění blíž než kdy jindy. „Dále,” řekla.

„Promiňte, že ruším, Marcie,” řekla Esme. „Přišel za vámi pan Tyler.”

Marcie se automaticky zvedla ze židle za stolem. „Pan Tyler? Který?”

„Ten, co jste si ho vzala. Ten vysoký, tmavý a pěkný.”

Načež Marcie uviděla, jak se za hlavou její asistentky objevuje Chaseova ruka a otevírá dveře. „Mohl bych s tebou chvilku mluvit?”

Chase byl ten poslední, koho by čekala, že za ní dnes dopoledne přijde. Kolena se jí málem podlomila. V ústech měla tak sucho, že dokázala sotva promluvit.

Ji… jistě. Pán a paní Harrisonovi jistě nebudou mít nic proti tomu, když je na chviličku opustím. Můžete si dále prohlížet nabídkový katalog,” navrhla, když obcházela svůj černý lakovaný stůl.

Harrison si povzdechl a zvedl se; důležitě si povytáhl kalhoty. „Stejně jsme skončili. Ona nikdy nenajde nic, s čím by byla spokojená.”

Já? Mně se líbil ten dům se čtyřmi ložnicemi na Sunshine Lane,” ohradih se jeho žena. „Ty jsi říkal, že nepotřebujeme tolik místa. Říkal jsi, že zahrada je moc velká. Odmítl jsi krásný dům, protože jseš línej stříhat trávník. Což je stejně jedno. Beztak bys ho neuměl pořádně ostříhat.”

„Chasi, představuji ti pana a paní Harrisonovy,” přerušila je Marcie. „Ralphe, Gladys, seznamte se s mým manželem, Chasem Tylerem.”

„Těší mě, že vás poznávám,” Ralph si s ním potřásl rukou.

„Potěšení na mé straně.”

„No tak pojď, Ralphe. Nevidíš, že chtějí trochu soukromí?” Gladys prakticky vystrkala manžela ze dveří.

Esme obrátila oči ke stropu, vyšla za nimi a zavřela za sebou. Chase s Marcií zůstali o samotě. Nemotorně proti sobě stáli, ale do očí si nepohlédli.

„To jsou ti zákazníci, cos mi o nich povídala?”

„S těmi jsem to vyhrála, co? Nemyslím, že se kdy dohodnou na nějakém domě. Prohlížení domů je jejich hobby. Poskytuje jim to pauzu mezi hádkami. Naneštěstí mě to stojí spoustu drahocenného času a mnohem víc trpělivosti, než mám.”

„Hmm, ehm, tohle je pro tebe.”

Vytasil se s kyticí růžových tulipánů a Marcie, celá tím gestem zmatená, si je vzala. Ve skutečnosti je chytila. Chase jako by se chtěl těch květin honem zbavit. Kdyby zareagovala o poznání pomaleji, kytice by spadla na podlahu.

„Nemám narozeniny.”

„To není k žádné příležitosti,” řekl a lakonicky pokrčil rameny. „Musel jsem jít ráno do potravin doplnit zásoby do kanceláře. Uviděl jsem je v takovém tom malém kbelíčku u kasy. Napadlo mi, že by se ti mohly líbit.”

Konsternované se na něho zadívala. „Já… líbí se mi. Moc děkuji.”

„Rádo se stalo.” Pomalu obhlédl místnost, jako by ji viděl poprvé. „Pěkná kancelář. Moderní. Nic takového jako v Tylerově strojní a těžební.”

„No, každý potřebujeme něco jiného.”

„Pravda.”

„Víš už něco o tom kontraktu?” „Ne.”

„Ach. Myslela jsem, že ty květiny třeba patří k oslavě.”

„Ne.”

„Ach.”

Zakašlal. Zasunula si zpátky do drdolu uvolněný pramínek vlasů. Popotáhl. Pohrávala si se zeleným celofánem na tulipánech.

„Přišel sis sem popovídat o kancelářích?” zeptala se ho po dlouhé odmlce.

„Ne.” Poprvé vyhledal šedýma očima její oči. Z domu odcházel dávno předtím, než vstala. „Musíme si promluvit, Marcie.”

Srdcem jí projela ostrá bolest - strach. Tvářil se a mluvil tak vážně. Co byli spolu, takhle do její kanceláře nepřišel. Pokud to nebylo absolutně nezbytné, tak zřídkakdy i volal. Jedině něco mimořádně důležitého a naléhavého mohlo způsobit, že se tak nečekaně objevil. Napadlo ji jedině, že chce vycouvat z jejich svazku.

„Posaď se, Chasi.”

Pokynula na malou pohovku, kde nedávno seděli Ralph a Gladys Harrisonovi. Usedl na kraj nápadně pruhovaného čalounění s nohama roztaženýma a upíral pohled na lesklé, bílé dlaždice mezi botami.

Marcie se vrátila na židli za stolem. Měla pocit, že potřebuje, aby bylo mezi nimi něco? co zmírní ránu, kterou se jí chystá uštědřit. Položila tulipány na desku stolu. Dát je do vázy s vodou nebylo právě teď to nejdůležitější.

„O čem si chceš promluvit, Chasi?”

„O včerejší noci.”

„Co je s ní?”

„Potom jsem toho moc neřekl.”

„Ne, ale to málo, co jsi řekl, bylo nanejvýš obsažné. Vyjádřil ses v tom ohledu bez všech strachů. Rekl jsi: No, byla jsi dvakrát, tak si už nemáš na co stěžovat.”

Jo,” zhluboka vydechl. „To jsem přesně řekl.”

Znovu sklonil hlavu. Nahoře na hlavě se mu tmavé vlasy kudrnatily. Toužila se jich dotknout, udělat si legraci, jaký má chlapecký šarm, pohrát si s nimi. Ale dotknout se ho jí přišlo tak vzdálené, jako jejich nenadálý rozhovor včera večer.

Když vyřkl tu zraňující větu, popadl košili a svetr a odešel nahoru do své ložnice. Marcie posbírala své věci mnohempomaleji a také odešla do svého pokoje. Od té chvíle ho viděla až nyní.

„Marcie, takhle už dál nemůžeme pokračovat.”

Zvedl hlavu a odmlčel se, jako by čekal, že něco odpoví. Zůstala zticha a z obličeje se jí nedalo nic vyčíst. Kdyby se pokusila promluvit, věděla, že by ji zradil hlas i její sebeovládání.

Jsme jako dvě zvířata v kleci, stále spolu zápolíme kdo s koho, neustále se na sebe utrhujeme. Není to dobré pro mě a není to dobré pro tebe.”

„Nevykládej mi, co je pro mě dobré, Chasi.”

Zaklel. „Nezačínej se stavět na zadní. Snažím se k tomu přistupovat rozumně. Myslel jsem - doufal jsem - že bychom si o tom mohli promluvit bez dohadování.”

Sevřela bledé, studené ruce na desce stolu. „Co chceš dělat? Už mi prosím tě řekni, cos mi přišel říct.”

„Ze sexu by se nemělo stát klání.” Odpověděla mu pouze souhlasným pokývnutím. „Naše svatební noc, kdy jsme se poprvé milovali…”

„Tu noc jsme se nemilovali. Bylo to neosobní. Kdybys mi dal razítko na čelo, nemohlo<ito vyznít hůř.”

„Neskonalé díky.”

„Ty víš, že to je pravda.”

Prohrábl si prsty vlasy. „Myslel jsem, žes slíbila, že se nenaštveš.”

„Nic takového jsem neslíbila.” Jestli ji hodlal opustit a zesměšnit před celým městem, kterému odjakživa připadala Vyzuna Johnsová k popukání, chtěla, aby kolem toho přestal přešlapovat a udělal to.

„Byla bys tak laskavá, seděla tiše a poslouchala?” naježil se. „Není to nic jednoduchého, to víš.”

Zchladil si žáhu. Přišel, aby se vyvlékl z jejich manželství, a očekává od ní, že mu to ulehčí. „Řekni mi to rovnou, Chasi.”

„Dobře.” Otevřel ústa. Sklapl je. Tvrdě se na ni podíval. Odvrátil pohled. Vtáhl tvář a skousl ji. Olízl si rty. „Pro začátek myslím, že bychom měli začít spolu spát.”

Kdyby ji najednou židle kousla, nemohlo by ji to víc ohromit. Nějak se jí podařilo nedat překvapení najevo. Ale zadržela dech tak dlouho, až se jí začala točit hlava a potají se musela chytit kraje stolu, aby se nesesula. ,A nemám tím na mysli spát spolu v tom obvyklém slova smyslu. Chci tím říct dělit se o ložnici, žít jako skuteční manželé.”

Vrhl na ni nejistý pohled, pak vstal z pohovky a začal přecházet podél jejího stolu. „Včera v noci jsem o tom hodně přemýšlel, Marcie. Nemohl jsem spát. To, co jsem řekl potom, no víš, no, to byla špinavost. Cítil jsem se potom jako mizera.

Přišlo mi, že hrajeme hru, jak jeden na druhého vyzrát. Tím, že se každou neděli odpoledne vydráždíme. Je to hloupé. O naší svatební noci, to je fakt, jsem s tebou byl bez ohledu na to, co pociťuješ. Myslím, že jsem ti dokonce způsobil bolest.” Přestal přecházet a pohlédl na ni. „Způsobil?”

Zalhala. Zavrtěla hlavou.

„No dobře. Aspoň něco. Ale stejně, kde jsem to přestal? Jo aha. Tak teda včera večer, když jsme dorazili domů, jsi mě svedla. Říkala sis o to… a dostalas to. Když ses mě dotkla, mohl jsem stěží, ehm, utajit, že tě chci. A Marcie, ty jsi byla, no, hmm, byla jsi velice vlhká, takže jsem věděl, že mě chceš taky.”

Přejel si dlaněmi po stehnech, jako by si je utíral, jak se nervozitou zapotil. „Vždycky jsme spolu vycházeli. Ve škole jsme se kamarádili. Akorát co jsme se vzali, to mezi námi nehraje. Někdy včera za svítání jsem přišel na to, proč.”

Přistoupil k oknu a zastrčil si ruce do zadních kapes přiléhavých džin. Jeden druhého přitahujeme. Já to cítím. Ty to cítíš.” Přes rameno na ni vrhl pohled. ,Alespoň si myslím, že to tak je.”

Ústa měla vyprahlá. Opět přikývla.

Obrátil se zpátky a zadíval se z okna. „Takže jsem vydu-mal, že to od nás byla pitomost chtít tuhle přitažlivost potlačit. Jsme dospělí lidé, ke styku ochotní, žijeme ve stejném domě, jsme právoplatně sezdaní a odpíráme si tu největší výhodu manželství. Myslím, že bychom měli s tím nesmyslem přestat a nebránit se tomu. Chci říct, proč ne?

Okay, před týdny jsme se dohodli, že budeme udržovat platonické manželství. To vím. Ale pekelně mě to štve. A pokud by měla poslední noc něco naznačit, ani ty nejseš nadšená, že se bez toho máš obejít. Chci říct, žes mě chtěla stejně jako já tebe. Na důkaz toho mám na zádech škrábance.”

Když šel kolem, uhnula před jeho pronikavým pohledem. Byla ráda, že se po ní nechce, aby něco řekla, protože ještě pořád nebyla schopná. Chase se zřejmě naučil nazpaměť, co hodlal říct, a měl v úmyslu to ze sebe dostat všecko, a teprve potom od ní očekává odpověď.

„Víš, proč jsem si tě vzal, Marcie. Já vím, proč sis vzala ty mě. Jsme oba inteligentní lidé. Mám tě rád a respektuju tě. Myslím, že i ty máš ráda mě a že mě respektuješ. Včera večer jsme se docela dobře pomilovali.”

Zvedla k němu pohled. Tentokrát odvrátil hlavu on.

„No tak jo. Velice dobře,” polepšil se. „Sexuálně žiju už dlouho. Dokonce i po Tanyině smrti. Někdy to byl jediný způsob, jak zapomenout…”

Odmlčel se, dal si ruce v bok, svěsil hlavu, jako by si rovnal myšlenky, a potom znovu spustil. „Ať už je to jak chce, nechci tě ponižovat tím, že bych chodil za jinou. Kromě toho do mě vtloukli, že být nevěrný vlastní ženě je snad ten nejhorší hřích.” Procítěně na ni pohlédl. „Ale nemůžu se bez toho měsíce obejít.”

Pokývnutím dala najevo, že rozumí a souhlasí.

„Také nechci, aby to mezi námi bylo kdo s koho, abychom si dělali čárky, kdy jeden druhého přetrumfl. Náš sexuální život může být rozšířením našeho přátelství, nemám pravdu? Když budeme pracovat na tom, abychom dobře vycházeli v posteli, myslím, že budeme mnohem lip vycházet i v jiných věcech. Tak jak to dosud vedeme, to nefunguje, to vím. Možná bychom to měli takhle jinak zkusit.”

Chvíli vyčkával, pak se k ní obrátil. „No, co tomu říkáš?”

13

„Ahoj.” „Ahoj.”

S rozzářenýma očima a nesmělým úsměvem Marcie přivítala Chase ve dveřích jejich domu. Pořád ještě nemohla uvěřit tomu zvratu, který se udál v její kanceláři toho dne dopoledne. Na pažích měla modřiny, jak se celý den štípala, abý se ujistila, že se jí to nezdálo.

Zřejmě tedy ne, protože teď se Chase sklonil a políbil ji na tvář. Byl to nemotorný polibek, spíš jako by do sebe narazili tvářemi.

Po tom jeho dlouhém proslovu se dohodli, že vymažou všechny nesrovnalosti prvního měsíce jejich manželství a začnou znovu, ne jenom jako přátelé, ale i jako milenci. Jenom v jednom chtěl mít jistotu, a to v tom, že bere antikoncepci. Bez zaváhání ho ujistila, že bere.

Jak dlouho už jsi doma?” zeptal se, když mu pomáhala z kabátu.

„Chvilku. Pořád ještě prší?” Střásla kapky deště z kabátu a pověsila ho na věšák. „Mrholí. Něco tady náramně voní.” „Kuřecí enchiladas.” „Hmm. Volal ti ještě ten sprosťák?” „Ne.”

„Tak proč jsi vyvěsila telefon?”

V jejích modrých očích vyčetl tichou, ale výmluvnou výzvu. S obtížemi polkl. ,Ach.” „Dal by sis něco k pití?” Jasně.”

Nepohnuli se ani jeden.

„Máš hlad?”

„Obrovský.”

„Chceš večeři hned?”

„Ne.”

Nahoře - vůbec se nepamatovali, jak se tam dostali - ji nepřestával vášnivě a žádostivě líbat. Objevoval a poznával její ústa, jako by se rozhodoval, která je ta pravá vůně a chuť. Jednotlivé části oděvu jako by se na nich rozpustily. Když byli oba nazí, dlouho a pevně se objímali z čiré radosti z doteku těl, z doteku ženy a muže. Její poddajnost tvořila protiklad k pevnosti jeho svalů, její hebká pleť k houštině na jeho hrudi. Tyto rozdíly je vzrušovaly.

Sedl si na kraj postele a přitáhl si ji mezi kolena. Stačil jeho upřený pohled a její ňadra se proměnila vzrušením. Vypjala se. Bolestně toužila, aby se jich dotkl. Neudělal to.

Špičkou prstu však sledoval stín, který jí ňadra kreslila na břicho. Jako dítě, kterému se dostane pokárání, nebude-li sledovat linku kresby, pečlivě objížděl křivku jejich stínu a zvláštní pozornost věnoval jejím bradavkám.

Sledovala, s jakou precizností jí jezdí prstem po těle, a zasténala. Přitáhla si jeho hlavu, až sevřel do úst její ňadro. Vlahý žár jí projel s takovou sladkou naléhavostí, až to pocítila téměř bolestně.

Vsunul jí dlaň mezi stehna a jemně hladil její klín. V extázi lapla po dechu, když do ní pronikl prsty. Svaly na břiše se jí rozechvěly. Elektrizující záchvěv projel od špičky jeho jazyka její bradavkou až do hloubi jejího těla. Tiše vykřikla jeho jméno.

Lehl si na postel na záda a stáhl ji na sebe. Podařilo se jí se s ním spojit právě ve chvíli, kdy jí začly prochvívat jemné stahy. Jako by zaplavovaly její tělo v nekonečných vlnách, když si uvědomila, že i Chasem pulzují vlny vášně.

O chvíli později ležela zklidnělá na jeho hrudi. Horní polovinu měl zarostlou, dolní pichlavou, jak mu ještě nedorost-ly chlupy. Nebylo nic, co by na něm nemilovala.

Malátně mu přejížděla prstem přes bradavku a naslouchala, jak mu bije srdce a jak se mu pozvolna vrací tep k normálu. Najednou vzbudil její pozornost jiný zvuk - tiché zakručení v břiše.

Zvedla hlavu a tázavě se na něho zadívala.

„Teď už chci večeři,” řekl.

Chase udělal něco, co se ženou v posteli neudělal přes dva roky. Usmál se.

Během následujících týdnů se Chase usmíval čím dál častěji. Některé dny naprosto zapomněl na smutek, mizérii a truchlení. Stále si na Tanyu několikrát za den vzpomněl, ale ty vzpomínky k němu už víc nepřicházely jako ochromující rány. Mírnila je jeho celková spokojenost. Pokud život nebyl lak sladký, idylický a růžový jako kdysi, dal se alespoň žít.

Dal se víc než jen žít - dal se příjemně žit.

Někdy ho přepadal pocit viny proto, že zdrojem tohoto blaha byla jeho druhá žena. Pokaždé, když mu paměť přivolala zpátky obraz Tanyiny sladké tváře, pocítil nutnost ujistit ho o své lásce. To se nikdy ničím nezmění. Sám před sebou se obhajoval připomínkou, že Tanya je mrtvá a on žije, a protože ho milovala tak nesobecky, nechtěla by, a ani by od něho neočekávala, že sám sebe bude připravovat o radosti života.

Marcie mu udělala ze života radost.

Byla zábavná a vtipná, inteligentní a zajímavá, stále vymýšlela, kam si zajdou, co nového podniknou. Dokonce si spolu zajeli na rodeo do sousedního města. Překvapilo ho, jak se jí to líbí, i když při jízdě na býcích mu položila ruku na stehno a řekla, že je moc ráda, že je tam jako divák a né jako účinkující.

„Byla by to hrozná škoda, kdyby sis zmrzačil své pěkné tělo.” Její prostý kompliment ho mimořádně potěšil. Neustále mu podobné věci říkala, překvapovalo ho to a dělalo mu to radost. Někdy byla sladká, někdy hravá, jindy zas naprosto bez zábran.

Stala se bezvýhradně členem jeho rodiny. Všichni je brali, že k sobě patří. Nyní se říkalo jedním dechem Chase a Marcie, a ne jenom Chase. Sage začala dalekosáhle volat Marcii z Austinu, aby se s ní poradila o tom nebo o onom. Marcie zařídila Devon sprchu pro děťátko. Chodila nakupovat s Laurií a pomohla jí vybrat si nové šaty. Lucky častokrát poznamenal, jak se ohledně jejich manželství mýlil.

Jsem rád, žes mě neposlech, Chasi,” přiznal právě nedávno. „Udělals dobře, že sis Marcii vzal… Je bezvadná. Chytrá. Dobře vypadá. Ctižádostivá. Sexy.” Poslední slovo v sobě skrývalo nevyslovenou otázku.

„Sexy.” Chase vynaložil námahu, aby potlačil mnohoznačný úsměv. Moc se mu to nepodařilo. Jeho bratr se rozchechtal.

„Takhle sexy, co?”

„Takhle sexy.”

Já si to myslel. Tyhle zrzky…” Lucky potřásl zamyšleně hlavou. „Něco na nich přece jenom je, co říkáš? Jako by v nich pořád něco planulo.”

Chase byl ochoten souhlasit, ale z nejrůznějších důvodů mu bylo nepříjemné Marciinu ohnivost probírat. Zlehka bratra udeřil do břicha. Jseš starej nemrava, že vedeš takovýhle řeči o svojí těhotné ženě.” Už sebou víc netrhal, když padla zmínka o Luckyho očekávaném dítěti. Dokonce o něm dokázal hovořit volně, jen s lehkým píchnutím u srdce. „Chudák Devon. To se na ni pořád vrháš jak utrženej ze řetězu?”

Lucky povytáhl obočí. Je mnohem víc způsobů, jak se to dá dělat, brácho. Nebo to snad nevíš?” Věděl to.

Vždyť s Marcii vyzkoušel snad všechny a potom pár vlastních vymysleli.

Jednou večer mu přinesla misku pražené kukuřice, když se rozvaloval v křesle před krbem a nepřítomně sledoval v televizi detektivku. V pár minutách byla kukuřice všude okolo a on s Marcii, údy propletené, lapali v křesle po dechu.

Zůstali oba oblečení. Pomyslel si, že pátrat jí pod šaty po erotogenních místech byl snad ten nejvzrušivější zážitek, co kdy prožil. Až do okamžiku, kdy se pár dní nato ráno sprchovali. Milovali se spolu opřeni o kachlíkovanou zeď, lesklí, mokří a hraví jako vydry.

Ale ať už se jí dobýval hlavou pod svetr, aby našel ústy její ňadra, nebo jí vymačkával namydlenou houbu na tělo a sledoval pohledem pěnivou cestičku, vždycky si to náramně užíval.

Stejně tak i ona. Vždy bez zaváhání dávala otevřeně najevo, jak se těší ze všeho, co dělají společně. Byla vášnivá. Z jejího chladného a profesionálního vystupování a praktického přístupu k věcem by nikdo nikdy neuhádl hlubiny její smyslnosti.

A to ještě měli stále co objevovat. Právě včera večer změnila Marcie jejich polibek na uvítanou u hlavních dveří v mimořádnou erotickou zkušenost jeho života.

„Nedokážu čekat,” zašeptala s ústy na jeho rtech, rozepnula mu kalhoty a vsunula dovnitř ruku.

Je to na tobě.”

Tohle by od ní nečekal, když se vrátil domů po obvyklém pracovním dnu… klekla si před něho a nahradila svoji laskající ruku ústy. Než bylo po všem, leželi oba na pohovce v obývacím pokoji a cítili se hříšně a malátně.

A když k němu vzhlédla a usmála se, zmohl se jen na: „Páni, ty jsi úžasná.”

Nicméně však s ní žil natolik dlouho, aby si uvědomoval, že sama sebe pořád ještě považuje za tu stejnou Vyzunu Johnsovou, jakou byla jako neohrabaná dospívající dívka. Profesionálně se cítila sebejistá. Když však přišlo na její vzhled, stále v ní hlodala nejistota.

„Moc bych si přála být hezká.”

Leželi těsně vedle sebe v obrovské posteli, kterou spolu teď sdíleli. Na rozdíl od jejich svatební noci nechávali rozsvíceno, dokud nebyli vyčerpaní a nechtělo se jim spát.

Jsi hezká, Marcie.”

Zavrtěla hlavou. „Ne. Ale chtěla bych být.”

,Jsi hezká,” trval na svém a líbal její měkké poddajné rty.

A když později sjel rukama k jejím ňadrům, zoufale si povzdechla. „Chtěla bych je mít větší.”

„Na tom nesejde, jsou tak senzitivní.” Pohladil je ústy a ukázalo se, že měl pravdu.

,Ale nejsou velká.”

Chase jí položil prst na rty a tak ji umlčel. „Kdyby byla větší, bylo by to už příliš. Co se toho týče, přál bych si, abych ho měl dvanáct palců.”

Oči se jí zvětšily a zakulatily. „To chceš říct,” vykřikla, „že lomu tak není?”

Pevně ji objal a společně se zasmáli. Když se milovali, nevnímali nedostatky toho druhého.

Chase žil tak bohatým životem, že už víc nezval Luckyho po práci do hospody na skleničku. Nikdy nešel domů později, pokud to nebylo naprosto nevyhnutelné. Pokud nebyla Marcie doma, že měla na večer sjednanou schůzku na prohlídku domu, netrpělivě rázoval sem a tam, dokud nepřišla.

Měl jí toho vždycky tolik co vyprávět. Zabralo jim plnou hodinu, než si navzájem vypověděli, jak jim uběhl den. Byla překvapivě dobrá kuchařka, dalo se s ní mluvit o všem možném, byla odvážná a nápaditá milenka. Každý večer se těšil k ní domů.

Proto se dnes večer vracel domů s obavami z nadcházející obchodní cesty do Houstonu. Možná by mohl Marcii přemluvit, aby zanechala svoji agenturu ve schopných rukou Esme a jela s ním. Mohli by přitom navštívit její rodiče. Něco nakoupit. Jo, možná by jela s sebou.

Sám si otevřel a zavolal její jméno, ačkoliv na příjezdové cestě její auto nestálo, čímž věděl, že není doma. Vypnul poplašné zařízení, roztřídil došlou poštu a přinesl ze schránky noviny. Z ledničky si vzal pivo a rozhlížel se, jestli nemá někde vzkaz. Nechávala mu vzkazy, v tom na ni byl spoleh, aby věděl, kam šla a kdy ji tak může čekat zpátky. Dnes večer nikde vzkaz neležel.

Právě kráčel nahoru, aby se převlékl, když zazvonil telefon. Vrátil se zpátky ke stolku u hlavního vchodu a zvedl sluchátko.

„Haló?”

„Kdo je u telefonu?” „Koho si přejete?”

Marciin volající se neozval několik týdnů. Právě před pár dny se o tom zmínila. „Říkala jsem ti to. Už to se mnou vzdal a přesedlal na jinou oběť. Na takovou, co nemá manžela, který by odrazil nevhodné ctitele.”

Chaseovi nyní vrtalo hlavou, jestli tohle není ten muž. Když mu odpověděl mužský hlas, tak ho to zaskočilo, že se zeptal, kdo je u telefonu.

„Volám paní Tylerovou,” řekl muž.

„U telefonu Tyler. Mohu něco vyřídit?”

„No, teda, nevím. Předtím jsem mluvil s paní Tylerovou.”

„A o čem?” „O malování.” „O malování?”

„Maluju domy. Volala a ptala se, co by tak stálo malování.”

Chase se uvolnil. To nebyl Marciin volající. „Omlouvám se. Nějak se o tom přede mnou nezmínila.”

„No, je to už dlouho. Ve skutečnosti tak dva roky. Ani jsem si na to nevzpomněl, až když jsem dneska jel vaším směrem. Jedu kolem Woodbine Lane a vzpomenu si, jak jsme spolu mluvili. Nikdy mi znovu nezavolala, ale jméno mi utkvělo, protože říkala, že jste Tylerova strojní a těžební. Prošel jsem adresář a našel vaše telefonní číslo. Asi si už dávno vzala na malování někoho jinýho, ale přesto, kdybyste někdy potřebovali - “

„Počkejte, pane - “

Jackson.”

„Pane Jacksone. Říkal jste, že jste mluvil s mojí ženou před dvěma lety?”

„To souhlasí. Tak někdy, když vám vyhořel ten barák.”

,A ona vám volala kvůli tomuhle domu?”

Jo, říkala, že je to jedinej dům na Woodbine Lane. Říkala, že jste ho ještě nekoupili, ale že o tom uvažujete. Říkala, že potřebuje vymalovat místnost jako dětský pokoj, a chtěla vědět, kolik bych jí počítal.” Po několika vteřinách ticha se zeptal: „Pane Tylere, jste tam ještě?”

„Nepotřebujeme malovat.”

Chase pomalu položil sluchátko. Chvíli tam jenom tak stál a hleděl před sebe. Pak se obrátil na podpatku a zadíval se na prostorný obývací pokoj se strhující vyhlídkou na blízký les, který teď prosvětloval zelený příslib jara. Snažil se dívat se na ten pokoj jinýma očima, očima nyní mrtvýma, navždy zavřenýma.

Přední dveře za ním se rozletěly a on se zprudka otočil -skoro čekal, že se ve dveřích objeví Tanyin duch. Místo toho to byla Marcie a rukou si přidržovala větrem rozevláté vlasy.

„Ahoj,” řekla zadýchaně. „Myslela jsem, že to domů stihnu dřív než ty, ale vidím, že se mi to nepovedlo. Zastavila jsem se pro hotové čínské jídlo k večeři. Doufám, že ti to nebude vadit. Dneska si chtěl kdekdo prohlížet domy.” Krátce se rozčileně zasmála.

Položila voňavý balíček s hotovým jídlem na stolek vedle telefonu, setřásla ze sebe kabátek od kostýmu a vyklouzla z šedých lodiček na vysokém podpatku.

„Na jaře jde trh s domy vždycky nahoru. Myslím, že někteří lidé se raději přestěhují, než by dělali jarní úklid. Stejně…”

Zmlkla uprostřed veselého klábosení, když si všimla, že Chase stojí nehnuté vedle stolku v hale a neřekl ani slovo. Díval se na ni, jako by ji nikdy předtím neviděl, jako by byla něco zvláštního, co nedokáže určit, a tím to v něm vzbuzuje značné podezření.

„Chasi?” Když okamžitě neodpověděl, dotkla se jeho paže. „Co se děje? Něco se stalo?”

Druhou rukou její ruku odstrčil. Oči měl temné a nesmiřitelné. „Chasi, co je?” vykřikla a v hlase jí zazněla panika.

Jak dlouho bydlíš v tomhle domě, Marcie?”

Jak… jak dlouho?”

Jak dlouho?”

Já, ehm, přesně se nepamatuju.” Vzala balíček s jídlem a zamířila do kuchyně.

„Nevykládej mi nesmysly!” Vytrhl jí balíček z ruky a mrsknul jím zpátky na stolek. Popadl ji za ramena a zaryl jí prsty do masa.

„Pamatuješ si všecko, Marcie. Máš fotografickou paměť. U slečny Hodgesové jsi byla v dějepisu jediná, kdo si dokázal zapamatovat všechna hlavní města států a prezidenty, jak šli za sebou.” Přidal na hlase. Lehce s ní zatřásl. „Kdy jsi koupila tenhle dům?”

„Loni v létě.”

„Proč?”

„Protože se mi líbí.” Jroč?”

„Protože se mi líbí.”

„Komu patřil, než jsi ho koupila?”

„Chasi,” řekla naříkavě, skoro neslyšně.

On se naproti tomu rozeřval. „Od koho jsi ho koupila, Marcie?”

Zápasila se slzami. Olízla si rty. Zřetelně nevěděla, kudy kam. Rty ji nechtěly poslouchat, stěží ze sebe vypravila: „Od tebe.”

„Proboha!” Obrátil se a praštil pěstí do nejbližší zdi. Pak se o zeď opřel a několikrát do ní praštil znovu. Odvracel pohled.

Prosebně natáhla ruku a nesměle se dotkla jeho ramene. „Dovol, abych ti to vysvětlila.”

Ucukl před jejím dotykem, ale obrátil se k ní tváří v tvář. Byl celý rudý vzteky. „Co je tady k vysvětlování? Vidím to jasně. Tohle je Tanyin dům.”

Je to můj dům,” zaprotestovala. „Koupila jsem ho…”

„Ode mě. Jsem u tebe někdo, komu je třeba prokazovat milosrdenství.”

„To není pravda. Koupila jsem ho, protože jsem tady chtěla pro tebe vytvořit domov. Tady jsi měl bydlet.”

„S jinou ženou,” zařval. „S ženou, kterou jsem miloval. To ti nevadí? Spokojíš se s tím, že jseš druhá? To v sobě nemáš víc hrdosti? Tak strašně po tom toužíš být třeba i druhá, že ses snížila k podvodům?”

„Nikdy jsem tě nepodvedla.”

Jo, opravdu? Tak proč ses nikdy nezmínila, že tohle je dům, kteiý se Tanye tolik líbil? Ze je to dům, co jste si spolu prohlížely, než se zabila? Dům, který chtěla, abych si s ní prohlédl?”

Pod jeho obviňujícím pohledem sklopila oči. Zvedl jí hlavu, aby se mu musela dívat do očí. „Nemusíš se namáhat s odpovědí. Já vím proč. Protože jsi věděla, jak by to na mě působilo.”

„Možná jsem na to šla ze špatného konce, ale chtěla jsem jenom, abys byl šťastný.”

„Šťastný,” rozkřikl se. „Šťastný? Rozdával jsem si to s tebou v Tanyině domě!”

,A velice se ti to zamlouvalo!” zařvala na něho na oplátku.

Přes propast několika vteřin na sebe upírali pohled, načež ze sebe začal chrlit nadávky a vyrazil nahoru. Ve chvíli, kdy ho Marcie dostihla, měl na posteli otevřený kufr a házel do něho různé svršky.

„Chasi,” vykřikla a v hlase jí zazněl pláč, „kam jdeš?”

„Do Houstonu.” Neuráčil se na ni pohlédnout, ale vřítil se do koupelny a začal házet toaletní potřeby do koženého pouzdra.

„Proč?”

„Stejně jsem měl podle plánu odjet zítra ráno.” Spaloval ji pohledem. „Pojedu místo toho už dnes večer.” „Kdy se vrátíš?”

Protáhl se kolem ní, jak tam tak stála ve spojovacích dveřích, strčil pouzdro do kufru, přirazil víko a zuřivě zaklapl kovové zámky.

„Nevím.”

„Chasi, počkej!”

Dusal dolů po schodech. Pracně spěchala za ním. U hlavních dveří ho dostihla a neodbytně se mu pověsila na rukáv. „Prosím tě, nechoď.” „Musím. Je to obchodní cesta.”

„Neodcházej takhle. Ne, když jsi tak rozzlobený. Dej mi možnost, abych to vysvětlila. Počkej do rána.”

„Proč? Abys mi mohla poskytnout další noc sexu? Abys otupila moje vzpomínky na Tanyu?”

Celé tělo jí zkamenělo, jak ji to urazilo. „Co si to dovoluješ se mnou takhle mluvit? Jsem tvoje žena.”

Jenom si pohrdavě odfrkl. „Na papíru, Marcie. Jedině na papíru. Ale nikdy ne tam, kde se to skutečně počítá.”

Strhl kabát z věšáku a v několika vteřinách byl pryč.

„Lucky? Tady Marcie.”

„Ahoj, moje oblíbená švegruše! Jak se máš?”

„Dobře,” zalhala.

Chase byl pryč tři dny. Slovem se neozval. Nevěděla, kde v Houstonu bydlí, ani proč přesně tam jel, takže neměla možnost ho tam vystopovat. Už to nedokázala dál vydržet, a tak spolkla pýchu a zavolala jeho bratrovi, aby se něčeho dopátrala.

„Co se děje? Stýská se ti po tom mým bráchovi?” „Trošku.”

Hodně. Osamělost v ní hlodala jak zlá krysa. Zatínala se do ní ostrými špičatými zuby. Když byla vzhůru, znovu si v mysli přehrávala tu hroznou poslední scénu a přála si, aby to byl jen zlý sen. Ve spaní po něm toužila, natahovala se po něm a budila se vyděšená a s pocitem ztráty, když si uvědomila, že vedle ní neleží a možná už nikdy nebude.

„S Devon jsme si říkali, že tě vytáhnem někam na večeři, když je Chase pryč,” repetil Lucky, „ale necítí se moc dobře.”

„To mě mrzí. Řekla to doktorovi?” „Ano, a on jí řekl, ať posedává, víc odpočívá a snaží se to trpělivě vydržet dalších sedm osm týdnů.” „Mohla bych něco udělat…?”

„Zavolej jí. To by jí mohlo vylepšit náladu. Je v tyhle dny pekelně protivná.”

Zasmála se, věděla, že se to od ní očekává. Lucky nepočítal, že by jeho výhrady vůči jeho ženě někdo bral vážně. „Zavolám jí dnes pozdějc večer.”

„To budu rád.” v

Rozhovor vázl. Cekal, že se Marcie dostane k tomu, proč volala. „Lucky, ehm, mluvils dnes s Chasem?” Jistě. Volal hned po tom pohovoru.” „Pohovoru?”

„S vedením naftařské společnosti. Proto tam jel, jak víš.”

,Ano, vím. Jenom jsem si neuvědomila, že je to dnes.” I )oufala, že to vyznělo přesvědčivě.

Jo, dneska hovořili s třemi finalisty, aby se tak řeklo. Chase o ten kontrakt strašně stojí, Marcie. Tady jde o víc než o peníze. U něho je to věc cti. Hádám, že je to kvůli tobě, no, víš, dostalas nás z toho. Chce ti dokázat a sobě taky, že jsi neudělala špatnou investici.”

„To, že použil moje peníze, tak otřáslo jeho pýchou?”

„Ne,” řekl Lucky a zřejmě o té odpovědi zapochyboval, už když ji vyslovoval. „Ale potřebuje mít pocit, že má věci zase ve svých rukou.”

„To má.”

,My to víme. Nejsem si jist, že je o tom sám přesvědčený.”

„No, jestli s ním budeš mluvit…”

„Určitě ti zavolá. Nejspíš měl moc práce. Dneska odpoledne měl další schůzku.”

Nejspíš s právníkem kvůli rozvodu, pomyslela si zničeně. „Ano, nejspíš mi zavolá dnes večer. Pokud už není na cestě domů,” dodala váhavě.

„Takhle brzo bych ho nečekal. Říkal, že nepojede domů, dokud neoznámí svoje rozhodnutí a neuzavřou smlouvu.”

„Ano, tohle mi říkal, než odjel.” Odkdy se z ní stala lhářka?

Jestli ovšem po tobě začne bejt celej žhavěj, nevydrží to, skočí do vozu a bude tady v rekordním čase,” zažertoval.

Na smůlu nebyla schopná odpovědět stejně. Malátně řekla: „Až přijedeš domů, pozdravuj Devon a Laurii. Zkusím dnes večer Devon zavolat. Měj s ní trpělivost.”

„Budu se usmívat a snášet to, dokud tady to dítě nebude. Ahoj, ahoj.”

Zavěsila. Bez zájmu volně došla do kuchyně a nalila si sklenici mléka. Co Chase odjel, neměla skoro žádnou chuť k jídlu. Už určitě si nikdy nedá čínské jídlo.

O několik hodin později, když ležela v posteli a pročítala nejnovější zákon o dani z nemovitostí, zazvonil na nočním stolku telefon. Podezíravě se na něj zahleděla a nejdřív se rozhodla, že ho nezvedne. Ale co jestli je to Chase?

„Haló?”

Jdu k tobě,” ozval se šeplavý hlas. „Chci, abys viděla, jak ho mám kvůli tobě tvrdýho.”

Neposlechla, co jí radil zdravý rozum, a zeptala se: „Kdo je tam? Proč mi pořád voláte?”

„Chci, aby sis na mě sáhla, jak jsem tvrdej.”

„Mlčte, prosím vás.”

„Vím, že ten tvůj není doma. Nemáš to, co, Marcie? Musíš bejt celá nadržená. Ráda mě uvidíš, až přijdu.”

S pláčem práskla telefonem. Okamžitě zazvonil znovu. Tentokrát ho nezvedla. Řekla si, že když volal, nepokusí se dostat do domu. Nicméně vjela do županu a běžela dolů.

Horečnatě zkontrolovala všechna okna a dveře. Překontrolovala poplašné zařízení, jestli je nastavené. Uvažovala, že zavolá Luckymu, ale měl sám dost starostí. Nepotřeboval mít navrch k protivné těhotné ženě na krku ještě hysterickou švagrovou.

Když o tom mluvila s Chasem, trvala na tom, že ti úchylní, co volají po telefonu, ve skutečnosti nikdy nic neprovedou. Dělá jim dobře děsit své oběti, protože jsou obvykle ustrašení nebo traumatizovaní ženami. Proč potom bere ten poslední telefonát tak vážně?

Protože jí ten muž volal v ten večer, kdy Chase odjel, a od té doby každou noc. Věděl přesně, kdy odchází a přichází, a zřejmě o všem ostatním, co se jí týkalo. A poprvé jí začal vyhrožovat, že za ní přijde. Měl v úmyslu dovést to o krok dál, nespokojit se jen s obtěžováním po telefonu.

Nechala všude v přízemí rozsvíceno, uvnitř i venku, a vrátila se do své ložnice. Dlouho nemohla usnout. Její strach násobil každý zvuk v domě.

Kárala se, proč se bojí něčeho tak směšného, jako je telefonický rozhovor. To se jí nepodobalo krčit se strachy a něco takového tolerovat. Vždycky se se svými problémy rovnou vypořádala.

Zítra, slíbila si, zítra něco podnikne, aby tomu učinila přítrž.

14

Když po šesti dnech nepřítomnosti přijel Chase k domu na Woodbine Lane, nebyla ještě úplná tma, ale slunce už zapadlo a zahrada ve stínu stromů tonula v temnotě.

Marciino auto tam nestálo. Byl rád. Nebyl si jist, co jí řekne, až ji uvidí. Co byl pryč, vztek z něho vyprchal, ale pořád ještě mu připadalo nesnesitelné, že by měl žít v Tanyině domě s jinou ženou… a tak si to libovat. Protože nebyl schopen se s tím vypořádat, v myšlenkách rozebíral, jak chytře ho dostala, kam chtěla, a jak nepozorovaně s ním manipulovala.

Zastrčil klíč do zapuštěného zámku na předních dveřích a zkusil jím otočit. Překvapilo ho a otrávilo, že nejde odemknout. Několikrát to zkusil znovu, poodstoupil, zapřel ruce v bok, netrpělivě nadával a přemýšlel, kudy jinudy se dostat do domu. Všechny ostatní vchody se zamykaly zvnitřku.

Jako jediné okamžité řešení viděl rozbít okénko z mléčného skla vedle hlavních dveří, odemknout zvnitřku a pak se dostat k digitálnímu poplašnému zařízení, dřív než spustí.

Zapátral na zahradě po silném klacku, jeden našel a odnesl ho zpátky ke dveřím. Po prvním prudkém údem se okno roztříštilo. Hmátl dovnitř, zašátral po zámku, odsunul zástrčku a otevřel dveře. Pod botami mu chrustalo roztříštěné sklo, když se pustil ke spínači poplašného zařízení. Nastavil příslušný kód, ale pojistné pětačtyřicetivteřinové bzučení neustávalo.

„Ksakru!”

Copak dnes večer musí jít všecko šejdrem? Znovu zkusil kód nastavit, přepečlivě mačkal správná čísla. Bzučení neustávalo. Protože věděl, že centrální spínač je ve skříňce v komoře, rozběhl se přes obývací pokoj v naději, že tam doběhne a zařízení vypne, než doopravdy spustí.

„Ani hnout!”

Prudce se zastavil a obrátil se po tom rozkazovačném hlasu. Do obličeje ho udeřilo pronikavé světlo. Zakryl si ho rukama.

„Chasi!”

„Co se to tady hernajs děje? Přestaň mi svítit do obličeje.”

Světlo zhaslo, ale zůstal na chvíli oslepený. Až po několika vteřinách byl schopen zaostřit. Když konečně rozpoznal, kde Marcie je, stála u spínače poplašného zařízení. Nastavila čísla správně a bzučení ustalo a rozhostilo se tím naléhavější ticho.

Byl to hotový šok vidět vlastní ženu, jak v jedné ruce drží mohutnou baterku, v druhé mohutnou pistoli. Je nabitá?” zeptal se mírně.

„Ano.”

„Máš v úmyslu použít ji proti mně?” „Ne.”

„Pak navrhuju, abys ji sklonila.”

Zřejmě si neuvědomovala, že mu nepřestává mířit na břicho. Uvolnila ruku v lokti a spustila pistoli k boku. Uvědomil si, že musí být mimořádně těžká pro její ženskou ruku. 1 ežko by ji udržel i některý muž.

Přistoupil k lampě, rozsvítil a čekal ho třetí šok. Marcie byla bílá jako duch, její bledost ostře kontrastovala s pleteným černým rolákem, co měla na sobě. Vlasy měla ulízané dozadu a v týle stažené do pevného uzlu.

S obavami k ní přistoupil a vzal jí zbraň z ruky. Nespouštěla z něho upřený pohled, čímž si víc všiml jejích očí. Měla pod nimi fialové kruhy, jako by je měla zhmožděné. Vzpomněl si, jak je měla samou modřinu, když ležela v nemocnici po té autonehodě. Tehdy byla také bledá, ale zdaleka ne tak jako teď.

Zacvakl pojistku na pistoli a položil ji na stolek. Pak jí vzal z ruky baterku a odložil ji rovněž stranou. „Nechtěla bys mi říct, co se děje? Tu pistoli jsi měla vždycky?”

Zavrtěla hlavou, že ne. „Koupila jsem ji v úterý.”

„Víš, jak se s ní zachází?”

„Ten člověk mi to ukázal.”

„Který člověk?”

„Zastavárník.”

„Proboha,” zamumlal. „Střílela jsi z toho někdy?” Znovu zavrtěla hlavou.

„Dobře. Protože kdyby jo, nejspíš by sis ramenem urazila ucho, jak by to tebou trhlo. Ne že bys to ucho ještě někdy potřebovala, protože bys po té slupce ohluchla. Kohos to chtěla odprásknout?”

Složila se jako naškrobená spodnička za vlhkého dne. V jednu chvíli stála, druhou ležela schoulená na pohovce. Obličej si skryla do dlaní.

To se Marcii nepodobalo, aby se hroutila nebo dostávala záchvaty pláče. Znepokojeně k ní přisedl. „Marcie, co se to lady děje? Cos to prováděla s tou pistolí?”

„Nechtěla jsem nikoho zastřelit. Jenom jsem ho s ní chtěla postrašit.” „Koho postrašit?”

„Toho, jak volá.” Zvedla hlavu a pohlédla na něho. Měla oči zalité slzami a zdály se větší a mnohem sklíčenější než kdy předtím. „Cos byl pryč, volal každý večer. Někdy dvakrát třikrát za noc.”

Chaseovi ztuhly svaly na čelisti. „Dál.”

„Věděl, že jsem tady sama. Pořád mluvil o tom, že jsi pryč. Taky věděl, kde bydlíme. A… a říkal, že se na mě chystá, Chasi.” Zuby se jí rozcvakaly. Já už to nemohla dál vydržet. Musela jsem něco udělat. Tak jsem nechala vyměnit všechny zámky. Poplašné zařízení jsem nastavila na jiný kód. Když jsem tě dnes večer uslyšela na verandě, jak jsi rozbil to sklo a…”

v Objal ji a přitáhl si ji k sobě. „To nic. Už je mi to jasné. Sšš, už je to v pořádku.”

„Nic není v pořádku. Je pořád tam venku.”

„Už dlouho nebude. Jednou provždy to zarazíme.”

Jak?”

„Tak jak jsme měli hned zkraje. Jdeme za Patem.” „Ne, prosím tě, ne. Připadá mi to tak hloupé obtěžovat s tím policii.”

„Připadala by sis mnohem hloupěji, kdybys do mě náhodou udělala díru.”

Rozklepala se. „Asi bych se nikdy nepřiměla zmáčknout spoušť,” řekla a pokývla na pistoli.

„Taky si to myslím,” řekl střízlivě. „Čímž tedy zůstáváš bezbranná, když jsi tu sama.” Zvedl zbraň a vsunul si ji za opasek. „Pojď, zajedeme tam.”

„Hned ted?” Kladla mu odpor, když se ji pokusil vytáhnout na nohy.

„Hned teď. Mám toho ničemy akorát dost.”

Znovu nastavili poplašné zařízení. S rozbitým oknem moc nadělat nemohli, tak to nechali být. „Kde máš auto?” zeptal se, když kráčeli po přední cestě.

„Začala jsem parkovat vzadu.”

Pomohl jí nastoupit do dodávky a vsoukal se za volant.

Měl právě za sebou čtyři hodiny jízdy z Houstonu a těšil se, až bude z auta venku. Poslední dobou věci zřídkakdy vycházely tak, jak čekal nebo si přál.

„Mluvila jsem s Luckým,” řekla tiše Marcie, když vyrazili. „Říkal mi, žes jel do Houstonu kvůli kontraktu.”

„Ti, co o tom rozhodovali, nakonec zúžili výběr na tři těžební společnosti, které se o tu práci zajímaly. Chtěli s námi mluvit osobně. Strávil jsem pět dní v hotelu, týden jsem se užíral a pak si vybrali firmu z Victorie.”

Byla to zdrcující porážka, kterou neoslabila ani čtyřhodinová dvě stě mil dlouhá jízda. Investoval do toho téměř dva měsíce a spoustu starostí a práce, aby ten kontrakt dostal, a nezůstalo mu v ruce nic než nehorázný účet.

A co hůř, nekynulo mu nic jiného. Díky Marciině půjčce si nemusel dělat finanční starosti, ale jeho hrdost a smysl pro profesionální uplatnění mu nedopřávaly chvilku klidu.

Je mi to moc líto, Chasi. Vím, že jsi s tou prací počítal.”

Krátce pokývl, rád, že zrovna dorazili k budově soudu a že mbude nucen o tom dál mluvit.

Zastihli Pata Bushe na chodbě, jak si to míří ven. „Kam jdeš?” zeptal se ho Chase.

„Na cheeseburger. Ještě jsem nevečeřel.”

„Mohli bychom s tebou mluvit?”

Jistě. Co kdybyste šli se mnou?”

Je to úřední záležitost.”

Jediný pohled na Marcii šerifa přesvědčil, že věc je naléhavá… A k tomu ještě pistole, kterou měl Chase za opaskem. Vrátil se zpátky do své kanceláře a přidržel dveře otevřené. „Pojďte dál.”

Chase zavedl Marcii dovnitř. Patová kancelář se nezměnila od dob, kdy tam Bud Tyler vodíval své kluky na krátké návštěvy. Oba muži probírali politiku, lumpy, co jim vždycky všecko projde, místní novinky, ze všech stran proklepli sport a Chase s Luckým se mezitím hrdě promenovali s dětskými pistolkami a odznaky, které jim Pat připíchl na košile.

Jednou se dostali do maléru, když všechny vývěsky s hledanými osobami vylepšili kníry a brýlemi, když se otec a šerif nedívali. Jindy dostali nařezáno za to, že hodili do plivátka v místnosti pro mužstvo zapálenou bouchací žabku.

v Nyní Chase položil pistoli na kraj Patová psacího stolu. Šerif na ni upřel pohled, ale neřekl k tomu nic. Počkal, až se usadili z druhé strany stolu proti němu na obyčejné dřevěné židle, potom vyňal z úst zápalku a zeptal se: „O co vám jde?”

„Marcii někdo volá.”

„Někdo jí volá? Chceš říct, nějakej sprosťák?” ,A vyhrožuje.”

„Nevyhrožuje mi vysloveně zabitím,” vložila se do hovoru tiše. Jenom říká, že se na mě chystá, aby… aby…”

„Aby dovedl do konce všechno to, o čem mluví po telefonu?” nadhodil Pat.

„Přesně tak.” Přikývla a zůstala s hlavou skloněnou.

„Takže je to se vší určitostí muž?”

„Určitě.”

,A hlas nepoznáváte?”

„Ne… vždycky šeptá, jako by se ho záměrně snažil změnit.”

„Myslíte, že byste ho třeba mohla znát?” „Nemám ponětí. Třeba jenom chce, aby jeho hlas zněl výhružněji.” „Kdy to začalo?”

Zvedla bledou ruku ke spánkům a promnula si je. „Před několika měsíci.” „Než jsme se vzali,” řekl Chase. „Hmmm. Opakuje pořád totéž?”

„Ne.” Ta otázka v ní vzbudila zvědavost. Zvedla hlavu. „Proč se ptáte?”

„Může být, že máme co dělat s partou výrostků a ne s jedincem. Snažej se přetrumfnout, kdo řekne nejhnusnější věc, dostane nejlepší odpověď, a tak.”

Mírně zavrtěla hlavou a řekla: „To si nemyslím.”

Já taky ne,” předklonil se Chase. „Když mi o tom Marcie poprvé řekla, odbyla to, jako že jde o nějakého srandistu, který má z takových řečí velkej hec. Říkala si, že ho to nakonec přestane bavit a přesedlá na někoho jiného. Což se nestalo, Pate. Pokaždé, když zavolá, vyděsí ji k smrti. Podle mě to není jenom takovej, co mu stačí funět do telefonu.”

Pat si vytáhl z krabičky na stole čerstvou zápalku a vstrčil si ji do úst. Už před léty zaměnil cigarety za zápalky. Převaloval si ji z jednoho koutku úst do druhého.

„Co, Marcie, děláte, když zavolá?”

„Nejdřív jsem jednoduše zavěsila, když mi došlo, kdo to je. Začal ale volat opakovaně, občas několikrát za noc. Začalo to být tak otravné, až jsem ho začla poslouchat a doufala, že poznám jeho hlas. Myslela jsem, že by to mohl být někdo, s kým jsem často ve styku - prodavač, co mi dává do sáčku potraviny, pumpař, který mi tankuje vůz, pokladník v bance, který mi vždycky dělá poklony. Chtěla jsem ho zahnat do úzkých, že bych ho oslovila jménem, víte?”

„Nejsou ve vaší minulosti nějací zhrzení milenci?”

„Ne.”

„Co ten snoubenec v Houstonu?” nadhodil Chase. Nevěřícně na něho pohlédla. „Nic takového by neudělal.” Jak to můžeš vědět?”

„Existuje nějaký bývalý milenec?” zeptal se Pat se zjevným zájmem.

„Ujišťuji vás, šerife Bushi, že on to není.” Jak si tím můžete být tak jistá?”

„Předně proto, že nemá žádnou sexuální představivost. To bych spíš podezírala Chase než jeho.”

Když si uvědomila, co se z toho, co řekla, dá vyvodit, stočila pohled na Chase. Výmluvně na ni hleděl. Pat zakašlal do dlaně. Marcie si navlhčila rty a pokusila se to uřeknutí zamaskovat.

„Není to můj bývalý snoubenec,” pravila neochvějně. „Kromě toho to vypadá na místní hovory. Žádné meziměstské.”

„Stejně bude lip, když mi řeknete, jak se jmenuje.” Je to skutečně nezbytné?”

„Prověříme si přes telekomunikační společnost jeho meziměstské hovory. Pokud to není náš člověk, nikdy se o tom nedoví.”

,Ale pomyšlení, že se mu takhle naruší soukromí…”

„Chceš, aby se ten chlap našel, nebo ne?” optal se Chase netrpělivě.

Marcie se na něho vzdorovitě zadívala, pak váhavě sdělila šerifovi jméno svého bývalého snoubence. „Slibuji, že budeme diskrétní,” řekl Pat a zapřel se v židli. „Proč jste mi o tom nepřišli říct dřív?”

Já chtěl,” řekl Chase. „Marcie trvala na tom, že počkáme.”

„Proč?” chtěl vědět Pat.

„Myslela jsem, že toho nakonec nechá.”

„Když ale nenechal, proč jste mi o tom neřekla?”

Pevně svírala ruce. „Ani nevím. Myslím, že jsem ten problém chtěla vyřešit sama. Ve srovnání se vším ostatním to vypadalo tak malicherně. Až do tohohle týdne to opravdu nebylo tak zlé. Teď volal mnohem častěji a měl jiný hlas.”

Jiný? Jak jiný?”

„Nebyl jenom vulgární. Byl hrozivý. Nepřestával opakovat, že jde ukojit moje… moje…” Znovu si opřela čelo do dlaně.

„Vím, že to není jednoduché, Marcie,” řekl Pat laskavě.

„Ne, ujišťuji vás, že není.” Vzchopila se způsobem, který Chase musel obdivovat. Na jedno pořádné nadechnutí ze sebe vysypala: „Řekl, že je připraven ukojit moje sexuální chutě, když je můj manžel pryč. Neřekl to přesně těmito slovy, ale podstata je tahle.”

Chase zavrčel: Jestli se mi někdy dostane ten hnusnej pacholek do rukou…”

Pat mu přetrhl řeč a přísně na něho namířil ukazováček. „Ty se do toho plést nebudeš. Myslím to vážně, Chasi. Právě jsi musel zacvakat nový falešný zuby tomu chlapovi, cos ho spráskal v hospodě. Copak se vy kluci nikdy nepoučíte?”

„Nikomu neprojde, aby mluvil oplzle s mojí ženou.”

Jestli ho chytnem, neprojde mu to. Je to starost policie.”

Chase nepřestával remcat, což Pat ignoroval. „Kdo z vás mi řekne něco k tomuhle?” ukázal na pistoli.

Já si to koupila na svoji obranu,” řekla Marcie a tváře jí rozpaky trochu zrůžověly.

„Pěkná pitomost,” řekl Pat beze všech cirátů.

,Ale já bych ve skutečnosti po nikom nestřelila. Že jste si to nemyslel, viďte že ne?”

Chvíli na ni upíral pohled, pak suše řekl: „Když má někdo u sebe magnum .357, pak se musím domýšlet, že ano, milá dámo.”

„Málem mě odbouchla.” Chase vypověděl Patovi, jak nešťastně se dobýval domů.

„Tak s tímhle bláznovstvím se musí přestat,” prohlásil Pat a zvedl se. „Tihle, co telefonují, málokdy co provedou. Jsou to zbabělci. Abyste mi špatně nerozuměla, Marcie. Měla byste být opatrná. Mějte dveře a okna zavřená a poplašné zařízení nastavené, i když budete doma. Ale nenechte se tímhle přivádět z míry.”

„Co hodláš dělat?”

„Předně vám zítra ráno napíchnu telefon. Zapojíme trasér. Nejspíš to moc nepomůže. Asi volá z budky a ví, jak dlouho může mluvit, než musí zavěsit.”

Pat otevřel dveře kanceláře a přivolal jednu policistku. „Prozatím bych rád, aby Marcie šla tady s policistkou Davisovou a ocitovala jí něco z toho, co ten člověk říká. Důležitá jsou klíčová slova. Snažte se vybavit si slova, která opakuje. Pošleme hlášení do Dallasu, aby nám to protáhli počítačem. Jestli má záznam, tímhle způsobem ho najdeme.”

Chase ovinul Marcii paži kolem pasu a pomohl jí vstát. Doprovodil ji ke dveřím, předal ji buclaté ženě v uniformě a chystal se následovat je přes místnost pro mužstvo, když ho Pat zadržel.

„Třeba o tom bude hovořit volněji, když u toho nebudeš.”

Jsem její manžel, proboha.”

„Promiň. Kromě toho chci s tebou mluvit.” Chase znovu vešel do Patový kanceláře. Šerif zavřel dveře a vrátil se na židli za psacím stolem. Jak to šlo v Houstonu?”

„Vrátil jsem se domů bez smlouvy.”

„To mě mrzí, Chasi. Ale neměj obavy. Nakonec se z toho dostanete.”

„Už mi to začíná dělat starosti.” Chvíli hleděl do neurčitá. „Seznámil jsem se tam se zajímavým chlápkem. Jmenuje se Harlan Boyd. Živí se různými pracemi okolo naftařiny. Nebo je to možná jenom podvodník a má v sobě něco, co působí přesvědčivě. Tak nebo tak, říkal, že by třeba na něco ohledně naší firmy připadl. Sakra, já bych se chytil čehokoliv.” „Chasi?”

„Ano?” Chase zvedl hlavu. Staršímu muži zazněl v hlase jiný tón. Ozvalo se v něm zaváhání. Chaseovi přišlo, že Pat má na srdci něco jiného než upadající ropný průmysl.

„Brals někdy telefon, když volal ten chlap?”

„To by zavěsil, ne?”

„Stalo se to někdy?”

„Ne. Proč?”

Pat tu otázku pominul a položil mu jinou. „Kdy ti o něm Marcie poprvý řekla?”

„Počkej.” Zapátral v paměti. „Myslím, že ten večer, co jsem k ní zašel, abych jí zaplatil, co za mě zatáhla ve špitále.”

„Za jak dlouho potom jste se domluvili, že se vezmete?”

„Znamená to kruci nějakej rozdíl?” Chase do něho zabodl pronikavý pohled. „Kam tím míříš, Pate? To nejsou jenom tak otázky na okraj, že jo? Co máš za lubem?”

Jak spolu s Marcií vycházíte?”

„To není tvoje věc.”

„Když jsi prošel těmahle dveřma a položil mi na stůl nabitou pistoli, udělal jsi z toho moji věc.”

„Okay, tak o co ti jde?” zeptal se Chase odměřeně. „Co má naše manželství společného s nějakým vulgárním telefonistou?”

„Třeba nic. Třeba všecko.” Pat se předklonil a opřel se předloktími o kraj stolu. „Nepřišlo ti zvláštní, že nikdy nevolá, když jseš doma?”

Najednou měl Chase vše zřetelně před očima, jako by Pat vybarvil poslední očíslované políčko skládačky. Rozzuřeně vyskočil ze židle a několikrát obešel kancelář, než zapíchl pohled do šerifa. „Myslíš si, že si to Marcie vymýšlí?”

„Bylo by to možné?”

„Ne! U všech všudy, ne! To je směšné!”

„Ne však vyloučené?”

„Počkej!” rozkřikl se Chase. Jednou jsem u toho byl, když volal.”

„Slyšels ho?”

„Ne. Zavěsil, než jsem se dostal k telefonu.” „Zavěsil on nebo Marcie?”

„Hele, Pate, to, co naznačuješ, nepadá v úvahu. To je nesmysl. Proč by měla předstírat něco tak komplikovaného?”

,Aby v tobě vzbudila soucit. Pozornost, náklonnost.”

„Proto jsou některé ženské hysterky, jiné tvrdí, že jim někdo oplzle volá, to je tvoje teorie?”

„Už to tady taky bylo.”

Chase se krátce zasmál. ,Ať tě nikdy něco podobného neslyší říkat moje švagrová Devon. Teda, jestli je ti život mi-lej.”

Já jen říkám, že některé ženy…”

„Některé možná, ale ne Marcie,” prohlásil Chase a neochvějně zavrtěl hlavou. „Ona ne. Marcie stojí pevně oběma nohama na zemi a je to ta nejsamostatnější, nejvyrovnanější, nejpragmatičtější osoba, co znám.”

„Dneska” zdůraznil Pat. Já si ji ale pamatuju, když byla ještě vyžle s rovnátky a vlasy jako mrkev a vy ostatní jste si z ní dělali srandu. Možná se Marcie na ty časy pamatuje taky.”

Pat se zvedl a obešel stůl. Posadil se na roh stolu a ukázal Chaseovi na jeho židli. Chase se neochotně vrátil na své místo.

„Moc jsem k tomu tvému ukvapenému manželství neřekl,” navázal Pat. „Usoudil jsem, že mi po tom nic není.” „To jsi usoudil správně.”

Pat to přerušení ignoroval. „Řekl jsem si, ať se dospělý chlap jako ty rozhodne sám a nese zodpovědnost, když se mu to zvrtne. Ale Laurie mi k tomu ještě něco řekla.”

„Řekla ti o těch penězích?”

„Hmmm.” Rysy v obličeji mu změkly. „Chasi, všichni vědí, co jsi k Tanye cítil. Marcie není výjimka. A dokonce i samostatná, pragmatická žena chce, aby ji někdo miloval. Chtějí, aby je někdo miloval výlučně. Aby byla pro toho svého ta jediná.”

„Odkdy ty, starej mládenec, jseš takovej odborník na ženské?”

Pat potlačil smích a připustil. „Možná nejsem zvláštní odborník na ženské, ale v takovýchhle případech vím, o čem mluvím. Netvrdím, že jsem si udělal nezvratnej závěr, jenom říkám, že taková možnost existuje a musíme ji vzít v úvahu.”

Chase mu pohlédl zpříma do očí a pevně prohlásil. Jseš na omylu, Pate, nemáš pravdu.”

„V to doufám. Ale jestli jo, proč potom Marcie odmítla přijít za mnou dřív?”

„Chce spoléhat jen sama na sebe. Ráda se se vším vypořádává na vlastní pěst. A jde jí to dobře.”

„Možná už ta její samostatnost zašla tak daleko, že potřebuje něco, čím by v tvých očích vypadala žensky a zranitelně.”

„Nepleť si svoji práci s prací psychiatra, Pate.”

„Pro dobrotu na žebrotu. Dělám jenom svoji práci.”

„Není mi to milý.”

„Ani mně ne,” pokračoval Pat neohroženě. „Proč si nedala změnit telefonní číslo?”

„To není žádná věda. Zákazníci by se mohli najednou rozhodnout ohledně nějakého domu a potřebovali by se s ní spojit. Ze stejného důvodu nemůže mít číslo neuvedené v seznamu.”

Pat pohlédl Chaseovi přes rameno. Jak se vede Devon?”

Chase vycítil, proč Pat tak náhle změnil téma hovoru, a přihrál mu. „Když jsem posledně mluvil s Luckým z Houstonu, říkal, že mu dává zabrat. Ať udělá nebo řekne, co chce, nic jí není vhod.”

Dveře za jeho zády klaply. Otočil hlavu. Marcie byla sama. „Už jsme skončily.”

„Vím, že to nebylo lehké, Marcie,” řekl Pat. „Děkuji, že jste se tak dobře držela. První, co ráno udělám, že zašlu ty údaje do Dallasu. Pak vám přijde technik instalovat na telefon odposlech.” Usmál se na ně, ale Chase ho už znal tak dlouho, aby věděl, že ten úsměv je nucený. „Odteďka si dávejte pozor, co do telefonu říkáte. Jiní budou poslouchat.”

15

„Nevěřil mi, viď že ne? Myslí si, že si vymýšlím.”

Koutkem oka Marcie zahlédla, jak po ní Chase vrhl pohled, než opět věnoval pozornost silnici. Co odešli ze soudní budovy, nepromluvili slovo a teď už byli téměř doma. Nad silnicí se vršky stromů dotýkaly a vytvářely tunel, osvětlovaný jen předními světly jejich vozu. Padala na ni z toho klaustrofobie, jako by byla uvězněna v groteskní komnatě v domě smíchu.

„Pat ti jistě věřil.”

„To bys mě podcenil, Chasi.” Unaveně si opřela hlavu o opěrku. „Vždycky říkáš, jak jsem chytrá. Jsem natolik chytrá, abych viděla do tvého přítele šerifa.”

Je to také tvůj přítel.”

„Až do dnešního večera. Teď si myslí, že jsem hysterická ženská, která si vymýšlí úchyláky v marné naději, že si udrží manžela, který si ji vzal pro peníze a ne z lásky. “Stočila hlavu ke straně, aby mohla pozorovat jeho profil. „Ze je to tak?”

Chase se na sedadle zavrtěl. „Pat se na to musí dívat ze všech úhlů, to je jeho práce. Někdy je mu to nepříjemné, zvlášť když jeho postavení šerifa koliduje s jeho přátelstvím. Nerad zatýkal Luckyho kvůli žhářství, ale udělal to, protože to byla povinnost, ke které se zavázal.”

„Takže, co jsem byla s tou policistkou, nějaké pochybnosti stran těch mých tajemných telefonátů vyslovil.”

„Žádné pochybnosti, nic výslovně.”

„Pochybnosti,” nedala se. „A výslovně.”

Zbytek cesty ujeli mlčky. Když dojeli k domu, Chase šel první a rozsvítil.

„Sotva se držíš na nohou,” řekl.

„To ano. Vykoupu se a jdu spát.” Byla už v polovině schodů, když se otočila a řekla: „Poštu máš na baru.” „Díky.”

Nevěděla, co může od Chase čekat, až se vrátí domů. Neměla záruku, že se vůbec vrátí. Když se vrátil, nepřekvapilo by ji, kdyby jí řekl, že se nadobro stěhuje pryč a zažádá o rozvod.

Nemohla si povolit úlevu jen proto, že se o odluce nezmínil. Mohlo to být jednoduše jenom proto, že neměl dosud čas ani příležitost to s ní probrat.

Dala si dlouhou koupel. Horká voda jí pomohla uvolnit ztuhlé svaly. Už jen vědomí, že je Chase v domě, na ni působilo jako balzám. Telefon však zazvonil, právě když se utírala, a ta noční můra začala nanovo. Na jednu stranu ji štvalo, jak každé zazvonění telefonu dokáže otřást jejím duševním klidem, na druhou se modlila, aby to byl on.

Rychle se doutřela a natáhla si noční košili. Spěchala do ložnice a našla Chase, jak rozestýlá. „Kdo to volal?”

„Máti. Pat jí volal.”

„Ohledně mě?”

„Ne. To by neudělal. Jen tak mimochodem se jí zmínil, že jsem doma. Volala, aby mi řekla ahoj.”

„Ach.” Neskrývala rozmrzelost. ,Já myslela, že by to mohl… být… on.”

„Ne. Pojď. Vlez si do postele.” Přidržel jí přikrývky. Vklouzla pod ně a položila si hlavu na polštář. Lampa na nočním stolku jí svítila přímo do obličeje. Natáhla se a zhasla ji.

Nechtěla, aby ji Chase viděl tak nepřitažlivou. Nenalíče-nou, s rozcuchanými vlasy, bledou a unavenou po nocích beze spánku. Vypadala jako troska. V tyto dny připomínala ru-dovlasého hastroše.

„Smysl by to dávalo, vid?” zeptala se přemítavě.

„Co jako?”

„Že bych si toho záhadného muže vymyslela. Jsi příliš slušný, abys opustil ženu, když má potíže.”

„Podívej, Marcie, jestli se Pat chce zaobírat takovými scestnými teoriemi, jeho libost. Je to jeho práce. Ale nechoď s tím na mě ty.”

„Ty víš, že bych mohla lhát.”

„Nelžeš.”

„Minulý týden jsme se pohádali. Odešel jsi a neřekl jsi slovo, kde budeš nebo kdy se vrátíš. A zatímco jsi byl pryč, ten člověk začal být mnohem agresivnější. A začal vyhrožovat.”

Zasmála se, ale v tom smíchu zaznělo zoufalství. „Není divu, že si Pat myslí, že si ho vymýšlím. Je to téměř klasický případ. Pateticky klasický.”

„Ty jsi ta nejméně patetická osoba, kterou jsem kdy poznal.”

„Hroutím se. Podívej se na mě. Celá se klepu.” Natáhla třesoucí se ruku nad prošívanou pokrývkou. „Stěží pilíř síly a stability.”

„Něco takového by zahrálo na nervy i těm nejsilnějším z nás. V každém případě se s tebou o tom nebudu dohadovat dnes večer. Potřebuješ se vyspat. Neřekl bych, žes toho moc naspala, co jsem odjel.”

„Moc ne,” připustila.

„Na, vezmi si tohle.” Podal jí prášek a sklenici vody na zapití. „Co je to?”

„Sedativum, co mi dali, když jsem měl ta zlomená žebra. Měl jsem brát dvě najednou, abych mohl odpočívat. Když si vezmeš jeden, jistě ti to neublíží.”

„Děkuju, ne. Radši ne.”

„Líp po tom usneš.”

Zavrtěla odmítavě hlavou. „Usnu i bez toho.”

„Určitě?”

„Určitě.”

Odevzdaně zlehka pokrčil rameny a položil prášek a sklenici na noční stolek. „Dobrou noc.”

Byl už skoro u dveří, když vyhrkla: „Koupila jsem ho pro tebe.”

Zastavil se a otočil: „Cože?” „Tenhle dům.”

„Teď není vhodný čas, abychom to probírali, Marcie. Jsi vyčerpaná.”

Já ale nebudu mít klid, dokud tě nepřiměju pochopit, proč jsem to udělala.”

„Rozumím tomu dokonale. Podvedlas mě, abych s tebou žil v Tanyině domě.”

Je to můj dům!”

Jenom proto, žes za něj zaplatila. V podstatě patřil Tanye.”

Já jsem tenhle dům objevila. Viděla jsem ho dřív než Ta-nya.” Posadila se. Přikrývka se jí svezla do klína. „Tanya by o něm vůbec nevěděla, kdybych ji sem nepřivedla, aby si ho prohlédla.”

„K tomu bych měl případnou otázku. Když jsi ho chtěla, proč jsi ho Tanye ukazovala? Proč sis ho tehdy zkrátka nekoupila pro sebe?”

„Protože jsem chtěla, abys v něm bydlel ty.” Nevěřícně na ni zůstal koukat a pozvedl ruce. „Proč?”

Protože jí samotné se dům tolik líbil a protože Chase tehdy dům potřeboval. Chtěla mu ho dát. Jediný způsob, jak to tehdy mohla provést, bylo prostřednictvím jeho ženy.

Po té osudné nehodě chtěla víc než kdy jindy, aby ten dům patřil jemu jako náhrada za to, co ztratil. Když začalo být zřejmé, že nebude obývat dům, který koupil jen pár dní po Tanyině skonu, začal se Marcii v hlavě líhnout nápad.

Záměrně nechala Luckyho, ať si myslí, že dům kupuje někdo jiný než ona. Ode dne, kdy se stala vlastníkem domu, směřovala k jedinému cíli - udělat z něho domov pro Chase a žít tam s ním. Chtěla mu ho darovat, ale aniž by se o tom kdy dověděl.

Nábytek a vybavení vybrala tak, jak si myslela, že by se mu líbilo. Všechno si naplánovala, až na návštěvu rodea v ten večer ve Fort Worthu. To byla shoda okolností, jedna z těch, na něž se dívala jako na pokyn osudu.

Osud její záměry schvaloval. Bohové se usmáli na její plán. Nakonec se jí mělo dostat odměny za léta neopětované lásky. Dostalo se jí k tomu svolení. Bylo jí dovoleno vynahradit mu to neštěstí, které ho oloupilo o ženu.

On se však na to takhle nedíval.

Když teď zkoumavě hledal v jejím obličeji uspokojivou odpověď, uvažovala, že mu jednoduše řekne pravdu - že všechno, co udělala, udělala proto, že ho miluje, vždycky milovala a vždycky bude. Bylo však těžké, přímo nemožné vyznat nehynoucí a bezvýhradnou lásku někomu, kdo se tváří tak vyloženě naštvaně.

„Asi jsem se snažila ti nahradit, co jsi ztratil, Chasi,” hlas se jí zachvěl. „Chtěla jsem, abys alespoň něco dostal zpátky. Zřejmě jsem to všechno pořádně zamotala.”

Napětí v něm trochu opadlo. Sklonil hlavu a promnul si zátylek. „Nevěřím, žes to udělala ze zlé vůle.”

„Děkuju.” Pohrávala si s lemem přikrývky. Nebyla schopná na něho pohlédnout a neodhalit přitom svoji lásku. Nechtěla ani zanic, aby k ní pociťoval soucit. Sebrala odvahu a zeptala se. „Kam odtud půjdeme?”

,Ať se propadnu, jestli vím. Momentálně vím jenom, že jsme oba příliš unavení a rozčilení, abychom o tom přemýšleli dnes večer.” Šel ke dveřím a otevřel je. „Budu ve vedlejším pokoji, pokud mě budeš potřebovat.”

Potřebuju tě, zakřičelo její srdce. „Nebudeš mě rušit, jestli chceš spát tady.”

Pohlédl na prázdný polštář vedle jejího, ale zavrtěl hlavou. „Myslím, že bychom si měli všechno nejdřív ujasnit, nemyslíš?”

,Asi ano.” Ze všech sil se snažila, aby na ní zklamání nebylo znát. „Dobrou noc.” „Dobrou.”

Když odešel, Marcie se stočila na bok a přitáhla si kolena k hrudi. Z očí se jí vyřinuly slzy a klouzaly jí po lících do polštáře. Nikdy víc jí nebude důvěřovat. Měl pocit, že ho podvedla, a kdyby měla být sama k sobě bolestně upřímná, musela by přiznat, že provedla přesně to.

Ale jen proto, že ho tolik miluje.

Odmítl uvěřit teorii Pata Bushe, že ty sprosté telefonáty si pouze vymyslela, aby na sebe strhla jeho pozornost -poslední zoufalý pokus staré panny udržet si muže. Mohla by ale skutečně mít Chaseovi za zlé, kdyby zapochyboval?

Ty telefonáty skutečné byly. Výhrůžky také. Vycítila, že jsou. A jakmile ten muž znovu zavolá a Chase uslyší nahrávku jeho hlasu, bude vědět, že mu řekla pravdu. Tentokrát se ho nesnažila podfouknout.

„Haló?”

„Haló, Marcie.”

Konečně! Byl to on! Srdce se jí rozbušilo. „Musíte nechat toho telefonování,” řekla a snažila se potlačit v hlase radostný tón. Nakonec zavolal. Chase jí už bude věřit.

„Nepřestanu volat, dokud nedostanu to, co chci,” řekl skřípavým tónem, až jí po zádech přeběhl mráz. „Chci tě pod sebou. Jak se celá vlhká kroutíš.”

Jste nechutný.”

„Máš tvrdý bradavky? Sáhni si na ně místo mě, Marcie. Hmmm, Marcie, to je fajn. Moc fajn.” Zasténal.

„Měli by vás zamknout a zahodit klíč. Jste nemocný člověk, jste nebezpečný pro společnost.”

Blahosklonně se zasmál, vědom si své převahy. „Vím, že ti šerif napíchnul telefon, ale vím taky, jak se z toho vyvlíknout.”

Blafoval? Jak se mohl dovědět, že policie o těch telefonech ví? Nemohl. Jenom na to náhodou připadl.

„Vím, jak dlouho můžu mluvit, než musím zavěsit, aby hovor nemohli vystopovat.”

„Nevím, o čem to mluvíte.”

„Nevěřej ti, viď, Marcie. Šerif ne. Ani tvůj manžel. Myslej, že sis mě vymyslela. Že jsem výplod tvojí fantazie.”

„Ne.” V ústech jí vyschlo. Úporně sevřela sluchátko, klouby jí zbělely. Snažila se polknout, ale chyběly jí sliny. „Chase mi věří.”

Znovu se ozval ten odpudivý smích. „Přijdu za tebou, Marcie. Brzo.”

„Nechte mě na pokoji. Varuju vás.”

„Budu se ti zamlouvat, Marcie. Jsem lepší chlap než ten tvůj.” Kdákavě se zasmál. ,A ani ti nevěří. Nebude tam, aby tě zachránil, až tě budu mít svlečenou a roztáhnu ti nohy.”

„Přestaňte,” zakvílela.

„Na shledanou, Marcie. Uvidíme se.”

„Ne.” Najednou zpanikařila. „Počkejte! Nezavěšujte. Ještě ne, prosím vás.”

„Na shledanou.”

Hlas měl zpěvavý. Pohrával si s ní. Tolik věděla, že se nesmí rozplakat. Intelekt jí napověděl, že právě tohle od ní chce, ale nedokázala zadržet slzy ani zajíkavé vzlyky.

„Můj manžel vás zabije, až vás chytnou.” Zasmál se ještě zlovolněji než předtím. Zlověstně. „Nemiluje tě.” „Miluje. Bude.”

„Nikdy, Marcie. Podvedlas ho,” dorážel na ni. „Brzy na shledanou. Brzy, Marcie. Marcie. Marcie… Marcie…”

Ten hlas se změnil, stal se z něho Chaseův hlas. Otevřela oči a vyletěla do sedu. Chase tam byl, na kraji postele, jemně jí mnul ramena a opakoval její jméno a tak ji probudil z děsivého snu.

S chraptivým výkřikem se mu vrhla na nahou hruď a opovrhovala přitom ženskou slabostí, která ji přiměla, že se k němu přitiskla. Vždycky se dívala svrchu na ženy, které se slabošsky věšely mužům na krk a používaly slzy, aby vzbudily pozornost. Když ji ale Chaseovy silné, teplé paže objaly, zapomněla na podrážděnost nad vlastní slabostí. Hladila ho Iváří po zarostlé hrudi.

„Něco ošklivého se ti zdálo,” zašeptal. „Slyšel jsem tě křičet až do druhého pokoje! Ale už jsi vzhůru a já jsem tady.”

„Drž mě pevně, Chasi. Prosím tě.”

Ulehl vedle ní, přivinul si ji ještě těsněji k sobě a přetáhl přes ně pokrývku. Hladil ji po zádech, její hlava mu spočívala pod bradou.

„Byl u telefonu.”

„Pst. Není tady.”

Já ale chci, aby byl,” vykřikla horečnatě. Je to už dva lýdny, co jsme byli za šerifem. Chci, abys ho slyšel. Chci, abys to zažil. Potom mi budeš věřit.”

Já ti věřím.”

„Čte mi myšlenky. Je to, jako když ví, že chci, aby zavolal. Záměrně nevolá.” „Pst. Uvolni se. Spi dál.”

,Až zavolá, budeš vědět, že mluvím pravdu.” Povídala nesmysly, ale nedokázala se zarazit. Zoufale chtěla znovu získat jeho důvěru. „Až zavolá, budeš mi věřit, Chasi.”

Já ti věřím.”

„Musí zavolat.”

Ale uplynul další týden a nezavolal.

Lucky přišel do kanceláře a zdupával si z bot bláto. Obhlédl podrážky, rozhodl se, že jsou poměrně čisté, načež vzhlédl a uviděl bratra na židli za stolem, nohy položené na rohu stolu, jak civí do prázdna.

„Myslel jsem, že už teď budeš na cestě domů.”

Chase se probral a spustil nohy na podlahu. „Ne, ještě ne.”

„Venku pořád leje jako z konve.”

„Hmm.”

Z Chase se znovu stal neproniknutelný, mlčenlivý člověk, uvažoval Lucky. Nějakou dobu se choval lidsky, avšak pár posledních týdnů je mrzutý, nevrlý a není s ním lidská řeč.

„Když jsi byl na obědě, volal znovu ten chlápek z Houstonu,” pokračoval Lucky. „Harlan Boyd. Dostals vzkaz?”

Jo.”

„Zavolals mu zpátky?” „Ne.”

Lucky měl sto chutí odseknout, proč sakra ne, ale vyvolal by tím bezpochyby hádku, která by k ničemu nevedla. Anebo možná vedla. Třeba by se tak vyčistil vzduch. Věděl ovšem, že problém jeho bratra nemá s ním nic společného. Ani přímo nesouvisí s Tylerovou strojní a těžební.

„Vyrozuměl jsem, že Marcii ten chlap už nevolal.” Chase bleskurychle otočil hlavu a zatvářil se zlověstně a podezíravě. Lucky bezmocně pokrčil rameny. „Pat o tom řekl máti.”

„To teda byla od něho velká laskavost.” Chase vyskočil ze židle. „Krucinál! Teď si určitě o ní všichni myslíte, že to nemá v hlavě v pořádku.”

„Ne, ulevilo se nám, že víme, na čem jsme. Všichni jsme si mysleli, že je nemocná a umírá nebo že se děje něco příliš hrozného, než abyste nám o tom řekli.”

Znovu měl Lucky tu čest se zachmuřeným pohledem, který požadoval vysvětlení. „Myslíš si, že jsme slepí, Chasi? Hubne. Je bledá jako stěna. Je vyděšená jako krocan přede Dnem díkůvzdání. Nic z toho k Marcii, jak ji známe a máme rádi, nepasuje. Obvykle se ovládá, nic ji nevyvede z míry, je vyrovnaná. Myslíš, že jsme si té změny nevšimli?”

„Co jste chodili za Patem? Proč ses nezeptal mě?”

„Máti nemluvila s Patem z nějakého zvláštního důvodu.

Jen si tak povídali a ona se zmínila, jakou starost jí Marcie dělá, no a Pat, aby ji uklidnil, že Marcie nemá rakovinu nebo tak něco, jí o tom chlapovi, co Marcii volá, pověděl.”

„Když už tak vytruboval soukromé informace, zmínil se taky, že si myslí, že ten chlap je výplodem Marciiny fantazie?”

Lucky provinile odvrátil pohled.

„Vidím, že jo.”

„No, já příkladně si myslím, že to, co Pat říká, je volovina. A to se můj názor nedá zdaleka srovnat s tím, cosi myslí Devon. Úplně se rozběsnila, když to jen nadhodil. Řekla Patoví rovnou do očí, že je venkovský balvan a šovinistický di-nosaur. Něco ti řeknu, Chasi,” potřásl hlavou, „kdyby se ty naše dvě někdy proti nám spojily, máme dohráno.”

Chaseovi zvlnil přísné rty mírný úsměv, ale Lucky poznal, že mu to nejde od srdce.

Jak jinak jdou věci?”

Jaké věci?” naštětil se Chase.

„Vždyť víš, věci.”

Jako třeba náš intimní život? Tyhle věci? Chceš vědět, kolikrát týdně jdu se svojí ženou do postele, co?”

Lucky se odmítal nechat naštvat. Jeden chlap v bojovné pozici, se zaťatými pěstmi a obličejem jako krocan, na tu malou kancelář úplně stačil. „Pro začátek. Kolikrát?”

,A-to jako proč? Děláš si čárky?”

„Něco na ten způsob.”

„Nic ti po tom není, hergot.”

,Ale jdi, Chasi, měj srdce,” zakvílel. „S Devon si musíme dát v posledních týdnech pohov. Musel jsem se předělat na voyeura.”

Jseš si jistej, že to Marcii nevoláš ty?”

Lucky se rozchechtal, ani v nejmenším se ho to nedotklo. Během pár vteřin však zvážněl. „Kápnul jsem na to, co? Vy dva, ehm, spolu nespíte.”

Chase žuchl zpátky na židli, hotová to ukázka napětí a frustrace, člověk, kterému jako by se najednou scvrkla kůže a je mu příliš malá.

„Rozpoznávám příznaky, brácho,” řekl Lucky chápavě. „Pamatuješ se, jak moc jsem chtěl Devon a nemoh jsem ji mít, že byla vdaná? Co to se mnou dělalo? Kdyby se umíralo na to, když je člověk nadrženej, nebyl bych tady, abych ti to moh povědět.”

Přitáhl si po podlaze stoličku a sedl si kousek od bratra. ,Já byl nucenej abstinovat,” řekl a předklonil se, „ale není mi jasný, proč si nedopřeješ svoji velice půvabnou, velice sexy ženu, která tě tolik miluje.”

„Ona mě nemiluje,” zamručel Chase.

„Troubo. A to nejsem jedinej, co si to myslí. Matka a Devon to vidí stejně. A Sage taky.”

„No jo, to když si to myslí Sage…” Nechal tu kousavou odpověď nedořečenou. „To se o nás dvou věčně vybavujete?”

„Ve skutečnosti stejně jako o dítěti.”

Chase chvíli tlumeně nadával. Lucky se nedal tak snadno odbýt a připomněl mu, že mu neodpověděl na jeho otázku.

„Ne, neodpověděl,” odsekl Chase, „protože je ti po tom houby.”

„Neodpuzuje tě ten chlap, co jí volá, že ne?” Místo odpovědi po něm Chase zle koukl. „Nemyslíš si, že to Marcii dělá dobře, viď že ‘ne? Nebo že za to nějak může?”

„Za co mě máš, za vola?”

„No co jiného by za tím mohlo vězet? Naštval jsi ji něčím?” „Ne.”

„Zamyká se před tebou?” „Ne!”

„Když to teda není Marcie, pak jseš to ty, co se drží zpátky. Proč, Chasi?”

Chase se chystal vstát. Lucky ho postrčil zpátky na židli. Měřili se pohledem. Nakonec Chase lhostejně pokrčil rameny.

„Okay, ať to víš, co by ne. Nejspíš bys na to stejně dřív či pozdějc přišel. Náhodou, stejně jako já.” „Na co bych přišel?”

Pověděl mu, jak volal malíř pokojů. „Nedávalo mi to smysl, dokud jsem si nespočítal, že nemluví o nynější paní Tylerové, ale o zemřelé paní Tylerové. Mluvil o Tanye. Dům, ve kterém teď bydlíme, je dům, který si Tanya vybrala, ten, na který jsem se s ní měl podívat v den, kdy zemřela. Ten, co jsi potom pro mě musel koupit. Marcie ti řekla, že má na něj kupce. Ten kupec byla ona.”

Když se tentokrát zvedl Chase ze židle, Lucky se nepokusil ho zarazit. Zaobíral se tou novinou. Tiše zaklel. „Neměl jsem ponětí.”

„Ne. Ani já ne.”

„Řekla mi, že všechno zařídí, papíry a všecko ostatní. Nikdy by mi to nenapadlo.”

„To jsou věci, co? Dovedeš si představit, jak mi bylo, když jsem na to přišel.”

„Když si pomyslím, že tě po celou tu dobu tolik milovala.”

Chase popadl Luckyho za rameno a prudce ho otočil. „Co to žvaníš? O čem to tady meleš? Jaká láska? Podvedla mě. Sehrála se mnou tu nejhnusnější, nejodpornější habaďůru…”

„Chlape, ty jseš ale pitoměj!” zařval Lucky a vymrštil se na nohy. „Ty snad nemůžeš bejt můj bratr, jak jseš tupěj. Tebe museli v porodnici vyměnit.”

„Nezakecávej to,” procedil Chase mezi zuby.

Lucky ho tvrdě píchnul ukazováčkem do hrudi. „Nevidíš, co za tím Marciiným podfukem vězí.” Načež se mazaně zahleděl Chaseovi do šedých očí, připomínajících bouřkové mraky, které se za soumraku nakupily na nebi.

,Anebo možná vidíš. Možná právě to tě žere. Ten barák ti tolik nevadí. Nedokážeš přijmout, že by tě někdo mohl tolik milovat. Dvakrát.”

Položil ruce Chaseovi na ramena. „Co vůbec nejhoršího by se ti mohlo stát, Chasi? To vůbec nejhorší?”

Rozhostilo se ticho, které najednou prořízlo zařinčení telefonu. Chase byl tomu přerušení rád, schmátl sluchátko a zamručel haló.

„Chasi, je tam Lucky?”

Lucky pozoroval, jak se bratrův výraz mění, když mu podával sluchátko. „To je Devon. Asi něco naléhavého.”

Lucky popadl sluchátko. „Devon? Je to…”

,Ano. Právě mi praskla voda. Volala jsem doktora. Říkal, abych přijela okamžitě do nemocnice. Bolesti jsou čím dál silnější…”

„Proboha!” Přejel si rukou přes obličej. Byl dobrých pět mil od domova. „Okay, okay… Všechno bude v pořádku. Setkáme se v nemocnici. Pospěšte si, ale řekni máti, ať jede opatrně. Prší a silnice jsou…”

„Máti tady není.”

„Cože?”

„Šla ven.”

„Ven? Kam ven? Kdy?”

„Před chvilkou. Nesla myslím něco k jídlu nějaké nemocné přítelkyni. Zkrátka odešla s hrnkem domácí polévky a ořechovým koláčem. Nebo snad jablečným.”

„Devon, koho zajímá nějakej koláč?” hulákal. „Sedni si. Ne, lehni si. Jo, lehni si. A buď klidná. Budu tam hned.”

Jsem klidná a jsem naprosto schopná odvézt se do nemocnice sama.”

Luckymu jako by měla v hlavě prasknout každičká žilka. „Tohle teď na mě nezkoušej, Devon!”

„Přestaň na mě řvát! Jen co si oholím nohy, jedu.”

„Oholíš nohy? Jestli i jen zkusíš sednout za volant, za-morduju tě. Myslím to vážně, Devon. Jsem na cestě. Za pět minut jsem tam. Lehni si, proboha!”

Zavěsil, než měla kdy odpovědět, a uháněl ke dveřím. Chase mu byl v patách. Situace mu byla jasná, přestože slyšel hovořit jen bratra.

„Mužem zavolat sanitku, ať pro ni zajede,” navrhl.

Já budu rychlejší.”

„Právě z toho mám strach.”

Chase skočil na sedadlo spolujezdce, protože Lucky už svíral volant. Vypálili do deště.

16

„Netvař se tak vážně, Pate, nebo si budu myslet, že mě zatýkáš.”

Pat Bush pevně svíral Laurii Tylerovou za loket a téměř ji láhl k policejnímu vozu zaparkovému u obrubníku. Otáčející se světlo bylo v ponurém přítmí jako elektrická duha. „Možná bych tě zatknout měl.”

V ústech hrozivě svíral zápalku. Otevřel dveře hlídkového vozu u sedadla spolujezdce a přímo ji nacpal dovnitř, pak oběhl kapotu a zajel za volant. Odbrzdil a odpálil za skřípění pneumatik od chodníku.

„Nevím, proč se na mě tak vztekáš, Pate. Nejsem jasnovidec,” řekla na vlastní obranu. Jak jsem mohla vědět, že Devon začne rodit dnes? Přišlo to o čtyři týdny dřív.”

„Nikdo nevěděl, kde vězíš. Někdo by měl vždycky vědět, kde tě najde, Laurie, je to pro tvou vlastní bezpečnost. Kdyby tě někdo unesl, nevěděli bychom, odkud začít hledat. Má se to tak, že jsem lítal po celém městě a hledal tě.”

Když mu Chase zavolal z ranče, byl Pat u sebe v kanceláři. „Lucky právě nese Devon do vozu,” oznámil mu. Jedeme do nemocnice, ale nevíme, kde je máti.”

Já ji najdu.”

„Dík, Pate, doufal jsem, že to řekneš. Podíval bych se po ní sám, kdyby Lucky nebyl tak zpitomělej. Málem jsme sem nedojeli celí. Nemůžu ho nechat řídit.”

„Se sanitkou se nedá asi počítat?”

„Ani náhodou.”

„Tak jo,” povzdechl si Pat, „jen co Laurii najdu, přivezu ji do nemocnice.”

Skoro hodinu křižoval Pat ulicemi města a pátral po Lauriině vozu - na parkovišti u nákupního střediska, před čistírnou, kdekoliv, kam si vzpomněl, že pravidelně chodí. Mezitím měl ve voze stálev zapojený telefon a snažil se ji vystopovat přes její přátele. Čtvrtý telefonát přinesl ovoce.

„Myslím, že měla v plánu odnést něco k večeři nemocnému známému,” řekla mu Lauriina přítelkyně z bridžového klubu. „Když jsem se s ní dnes dopoledne domlouvala, jak se setkáme příští týden, zrovna pekla koláč.”

„Nemocný známý? Nevíte, kdo to je?”

„Ten muž, co ho navštěvuje. Tuším, že se jmenuje Sawyer.”

Teď si Pat vyndal rozdrcenou zápalku z úst a upustil ji na mokrou podlahu vozu. Jak se vede panu Sawyerovi?”

„Mnohem lip,” řekla Laurie odměřeně.

„To se vsadím.”

„Řeknu mu, že ses zajímal.”

„Nenamáhej se.”

„Chudák.”

„Co mu je?”

„Má chřipku.”

„To jsou věci.”

Otočila se, jedno obočí povytažené. „Co to mělo znamenat?” „Co jako?” „Ta poznámka.” „To nic neznamená.”

„No, nelíbilo se mi to. Vyznělo to posměšně.”

„Ten chlap je pěkná fňukna,” prohlásil Pat naježeně. „Co na tom máš, že děláš ošetřovatelku takovému protivnému vycmrdlému skrčkovi?”

„Když jsi měl loni chřipku, taky jsem ti přinesla polévku. Znamená to, že jseš tím pádem taky fňukna?”

Pat se nahrbil nad volantem a sevřel ho pevněji. „To bylo něco jiného.”

Jakpak to?”

„Předně s tebou byla Sage, když jsi ke mně přišla.” Zuřivě se na ni obořil. „Proboha, Laurie, to už nemyslíš na to, co si o tobě lidi pomyslí, že chodíš za Sawyerem sama? Odpoledne? Když leží v posteli? Páni! To jenom nebesa vědí, co si lidi pomyslí, že se tam mezi vámi děje.”

„Co bys myslel, že se dělo?” Naklonila hlavu a zpražila ho pohledem zpod přivřených víček.

Postavil se jejímu pohledu a řekl: „Abych byl upřímný, nevím, co si mám myslet. Je to chudinka, ale zřejmě jseš z něho unesená. I když si krucinál nedovedu představit proč.”

„Unesená je takové nemoderní slovo.”

Pat byl tak zaujatý vlastním řečněním, že si nevšiml, jak ho popíchla. „Pravidelně teď chodí v neděli na oběd. Minulý týden jsem tuhle večer za tebou jel. Bylas na party u něho na faře. Víkend předtím jste spolu strávili celou sobotu na bleším trhu v Cantonu. V úterý večer se pořádala dobročinná večeře v kostele.”

„Pozvala jsem tě na tu večeři.”

„Měl jsem službu.”

„To není moje vina. Ani Jessova.”

Pat zastavil hlídkový vůz před vchodem na pohotovost v nemocnici, vystoupil a obešel vůz, aby jí pomohl vystoupit. Vzal ji pod paží a spěchal s ní deštěm ke dveřím určeným pro personál.

„Mám na mysli jenom tvoji pověst, Laurie. Nechci, aby tvoje jméno vláčeli bahnem.” „Pochybuju, že Jess a já někoho zvlášť zajímáme.” Jó? Kdekdo už ví, že ho navštěvuješ.” „Co je na tom špatného?”

„Co je na tom špatného?” opakoval Pat a najednou se zastavil na prázdné nemocniční chodbě. Otočil ji obličejem k sobě. „Co je na tom špatného? Dobrá, já ti řeknu, co je na tom špatného.” Zvedl ukazováček a namířil jí ho do obličeje. Otevřel ústa. Nevyšla mu z nich hláska.

Laurie se na něho zvědavě zadívala. „Nu? Cekám?”

Přitáhl si její obličej pod krempu klobouku, z kterého kapala voda, a políbil ji.

Když se konečně odtrhl od jejích rtů, položila mu ruce kolem pasu a zašeptala: „To ti to ale trvalo, Pate.”

S tichým žádostivým zasténáním ji znovu políbil.

Chase se vřítil létacími dveřmi na konci chodby, ale zůstal stát jako přibitý. Pat nadskočil, jako by ho postřelili, a okamžitě Laurii pustil. Vypadala zrůžovělá a mnohem mladší a půvabnější, než si ji kdy pamatoval, a to ji znal čtyři desítky let.

Chase jako by zrovna narazil na neviditelnou skleněnou stěnu a dosud se z toho nevzpamatoval. „Eh, někdo, ehm, si všiml, jak venku zastavuje policejní vůz, a říkal, že přijdete tímhle vchodem.”

Pat tam dokázal jen němě a rozpačitě stát. Laurie zvládla lu trapnou situaci elegantně. Jak je Devon?”

„Vede si dobře. Ale měli byste si radši pospíšit nahoru, jestli nechcete přijít o to hlavní.”

,Je to holčička!” Lucky se vynořil z porodního sálu a zeširoka se usmíval. V bílém plášti, se zelenou čapkou na hlavě, vypadal pošetile, překypoval štěstím a celý zářil. „Hej, máti, nakonec jsi to stihla včas.”

„Díky Patovi.” Chase po nich vrhl pohled a ďábelsky se zašklíbil.

„Bože, je nádherná. Nádherná!” vykřikoval Lucky a tloukl se pěstí do dlaně.

Jak se cítí Devon?” zeptala se Laurie dychtivě.

„Zvládla to jako profík. Navrhl jsem, že bychom mohli hned začít pracovat na dalším. Dala mi jednu do nosu.”

„Kolik děťátko váží?”

„Teď to všechno zjišťujou. Je přesně dvě a půl minuty stará. Doktor mi nechal přestřihnout pupeční šňůru. Potom mi ji podal. Svraskalou vřeštící bytůstku s červeným obličejem. A já ji podal Devon. Udělal jsem ze sebe blázna. Rozbrečel jsem se. Páni, bylo to něco ohromnýho!”

Chase se usmíval, ale nedokázal nemyslet na své dítě, které by se teď už batolilo. Když to uvážil, v duchu si zatleskal, že se tak dobře drží.

„Holčička,” řekl Chase se smutkem v hlase. Načež se rozchechtal. „Děvče! Jestli teda tohle není spravedlnost, pak už nevím, co spravedlnost je. Děvče! Bůh má náramný smysl pro humor.”

Patovi to došlo a začal se dusit smíchy. Laurie se dívala celá konsternovaná z jednoho na druhého. Lucky zrudl.

„Největší holkař ve východním Texasu má teď dceru,” řehtal se Chase. „No to se povedlo.”

„Na tom není nic k smíchu,” zamručel Lucky.

„Taky si myslím, že ne,” řekla Laurie upjatě.

„To je fór,” hulákal Chase. Zaklonil hlavu a řičel smíchy. „Počkej, až to uslyší Sage. Ta tě bude hluboce litovat.”

„Sage! Propánakrále.” Laurie začala šátrat v kabelce po mincích. „Musela jsem jí slíbit, že jí zavolám hned, jak se dítě narodí. Pate, nemáš nějaké čtvrťáky?”

„Potřebuju taky zkusit Marcii,” řekl Chase.

„Omluvte mě,” vmísil se Lucky. Jdu zpátky za Devon. Nechoďte pryč. Přinesou maličkou Tylerovou za pár minut.”

„Už má jméno?” Ještě ne.”

„Budeme tady.” Laurie políbila svého mladšího syna na tvář a stiskla ho v objetí. „Mám z toho kvůli tobě takovou radost.”

„Měj radost kvůli Devon. Ta odvedla všechnu práci.” Zmizel dveřmi s nápisem Porodní sál. Všichni tři vykročili k telefonním automatům. „Kde vůbec je Marcie?” zeptala se Laurie Chase.

„Zkoušel jsem se jí dovolat, hned jak jsme sem dorazili. Její asistentka byla právě na odchodu. Říkala, že Marcie někomu ukazuje dům, ale měla by se, než půjde domů, vrátit do kanceláře. Slíbila, že jí nechá vzkaz. Pro případ, že se nějak nedomluvily, zavolám Marcii domů. Bude chtít tady u toho být.”

„Když už je o ní řeč,” Pat vytáhl z náprsní kapsy list z počítače. „Dnes ráno jsem dostal z Dallasu tadyhle ten seznam chlapů, co rádi takovýhle telefonování. Technici odvedli důkladnou práci. Seznam pokrývá celý stát a zahrnuje dokonce podezřelé, kteří nebyli nikdy usvědčeni. Samozřejmě ten její otrapa může být někdo nový, kterého při tom nikdy nenačapali. Stejně jí řekni, ať se na to podívá, jestli tam nějaké jméno nezná.” ,

Marciina bývalého snoubence v Houstonu jako případného podezřelého vyloučili. Jeho telefonní účty za posledních několik měsíců vykazovaly meziměstské hovory pouze jeho matce do Detroitu a jeden do zásilkového obchodního domu v Pittsburghu. Objednal si kapesní kalkulačku. Jevil se jako podivuhodně nudný patron, což Chase vskrytu potěšilo.

Mohl, jako kdokoliv jiný, telefonovat z budky, ale Chase se přikláněl k Marciinu názoru, že tomuhle chlápkovi chybí představivost.

Ta informace z Dallasu přišla později, než očekávali. Chase si nedělal valné naděje, že by to bylo k něčemu, ale povzbudilo ho, že Pat pokračuje ve vyšetřování, ačkoliv se ten člověk neozval od večera, kdy do věci zapojili policii.

Doufal, že už brzy nastane zlom, ale že tomu nebude u Marcie. Čím víc čas plynul, tím byla rozrušenější. Byla odhodlaná mu dokázat, že ty hovory jsou skutečné. Nikdy o tom ani na okamžik nezapochyboval.

Viděl její strach, držel ji roztřesenou v náruči, když ji děsily sny. Doufal, že Bůh nedopustí, aby se mu ten pacholek, co jí připravil takové peklo, dostal do rukou. Nemohl by nést odpovědnost za to, co by s ním případně udělal.

„Díky, Pate.” Vzal si od Pata seznam a položil jej na poličku pod nástěnným telefonem. Vytočil číslo domů. Tiché cvakání, které už rozpoznával, signalizovalo, že jim Pat ani teď nepřestal odposlouchávat telefon.

Nechal ho několikrát zazvonit, než zavěsil a zkusil Marciinu kancelář. Ozval se mu záznam, že kancelář má zavřeno a že se volající žádá, aby to zkusil znovu mezi devátou a osmnáctou následující den.

Na znamení řekl: „Marcie, to jsem já. Jsi tam?” Čekal, ale nezvedla sluchátko, jak doufal.

„Sage je celá nadšená,” hlaholila Laurie, jen co po hovoru s dcerou zavěsila. „Vyráží z Austinu.”

„To tady do půlnoci nebude,” pohlédl Pat na hodinky.

,Já vím. Snažila jsem se ji přemluvit, aby počkala do rána, ale trvala na tom, že přijede dnes v noci.”

Hovor o čase Chaseovi připomněl, jak pozdě vlastně už je. Tolik se toho událo od chvíle, kdy Devon volala Luckymu, že si neuvědomil, jak čas pokročil. „Kdo si může v tuhle hodinu prohlížet domy?”

„Cože?” zeptala se Laurie.

„Nic. Vrať se tam. Ať nepropaseš, až ti přinesou vnučku. Já zkusím znovu zastihnout Marcii.”

Laurie vykročila k oddělení pro novorozeňata. Pat se za ní hned nepustil. „Něco snad není v pořádku, Chasi?”

„Ne. Aspoň myslím, že ne.” Potom zavrtěl hlavou s konečnou platností. „Ne, jsem si jist, že se nic neděje.”

„Dej mi vědět.”

„Samosebou. Hej, Pate.” Pat už udělal pár kroků, když na něho Chase zavolal. Šerif se otočil. „To byla náramná pusa.”

Starší muž otevřel ústa, jako by se chystal popřít, co Chase připomněl. Pak sklonil hlavu. „To jo, to byla.”

Usmáli se s Chasem na sebe, pak se Pat otočil a pustil se chodbou, aby se připojil k Laurii.

Chase znovu vytočil číslo domů. Nikdo to nebral. Zavolal znovu do kanceláře. Ozval se mu záznamník. Vytáhl z přihrádky telefonní seznam a vyhledal si Esmeino číslo domů.

Jé, ahoj. Ještě jste s Marcii nemluvil?”

„Ne. Mluvila jste s ní, než jste odcházela z práce?”

„Ne, ale nechala jsem váš vzkaz na záznamníku a lístek na stole pro případ, že by bylo něco s páskou. Pokud zavolá nebo se staví v kanceláři, nemůže to přehlédnout. Je to chlapec nebo holčička?”

„Cože? Jo, holčička,” odpověděl nepřítomně. Kde sakra by mohla Marcie být? Nakupuje? Vyřizuje pochůzky? Ještě někomu ukazuje dům? „Esme, v kolik odcházela?”

„Těsně před šestou. Minul jste ji jen o pár minut. Právě odešla, když jste volal poprvé.”

„Hmm. S kým odcházela? S někým, kdo chtěl kupovat nebo prodávat? S někým, koho zná?”

„Neodcházela s nikým. Měla schůzku s Harrisonovými v domě, o který se zajímali.”

„S těmi proslavenými Harrisonovými?”

„Přesně s těmi. Otevřeně řečeno si myslím, že s nimi ztrácí čas, ale ona říkala, že člověk nikdy neví, kdy se klienti rozmyslí a udělají rozhodný krok.”

Chase dal průchod zoufalství a prohrábl si prsty vlasy. „To ví jen bůh, jak dlouho se zdrží.”

„Co já vím, chtěli si dnes večer prohlédnout jen jeden dům. Náš nový přírůstek na Sassafras Street.”

„No, děkuju, Esme, mějte se.”

„Určitě se s vámi brzy spojí.”

Zavěsil. Chvíli civěl na telefon a zvažoval, co by měl udělat. Marcie se obvykle stavovala v kanceláři, než šla domů. Tak nebo tak jistě jeho vzkaz, aby přišla do nemocnice, dostane. Mezitím ji bude zkoušet zastihnout doma. Nikdy by si neodpustila, že propásla narození Devonina dítěte.

Znovu vytočil číslo domů. Když nikdo nezvedl sluchátko, netrpělivě zavěsil, vzal si zpátky čtvrťák a otočil se k odchodu. Přitom se list z počítače, který mu dal Pat, snesl na podlahu. Sehnul se a zvedl ho.

Když kráčel k ošetřovně, kde čekali Laurie s Patem u velkého okna, aby se prvně podívali na Luckyho dceru, přejel ten list pohledem.

Bylo to vytištěno bodovou tiskárnou. Ve světle zářivek na stropě byla písmena skoro nečitelná. Jména šla za sebou v abecedním pořádku. Dočetl téměř do poloviny, když se prudce zastavil.

Uchopil papír oběma rukama a přidržel si jej blíž u obličeje, aby ohledně toho jména nemohlo dojít k omylu. Potom zmačkal papír v rukou. Z hloubi duše mu vytryskl divoký výkřik. „Ne!”

Laurie a Pat se otočili, ve tváři čirý údiv. Ten výkřik, při kterém tuhla krev v žilách, zastavil veškerý provoz. Po celé chodbě se všichni otáčeli v předtuše neštěstí.

„Chasi?” ozvala se matka s obavami.

„Co se, chlapče, děje,” zeptal se Pat.

Chase jim neodpověděl. Už se řítil chodbou, odstrčil kovový vozík a pomocnici, která pacientkám roznášela ovocnou šťávu a rosol.

Dokonce ani nepomyslel na to použít výtah. Mohl by jet příliš pomalu. Když doběhl ke dveřím na schodiště, rozrazil je sevřenou rukou a řítil se dolů. Bral schody po několika najednou a u každého ohybu přeskočil zábradlí. Srdce se mu mohlo rozskočit a mozek odmítal pomyšlení, že by, navzdory spěchu, mohl přijít pozdě.

17

Dům na Sassafras Street stál pěkný kus od silnice. Marcie na tuto výhodu upozornila, když se zákazníkem přicházela po kamenné cestičce k hlavnímu vchodu.

„Na těch kamenech je lišejník, uvidíte, ale obyčejný bělicí prostředek na prádlo to spraví. Mně osobně se to líbí. Možná se to bude paní Harrisonové líbit také,” řekla naděje-plně.

Jo, možná.”

Protože tento dům měl velkou zahradu, Marcie ho Harrisonovým nenabídla. Před několika týdny rozlehlý trávník u jiného domu na prodej vyvolal mezi nimi hádku. Když Ralph Harrison zavolal a požádal, že by si chtěl prohlédnout tento dům, Marcie na zahradu jako na nevýhodu upozornila. K jejímu překvapení změnil svůj názor na péči o velkou zahradu.

„Zahrada nebude žádný problém,” prohlásil.

Nyní Marcie zdůraznila, že přestože je zahrada rozlehlá, nebude vyžadovat větší péči. Jak vidíte, na sekání je tu jen kousek trávníku. Většinou je tady vpředu i vzadu holá zem.”

„Proto jsem si toho domu všiml, když jsem dneska jel okolo. Zalíbil se mi a chtěl jsem se na něj hned podívat.”

„Škoda že s námi nemohla paní Harrisonova.”

„Necítila se dobře. Ale ten dům ji opravdu zaujal, když jsem jí ho popsal. Řekla, ať si ho předběžně prohlédnu. Jestli se mi bude líbit, podívá se na něj zítra.”

Situace se zlepšuje, pomyslela si Marcie. Takhle dobře spolu Harrisonovi dosud nespolupracovali.

Pod stříškou vchodu byla tma, ale sucho. Marcie vyklepala svůj deštník a opřela ho o venkovní cihlovou zídku. Panovalo už takové šero, že se musela strefovat do zámku několikrát, než se jí ho podařilo odemknout.

Jen co vešla hlavními dveřmi, sáhla po vypínači. Lustr v přední chodbě měl medově zbarvenou kouli se vzduchovými bublinami a připadal jí obzvlášť odpudivý. Házel na stěny protivné stíny.

Nerada ukazovala domy večer. Jenom málokdy se dům jevil v nejlepším světle po západu slunce. Kvůli Harrisonovým však udělala výjimku. Tolik času už do nich investovala, tolik se tím zabývala, že si nemohla dovolit to s nimi teď skoncovat. Brzy měl ke slovu přijít zákon průměrnosti. Prodá jim dům.

„Obývací pokoj je prostorný,” řekla. „Má pěkný krb. Spoustu oken. Jde sem hodně denního světla. To samozřejmě teď nemůžete vidět. Ale zítra, až s vámi přijde Gladys, uvidíte.” Rozhrnula závěsy.

„Předtím se mi to líbilo víc,” řekl.

Jak jinak, pomyslela si. Znovu zatáhla těžké závěsy a vedla ho úzkou jídelnou do kuchyně. „Do garáže se jde těmihle dveřmi,” pokračovala. Je tam instalovaný pracovní stůl, to se vám určitě bude líbit.”

„Já nejsem zrovna kutil.”

„Hmm.” Pátrala po něčem, co by mohlo vzbudit jeho zájem. Doposud procházel místnostmi těsně jí v patách, jako by se bál stínů v prázdném domě, a nebyla na něm patrná téměř žádná reakce, ať už vstřícná nebo odmítavá.

Protože nechtěla, aby to trvalo déle, než bylo nezbytně nutné, sama se chopila iniciativy a rovnou se ho zeptala. „Co si tedy o domě myslíte, pane Harrisone?”

„Rád bych si prohlédl i ten zbytek.”

Potěšené přikývla, ale v duchu skřípala zuby. „Tudy prosím.”

Byl to ten typ domu, který jí osobně byl protivný, s dlouhými tmavými chodbami a malými oddělenými místnostmi. Již před léty si však uvědomila, že vkus je stejně různý jako lidé, a protože Sassafras Street byla příjemná tichá ulice lemovaná stromy, šla úporně za tím, aby dům získala pro svou firmu. Možná právě z těch důvodů, pro které ji dům odpuzoval, ho budou Harrisonovi obdivovat.

V hlavní ložnici rozsvítila stropní světlo. Koberec byl zakrytý plachtovinou, což původnímu hnědě červenému koberci podle Marciina názoru ohromně prospělo. Vprostřed místnosti stála dřevěná koza, kbelík na míchání malty, pytel suché malty, další kbelík s bílou barvou na strop a hromada hadrů.

„Na strop zateklo. Už jsem nechala opravit střechu. Jak vidíte, vnitřní úpravy nejsou ještě dokončeny.”

Ani nevzhlédl, aby se podíval, jestli je práce náležitě provedena. Nezeptal se na to ani slovem. Ve skutečnosti ho to vůbec nezajímalo, což bylo podivné, protože to byl takový šťoural a vždycky na každém domě něco našel.

„Tady jsou dvě vestavěné skříně.”

Marcie pokračovala v prohlídce a odmítala vzít na vědomí vzrůstající nepokoj. Několik měsíců prováděla Ralpha Harrisona různými domy. Jeho obtížná žena přitom nikdy nechyběla. Vždycky si prohlíželi domy ve dne. Byl to hnidopich.

Dnes večer si nechával svůj názor pro sebe. Marcie dávala přednost jeho ufňukaným stížnostem před tímhle rozčilujícím mlčením.

„Do jedné skříně se dá vcházet. To se bude Gladys určitě líbit. Ta druhá…” Ozvalo se tiché cvaknutí. Rychle se otočila od otevřené skříně. Harrison právě zamykal dveře ložnice. „Co to prosím vás děláte?” zeptala se.

Otočil se k ní tváří v tvář a děsivě se zubil. Novým, přesto hrozivě známým hlasem řekl: „Zamykám dveře. Abysme ty a já mohli být konečně spolu sami.”

O krok ustoupila a tvrdě narazila páteří na hranu skříně. Ani si bolest neuvědomila. Uvědomovala si jedině jeho výhrůžný úsměv a drsný chraplavý hlas. Nebyla ani tak vyděšená jako naprosto užaslá.

Ten, kdo jí volal, byl Ralph Harrison.

Jak mám tomu všemu rozumět?” otázala se Laurie Pata, který se mračil na východ, jímž právě Chase zmizel.

,Ať se propadnu, jestli vím.” Přešel na místo, kde předtím stál Chase, sehnul se a zvedl list z počítače, který Chase zmačkal do koule a odhodil. „Musí to nějak souviset s tímhle.” Šerif znovu vyhladil list papíru a přejel jej pohledem. „Sám tady musel poznat nějaké jméno. Někoho, koho Marcie zná.”

„Pate, běž za ním,” naléhala Laurie a šťouchla ho do ramene. „Chyť ho, než bude mít příležitost provést nějakou ztřeštěnost.”

„Mluvíš mi z duše. Budeš v pořádku?”

Jistě. Jdi. Běž už!” Pat poklusával chodbou ke schodišti. Nebyl schopen uhánět tak rychle a svižně jako před chvílí Chase. „Buď opatrný,” zavolala za ním Laurie rozčileně.

„Spolehni se.”

Ve chvíli, kdy se dostal k hlídkovému vozu před nemocnicí, po Chaseovi už nebylo vidu. Devonino auto však nepar-kóvalo tam, kde ho Pat zahlédl, když s Laurií přijeli. To sedělo. Chase vezl Luckyho a Devon od Tylerů do nemocnice. Stále měl u sebe klíčky.

Vymotal se z parkoviště u nemocnice a ohlásil do vysílačky policejním vozům popis Devonina auta, jak jen si ho dokázal vybavit.

Jakou má poznávací značku?” zeptal se službu konající policista praskající vysílačkou.

„Nevím, hergot,” vyštěkl Pat. Jenom najděte to auto. Zastavte ho. Zajistěte řidiče. Běloch, tmavé vlasy, metr devadesát vysoký.”

Je ozbrojen a nebezpečný?” ozval se jiný hlas.

„Ne, není!” Pak si vzpomněl na tu zbraň, co Chaseovi tak před týdnem vrátil. „Možná je ozbrojen.” Pomyslel na typickou tylerovskou povahu. Když se naštvou, zvláště když se jedná o jejich ženy, znamená jejich povaha mnohem nebezpečnější zbraň než nějaká pistole. „Považujte ho za nebezpečného. Pravděpodobně bude klást odpor při zatčení. Pokuste se nepoužít fyzického násilí. Nedávno měl zlomená žebra.”

„To vypadá na Chase Tylera.”

Je to Chase Tyler,” odpověděl Pat na osobní poznámku, kterou mezi sebou prohodili ti dva policisté.

„Není mi to jasný, šerife. Kvůli čemu máme Chase zatknout?”

„Protože je poděs.”

„Tomu nerozumím, pane.”

„Zkrátka to auto najděte a zastavte ho.”

„Sassafras Street, Sassafras Street,” mumlal si Chase, když zamířil clo vilové čtvrti, kde, jak věděl, ta ulice někde poblíž je. Sassafras Street. Leží někde mezi ulicemi Beechnut a Magnolia? Nebo to měl na mysli Sweetgum Street? Kde ksakru je Sassafras Street?

Město, v kterém vyrostl, jako by se pro něho najednou stalo neznámou končinou. Nedovedl si vybavit, které ulice leží rovnoběžně a které je křižují. Vede Sassafras Street od severu k jihu nebo od východu na západ?

V duchu si vybavil mapu Milton Pointu, ale měnila se mu před očima v síť ulic, v kterých se už nevyznával, jako v bludišti v děsivém snu, z kterého člověk nikdy nenajde cestu ven.

Klel a bušil pěstí do volantu Devonina červeného vozu. Koho by napadlo, že ten mrňavej vykuk Harrison má dost kuráže děsit po telefonu ženské? Chase se s ním setkal jenom jednou, ten den v Marciině kanceláři. Harrison na něho neudělal zvláštní dojem. Nedokázal by ho teď popsat, kdyby si tím měl život spasit. Byl to člověk, na něhož se zapomíná.

Proto taky nejspíš si dopřával ty sprosté telefonáty, uvažoval Chase. Ty hovory byly jeho jediný způsob, jak dát najevo svoji sílu, poslední naděje, jak se cítit jako chlap. Po telefonu může měřit skoro dva metry a rozkazovat. Při jeho sykavě chrlených oplzlostech se jeho oběti zalykají strachy. Dělá na ně dojem. Chlápkovi jako Harrison vyhovuje dělat třeba i odpudivý dojem než vůbec žádný.

„Ten slizkej parchant,” procedil mezi zuby. Vzpomněl si, jak znechuceně a zničeně Marcie vypadala po každém hovoru.

Proč se neporadil s psychologem místo s policajtem? Někdo, kdo se vyzná v tom, jak pracuje lidský mozek, by jim mohl nastínit charakteristické vlastnosti, které by jim na Harrisona ukázaly. Teď už bylo Chaseovi naprosto jasné, proč to je právě on. Měl nesnesitelnou, rejpavou ženu a komplex méněcennosti. Měli jít za psychiatrem. Harrison je nemocný člověk. Žádný zločinec.

Nebo je zločinec? Možná už ho perverzní rozpravy víc neuspokojují. Možná překročil hranici. Možná se chystal své výhrůžky uskutečnit.

„Krucinál!” Chase dupl na plyn.

Marciin údiv rychle vystřídal nápor paniky. Potlačila ji silou vůle. On chce, aby se bála. Bála se. Ale ať se propadne, jestli mu dopřeje to potěšení, aby to poznal.

„Takže vy jste ten politováníhodný člověk, co mi volal? Jste na sebe pyšný?”

„Nesnaž se mě oblafnout, Marcie. Vyděsil jsem tě.”

„Ani v nejmenším. Jenom jste mě znechutil a vzbudil ve mně velkou lítost.”

„Když jsi nebyla vystrašená, proč jsi lezla za šerifem?”

Vynasnažila se tvářit neproniknutelně a nedat najevo úzkost. Přitom přemýšlela, jak se dostat z místnosti a z domu. Jakmile by byla jednou venku, může utíkat po chodníku a křičet, ale nejdřív se musí dostat odtud ven.

Pokud to vůbec bylo možné, chtěla se vyhnout jakémukoli fyzickému kontaktu. Když si představila, jak na ni sahá, dělalo se jí zle. Zbraň neměl. Nebyl výjimečně vysoký ani silný. Ve skutečnosti byl stavěný křehce. Kdyby došlo na to, že by s ním musela zápasit, pochybovala, že by ji dokázal úplně udolat, ale mohl by ji zranit, dřív než by ho přemohla; to teď byla její hlavní starost.

Ne že by zašel tak daleko, ujišťovala se. Nepokusil by se ji znásilnit. Chtěl ji jenom terorizovat.

„Nenapadlo tě, že poznám, až ti začnou odposlouchávat telefon?” zeptal se tím posměšným hlasem z jejích děsivých snů. „Když jsem zavolal a prvně uslyšel to cvakání, zavěsil jsem.”

„Potom jste musel něco podobného provádět už dřív. Když se tak vyznáte v odposlouchávání.”

„To jo. Jsem v tom dobrej. Přímo odborník. Ten nejlepší.”

Přinutila se k smíchu. „Nerada bych otřásla vaším sebevědomím,” prohodila v naději, že právě to činí, „ale nejste příliš originální. Popravdě řečeno, zažila jsem hovory, ehm, mnohem zajímavější než ty vaše.”

„Sklapni!” Najednou mu hlas přeskočil do vysokého a pronikavého tónu a vyděsil ji. Do obličeje se mu nahrnula krev a oči se mu zúžily do velikosti špendlíkových hlaviček. Plálo v nich podivné světlo. „Sundej si blůzu.”

„Ne!” Možná kdyby ho popíchla, ať to udělá sám, dostane strach a uteče.

Učinil k ní tři výhrůžné kroky. „Sundej si blůzu.”

Za sebou měla prázdnou skříň. Dokázala by do ní vlézt, zavřít dveře a zamknout se tam, dokud by ji někdo nepo-hřešoval a nepřišel ji hledat? Pocítila za sebou knoflík od skříně.

„Ty dveře nemají zámek, pokavaď přemejšlíš o tomhle,” řekl s tím krákoravým smíchem, který rozpoznala. Po telefonu jí z něho vždycky běhal mráz po zádech. Ani teď tomu nebylo jinak.

Měl pravdu. Dveře od skříně neměly zámek. Okno bylo neprodyšně zavřeno. Nedokázala by ho otevřít, a i kdyby ano, nedokázala by se jím vyškrábat ven, aby ji dřív nechytil.

Mohla uniknout jedině dveřmi vedoucími na chodbu. Stál jí v cestě. Bude ho muset odlákat přes pokoj, blíž k sobě a pryč ode dveří.

Spolkla svůj odpor a pýchu a sáhla po vrchním knoflíčku blůzy. Proč si dneska nevzala kostým místo blůzy a sukně? Kabátek by byl posloužil jako další taktický odklad.

„Hoď sebou,” nařídil jí. „Sundej si to. Chci vidět tvoji kůži. Chci vidět tvoje prsa.”

Marcie zvolna rozpínala knoflíčky. „Můj manžel vás roztrhne.”

,Ale až potom, co uvidím tvý bradavky. Co si na ně sáhnu. Hoď sebou.”

„To vám neprojde. On si vás najde.”

„Ty mu to neřekneš. Budeš se moc stydět, abys mu to vykládala.”

„Na to bych na vašem místě nespoléhala.”

„Stáhni si tu blůzu!” křikl nervózně.

Vytáhla si ji ze sukně a sesmekla z ramen. Když vyvlékla paže z rukávů, dlouze vydechl a zachvěl se skutečně jako při orgasmu. Pomyslela si, že se jí snad udělá zle, ale nemohla si dovolit té nevolnosti se poddat. Musí se dostat z místnosti.

Jak doufala, ale i se obávala, Harrison k ní udělal několik vrávoravých kroků. „Teď podprsenku. Dělej!” Jednou rukou se držel v rozkroku, druhou k ní natahoval.

„Máš tak světlou pleť. Věděl jsem, že budeš mít světlou pleť. Nádhernou. Hebkou.” Přejel jí špičkami prstů těsně nad lemem podprsenky. Uskočila. Udělal další vrávoravý krok. Cítila na pokožce jeho zrychlený, vlhký, horký dech.

„Pohlaď si prsa.”

„Ne.”

„Udělej to.” „Ne.”

„Rek jsem, udělej to.”

„Když to chcete, udělejte to sám.” Spatra na něho upírala vyzývavý pohled. „Nebo snad nejste dost chlap?”

Jak doufala, vrhl se k ní s rukama napřaženýma na její prsy. Hodila mu do obličeje blůzu, rychle se přikrčila a pod-klouzla mu pod paží. Popadla z podlahy prázdný kbelík a mrštila ho nahoru na stropní světlo. Pak přikrčeně lezla ke dveřím, aby se vyhnula rozbitému sklu, padajícímu shora.

V náhlé tmě zatápala po knoflíku na dveřích. Tma znamenala výhodu, protože dům znala lip než on. Bude vědět, jak se dostat k hlavnímu vchodu… Nejdřív však musí překonat tuhle překážku. Prsty ji však přestaly poslouchat, jen co nahmátla knoflík od dveří. Nebyla schopná je odemknout!

Harrison ji zezadu drapl za vlasy. Zvrátil jí hlavu. Zaječela. Sevřel jí ruku a kroutil jí ji, až pustila hladký knoflík. Zápolili, kdo získá kontrolu nad zámkem.

Uslyšela skučení plné strachu a docházející energie a uvědomila si, že to naříká ona. Skutečné nebezpečí, které jí z jeho strany kynulo, omezila, ale zjevně se přepočítala. Dýchal krátce a trhaně jako šílenec. Byl silnější, než se zdál. Dodávalo mu šílenství mimořádnou sílu?

Znovu se pokusila mu uniknout, ale popadl ji za paži tak tvrdě, až jí vhrkly slzy do očí. „Pusťte mě,” vřískla.

Odhodil ji ode dveří zpět do středu místnosti. V tom pohybu byla taková síla, že se řítila kupředu, zakopávala o plachtovinu, rozbité sklo a pytel s maltou a padla na dřevěnou kozu. Narazila na ni ve výšce pasu a přepadla přes ni. Koza se překotila spolu s ní a převrhla kbelík s barvou, která se vysypala.

Zamrkala, aby zahnala bezvědomí, které ji už zachvacovalo, a vyhrabala se na všechny čtyři. Harrison se nad ní skláněl, rukou jí svíral zátylek a tlačil ji k zemi.

„Potvoro, potvoro jedna,” skřehotal. Já ti ukážu, jakej jsem chlap!”

„Milton sedm?”

Pat odpověděl: „Ano, slyším.”

„Tady Milton pět. Právě jsem zahlédl červený vůz, poznávací značka a značka vozu dosud neznámy, jedoucí velkou rychlostí na západ na Sycamore.”

„Dožeňte ho a zastavte.”

„To se nedá, Milton sedm. Jede jako šílenec.”

„Potom ho sledujte. Budu tam za tři minuty. Neztraťte ho z dohledu a dejte mi vědět, kdyby změnil směr.”

„Deset čtyři.”

„Ostatní posádky, jeďte do té oblasti.” Vyposlechl souhlasné odpovědi, odložil vysílačku a soustředil se na jízdu tmavými ulicemi, kluzkými od deště.

Chase zabočil za roh téměř padesátkou. Konečně Sassafras Street! Jaké číslo! Naklonil se nad volantem a upíral pohled do tmy. Proklínal přitom neustávající déšť a svoji neschopnost uvidět něco za znáčkem na kapotě vozu.

Přeřítil se rovnou kolem Marciina vozu, než si ho všiml. Zabrzdil, dostal smyk a tím zpomalil, vyhodil rychlost a rozrazil dveře. V přední zahradě stála cedule s nápisem NA PRODEJ a značkou Marciiny agentury. Porazil ji, jak spěchal lijákem k hlavnímu vchodu.

Ve vstupní chodbě se zarazil a krev mu ztuhla v žilách, když zaslechl její úpěnlivý nářek. Ale bohudíky žije. Neznámými místnostmi a chodbami se pohyboval, jako by se prodíral mužstvem obránců na hřišti. Postoupil o pět metrů a musel se dva vrátit, až konečně se dostal k zavřeným a uzamčeným dveřím ložnice.

Zkusil knoflík u dveří jenom jednou, než se do nich opřel podpatkem a vkopl je dovnitř. Do místnosti vproudilo světlo z chodby za ním a vrhlo na podlahu obrovský stín, který ho vyděsil, než si uvědomil, že je to on sám.

Vřítil se dovnitř. Harrison, stále ještě přikrčený nad Marcii na podlaze, trhl hlavou a vzhlédl k Chaseovi se zvířecím strachem tak intenzivním, že ho Chase přímo ucítil.

„Zabiju tě, Harrisone.”

Sehnul se ze své mohutné výše, popadl muže za límec a trhl s ním, jako by držel psa s mrtvou krysou v tlamě. Harrison zakvičel. Chase, rozzuřený a neschopný chladně uvažovat, ho přirazil ke zdi. Byl by se sesul na zem, kdyby mu Chase nevrazil pěst do břicha a tak ho nepřipíchl ke zdi jako hřebem. Chase, obličej těsně u Harrisonova, vycenil zuby a probodával pohledem mučitele své ženy.

„Chasi, pusť ho!” rozkázal s pistolí v ruce Pat Bush od roztříštěných dveří. „Chasi!” Musel jeho jméno opakovat třikrát, než ho Chase přes mlhu vražedného vzteku vzal na vědomí.

Postupně Chase pěst odtáhl. Harrison chrčivě zasípěl jako starý akordeon a poroučel se na podlahu. Jeden z Patových zástupců spěchal k Harrisonovi a Chase se plný úzkosti sklonil nad Marcii. Ležela na boku s koleny přitaženými k hrudi.

„Chasi?” řekla mdle.

Objal ji a zvedl do sedu. Přitáhl si ji blíž k promočené hrudi.

Jsem tady, Marcie. Už ti neublíží. Už nikdy. Nikdy.” Je v pořádku?” Pat si přidřepl vedle něho. „Myslím, že je. Je jenom vyděšená.” „Není pořezaná? Tady je všude plno skla. Zřejmě rozbila světlo.”

Chase se usmál a odhrnul jí pramen rudozlatých vlasů ze zpoceného čela. „To je moje holka. Vždycky chytrá. Vždycky si ví rady.”

„Chasi?”

Sklonil hlavu těsně k jejímu obličeji. I bledá a rozcuchaná vypadala krásná. „Hmm?” „Odvez mě do nemocnice.” „Do nemocnice?” „Krvácím.”

Přejel jí pohledem přes obličej, přes hruď a odhalené břicho, ale neuviděl stopu po krvi.

„Nejspíš si pořezala ruce a kolena o sklo,” řekl Pat.

„Ne, to ne. Odvez mě hned do nemocnice,” byla čím dál rozčilenější. „Pospěš si, prosím tě.”

„Marcie, chápu, že jsi vyděšená. Prožila jsi - “

„Chasi, krvácím z dělohy.” Upřela na něho oči plné slz. Skousla si dolní ret. Jsem těhotná.”

18

Pořád ještě pršelo. Chase hleděl za svůj odraz v okně do tmavé, pusté noci. Uviděl ve skle svého bratra a Pata Bushe, jak k němu kráčejí, ale neotočil se od okna, dokud ho Pat neoslovil.

„Právě jdu ze soudní budovy,” řekl šerif, „myslel jsem, že bys rád věděl, že je Harrison ve vězení. Hned ráno bude obžalován.”

„Za napadení?”

„Z vraždy.”

V Chaseovi se všecko sevřelo. Je tohle způsob, jak ho informují, že Marcie zemřela? Pomalu se otočil. „Cože?” zachraptěl.

„Poslal jsem několik mužů k němu domů. Našli jeho ženu. Byla mrtvá několik hodin. Uškrtil ji holýma rukama. Údajně,” dodal Pat, jak si připomněl svoji roli nestranného policejního úředníka.

Chase si přejel rukou přes obličej a vyhladil napjaté, unavené vrásky. „Panebože.”

„Marcie měla dobrý důvod se ho bát,” řekl Pat. „Dokonce i po telefonu vycítila, že to není jenom obyčejný příležitostný otrapa. Cítím se pod psa, že jsem jí nevěřil.”

Chase se nezmohl na slovo, jak byl ještě ohromený. Lucky stiskl Patovi rameno. „Nedělej si teď s tím hlavu, Pate. Nemohls vědět, že ty výhrůžky uskuteční. Byls po ruce dnes večer, když tě Marcie potřebovala.” Pohlédl přes rameno k čekárně na opačném konci chodby. „Myslím, že matka a Sage by tě teď mohly potřebovat jako morální oporu. A naopak.”

Jasně. Chasi, kdybys mě potřeboval… kvůli čemukoliv… stačí zavolat.” Chase přikývl. Pat se odloudal a nechal bratry o samotě.

Chvíli oba mlčeli. Chase nedokázal připadnout na nic vhodného. Cítil se prázdný. Jako by v sobě nenalézal slov.

Ticho přerušil Lucky. „Sage dojela dobře.”

„To vidím. Jsem rád, že je tady.” ‘

„Dorazila v náladě na oslavování. Museli jsme jí říct o Marcii. Rozbrečela se. Až budeš mít chuť, ráda by tě pozdravila. Teď si myslí, že chceš být radši sám. Je to tak?”

„Nemám náladu na řeči.”

Jasně.”

Lucky se otočil, ale udělal jen pár kroků, když ho Chase dohonil a dotkl se jeho paže. „Moc mě mrzí, že to vrhlo stín na narození tvé holčičky.”

„To teda určitě nebyla tvoje chyba, že se věci takhle zvrtly. Viník je za mřížemi. Měj to za zlé jemu.”

Chase sevřel ruce v pěst. „Mohl ji zabít, Lucky.”

,Ale nezabil.”

„Kdybych se tam nedostal - “

„Ale dostal ses tam. Všichni jsou už v bezpečí.”

O dítěti, které čekala Marcie, se nezmínili. Šílenství Ralpha Harrisona by mohlo znamenat další neštěstí. Ve stejný den, kdy se narodilo Luckyho první dítě, by Chaseovo druhé mohlo zemřít. To pomyšlení nedokázal snést.

„Tak nebo tak,” řekl procítěně, „jsem hrozně nerad, že se to ze všech dní muselo stát právě dnes.”

„Na tohle zapomeň, máš i bez toho dost starostí.”

To, co se mu honilo hlavou, ho připravovalo o zdravý rozum. Aby to zahnal, zeptal se: „Jak se cítí Devon?” v Jak bys myslel? Jako když zrovna přivedla na svět dítě. Řekl jsem jí, že vím, jak se cítí. Myslel jsem, že snad vyleze z té postele a jednu mi vrazí.” Navzdory pochmurné náladě se zakuckal smíchy.

Chase se přinutil k úsměvu. ,A, ehm, děťátko,” řekl zastřeně, „jak se mu vede?”

„Bezva, i když se narodila o pár týdnů dřív. Dětský lékař ji prohlédl. Chce ji několik dní bedlivě sledovat, ale říká, že reflexy má normální, plíce a všecko vypadá patřičně vyvinuté.” Široce se usmál. „Vřeští pěkně hlasitě.”

„To je dobře, Lucky. To je moc dobře.”

Stáhlo se mu hrdlo. V rozpacích si odkašlal a mrkáním zahnal slzy, co se mu draly do očí. Lucky mu konejšivě položil ruku na rameno.

„Hele, Chasi, Marcie bude v pořádku. A dítě taky. Já to vím. Cítím to. Předpověděl jsem ti někdy něco špatně?”

„Mockrát.”

Lucky se rozmrzele zamračil. „No, tentokrát ale ne. Počkej a uvidíš.”

Chase přikývl, ale moc ho to nepřesvědčilo. Lucky na něho pevně hleděl, snažil se v něm pouhou silou vůle vzbudit optimismus a víru. V posledních letech se Chaseova víra v příznivý osud otřásla v základech. Dnešní události jeho skepsi jenom potvrdily.

Lucky odešel za ostatními z rodiny, kteří se shlukli v čekárně. Od soumraku toho dne se ošetřující personál s Tyle-ovými náležitě seznámil. Nyní měli na porodnickém oddělení dvě paní Tylerové. Jedna ošetřovatelka roznášela kávu.

Chase se otočil ke světlem zalité chodbě zády, měl pocit, že jeho rozpoložení je ve větším souladu s ponurou bezútěš-ností za oknem.

Jsem těhotná.

Nejdříve jen hleděl do Marciiných úzkostných modrých očí. Neschopen se pohnout, neschopen promluvit, neschopen myslet dál než za toto slovo, na ni jen němě zíral. Pak ho Patův loket přivedl k vědomí.

„Chasi, slyšels ji?”

Vjela do něho energie. Zvedl Marcii do náručí a vynesl ji roztříštěnými dveřmi ložnice. Pat svěřil Harrisona a dům na Sassafras Street na starost svým dvěma zástupcům a následoval Chase prázdnými místnostmi. „Zavolám sanitku.”

„Nech to plavat. Odřídím to rychlejc sám.”

Jen přes mou mrtvolu. Abys zabil sebe nebo někoho nevinného? Na to zapomeň. Jestli nechceš čekat na sanitku, nalož ji do hlídkového vozu, já vás odvezu.”

Tak držel Marcii na klíně na zadním sedadle hlídkového vozu, za drátěnou mřížkou, která je oddělovala od řidiče. Pat rozsvítil všechna světla a zapnul sirénu. Po chvíli promluvil do policejní vysílačky a informoval personál na pohotovosti, že jsou na cestě. Stěrače se marně snažily vypořádat se s přívalem deště. Cesta do nemocnice připadala Chaseovi jako něco neskutečného, jako by se pozoroval vně vlastního těla.

Protože neztrácel čas sháněním deštníku, déšť Marcii promáčel vlasy. Kapičky deště jí ulpěly na obličeji a na hrdle. Její blůzu musel sebrat Pat, protože se nepamatoval, že by ji zvedal. Zabalil ji do ní, ale nenamáhal se navléknout jí rukávy nebo zapnout knoflíčky. Neustále se dotýkal jejích vlasů, jejích bledých tváří, jejího hrdla. Stále k němu vzhlížela uslzeným ostražitým pohledem. Nepromluvili slovo.

Od vchodu na pohotovost ji rychle odvezli na vozíku. „Kdo je její gynekolog?” ptal se lékař ve službě. Všichni na Chase upřeli vyčkávavý pohled.

Já… já nevím.”

Aby ji přijali do nemocnice, znamenalo nekonečně otázek a formulářů, které bylo nutno vyplnit. Když se to skončilo, vrátil se na pohotovost. Řekli mu, že Marcii převezli nahoru na porodnické oddělení a že její lékař je na cestě.

Dokonce ještě než gynekolog Marcii prohlédl, položili Chaseovi otázky související s tím napadením. „Podle toho, co víte, byla znásilněná?”

Zničeně, otupěle zavrtěl hlavou.

„Pokusil se o styk?”

„Nemyslím,” sotva ze sebe to slovo vypravil. Lékař ho konejšivě popleskal po paži. Jsem si jist, že paní bude v pořádku, pane Tylere.”

,,A co dítě?”

„Dám vám vědět.”

Ale nedal. Utekly od té chvíle už skoro dvě hodiny. Pat mezitím stačil zajít do soudní budovy, vypořádat se s Harrisonem, vrátit se a Chase pořád ještě nevěděl nic o tom, jak je to s Marcii a dítětem.

Co ksakru může tak dlouho trvat?

Nedaří se jim zastavit krvácení? Došlo ke krvácení? Převezli ji na chirurgii? Je její život ohrožen? Nebo život dítěte?

„Ne.” Chase si neuvědomil, že to slovo zasténal nahlas, dokud neuslyšel zvuk vlastního hlasu, jak úpěnlivě prosí osud, prosí Boha.

Marcie nesmí zemřít. Nesmí. Stala se pro něho příliš důležitá.

Vzpomněl si, na co se ho Lucky ptal dříve odpoledne. „Co nejhoršího by se ti mohlo přihodit, Chasi? Vůbec nejhoršího?”

Možná už tehdy znal na tu otázku odpověď. Devonin telefon mu zabránil, aby se tím v tu chvíli zabýval, nyní si ale tu otázku opakoval sám pro sebe.

Tu otázku měl v duchu plně a přesně zodpovězenu. Poté, co ztratil Tanyu, co ztratil jejich dítě, to nejhorší, co ho mohlo potkat, bylo, že by znovu miloval.

Téměř se vším ostatním by si poradil. S pitím. S vážným poraněním při jízdě na býcích, možná s doživotním zraněném, snesl pomyšlení, že by se zabil. Snesl by profesionální i osobní selhání.

Cokoliv by mu nešťastný osud řekněme přinesl, by dokázal přijmout, protože by si řekl, že si nic jiného nezaslouží. Zčásti si za Tanyinu smrt dával vinu, a proto vyhledával trest. Pěstoval si trampoty jako nepříčetný zahradník, který dává přednost plevelu před květinami. Nic, co by ho mohlo potkat, nebylo horší než to, že ztratil rodinu - nic, až na to, že by miloval jinou ženu.

S tím se vypořádat nedokázal.

Nedokázal zvládnout, že by mu na jiné ženě zase záleželo. Nedokázal zvládnout, že ho miluje jiná žena. Nedokázal zvládnout početí dalšího dítěte.

Bušil pěstí do studených dlaždic na zdi a přitiskl si na ně čelo. S očima zavřenýma a zaťatými zuby si odmítal přiznat to, o čem věděl, že je pravda.

Zamiloval se do Marcie. A nemohl si to odpustit. Jako blázen ji odmrštil, když ho nejvíc potřebovala. Otočil se k ní zády, když byla těhotná a poděšená. A proč? Z pýchy. Žádný chlap nemá rád, když se s ním manipuluje, ale celá záležitost kolem domu se teď jevila spíš jako skutek lásky než manipulace. Byl příliš tvrdohlavý, než aby přijal to, co bylo jasné a jednoduché. Marcie ho milovala. On miloval ji.

Pokud to byl jeho nejhorší zločin, byl to prohřešek tak strašný? Probíral své provinění ze všech úhlů, dokonce i z Tanyina hlediska. Nechtěla by, aby tomu bylo jinak. Její schopnost lásky byla tak velká, že by ho jako první povzbudila, aby miloval znovu, kdyby viděla, jaká ho čeká budoucnost.

Proč proti tomu bojoval? Co to tak opovrženíhodného provedl? Proč se nepřestává trestat? Zamiloval se do nádherné ženy, která ho nějakým zázrakem miluje? Co je na tom zlého?

Nic.

Zvedl hlavu a otočil se. Na konci chodby vycházel z Marciina pokoje lékař. Chase k němu vykročil dlouhými kroky, stále rychleji a energičtěji zkracoval vzdálenost mezi nimi.

„Poslyšte,” řekl drsně, ještě než se lékař zmohl na slovo. „Zachraňte jí život, slyšíte?” Zatlačil udiveného lékaře ke zdi. ,Je mi jedno, co to bude stát, udělejte všecko, co je potřeba, aby žila. Je vám to jasné, doktore? I kdyby to znamenalo…” Zarazil se, namáhavě polkl, načež dořekl chraplavě: „I kdyby to znamenalo, že dítě nepřežije, zachraňte moji ženu.”

„To nebude nutné, pane Tylere. Vaše žena bude v pořádku.”

Chase z něho nespouštěl pohled. Nebyl ochoten tomu uvěřit. Ten šťastný obrat ho dočista zaskočil. „Bude v pořádku?”

„A dítě také. Když přepadla přes tu kozu, praskla jí po-ševní žilka. Byla oslabená a vzhledem k těhotenství pod neobvyklým tlakem. Nenastalo velké krvácení, ale bylo dost velké, aby paní Tylerovou vystrašilo. Což je také zcela v pořádku.

Kauterizovali jsme to. Provedl jsem sonogram, abych se ujistil, že vše je v pořádku, a také je. Fetus nebyl v žádném případě postižen.” Ukázal palcem přes rameno k pokoji, z něhož právě vyšel. „Trvala na tom, že se vysprchuje. Sestra jí s tím právě teď pomáhá. Až bude hotová, můžete za ní jít. Doporučuji pár dní klidu na lůžku. Potom by měla prodělat naprosto běžné těhotenství.”

Chase mumlavě děkoval za informaci. Doktor šel na šestému udělit pokyny, potom odešel.

Rodina se shlukla kolem Chase. Laurie usedavě plakala a Sage v tom nezůstávala pozadu. Pat si nervózně stíral kapesníkem z čela pot a nemilosrdně drtil v ústech zápalku.

Lucky dal Chaseovi pořádnou herdu do zad. „Neříkal jsem to? Co? Kdy už mi začneš věřit?”

Chase doufal, že jim odpovídá správně a skýtá jim tak úlevu, očima však visel na dveřích nemocničního pokoje. Jen co sestra vyšla, omluvil se a spěchal dovnitř.

Jediné slabé noční světlo za postelí prozařovalo Marciiny vlasy a vytvářelo v šerém pokoji světlý bod. Jeho magnetismus ho přitahoval, až stanul u jejího lůžka.

„Historie se opakuje,” řekla. „Vzpomínám si na jiný okamžik, kdy jsi za mnou přišel do nemocnice.”

„Vypadáš teď lip než tehdy.”

„O moc ne.”

„O moc.”

„Díky.”

Odvrátila pohled a několikrát zamrkala, ale nebylo to k ničemu. Dvě velké slzy se jí vyřinuly z očí a klouzaly jí po tvářích.

„Máš bolesti, Marcie?” zeptal se a sehnul se k ní. „Ublížil ti ten mizera?”

„Ne,” polkla. „Přišel jsi včas.”

Je za mřížemi.” Bude lip jí o vraždě Gladys Harrisonové neříkat. „Kvůli němu neplač.”

„Proto nebrečím.” Spodní ret se jí začal chvět. Zaťala do něho zuby, aby tomu zabránila.

Po chvilce řekla: Já vím, jak se stavíš k dalšímu dítěti. Nechtěla jsem tě podvést. Přísahám, že ne. Je to pravda. Měla jsem být upřímnější, pokud šlo o dům, ale nelhala jsem ti, že beru antikoncepci.

Začala jsem ji brát, jen co jsme se domluvili, že se vezmeme, ale asi neměla čas zabrat. Brala jsem ji jen dva dny předtím. Muselo se to stát o naší svatební noci.”

Já ale taky něco použil.”

„Muselo to prasknout.”

„Hmm.”

„To se někdy stane. Aspoň jsem to slyšela.” Jo, taky jsem to slyšel.”

„Stalo se ti to někdy dřív?” „Ne.”

„Myslíš, že ti lžu?”

„Ne. Já, ehm, byl jsem tu noc dost v ráži, když, však víš…”

Vzhlédla k němu. „Tehdy se to muselo stát.” „Hmm.”

„Odpusť mi to, Chasi.” „Ty za to nemůžeš.”

„Ne, já mluvím o dítěti. Že se kvůli mně cítíš v pasti. Vím, jak ti je. Myslíš si, že jsem tě k sobě nejdřív připoutala penězi a teď děckem, o kterém jsi říkal, že ho nikdy nechceš.”

Olízla si slzy, které jí stekly do koutku úst.

„Mělas mi říct, Marcie, že jsi těhotná.”

„Nemohla jsem.”

„Nikdy ti nechyběla odvaha říct mi cokoliv jiného.”

„Nikdy jsem se necítila tak zranitelná. Zjistila jsem to, když jsi byl v Houstonu. Proto jsem neměla chuť k jídlu a tolik jsem zhubla. Proto jsem nechtěla vzít ten prášek na spaní, cos mi dával. Tehdy už jsem to věděla a měla jsem ti to říct, ale ty jsi tak zuřil kvůli domu. A pak začalo to s tím Harrisonem.”

Sevřela pevně kraj přikrývky. „Chci, abys věděl, že tě nebudu vázat. Můžeš svobodně odejít. Nebudu na ničem, co jsme se dohodli, trvat, jestli budeš chtít naše manželství skončit.”

„Chtěla by ses mě zbavit?”

„Samozřejmě že ne.”

„Potom mlč. Chci ti říct, jak moc tě mám rád.” Usmál se jí do rozpačitých, nevěřících očí, pak se k ní sklonil a slíbal jí slzy z tváří. „Miluju tě, Marcie. Přísahám při Bohu, že ano. Seslal mi tě.”

„Myslela jsem, že v něho už víc nevěříš.”

„Vždycky jsem věřil. Jen jsem se na něho vztekal.”

„Chasi,” vzdychla, „myslíš to vážně?”

„Z hloubi srdce.”

Prsty se dotýkala jeho obličeje, vlasů, rtů. „Co se jen pamatuju, jsem tě milovala. Od té doby, co jsme byli děti.”

,Já vím,” řekl tiše. „Už to vím. Nejsem tak chytrý jako ty. Chvilku mi trvá, než mi věci dojdou. Příkladně pořád ještě nevím, proč s mi neřekla, že čekáš dítě. Byl bych ti pomohl přečkat ten strach.”

„Pomohl?”

Jak jinak?”

„Vzpomínáš si na ten večer, kdy jsem tě odvezla do tvého bytu, pak jsem se tam vrátila a ty jsi jedl chili? Pohádali jsme se, když jsem ti řekla, abys zanechal truchlení, že tě to ničí. Ty jsi řekl: ,Až ztratíš člověka, kterého miluješ, až přijdeš o dítě, potom budeš mít právo takhle mluvit.’

Až když hrozilo, že tě ztratím, jsem si uvědomila, jak něco takového umí bolet a ochromovat. Jak to člověka nahlodává. Uzavřela jsem svou bolest do sebe tak jako tehdy ty, Chasi. Naprosto chápu, jak ses musel cítit po Tanyině smrti. Je to téměř pud sebezáchovy, viď, jak se stáhneme do sebe, když si myslíme, že na nás nikomu nezáleží.”

„Tenhle problém už nebudeme mít.”

Přes slzy se na něho zářivě usmála. „Ne, nebudeme.”

Políbil ji, vroucně, ale něžně, a udivilo ho, proč doposud nerozpoznal tu zvláštní příchuť jejího polibku jako lásku… Nikdy se toho nenabaží, to věděl.

„Možná ses zachovala moudře, žes mi to neřekla, Marcie,” zašeptal. ,M dodnes jsem na to myslím nebyl připraven.”

„Ale když to teď víš, nejsi proti?”

„Proti?” Roztaženou rukou přikryl celé její břicho mezi pánevními kostmi. Jsem strašně rád, že budeme mít dítě. Pospěš si a dej se do pořádku, abychom mohli všichni tři jet domů.”

,,Domů?”

„Domů.”

Epilog

„Celá tahle fekundita je naprosto znechucující,” konstatovala Sage legračně.

„Co je to hrome fekundita?” chtěl vědět Lucky.

„No to se povedlo,” poznamenala sestra. „Zvlášť od tebe to sedlo.”

Všichni se shromáždili na ranči, aby oslavili, že malé Lauren jsou tři týdny. Všichni se ládovali čokoládovým dortem. Dítě za zástěnou nenasytně pilo z matčina prsu, pyšný otec přihlížel, připraven na znamení okamžitě přiskočit na pomoc.

„Víš, čeho se nemůžu dočkat?”

„Opatrně, Sage.” Chase si pohrával s Marciinými vlasy a šeptal jí do ucha; na chvilku této příjemné činnosti nechal, aby sestru varoval. „Nikdy se nenaučíš, kdy přestat.”

Chase ignorovala a popichovala druhého bratra dál. „Nemůžu se dočkat, až nějaký chlap začne dělat oči na Lauren. U toho nesmím chybět. To si tě vychutnám, Lucky.”

Lucky vzal dítě od Devon, aby si mohla zapnout halenku. Zaškaredil se na sestru. „Zabiju každého holomka, co ho jen napadne, že by se dotkl mé dcery. Zabiju každého, kdo bude i jen vypadat, že pomejšlí na to se jí dotknout.”

Jak hodláš Lauren vysvětlit, jak jsi přišel ke své přezdívce?” přisadil si Chase.

Devon se rozesmála a Lucky se přestal pitvořit na Lauren, aby mohl poslat sestru a bratra do horoucích pekel.

„Lucky, buď tak hodný a dávej si pozor na jazyk,” napomenula ho matka s odevzdaným povzdechem. „Pamatuj, že máme hosta.”

Chaseovi neušlo, že ten mladý muž utrpěl šok, když položil ruku Marcii na břicho a láskyplně je pohladil. Na Sageina Travise měl stejný názor jako Lucky. Ten chlap je bábovka. Jen aby ho ještě víc vyvedl z míry, naklonil se k Marcii a políbil ji na rty. Samotného ho zaskočilo, když mu zajela jazykem do úst. „Nech toho,” zasténal jí do ucha. „Už mi praskaj kalhoty.”

Načež měl to potěšení pozorovat, jak se jí po bledých lících rozlévá červeň.

Laurie žárlila na každého, kdo choval její vnučku déle než ona. Jen co se Lauren nakrmila, přešla přes pokoj, vzala ji tátovi z náruče a odnesla ji k houpacímu křeslu, které nedávno snesli z půdy. Bylo to křeslo, v němž Laurie houpávala všechny své tři děti.

Lucky se nabídl, že jí koupí nové, ale nechtěla ani slyšet. Prohlásila, že to známé skřípění křesla jí přivolává drahocenné vzpomínky.

„No ne, ty krásně přibíráš, Lauren!” zvolala na dítě.

„Není divu,” řekl Lucky. Objal Devon kolem ramen. Přitu-lila se k němu. „Dostává takovou dobrotu.”

Jak můžeš vědět, jaká je to dobrota?” zeptal se Chase a jednoznačně mrkl.

Lucky se nenechal trumfnout a hned odpověděl. „Snad si nemyslíš, že bych svoji dceru nechal jíst něco, co jsem předtím neochutnal.”

„Lucky!” vykřikla Devon ohromeně.

„Lawrenci! Chasi!” zasáhla Laurie.

Chase zaklonil hlavu a tak se rozchechtal, až sebou malá Lauren trhla.

Lucky se zatvářil jako neviňátko. „Ale Devon, vždyť jsi mě o to prosila.”

,Ach!” Sage vyskočila. „Vy dva jste tak nechutní. Pojď, Travisi. Už to dál nesnesu. Pojďme se projet.”

Vzala ho za ruku a vytáhla ho z křesla. „Už zase?” Ten návrh na něho zjevně neudělal dojem.

„Nekaž zábavu. Tentokrát ti osedlám mnohem mírnějšího koně.” Jak táhla Travise předními dveřmi, zavolala: „Ahoj, Marcie. Ahoj, Devon. Později nashle.” Sage měla co chvíli sto chutí bratry zaškrtit, ale jejich ženy zbožňovala. „Ahojka, Lauren. Jsi můj miláček. Smůla, že máš takového tátu.”

„Ty jedna opice,” zahulákal za ní Lucky.

Chvilku nato, co Sage s Travisem odešli, vkročil do obývacího pokoje Pat Bush. „Nazdar vespolek. Venku jsem potkal Sage. Říkala, ať jdu dál.”

Nabídli mu dort a kávu a právě si bral první sousto, když Chase začichal. „Co to tady zavání?”

Začichal směrem k Patovi. „None, Pate, to jde od tebe!” předstíral údiv. „Co že ses tak vyfešákoval?”

Pat se zakuckal a mrskl po Chaseovi vražedným pohledem. Laurii se zalily tváře červení. Chase neřekl nikomu slovo, dokonce ani Luckymu ne, že zastihl máti s Patem ve vášnivém objetí. Ale pokušení si je dobírat bylo příliš silné, aby mu odolal.

Chase se zvedl a vytáhl Marcii na nohy. Od večera, kdy se narodila Lauren, spolu spali ve stejné posteli, držel ji v náručí, ujišťoval ji slovy o své lásce, ale neměl povoleno prokázat to fyzicky.

Znovu se vrátili k té mučivé hře, kdy po milostné předehře nedocházelo k naplnění. Přivádělo ho to k šílenství, ale bylo to nádherné šílenství. Tělo měl neustále rozpálené touhou. Žil v růžovém oparu euforie, díky jíž byly jeho noci plné kouzla a dny snesitelné.

Onen Harlan Boyd, co měl přijít na pomoc firmě, se na něho zřejmě vykašlal. Když Marcie přestála nebezpečí a on se rozhoupal, aby Boyda kontaktoval, chlap se vydal na cesty a nenechal vzkaz kam. No, nejspíš se nic nestalo, ale znamenalo to, že musí s Luckým zkusit skutečně něco vymyslet, aby rodinný podnik zachránili.

Když ztrácel odvahu, nejvíc ho podržela a rozveselila Marcie. Nyní ji objal paží a řekl: „Měli bychom jít radši domů.”

„Pročpak to?” Lucky se zatvářil nevinně jako cherubín. Okatě zamrkal. „Čas jít spát?”

Chase ho ignoroval, sehnul se k matce, která seděla v houpacím křesle s vnučkou, a políbil ji na tvář. ,Ahoj. Dík za dort. Byl moc dobrý.”

,Ahoj, synu.” Setkali se pohledem. Věděl, že v jeho očích pátrá po bolesti, která v nich seděla tak dlouhou dobu. Když žádnou nenašla, usmála se na něho a pak se otočila k ženě, která způsobila, že znovu nalezl štěstí. Jak se cítíš, Marcie?”

„Úplně báječně, díky. Chase se o mě moc dobře stará. Skoro mě nenechá zvednout vidličku, abych se sama najedla.”

Když seděli ve voze a mířili k domovu, řekla: „Mysleli si, že si dělám legraci, že mě nenecháš nic dělat.”

„Musím dávat na tebe a dítě pozor. Málem jsem to jednou zvoral.” Významně na ni pohlédl. „Už se k tobě nikdy nikdo nepřiblíží, aby ti ubližoval.”

Jedině ty bys mi mohl ublížit, Chasi.”

Jak?”

„Kdyby ses někdy rozhodl, že mě nemáš rád.”

Natáhl se po její ruce, položil si ji na stehno a přikryl ji dlaní. „To se nestane.”

Lesy kolem domu se zelenaly první jarní zelení. Kvetoucí keře svídy zdobily les jako bílá krajka. Podél cesty vedoucí k hlavnímu vchodu kvetly tulipány, které Marcie nasázela předchozí rok.

Když vešli, Chase přistoupil k prosklené stěně a zadíval se ven. „Mám rád tenhle dům.” „Vždycky jsem věděla, že ho budeš mít rád.” Otočil se, aby ji objal. „Mám ho rád skoro jako tebe.” „Skoro?”

Rozepnul jí blůzu a rozhrnul ji. Hladil hedvábnou košilku tam, kde se pod ní skrývala její ňadra. „Máš jisté přednosti, které nelze popřít.”

Po dlouhém polibku plném vášně řekla zdušené: „Dnes ráno mi doktor řekl, že už můžeme.”

Zvedl hlavu. „Chceš říct, že říkal, že…”

„Když budeme opatrní.”

Zvedl ji do náruče a nesl ji nahoru. Schody bral po dvou. „Proč jsi mi to neřekla dřív?” „Protože jsme byli pozvaní na návštěvu.” „Ztratili jsme tam dvě hodiny!”

Posadil ji na kraj postele a začal ze sebe strhávat oblečení. Se smíchem mu pomáhala. Když byl svlečený, natáhla ruku a pohladila ho. „To nepřečkám,” zasténal.

Horečnatě jí stáhl halenku a sukni. Stále ještě měla na sobě košilku, když ji položil na postel, dal jí hlavu do klína a hladil ji přes hedvábí.

Jak se vede potomkovi?”

„Výtečně. Je zdravý a roste.”

,A jak se cítíš ty?”

„Neskutečně šťastná a hrozně zamilovaná.”

„Páni, já taky.” Políbil ji do hebkého klína.

„Ach,” vydechla a vzepjala se.

Zvedl hlavu a usmál se na ni. „Takhle se ti to líbí?”

„Hmm.”

„Ty jsi ale vášnivá zrzka.” Uchopil krajkový lem košilky a přetáhl jí ho přes břicho, přes prsa, přes hlavu. Ve chvilce na sobě neměla ani podprsenku, ani kalhotky, ani punčochy. Laskal ji uznalým pohledem plným lásky.

„Každý den trochu mění barvu,” podotkl a přejel špičkami prstů přes její bradavky.

„Nemění. To tě jenom těší je prohlížet.”

„To není všecko, co mě těší.”

Sklonil se a zasypal její ňadra polibky, přejížděl jazykem přes jemné bradavky, až se chvěla vzrušením. „Chasi?”

Ještě ne. Museli jsme na to čekat týdny.”

Pokrýval polibky její tělo až k hebkému dráždivému trojúhelníku, pak jí rozevřel nohy a políbil ji do klína.

Vydechla jeho jméno a zajela mu rukama do vlasů. On ji však vášnivě laskal dál, pokud jí jeho ústa nepřinesla sladké uvolnění.

Pak se nad ni sklonil a zvolna, ohleduplně do ní vnikl. Nezapomínal na její stav, a tak se s ní miloval zvolna a dlouze, což jejich milování ještě prodloužilo a dodalo mu na dráždivosti. Slast byla nesmírná. Zahlcovala ho. Extáze ho zalévala chvějivými vlnami, které ladily s jemnými stahy jejího těla.

Přesto nedokázal té vášni těla zcela propadnout. Musel totiž neustále myslet na to, jak nádherný je život, jak rád je na světě… a jak miluje svoji ženu Marcii.