Sandra Brown

Tichý muž

Prolog

„Nebyly by náhodou vaše kapesní hodinky na prodej?“

Stařec zvedl hlavu. Žena, která se ho ptala na hodinky, se nakláněla přes skleněnou vitrínu, jež je dělila. Ve vitríně byly tabatěrky na šňupavý tabák, jehlice do klobouků, břitvy s kostěnou střenkou, slánky s roztomilými lžičkami z mincovního stříbra a různé šperky z nedávného prodeje pozůstalosti.

Ženu ovšem zajímaly pouze jeho hodinky.

Odhadoval, že jí a jejímu manželovi bude tak pětačtyřicet. Ty zlaté hodinky jim nejspíš připadaly elegantní a malebně starobylé.

Pár měl na sobě konzervativní oblečení členů country klubu. Byli štíhlí a opálení a spolu vypadali dobře, jako by tvořili komplet, pohledný muž a stejně tak přitažlivá žena.

Přijeli v elegantním SUV, které se na prašném, štěrkem vysypaném parkovišti před obchodem se starožitnostmi nepatřičně vyjímalo. Byli uvnitř půl hodiny a za tu dobu je zaujalo několik kousků z vystaveného zboží. Ty kvalitní věci se rozhodli koupit. Jak naznačoval jejich vzhled, měli náročný vkus.

Stařec právě zapisoval jednotlivé položky na účtenku, když se ho zákaznice na ty kapesní hodinky zeptala. Položil ruku na vestu, na místo, kde spočívaly, jako by je chtěl chránit, a usmál se. „Ne, madam. Se svými hodinkami bych se nedokázal rozloučit.“

Měla v sobě sebejistotu hezké ženy, která je zvyklá okouzlit lidi svým úsměvem. „Za žádnou cenu? Dnes už se takové hodinky nevidí. Nové vypadají… zkrátka nově. Lesknou se tak, že se zdají laciné a falešné. Teprve patina jim dodává osobitost, jako těm vašim.“

Její manžel, který se v policích probíral knihami, se k nim u pultu připojil. Podobně jako jeho žena se naklonil přes vitrínu, aby lépe viděl, jak jsou hodinky řemeslně zhotovené. „Čtyřiadvacetikarátové zlato?“

„Řekl bych, že ano, i když jsem si je nikdy nedal ohodnotit.“

„Vzal bych si je i bez toho,“ řekl muž.

„Neuvažuji o tom, že bych je prodal. Promiňte.“ Starožitník se sklonil nad vitrínou a dál pracně sepisoval předměty, jež si chtěli koupit. Některé dny mohl kvůli artritidě v kloubech rukou psát jen s obtížemi, ale do starožitnictví přece počítač nepatří! Kromě toho počítačům nedůvěřoval.

Sčítal starodávným způsobem, k výsledku připočítával vždy další položku a tak dospěl k ceně. „S daní to bude tři sta šedesát dolarů a jedenačtyřicet centů.“

„To je slušné.“ Muž vytáhl z malé náprsní tašky z krokodýlí kůže kreditní kartu a pošoupl ji přes vitrínu. „Připočítejte dvě láhve Evianu, prosím.“ Přistoupil k elegantní lednici se skleněnými dveřmi.

Ani ta do starožitnictví nezapadala, ale žízniví zákazníci, kteří se přišli porozhlédnout, se zdrželi déle, když bylo k dispozici pití, takže lednička byla jeden malý ústupek moderním časům, který starožitník udělal.

„To je na účet firmy,“ řekl starožitník. „Poslužte si.“

„To je od vás moc milé.“

„Můžu si to dovolit,“ odpověděl s úsměvem. „Tohle je můj největší víkendový obchod.“

Muž vyndal z lednice dvě láhve vody, jednu podal ženě a pak podepsal stvrzenku. „Zajede sem z dálnice hodně lidí?“

Starožitník přikývl. „Lidé, kteří nijak zvlášť nespěchají tam, kam mají namířeno.“

„Všimli jsme si vašeho billboardu,“ řekla žena. „Zaujal nás, a tak jsme se bez rozmýšlení rozhodli odbočit z dálnice.“

„Pronájem toho billboardu je drahý, jako ostatně veškerá reklama, takže jsem rád, že zabírá.“ Začal pečlivě balit jejich nákup do hedvábného papíru.

Muž obešel obchod a všechno si prohlížel, vykoukl na parkoviště, kde stál jenom jeho hltoun benzinu, a trochu pochybovačně se zeptal: „Obchody jdou dobře?“

„Jen taktak. Tenhle obchod mám spíš pro zábavu. Mám se čím zaobírat a bystří to mysl. Mám v důchodu co dělat.“

„V jakém oboru jste pracoval?“

„Textil.“

„Vždycky jste se zajímal o starožitnosti?“ zeptala se žena.

„Ne,“ připustil rozpačitě. „Tohle,“ zvedl ruku a ukázal kolem sebe, „přišlo nečekaně. Jako většina věcí v životě.“

Žena si přitáhla vysokou stoličku a posadila se. Jako by za tím byl nějaký příběh.“

Stařec se usmál, vítal její zájem a příležitost si popovídat.

„Zařízení z domu mojí matky leželo léta ve skladišti. Když jsem šel do penze a měl čas se tím vším probrat, uvědomil jsem si, že pro většinu těch věcí nemám použití, ale napadlo mě, že jiným lidem by se mohly hodit. Tak jsem začal rozprodávat porcelán a různé drobnosti. Pozvolna, na víkendových bleších trzích a podobně. Sice jsem o to nijak neusiloval, ale ukázalo se, že jsem docela dobrý obchodník.

Brzy mi přátelé a známí začali nosit různé věci na zásilkový prodej. Ani jsem nevěděl jak a došlo mi místo v garáži. Musel jsem si pronajmout tuhle budovu.“

Zdušené se zasmál a zavrtěl hlavou. „Tak nějak jsem do toho spadl, stal se ze mě obchodník se starožitnostmi. Ale líbí se mi to.“

Zeširoka se na ně usmál. „Zaměstnává mě to, můžu utrácet a poznávám milé lidi, jako jste vy. Kdepak bydlíte?“

Pověděli mu, že jsou z Tulsy a že byli u přátel v San Antoniu na prodlouženém víkendu hrát golf. „Nemusíme být doma na čas, takže když jsme viděli vaši ceduli, řekli jsme si, že se k vám podíváme.

Zařizujeme si dům u jezera starožitnostmi a rustikálními kousky.“

Jsem rád, že jste se zastavili.“ Podal ženě vizitku s logem obchodu. „Kdybyste se rozmyslela ohledně té polévkové mísy, o níž jste tak dlouho uvažovala, zavolejte mi. Pošlu vám ji.“

„Možná ano.“ Přejela prstem přes vypouklé jméno na vizitce a přečetla je nahlas: „U Sollyho. To je neobvyklé jméno. Křestní, nebo příjmení?“

„Křestní, je to zkratka ze Salomona neboli Šalomouna, jména toho moudrého krále ze Starého zákona.“ Posmutněle se usmál.

„Často jsem si lámal hlavu, jestli matka ten výběr dobře uvážila.“

„Už dvakrát jste se zmínil o matce.“ Ženin úsměv byl vřelejší a dokonce hezčí, když jej nepoužívala k tomu, aby něčeho dosáhla.

„Musel jste k ní mít hezký vztah. Předpokládám, že už nežije.“

„Zemřela koncem šedesátých let.“ Uvědomil si, jak to těmto lidem musí připadat dávno. Tehdy byli ještě malí. „S matkou jsme si byli velmi blízcí. Dodnes ji postrádám. Byla to báječná žena.“

„Žijete v Gileadu?“

„Narodil jsem se tady, ve velkém žlutém domě, který patříval prarodičům z matčiny strany.“

„Máte rodinu?“

„Moje žena zemřela před osmi lety. Mám dvě děti, chlapce a dívku. Oba bydlí v Austinu. Od nich obou dohromady mám šest vnoučat, nejstarší se bude vdávat.“

„My máme dva syny,“ řekla žena. „Oba studují na Oklahomské státní univerzitě.“

„Děti jsou radost,“

Žena se zasmála. ‚A také náročný úkol.“

Její manžel sledoval, o čem si povídají, a přitom si prohlížel nabídku knih v knihovně. „Máte tady první vydání.“

„Všechny knihy jsou signované a ve skvělém stavu,“ pravil obchodník. „Nedávno jsem je získal při prodeji pozůstalosti.“

Je to působivá sbírka.“ Muž přejel prstem po hřbetech knih.

„Chladnokrevně od Trumana Capota. Steinbeck. Norman Mailer, Thomas Wolfe.“ Se zářivým úsměvem se otočil k obchodníkovi.

„Neměl jsem si s sebou brát kreditní kartu.“

„Beru i hotovost.“

Zákazník se zasmál. „To se vsadím.“

Jeho žena dodala: „Za všechno, kromě vašich kapesních hodinek.“

Stařec protáhl řetízek hodinek knoflíkovou dírkou vesty a podržel hodinky v dlani. Od chvíle, kdy je naposledy natáhl, se nezpozdily ani o vteřinu. Bílý ciferník časem zežloutl, ale to lehké zabarvení jim dodávalo zajímavosti. Dlouhá ručička měla ostrou špičku. „Nic bych si za ně nevzal, madam.“

„Mají pro vás nesmírnou cenu,“ řekla tiše.

„V tom nejpřesnějším slova smyslu.“

„Jak jsou staré?“ zajímal se muž.

„To dost dobře nevím,“ odpověděl obchodník, „ale pro mě nejsou důležité tím, jak jsou staré.“ Otočil hodinky v dlani a natáhl k nim ruku, aby si mohli přečíst nápis na zadní straně zlatého pláště.

Jedenáctého srpna 1934,“ přečetla žena nahlas. Pak na něho pohlédla a zeptala se: „Co to připomíná? Nějaké výročí?

Narozeniny? Něco mimořádného?“

„Mimořádného?“ Stařec se usmál. „To ani ne. Jenom něco velmi osobního.“

Kapitola první

Když se toho rána Ella Barronová probudila, neočekávala, že to bude památný den.

Ze spánku ji nevytrhlo nějaké podvědomé neblahé tušení. Počasí se nijak nezměnilo, i ovzduší zůstalo stejné, ani ji nevylekal nějaký neobvyklý zvuk.

Tak jako po většinu dní ji spánek postupně propouštěl do bdění půl hodiny před rozedněním. Zívla, protáhla se a nohama hledala pod přikrývkou chladnější místa. Nepadalo ovšem v úvahu, že by si ještě trochu zdřímla. Ani ji nikdy nenapadlo, že by si takový luxus dopřála. Měla povinnosti, čekala ji práce, již nemohla ošidit ani odložit. Ležela v posteli jen tak dlouho, dokud si nevzpomněla, který den v týdnu je. Dneska se pere.

Rychle si ustlala postel a potom zkontrolovala Sollyho, který stále ještě tvrdě spal.

Jako obvykle se spěšně oblékla. Bez sebemenší marnivosti si stočila dlouhé vlasy do uzlu a upevnila jej na temeni sponkami, pak vyšla z pokoje a zamířila do kuchyně. Pohybovala se tiše, aby nikoho v domě neprobudila.

Tohle byla jediná chvíle za celý den, kdy bylo v kuchyni ticho a chladno. Postupně se tam udělalo horko od sporáku. Vedro prosakovalo zvenčí síťovými dveřmi a oknem nad výlevkou.

Dokonce i Ellina vlastní energie působila jako generátor.

Jak stoupala teplota, stoupal zároveň i hluk, takže v době večeře žila kuchyně, jež byla srdcem domu, vlastním pulzujícím životem a nezklidnila se do chladného poklidu, dokud Ella definitivně nezhasla stropní světlo. To bylo zpravidla hodiny poté, co se její nájemníci odebrali na lože.

Dnes ráno si nedopřála chvilku, aby si užila relativního klidu nebo ticha. Uvázala si zástěru, zapálila troubu, postavila na kávu a zadělala na vdolky. Margaret přišla přesně, sundala si klobouk, pověsila ho na kolík vedle dveří a vděčně přijala od Elly plecháček s oslazenou kávou. Potom šla ven naplnit pračku vodou na první várku prádla.

Vyhlídka, že by si mohla koupit elektrickou pračku, byla tak vzdálená, že na to Ella ani nepomyslela. V dohledné době musí dál používat pračku na kliku, jež patřívala její matce. Mydlinky a voda z máchání z necek se vypouštěly do příkopu, který se táhl podél kůlny, kde byla pračka umístěna.

Za letního dne jako dnes bylo v kůlně už dopoledne k udušení.

Ale v zimních měsících, kdy měl člověk ruce chladem prokřehlé a bez citu, se mokré prádlo zdálo těžší.

V kteroukoliv roční dobu se Ella dnů, kdy se pralo, obávala.

Večer ji budou bolet záda.

Solly, stále ještě v pyžamu, se přiloudal do kuchyně, právě když opékala slaninu.

Snídaně se podávala v osm.

Kolem deváté byli všichni najedení, nádobí umyté, utřené a uklizené. Ella postavila na sporák hrnec brukví, kde se budou zvolna vařit celý den, uvařila hrnec škrobu a pak vzala Sollyho s sebou ven pověsit první koš prádla, který Margaret vyprala, vymáchala a vyždímala.

Bylo téměř jedenáct, když se vrátila dovnitř podívat se, jak to vypadá v kuchyni. Právě ještě trochu přisolovala zeleninu, když někdo zatahal za zvonec u hlavních dveří. Cestou zšeřelou středovou chodbou si utírala ruce do zástěry a mrkla na sebe do zrcadla na zdi.

Obličej měla z vedra červený a vlhký, těžký uzel vlasů vzdoroval vlásenkám a sjel jí z temena na zátylek, ale nezastavila se, aby vylepšila svůj vzhled.

Na prahu stál doktor Kincaid a mžoural na ni přes pletivové dveře. „Zdravíčko, paní Barronová.“ Bílý slaměný klobouk zdobila elegantní, štědře propocená červená stuha. Sundal si ho a s jistou uhlazeností si jej přitiskl na hruď.

Překvapilo ji, že vidí u sebe na verandě doktora, ale pořád ještě nic nenasvědčovalo, že to bude mimořádný den.

Doktor Kincaid měl ordinaci ve středu města na Hill Street, ale chodil i po návštěvách, obvykle proto, aby pomohl na svět dítěti, někdy aby zabránil nějakému pacientovi roznášet nakažlivou nemoc po Gileadu, kde bydlelo na dva tisíce duší.

Ella sama zavolala doktora, aby k nim přišel, když před pár lety jeden z jejích podnájemníků spadl uprostřed noci z postele. Pan Blackwell se ani nijak nezranil, spíš mu bylo trapně a vzpíral se, když doktor Kincaid souhlasil s Ellou, že by se měl možná čistě preventivně nechat důkladně prohlédnout. Pan Blackwell už u ní nebydlel. Krátce po tom incidentu ho jeho rodina přestěhovala do domova pro seniory ve Waku. I proti tomu nedobrovolnému přemístění pan Blackwell marně protestoval.

Poslal dnes pro doktora někdo z jejích nájemníků? Elle toho uniklo jen málo, ale většinu dopoledne byla mimo dům, takže možná některá ze sester Dunneových použila telefon bez jejího vědomí.

„Dobrý den, pane doktore. Poslala pro vás některá slečna Dunneová?“

„Ne, nepřišel jsem navštívit nemocnou.“

„Co potom pro vás mohu udělat?“

„Jdu nevhod?“

Pomyslela na prádlo v koších připravené na škrobení, ale škrob potřeboval ještě trochu vychladnout. „Vůbec ne. Pojďte dál.“

Odsunula zástrčku na pletivových dveřích a otevřela je.

Doktor Kincaid se otočil doprava a pobízivě máchl kloboukem.

Ella si neuvědomovala, že je tam další muž, dokud neobešel velkou kapradinu u hlavních dveří a nezjevil se v jejím zorném poli.

Její první dojem z něho byl, že je hodně vysoký a hubený,skoro by se dalo říct, že vypadá podvyživené. Měl na sobě černý oblek, bílou košili a černou vázanku, držel černý plstěný klobouk s promáčknutým dýnkem. Jeho oblečení jí připadalo strohé a na tak teplé dopoledne nepatřičné, zvláště ve srovnání s doktorovým lehkým, modrobíle proužkovaným oblekem a bílým kloboukem s červenou stuhou.

Doktor je představil.

„Paní Barronová, to je pan Rainwater.“

Lehce se uklonil. „Madam.“

„Pane Rainwatere.“

Poodstoupila a pokynula jim, ať jdou dál. Doktor Kincaid nechal druhého muže vejít jako prvního. Po pár schodech do chodby se zastavil, aby si jeho oči přivykly relativnímu přítmí. Potom se rozhlédl a zvolna přitom v štíhlých prstech posouval krempu klobouku.

„Tudy, prosím.“ Ella své dva hosty obešla a uvedla je do předního salonu. „Posaďte se, prosím.“

„Připadalo nám, že slyšíme zvonek.“

Ella se otočila za štěbetavým hlasem. Na posledním schodu stály slečny Dunneovy, Violet a Pearl. V pastelových šatech s potiskem a staromódních střevících byly doslova jedna jako druhá. Oběma jim bílé vlasy vytvářely na hlavě svatozář. V rukou s vystouplými žílami a jaterní– mi skvrnami svíraly stejné kapesníčky. Drobnými stehy je obroubila a vyšila jejich matka, jak sdělily Elle.

S nestydatou zvědavostí upíraly pohled za Ellu, aby zahlédly návštěvníky. Hosté v domě, to byla událost.

„To je doktor Kincaid?“ zeptala se Pearl, z těch dvou ta všetečnější. „Dobrý den, pane doktore,“ zvolala.

„Dobrý den, slečno Pearl.“

„Koho to máte s sebou?“

Slečna Violet se na sestru káravě zamračila. „Šly jsme si dolů zahrát před obědem žolíky. Budeme vyrušovat?“

„Vůbec ne.“

Ella je vybídla, ať se posadí do zadního salonu. Když se usadily ke karetnímu stolku, řekla: „Omluvte nás, prosím, dámy,“ a zatáhla těžké posuvné dubové dveře, jež velkou místnost rozdělovaly na dvě části. Připojila se k oběma mužům v přední části, z níž byl výhled na verandu. Zůstali stát, přestože je vyzvala, ať se posadí.

Doktor Kincaid se ovíval kloboukem. Ella zapnula větrák na stole v rohu a namířila proud vzduchu na něho, pak jim pokynula ke dvěma ušákům. „Prosím.“

Posadili se až po ní.

Jelikož bylo léto a den, kdy se pralo, nevzala si ráno punčochy.

Holé nohy ji přiváděly do rozpaků, a tak je překřížila v kotnících a zastrčila pod židli. „Nedali byste si limonádu? Nebo čaj?“

„To by bylo moc příjemné, paní Barronová, ale bohužel budu muset běžet,“ řekl doktor. „Na klinice na mě čekají pacienti.“

Pohlédla na pana Rainwatera.

„Ne, děkuji.“

Kdyby se mohla vrátit do kuchyně, byla by to příležitost sundat si zástěru, jež byla mokrá v místech, kde si do ní utřela ruce, a trochu si upevnit drdol. Jelikož ovšem její hosté odmítli něco k pití, nezbývalo, než aby po zbytek jejich návštěvy, o jejímž důvodu dosud nepadlo slovo, zůstala neupravená. Uvažovala, co asi dělá Solly a jak dlouho tohle nečekané setkání potrvá. Doufala, že pan Rainwater není obchodní cestující. Neměla čas sedět a poslouchat jeho rozklady, aby pak to, co prodává po domech, odmítla.

Pach dusící se zeleniny byl silný dokonce i tady v předním salonu. Doktor vytáhl z kapsy saka velký bílý kapesník a osušil si zpocenou plešatějící hlavu. Sršeň narazil do sítě v okně a zlostně se pokoušel prodrat přes ni. Vrčení elektrického větráku se zdálo hlasité jako cirkulárka.

Ulevilo se jí, když si doktor Kincaid odkašlal a řekl: „Slyšel jsem, že jste přišla o nájemníka.“

„To je pravda. Paní Moltonová odjela bydlet ke své churavějící sestře. Tuším, že někam do východní Louisiany.“

„To je pěkný kus cesty,“ podotkl.

Její synovec přišel a doprovodil ji na vlak.“

„To byla určitě ráda. Už si někdo zamluvil její pokoj?“

„Odjela teprve předevčírem. Ještě jsem se nedostala k tomu, abych ho nabídla.“

„Tak to je dobře, moc dobře,“ řekl doktor a začal se nadšeně ovívat, jako by něco oslavoval.

Když už znala důvod jejich návštěvy, pohlédla na pana Rainwatera. Vsedě se trochu předkláněl, s oběma nohama na zemi.

Všimla si, že má černé boty naleštěné. Husté tmavé vlasy měl sčesané z obličeje, ale jeden pramen, rovný a lesklý jaké saténová stuha, mu vzdorovitě padal přes široké čelo. Lícní kosti mu vystupovaly a obočí měl hladká a černá jako vraní křídla. Měl překvapivě modré oči a pevně je na ni upíral.

„Máte zájem o ubytování, pane Rainwatere?“

„Ano, potřebuji někde bydlet.“

Ještě jsem neměla možnost uvolněný pokoj důkladně uklidit, ale jakmile bude připravený, ráda vám ho ukážu.“

„Nejsem přehnaně náročný.“ V úsměvu ukázal nápadně bílé, i když nahoře maličko pokřivené zuby. „Vezmu si ten pokoj tak, jak je.“

„To by bohužel nešlo, abyste si ten pokoj hned vzal,“ vyhrkla.

„Teprve až vyvětrám lůžkoviny, všechno vydrhnu a naleštím podlahu. Mám velké nároky.“

„Na nájemníky, nebo na čistotu?“

„Na obojí.“

„To proto jsem ho přivedl k vám,“ vložil se do toho doktor spěšně. „Řekl jsem panu Rainwaterovi, že vedete dům pevnou rukou a udržujete jej v dokonalé čistotě. Nemluvě o výtečné stravě, kterou svým nájemníkům podáváte. Přeje si bydlet v dobře vedeném, klidném a tichém místě.“

Právě v tu chvíli se z kuchyně ozvala hrozná rána, po níž následoval jekot, z kterého stydla krev v žilách.

Kapitola druhá

Ella střelhbitě vyskočila ze židle. „Omluvte mě.“

Vyběhla ze salonu, utíkala po chodbě a vtrhla do kuchyně, kde stál uprostřed Solly, rovně, jako by spolkl pravítko, vřískal z plných plic a držel levou paži odtaženou od těla.

Horký škrob mu postříkal paži od zápěstí po rameno. Trochu škrobu mu vystříklo na hruď a přilepilo mu bavlněnou košili k tělu.

Hrnec, který předtím stál na sporáku, teď ležel převrácený na podlaze. Vytékala z něho lepkavá modrá hmota a vytvářela širokou kalužinu.

Ella si nepořádku nevšímala, popadla syna a přitiskla ho k sobě.

‚Ach ne, ne, Bože můj. Solly, Solly, miláčku. Panebože.“

„Studenou vodu.“ Doktor Kincaid přispěchal do kuchyně hned za ní a okamžitě situaci vyhodnotil. Postrčil Ellu k výlevce, roztočil kohoutek se studenou vodou a silou vtáhl Sollyho paži pod proud vody.

„Máte led?“ Tu otázku pan Rainwater položil Margaret, která se přihnala zezadu ze dvorku a volala na pomoc Ježíše ještě dřív, než zjistila, co za katastrofu se stalo.

Jelikož mu Margaret zjevně nebyla schopná odpovědět, překřikla Ella Sollyho ječení: „V bedně je led. Právě dnes ráno dodali celý blok.“

S doktorem Kincaidem dál zápasili s chlapcem, aby jeho popálenou paži udrželi pod proudem vody. Ella mu nacá– kala vodu i na košili ve snaze ochladit škrob, který ho pálil přes tenkou látku.

Nedalo se to provést snadno. Museli přemoct Sollyho, který se rozháněl pravou paží a často doktora nebo Ellu bolestně praštil.

Rovněž se snažil trknout je hlavou a kopal.

Srazil několik kusů nádobí a porcelánu z odkapávací desky na podlahu. Rozbily se ve zvětšující se kalužině škrobu.

„Tohle pomůže.“ Pan Rainwater přistoupil k Elle s kusem čerstvě odseknutého ledu. S doktorem Kincaidem držela Sollyho paži co možná nehybně a pan Rainwater mu jezdil ledem po paži, na níž se udělaly ošklivé červené fleky.

Led ochladil popáleniny a nakonec Solly přestal křičet, ale dál rytmicky kýval hlavou. Doktor zavřel kohoutek. Ella si všimla, že má rukávy saka až k loktům mokré, a uvědomila si, že má sama promočenou zástěru i šaty.

„Děkuji.“ Vzala si od pana Rainwatera zbytek ledu a dál Sollymu chladila paži. Takhle ho odnesla k židli, posadila se a vzala si ho na klín. Přivinula ho k sobě, a jak si ho pevně tiskla k hrudi, políbila ho na vršek hlavy. I potom trvalo několik minut, než přestal rytmicky pokyvovat hlavou.

V otevřených dveřích slečny Dunneovy povzbudivě a soucitně vrkaly.

Margaret si jednou rukou přidržovala u úst lem zástěry a druhou měla vztaženou ve snažné prosbě růžovou dlaní ke stropu. Hlasitě plakala a naříkavě se modlila. Ježíši, pomoz tomu ubohému dítěti.

Pane, pomoz mu.“

Ella byla Margaret za její modlitby vděčná a doufala, že Pán naslouchá, ale to hlasité modlení zmatek jenom ještě zvyšovalo.

„Margaret, prosím tě, přines mi jedno lízátko,“ řekla.

Tichý tón jejího hlasu přetrhl Margaretinu vášnivou litanii.

Přestala se modlit, uhladila si zástěru a šla do spíže, kde měla Ella zavařovačku plnou lízátek, schovanou za plechovkami s moukou a cukrem. Pokud Solly uviděl lízátko, dožadoval se ho tak, že si lehl na podlahu a kopal kolem sebe, dokud se nevyčerpal nebo dokud neudolal Ellu, takže mu ho dala, jenom aby byl klid.

Lízátka byla určena pro kritické situace, jako byla tahle.

Margaret polykala slzy.“ Je to moje vina. Hrál si venku. Víte, jak rád dloubá do země tou velkou dřevěnou lžící. Otočila jsem se, nemohlo to být na dýl než na půlminutku, abych přehodila prostěradlo přes šňůru. A pak už vím jenom tolik, že byl v domě a křičel. Moc mě to mrzí, paní Ello. Já“

„Není to tvoje chyba, Margaret. Vím, jak rychle umí zmizet.“

Když Margaret přinášela ze spíže sklenici s lízátky, mumlala si pro sebe, že všechno je její vina. Odklopila kovové víčko a natáhla sklenici k Sollymu. „Margaret si tohle nikdy neodpustí. Ne, neodpustí. Jaké bys chtěl, chlapečku?“

Solly nebral Margaret na vědomí, a tak mu Ella vybrala bílou tyčinku s oranžovými proužky. Nepodala mu ji hned, ale položila ji na stůl. Sebral ji a začal ji lízat. Všichni v kuchyni si oddechli.

„Dovolte, podívám se mu na ty popáleniny.“

„Ne.“ Ella zvedla ruku, aby doktorovi zabránila se přiblížit a znovu Sollyho vyvést z míry. „Nedělají se mu puchýře a škrob vychládal přes dvě hodiny. Nebyl tak horký. Když stáhl hrnec ze sporáku a škrob na něho vystříkl, tak ho to myslím hlavně polekalo.“

Ještě štěstí, že

slečna Pearl náhle umlkla, nejspíš ji její mnohem taktnější sestra dloubla loktem do žeber. Ella ovšem věděla, co měla slečna Pearl na mysli, co si všichni, včetně jí, říkali: Ještě štěstí, že na sebe Solly nestáhl hrnec s vařící se zeleninou.

Ella ho pohladila po hlavě, ale uhnul. To odmítnutí se jí zabodávalo do srdce, ale pohlédla na ostatní a statečně se usmála.

„Myslím, že krize pominula.“

„Mám na klinice hojivou mast,“ řekl doktor. „I když se mu nedělají puchýře, neuškodí, když se to bude den dva mazat.“

Ella přikývla a pohlédla na pana Rainwatera, který postával u sporáku, jako by tam hlídal, aby se ještě něco nestalo. „Ten led pomohl. Děkuji.“

Přikývl.

„Pokud jde o ten pokoj,“ nadhodila.

„Vidíš, říkala jsem ti, že to bude nový podnájemník,“ zašeptala slečna Pearl sestře tak, že to všichni slyšeli.

„Až do oběda nás omluvte.“ Slečna Violet ji popadla za paži tak pevně, že sebou sestra trhla, a skoro ji odvlekla ke schodišti. Ubíraly se nahoru a slečna Pearl nepřestávala rozčileně šeptat. „Vypadá moc mile, nemyslíš, sestro? Jaké má čisté nehty. Vrtá mi hlavou, z jaké je rodiny.“

Ella si zvedla Sollyho z klína a posadila ho na židli, kde předtím seděla. Marně se snažila přihladit si prameny vlasů, jež se jí uvolnily z drdolu. Od páry z hrnce, kde se vařila zelenina, se jí vlasy zkudrnatily a splývaly jí po obou stranách obličeje.

„Jak jsem říkala, pane Rainwatere, neměla jsem čas pokoj důkladně uklidit. Pokud se chcete nastěhovat okamžitě“

„To chci.“

„Tak nemůžete.“

„Kdy tedy?“

‚Až bude pokoj přichystaný podle mých měřítek.“

To prohlášení ho zřejmě pobavilo. Prchavě se usmál a jí leželo v hlavě, jestli mu přišla legrační její měřítka, nebo pýcha, která se v tom tvrzení skrývala.

V každém případě ji to namíchlo. „Vzhledem k tomu, co se tady v uplynulé čtvrthodině dělo, mě překvapuje, že stále ještě stojíte o pokoj v mém domě, zvláště když hledáte klid a ticho. Ještě jste ten pokoj ani neviděl.“

„Pojďme se na něj podívat,“ vložil se do toho doktor Kincaid.

„Ale opravdu se musím co nevidět vrátit na kliniku.“

„Nemusíš tady zůstávat, Murdy,“ řekl pan Rainwater.

Doktor Kincaid se křestním jménem jmenoval Murdock, ale Ella nikdy neslyšela, že by mu někdo říkal Murdy, dokonce ani nejbližší přátelé ne.

„Ne, ne, chci pomoct, jak jen to půjde.“ Doktor se k ní otočil.

„Paní Barronová?“

Pohlédla na Sollyho, který už snědl půlku lízátka. Margaret vycítila její váhavost a řekla: „Běžte s těmi pány. Budu chlapce hlídat jako ostříž. Přísahám, že ho nespustím z očí.“

Ella váhavě odvedla oba muže z kuchyně a po schodech do patra a pak chodbou do místnosti na konci. Otevřela dveře a řekla: „Pokoj je otočený na jih. Jde sem lehký větřík.“

Průsvitné záclony, do nichž se opíral vánek, se nadouvaly. Tapeta měla vzorek čajových růží a železná postel vypadala pro pana Rainwatera příliš krátká. I když byl štíhlý, přece se pokoj zdál menší, když tak uprostřed něho stál, mnohem menší, než když v něm bydlela paní Mortonová.

Ale zřejmě si nevšiml, že má pokoj dekor vhodný pro ženu, postel že je nevelká a skříň úzká, nebo mu to bylo jedno. Vyhlédl z okna, přikývl a pak se k ní a doktorovi znovu otočil. „To bude stačit.“

„Budete se muset dělit o koupelnu s panem Hastingsem.“

„Chester Hastings,“ upřesnil doktor Kincaid. „Moc milý člověk.

Ve městě se příliš nezdržuje. Prodává galanterní zboží. Pořád cestuje.“

„Nedělá mi potíže dělit se o koupelnu,“ řekl pan Rainwater.

Cestou zpátky mu Ella řekla, co pokoj se stravou stojí, a když došli do přízemí, byli domluveni.

„Výborně,“ řekl doktor Kincaid. „Teď vás opustím, abyste si mohli domluvit podrobnosti ohledně stěhování a tak.“

Ella zaváhala a pohlédla ke kuchyni. Margaret si tiše pobrukovala církevní píseň, což Sollyho zpravidla uklidnilo. To konejšení pomáhalo Margaret mírnit pocit provinilosti, takže Ella usoudila, že by pár minut ještě obětovat mohla.

„Vyprovodím vás.“ Vykročila jako první k hlavním dveřím, ale až u nich zjistila, že ji následoval jenom doktor Kincaid. Hala byla prázdná. Pan Rainwater se zřejmě odebral do salonu a tam čeká, aby s ní prohovořil podrobnosti ohledně bydlení.

„Mohla byste na slovíčko, paní Barronová?“ zeptal se doktor.

Před chvilkou měl tolik naspěch, aby už byl pryč, že na něho zvědavě pohlédla, když otevřel pletivové dveře a vedl ji na verandu.

Pod předsunutým prvním patrem domu se drželo teplo spolu s omamnou vůní gardénie. Keř obsypaný krémově bílými květy rostl v květináči, který Ella postavila na konec verandy.

Přede dvěma lety měla nájemníka, který si stěžoval, že ho z té sladké vůně bolí hlava. Ella připisovala jeho bolesti hlavy spíš pálence, kterou upíjel ze stříbrné ploché láhve, když si myslel, že se nikdo nedívá, než těm voňavým květům. Urazil se, když mu Ella připomněla, že alkohol v domě nedovoluje.

„To mluvíte o mém léku proti kašli, paní Barronová?“

Nemohla se s ním dál dohadovat a neříct mu přitom, že je lhář, ale už si víckrát na gardénie nestěžoval. Oddychla si, když odešel a nastěhoval se mnohem příjemnější pan Hastings.

Doktor si znovu osušil plešatou hlavu kapesníkem. „Chtěl jsem s vámi mluvit mezi čtyřma očima.“

„O Sollym?“

„Inu ano, o něm.“

Podobný rozhovor vedli předtím už mnohokrát. Sebrala síly na nadcházející dohadování a sepjala ruce ve výši pasu. „Odmítám ho umístit do ústavu, pane doktore.“

„Nenavrhoval jsem –“

„Rovněž odmítám podávat mu uklidňující léky.“

„To jste mi říkala. Mnohokrát.“

„Potom mě prosím už víc nepřemlouvejte“

„To, co se právě stalo“

„… se mohlo stát kterémukoliv dítěti,“ namítla. „Pamatujete, jak Hinnegarovic kluk na sebe minulou zimu svrhl petrolejovou lampu?“

„Tomu chlapci jsou dva, paní Barronová. Sollymu je deset.“

„Deset mu bude až za několik měsíců.“

„To už je skoro, jako by mu bylo.“ Doktor pokračoval vlídněji.

„Dobře si uvědomuji nebezpečí, jež jsou od dětství neodmyslitelná.

Vzhledem k tomu, co jsem jako praktický lékař za léta viděl, nevy-cházím z údivu, že se někdo z nás dožil dospělosti.“

Odmlčel se, nadechl a laskavě se na ni zadíval. „Váš chlapec je ale zvláště náchylný k nehodám. Ani ve svém věku Solly nechápe nebezpečí, které s sebou nese něco takového jako strhnout hrnec s horkým škrobem ze sporáku. A pak, když se stane nehoda, zareaguje divokým výbuchem. Jako dnes.“

„Pálilo ho to. Křičel bolestí. To by křičel každý.“

„Nemyslete si, prosím, že když s vámi mluvím otevřeně, je to z mé strany necitlivost nebo zbytečná krutost. To vaše situace je krutá.

Skutečnost je taková, že bez léků, jež by tlumily… nutkání vašeho syna, by mohl sobě nebo jiným ublížit, zvlášť když ho popadne záchvat.“

„Dávám na něho bedlivě pozor, aby se to nestalo.“

„Nezpochybňuji, že svoji povinnost“

„To není povinnost, je to dar. Jenom vedení tohoto domu mi brání v tom, abych Sollymu věnovala každou bdělou chvilku. Dnešní dopoledne byla výjimka, ne pravidlo. Nečekaně jsem se musela věnovat něčemu jinému.“

Jemně mu tím připomněla, že za to vlastně může on, ale doktor to pokárání přešel bez povšimnutí.

„To mě přivádí k další věci, paní Barronová. Ta neustálá bdělost rovněž škodí vašemu zdraví. Jak dlouho to můžete vydržet?“

„Tak dlouho, jak bude Solly dohled potřebovat.“

„Což bude s velkou pravděpodobností po celý jeho život. Co bude, až vás přeroste a vy ho fyzicky už nezvládnete?“

Přinutila se rozevřít ruce zaťaté v pěst. Rozvážným hlasem pomalu řekla: „Léky, které navrhujete, by nejen potlačovaly jeho nutkání, ale rovněž by omezovaly jeho schopnost se učit.“

Po těch slovech se na ni zadíval ještě vlídněji, smutněji a soucitněji.

Dotklo se jí to. „Vím, že pochybujete o Sollyho schopnosti se učit, pane doktore. Já ne. O tu možnost ho nepřipravím jenom proto, že by mi to usnadnilo život. Nenechám ho nacpat léky, až by byl tak otupělý, že by jenom dýchal, ale jinak dohromady nic. Jaký by měl život?“

Jaký život máte vy?“ zeptal se jemně.

Napřímila se v plné výši. Obličej jí hořel rozhořčením. „Vážím si vašeho profesionálního názoru, pane doktore. Ale víc to není, jenom názor. Nikdo ve skutečnosti neví, co Solly je nebo není schopen pochopit a zapamatovat si. Ale jako jeho matka vnímám jeho schopnosti lépe než kdo jiný. Takže musím dělat to, co si myslím, že je pro něho nejlepší.“

Chtěl se vyhnout sporu, pokud ne přímo hádce, a tak se zadíval stranou na trs straček rostoucích při kraji zahrady. Jejich modré růžky vadly v poledním žáru. „Pošlete Margaret pro tu mast,“ řekl nakonec.

„Děkuji.“

„Nic mi nebudete platit.“

„Děkuji.“

Ulice byla liduprázdná, až na hnědobílého psa, který klusal vedle povozu taženého dvěma pachtícími se mulami, jejž řídil postarší černoch. Když povoz drncal kolem, smekl klobouk. Zamávali na něho. Ella ho neznala, ale doktor ho oslovil jménem a zavolal na pozdrav.

„Pokud je to všechno, pane doktore, musím podávat oběd.“

Znovu se k ní otočil. „Vlastně vám chci ještě něco, paní Barronová. Jde o pana Rainwatera.“

Nevěděla o tom člověku nic, znala jenom jeho jméno a věděla, že je svolný zaplatit jí, co žádá za pokoj se stravou. Přijímala ho jako nájemníka pouze na nevyslovenou přímluvu doktora Kincaida. „Je to člověk dobré povahy?“

„Je to slušný a bezúhonný muž.“

„Znáte ho dlouho?“

Je to syn zesnulé sestřenice mojí ženy. Asi je tedy něco jako bratranec z druhého třetího kolena z manželčiny strany.“

„Usoudila jsem, že by to mohl být dlouholetý přítel nebo člen rodiny. Oslovoval vás Murdy.“

Roztržitě přikývl. „Rodinná přezdívka.“

„Také se věnuje medicíně?“

„Ne. Obchodoval s bavlnou.“

„Obchodoval?“ Stal se pan Rainwater obětí hospodářské krize?

Patří mezi ty tisíce lidí, kteří přišli o práci? „Pokud je nezaměstnaný, jak chce platit nájem? Nemůžu si dovolit“ „Není bez prostředků.

On…“ Zadíval se za vzdalujícím se povozem a pozoroval ho, dokud nezmizel za rohem. Otočil se k ní a dodal: „Má se to tak, že pokoj ve vašem domě nebude potřebovat dlouho.“

Nespouštěla z něho pohled a čekala.

Tiše řekl: „Umírá.“

Kapitola třetí

„Pane Rainwatere, nechte to být, prosím.“

Seděl v kuchyni ve dřepu a sbíral porcelánové střepy z linolea.

Letmo k ní vzhlédl, ale pokračoval v tom, co dělal. „Mám obavy, že se chlapec znovu poraní.“

„S Margaret se o to postaráme, i o Sollyho.“

Margaret u sporáku kapala tuk ze slaniny od snídaně do zeleniny.

Solly seděl na svém obvyklém místě u kuchyňského stolu, kolébal se dopředu dozadu a hrál si s jojem, které mu Margaret podala z krabice s hračkami. Namotával si provázek kolem ukazováčku a zase ho odmotával. Nic jiného nevnímal.

Krize pominula a nebylo na něm znát, že by trpěl přetrvávajícími následky, ale poznala by to? Musela brát jeho netečnost jako dobré znamení. Při pohledu na jeho světlovlasou hlavu, skloněnou nad jojem, pocítila známé sevření u srdce, směsici bezvýhradné lásky a strachu, že ani to by nemuselo stačit, aby ho ochránila.

Pan Rainwater se napřímil a natáhl ruce. Ella vzala z hřebíku na zdi lopatku a on do ní opatrně vsypal střepy z rozbitého nádobí.

„Tohle jsou větší kusy. Ještě jsou tam střípky, které se mi nepodařilo vybrat ze škrobu.“

„Budeme na ně dávat pozor, až budeme uklízet.“

Otočil se ke dřezu, smyl si z rukou škrob a utřel si je do utěrky.

Připadala by si trapně, kdyby se u někoho v kuchyni, zvláště u někoho cizího, chovala tak samozřejmě. On zřejmě něčím podobným netrpěl.

Položila lopatku na podlahu do kouta. „Margaret, mohla bys vyndat nádobí a příbory, než si promluvím s panem Rainwaterem?“

„Ano, paní Ello. Chcete, abych dala jídlo taky chlapečkovi?“

„Buď tak hodná. Oloupej pomeranč a rozděl ho na dílky. K tomu sendvič s máslem a marmeládou, překrojený na půl. Dej to na ten modrý talíř, který má rád.“

„Dobře. Vy se věnujte tadyhle pánovi.“ Usmála se na pana Rainwatera, zjevně ji těšilo, že se připojí k domácnosti. Svojí ochotou pomáhat v naléhavé situaci si získal její uznání, což nebylo snadné. „Ty povlaky potřebujou pověsit, ale to může počkat až po obědě.“

„Děkuju, Margaret.“ Ella se otočila a pokynula mu na chodbu.

„Pane Rainwatere?“

„Můžeme si promluvit tady.“

Raději by to s ním neprobírala v kuchyni, kde se už udělalo vedro. Také si dělala starosti o prádlo v neckách, jež potřebovalo vyždímat ve ždímačce, a to nejspíš dvakrát, než je pověsí na prádelní šňůru uschnout. Obávala se, že Margaret málo omastí zeleninu, k čemuž měla sklony. Margaret si také ráda sklepla. Při několika příležitostech ji Ella musela důrazně napomenout, že vykládá osobní věci o jejích nájemnících i o ní.

Nicméně hlavní starost jí dělal Solly, i když červené fleky na kůži vybledly a byly sotva patrné a zřejmě ho nic nebolelo. Momentálně byl klidný.

Ona ale klidná nebyla. Nehoda se škrobem ji vyčerpala a rozrušila. K tomu se přidalo to, co jí doktor Kincaid řekl o panu Rainwaterovi. I když její živobytí záviselo na tom, aby měla dům plně obsazený, z různých důvodů ji nelákalo přijmout umírajícího člověka. Hlavně pak proto, že už měla plné ruce práce s tím, aby byli ostatní nájemníci spokojení, a s péčí o Sollyho.

Nicméně nešťastný úděl byl u pana Rainwatera jedinou překážkou, jinak to byl vhodný podnájemník. Jak by dokázala žít se svým svědomím, kdyby mu jen kvůli jeho situaci odmítla pronajmout pokoj?

Doktor Kincaid ji měl o jeho stavu informovat předtím, než svolila, že panu Rainwaterovi pokoj přenechá. Pan Rainwater jí to měl říct sám. To opomenutí pro ni znamenalo jasnou nevýhodu, a teď ji dostal do podobné situace tím, že budou jednat v přítomnosti upovídané služebné.

„V zásuvce svého nočního stolku najdete obálky,“ řekla a snažila se, aby jí zlost nebylo na hlase znát. „Na stole pod schodištěm je krabice na nájemné. Vybírám nájemné každé pondělí, ale vy mi zaplatíte první týden předem, než se nastěhujete. Vyhovuje vám to tak?“

„Ano. Výborně.“

„Než necháte obálku v té krabici, nezapomeňte na ni napsat své jméno, aby nedošlo k nedorozumění.“

„Nezapomenu.“

Jeho vyrovnaný pohled ji znepokojoval mnohem víc, když už věděla o jeho stavu. Oddychla si, když upoutala jeho pozornost Margaret. „Tumáš, kulihrášku. Tady jsem ti to připravila, jak to máš rád.“ Položila modrý talíř na stůl před Sollyho.

Solly nezareagoval ani na Margaret, ani na jídlo. Dál se kolébal a ovíjel provázek joja kolem prstu.

„Pokud jde o jídlo,“ pravila Ella a přitáhla tím pozornost pana Rainwatera k sobě. „Snídaně se podává každé ráno v osm, ale můžete si už předtím dát kávu tady v kuchyni. Večeře je v půl sedmé. Takže aby se neplýtvalo jídlem, byla bych ráda, kdybyste mě upozornil, pokud budete jíst mimo.“

„Pochybuju, že budu jíst mimo.“

Kdyby tam nebyl, vytáhla by si sponky z uzlu a rozpustila si vlasy. Drdol jí klouzal čím dál víc na krk, ztěžka tam spočíval a hřál ji. „K obědu podávám studený nářez, sýr, ovoce. Někdy zbytky.“

Pokynula na Margaret, jež vybalovala plátky šunky z voskovaného papíru od řezníka. „Oběd je na jídelním stole mezi polednem a jednou hodinou, a kdo dřív přijde, ten dřív mele. Dnes mám trochu zpoždění, ale slečny Dunneovy stejně málokdy jedí něco víc než kousek ovoce a pan Hastings je mimo město.“

Jsou kromě mne jedinými podnájemníky?“

Přikývla. „Sestry sdílejí největší pokoj, na druhém konci chodby, než jste vy. Pan Hastings má pokoj nad schody.“

„A vy a Solly?“

„Tady v přízemí. V neděli,“ pokračovala úsečně, „podávám hlavní jídlo ve dvě. Tím mi vybude čas vrátit se z kostela. V neděli si večeři každý obstarává sám, ale kuchyně je otevřená k vašemu použití. Vyžaduji jenom, abyste potom po sobě uklidil.“

„Samozřejmě.“

„Je něco, co byste neměl jíst?“ Ptala se tak všech svých nových podnájemníků, ačkoli mu mohlo připadat, že kvůli jeho nemoci se ptá jenom jeho.

Nepatrně se pousmál, jako by jí četl myšlenky. „Můžu jíst všechno a nejsem vybíravý.“

„Chtěl byste se ještě na něco zeptat?“

„Kdy se můžu nastěhovat?“

Odpovědi se na chvíli vyhnula a navázala tam, kde přestala.

„Ložní prádlo se mění jednou týdně. Prosila bych vás, abyste od praní do praní použil jen tři ručníky. Udržujte koupelnu uklizenou z ohleduplnosti k panu Hastingsovi. Očekává se od něho, že totéž bude dělat kvůli vám. Pokud budete mít nějaké stížnosti, přijďte s nimi za mnou.

Nedovoluji v domě alkohol. Vyžaduji základní, běžnou slušnost a ohledy na soukromí a pohodlí ostatních nájemníků. Pokud budete mít návštěvy, můžete je přijímat v salonu, ale dejte mi prosím vědět. Dá se domluvit, že se hostům podá občerstvení. Za malý poplatek si můžete na večeři pozvat hosta, ale pouze tehdy, když mi to předem sdělíte.“

„Nebudu mít návštěvy ani hosty na večeři.“

Oči mu zářily tak intenzivní modří jako věčný plamínek na jejím sporáku. Na chvilku ji upoutaly, pak odvrátila pohled. „Dám vám číslo poštovní schránky, abyste je mohl předat své rodině a přátelům.“

„Velmi by mě překvapilo, kdybych dostal nějakou poštu.“

„V případě, že ano, tak klíč od schránky mám jenom já.“

„Nechám vám poštu ve vašem pokoji. Na moji diskrétnost se můžete spolehnout.“

„0 tom nepochybuji.“

„Připadá vám tohle všechno přijatelné, pane Rainwatere?“

Trpělivě počkal, dokud mu nesdělila všechna pravidla, jež v domě panují, a pak zopakoval: „Kdy se můžu nastěhovat?“

Ptal se už potřetí. Pochopitelně. Čas bude důležitý pro člověka, jemuž podle doktora Kincaida moc času nezbývá.

„V úterý.“

„Dnes máme čtvrtek.“

„Jak už jsem říkala, pokoj je třeba uklidit. Můžete, než bude pokoj připravený, zůstat u Kincaidových?“

„Spal jsem u nich už dvě noci. Byli velice pohostinní a přenechali mi ložnici chlapců. Chlapci ale musejí spát na lehátkách v obývacím pokoji, což je nepříjemné pro všechny. Rád bych se nastěhoval nejpozději zítra.“

„Pokoj nebude do zítra připravený. Dnes se pere. S Margaret nemůžeme praní odložit, abychom pokoj pro vás přichystaly. Musí se odsunout nábytek, aby se vydrhla podlaha. Matrace a polštáře se musí vynést ven a nechat vyvětrat.“ Podrážděně si odhrnula pramen vlasů, který se jí lepil na tvář. „Nemůžu dost dobře všechno zvládnout do zítra.“

„Náš nový kazatel hledá práci.“

Ella pohlédla na Margaret. „Cože?“

„Bratr Calvin. Právě přišel do města, aby se ujal kazatelny. Naše kongregace mu ale nemůže nic platit. Spí na verandě u jednoho našeho člena a dávají mu i najíst, ale chce si vydělat trochu peněz, aby měl na vlastní bydlení a mohl si sem přistěhovat ženu. Ta je v jižním Texasu u svejch lidí a hrozně mu chybí. Tu práci za vás udělá skoro zadarmo, paní Barronová. Stejně byste neměla tahat ty těžký kusy a mě bolej záda, jen když pomyslím, jak táhnu tu matraci po schodech dólu a zase nahoru. Co kdybych poslala pro bratra Calvina?“

Ella letmo pohlédla na pana Rainwatera, který jejich rozhovor se zájmem sledoval. „Rád bratru Calvinovi zaplatím,“ řekl.

Margaret se usmála, jako by bylo už všechno ujednáno. Pokývla na chodbu, kde byl telefon. „Hnedka zavolám do krámu.“ Panu Rainwaterovi objasnila: „Randallův obchod s galanterním a střižním zbožím a potravinama, tam pracuje můj kluk Jimmy. Až bude mít roznášku, může zaběhnout tam, co kazatel bydlí, a vyřídit mu, aby sem přišel.“

Když byla Margaret z doslechu, řekl pan Rainwater. „Doufám, že vám to nevadí.“

Vadilo jí to. Tohle byl její dům. Příslušelo jí, aby o všem rozhodovala. Ale dnes dopoledne zřejmě nic není jako jindy.

Všechno šlo jinak, než mělo. Strhl ji neobvyklý sled událostí. Vlastně ji zaskočily a pocit, že se v nich topí, ji poplašil. Pevný řád nebyl jenom to, čemu dávala přednost, byla to nezbytnost.

Ale zaplatit si práci bratra Calvina byla v koloběhu života zanedbatelná záležitost a vypadala by nedůtklivě, kdyby něco namítala proti tak schůdnému řešení. Zvláště když pan Rainwater navrhl, že za jeho služby zaplatí sám.

Nebyla však ještě připravená ustoupit. „Raději bych tu práci udělala sama, pane Rainwatere.“

„Protože máte tak vysoké nároky.“

„Nebojím se těžké práce.“

„O tom by nikdo nepochyboval.“

„Ale protože jde o čas…“

Neměla v úmyslu zavést řeč na to, že jemu moc času nezbývá.

Nechala tu větu vyznít do ztracena. Tváře už měla rozpálené a z trapných rozpaků ji polilo ještě větší horko.

„Je to dobrý plán,“ řekl. „Ušetří vám to spoustu práce. Margaret si nenamůže záda. A uspíší to shledání bratra Calvina s jeho manželkou.“

Znovu postřehla pobavený třpyt v jeho očích a pomyslela si, že kdyby se usmála, usmál by se i on. Ale neudělala to, takže zůstal vážný. „A vy se budete moct nastěhovat,“ zdůraznila.

„To ano.“

Odevzdaně si povzdechla. „Tak dobrá. Ale ocenila bych, kdyby ste mi poskytl ještě zítřejší dopoledne.“

„Co takhle zítra ve čtyři odpoledne?“

„Ve čtyři? Ano, dobrá. To už budu mít pokoj připravený“

„Určitě se dostavím s penězi v ruce. Zaplatím bratru Calvinovi a nájem na první týden.“

Oslnivě se usmál, ale neoplatila mu stejnou. Místo toho mu pokynula na chodbu, čímž naznačila, že je vše dohodnuto.

„Můžu vyjít zadními dveřmi.“

Přikývla a doprovodila ho k pletivovým zadním dveřím. Cestou po schodech si nasadil klobouk. U paty schodů se otočil a smekl.

„Paní Barronová.“

„Pane Rainwatere, doufám, že tady budete spokojený.“

Čekaly ji další povinnosti, z nichž první byla dohlédnout, aby Solly snědl oběd, ale z nějakého důvodu se neotočila k odchodu. Dál hleděla do očí muži, který v posledních týdnech svého života s ní bude bydlet pod jednou střechou. Dala jsem najevo, jak je mi ho líto?

uvažovala. Určitě ano.

„Řekl vám to, viďte?“ nadhodil. „Murdy vám o mně řekl.“

Vyhýbavost neměla Ella v povaze. Kromě toho by toho člověka neurazila lhaním. „Myslel si, že bych to měla vědět.“

Přikývl a v tom přikývnutí bylo nejen potvrzení toho, co tušil, ale i uznání její přímočarosti. „Byl bych vám vděčný, kdybyste to ostatním neříkala. Když lidé něco takového vědí, jsou celí nesví a začnou si dávat pozor na to, co říkají.

V žádném případě si nepřeji, aby se kolem toho nadělalo. Nechci, aby se se mnou jednalo jinak než s ostatními.“

„Nikomu nic neřeknu.“

„Děkuji.“

„Nemusíte mi děkovat, pane Rainwatere.“

„Vidíte, co tím myslím?“ Zářivě se usmál. „Už se snažíte mi ulevit.“

Měla tolik slušnosti, že se zatvářila provinile.

Ještě chviličku se usmíval, potom opět zvážněl. „Mluví?“

„Cože?“

„Váš syn.“

Pokývl hlavou k chlapci. Otočila se. Solly seděl stále ještě u stolu. Jídla se ani nedotkl. Navíjel si provázek na prst, rozmotával jej a znovu navíjel a kolébal se dopředu dozadu v rytmu, který slyšel jen on sám.

Znovu se otočila k panu Rainwaterovi a zavrtěla hlavou. „Ne.

Nemluví.“

„Inu,“ řekl vlídně, „shledávám, že většina lidí, kteří mluví, nemá často co říct.“

Skoro jí připadalo horší snášet lehkovážnost, s jakou odbyl Sollyho omezené schopnosti, než neomalené zvědavé civění cizích lidí, protože se jí zcela nečekaně zalily oči slzami. Možná je postřehl a chtěl ji ušetřit trapných rozpaků, protože už nic víc neřekl, jenom se znovu dotkl krempy klobouku, otočil se a odešel.

Kapitola čtvrtá

Ukázalo se, že bratr Calvin je darem z nebes nejenom pro Africkou metodistickou episkopální církev.

Kazatel byl vysoký, robustní muž ke třicítce, s podmanivými způsoby a širokým úsměvem, který byl díky zlatému přednímu zubu ještě zářivější. Ella přemýšlela, jestli členy jeho kongregace rozptyluje, když káže, jestli to je jako hypnotizující účinek kapesních hodinek houpajících se na řetízku.

Jakmile však zaslechla jeho hlas, usoudila, že jen máloco by mohlo odvést pozornost jeho stáda od jeho Bohem prostoupených slov. Měl hlas proroka, jehož hluboké tóny se valily jako hřmění po úbočí kopce. Představovala si, jak se rozléhá v kostele, budí podřimující, nahání strach, takže hříšníci činí pokání, a naplňuje věřící obnovenou zbožností.

Na kongregaci už opravdu příznivě zapůsobil. Když Margaret Elle bratra Calvina formálně představovala, pochlubila se, že návštěvnost kostela se trojnásobně zvýšila od té doby, co si stoupl k pulpitu.

„V neděli tam nikdy nenajdete prázdnou lavici.“

Mladý kazatel na její chválu zareagoval s náležitou pokorou a svůj úspěch přisoudil Bohu. „Pán nám žehná nevídanými způsoby.“

Elle se okamžitě zalíbil a ihned mu přidělila práci, přestože by sestry Dunneovy mohly klidně omdlít, kdyby uviděly v domě barevného. Jejich předsudky Ella nesdílela. Vzpomněla si, kdy si poprvé uvědomila, že privilegia spojená s rasou jsou nesmírně nespravedlivá.

Otec ji vzal do kina do Waka a ona si chtěla sednout na balkon.

Vysvětil jí, že balkon je vyhrazený barevným. Namítala, že je to nespravedlivé, když se člověk nesmí posadit, kam chce. Otec si to špatně vysvětlil, vzal ji kolem ramen a usmál se na ni. „Ano, Ello.

Vůbec to není spravedlivé. Jsem pyšný, že se na to díváš takhle.“

Nevychovali ji tak, aby byla předpojatá, a proto předsudky neměla. S přibývajícími léty ovšem pochopila, že její názor na rasové otázky většina lidí nesdílí.

Kazatel brzy dokázal, že neumí jenom mluvit. Do večera vydrhl a naleštil podlahu v prázdném pokoji. „Když už jsem v tom, tak můžu docela dobře vzít i chodbu,“ pravil. I tu vyleštil.

Při večeři dostal talíř s jídlem, aby si je snědl v kuchyni, zatímco sestry Dunneovy obsloužila v jídelně. Všimla si, že pastor se před jídlem pomodlil. Když dojedl, přinesl matraci ze dvorku za domem, kde se celé odpoledne větrala, a dal ji do pokoje, který měl obývat pan Rainwater.

Než bratr Calvin odešel, řekl jí, že přijde brzy ráno a pomůže Margaret s další prací, kterou bude potřeba udělat, než se nový nájemník nastěhuje. „Do čtyř se ten pokoj bude jenom lesknout, to slibuju.“

Svůj slib splnil. Všechna práce byla vykonána k Ellině spokojenosti. Postel ovšem ustlala sama. Nejenom jí velice záleželo na tom, jak je postel ustlaná, ale těšilo ji, jak povlaky a polštáře voní čerstvým vzduchem a sluncem.

Pan Rainwater přišel v domluvený čas. Sestry Dunneovy odešly do půjčovny knih, což byl předělaný malý dodávkový vůz, který do Gileadu zajížděl vždy odpoledne jednou za čtrnáct dní. Margaret v kuchyni žehlila a přitom dávala pozor na Sollyho. Pan Hastings byl stále ještě mimo město.

Až na stojací pendlovky v salonu, které tiše odbíjely čtvrtou, panovalo v domě ticho, když Ella odsunula zástrčku na pletivových dveřích předního vchodu a vpustila nového nájemníka. Prohodili pár zdvořilých slov a pak ho odvedla nahoru. Jejich kroky se dutě rozléhaly na čerstvě naleštěné podlaze chodby.

Zastavil se v otevřených dveřích pokoje a rozhlédl se.

Nepřehlédl jedinou podrobnost, ani větvičku zimolezu, kterou Margaret postavila ve váze na komodu. Potom se otočil k Elle.

„Udělala jste dobře, že jste trvala na svém, paní Barronová. Pokoj je teď mnohem příjemnější. Děkuji.“

„Rádo se stalo.“

„Uvědomuji si, že jsem po vás žádal hodně, když jsem chtěl, abyste pokoj připravila, ale přál jsem si nastěhovat se co nejdříve.“

Pouze přikývla, obávala se, že kdyby něco poznamenala ohledně času, vyznělo by to špatně.

Podal jí bílou obálku, černým inkoustem na ní stálo jeho jméno.

„Nájem za první týden. Dejte mi vědět, co dlužím bratru Calvinovi.“

Potom zanesl do pokoje dva plátěné kufry a jemně zaklapl dveře.

„V severovýchodním Texasu. Na půl cesty mezi Dallasem a Texarkanou.“

Při večeři zahrnuly sestry Dunneovy pana Rainwatera otázkami.

Ella právě sbírala talíře na podnos, když se ho slečna Violet zeptala, odkud je.

Slečna Pearl. která na něho zasněně hleděla přes stůl, podotkla: „Tam je to dobrá země na pěstování bavlny.“

„To dobře ví, sestro,“ usadila ji Violet. „Vždyť s bavlnou obchoduje.“

„To je mi jasné,“ odvětila Pearl nevlídně. Jenom to podotýkám.“

Ella se do toho taktně vložila, aby zabránila sourozenecké rozmíšce. „Mám vám přinést ovocný koláč se šlehačkou, slečno Pearl?“

„Ach ano, se šlehačkou, prosím. Nemyslíte, že ovocný koláč je nejlepší se šlehačkou, pane Rainwatere?“

„To rozhodně ano.“ Letmo pohlédl na Ellu akoutky úst mu cukaly, jak potlačoval úsměv. „Také bych si dal šlehačku.“

„Kávu?“

„Prosil bych.“

Uchopila podnos.

Pan Rainwater se zvedl. „Mohu vám s tím pomoci?“

„Ne.“

Vyznělo to mnohem ostřeji, než zamýšlela, a všechny v místnosti, i ji samotnou, tón jejího hlasu překvapil. Sestry zíraly nejen na ni, ale i na nového nájemníka. Ještě nikdy nikdo se nenabídl, že by jí pomohl, a tak je zřejmě jeho nabídka překvapila stejně jako ji.

Sklopila hlavu, aby skryla rozpaky, a zamumlala: „Děkuji, ale ne, pane Rainwatere.“ Načež spěšně zamířila do kuchyně.

Než vyšla z místnosti, zaslechla, jak si slečna Violet delikátně odkašlala a zeptala se: „Co vaše rodina, pane Rainwatere?“

„Matka ani otec už nežijí a já jsem jedináček.“

„To je politováníhodné,“ řekla Pearl. „S Violet máme jen jedna druhou. Zbytek naší rodiny už vymřel.“

Dveře kuchyně zaklaply a zabránily Elle uslyšet, co k tomu pan Rainwater podotkl.

„Ty ženské ho přivedou vším tím vyptáváním rovnou do blázince,“ poznamenala Margaret a zavrtěla hlavou.

„Slyšela jsem, že ses ho také vyptávala.“

„Jenom ze zdvořilosti,“ zamručela. Zavadila pohledem o Ellu, ale podívala se na ni ještě jednou. „Není vám něco?“

„Jestli mi něco není? Ovšemže ne. Proč?“

„Tváře vám jenom hoří. Doufám, že se nesložíte s tou ošklivou letní horečkou. Některý lidi s tím musej ležet kolik týdnů.“

„Nemám horečku. Už jsi připravila koláč?“

„Copak dycky nenachystám dezert, než začnu mejt nádobí?“

Ramenem ukázala na talíře s koláčem na lince, které čekaly, až je postaví na podnos. „A co s těma okenicema na oknech vepředu?“

„Co je s nimi?“

„Říkala jsem vám, bratr Calvin se nabídl, že je natře.“

Kila přidala na podnos kávový servis. „Nemůžu si dovolit nechat je právě teď natřít.“

„Vypadají ošklivě.“

„Já vím, že potřebují natřít, Margaret, ale“

„Bratr Calvin říkal, že by to udělal lacino. To bylo od něho milý, že nám přines ty ostružiny. Sám je nasbíral.“

Ella si povzdechla. „Tak ať si se mnou přijde o těch okenicích promluvit. Uvidíme.“ Zkontrolovala Sollyho talíř. Snědl dost, to mu stačilo. „Teď už může dostat Solly koláč.“

Služebná se na chlapce usmála, vytáhla ruce z dřezu a setřepala vodu z nádobí. „Nakrmím chlapečka sama.“

Ella odnesla podnos ke dveřím, otočila se k nim zády a strčila do nich.

„David.“

„Cože?“

„To je křestní jméno pana Rainwatera,“ řekla Margaret.

„Počítám, že jste to chtěla vědět.“

Ella na ni rozmrzele pohlédla a vycouvala ze dveří. Když se otočila do jídelny, oči jí rovnou zabloudily k panu Rainwaterovi, který k ní zvedl pohled. Okamžik si hleděli do očí, potom znovu věnoval pozornost Violet, která mu vyprávěla o vzrušujících dnech, když s Pearl učily na státní škole.

„Je to tak pěkné, příjemně si popovídat s novým známým, viď, sestro?“ řekla Violet.

„To opravdu ano.“ Pearl se culila a poplácávala si krajkový límeček. „Doufám, že s námi budete bydlet hodně dlouho, pane Rainwatere.“

Ella na něho nepohlédla, tvářila se neutrálně a začala servírovat koláč se šlehačkou.

Seděla právě v kuchyni a jedla, když strčil hlavu do dveří.

Okamžitě se zvedla a otřela si ústa. „Pane Rainwatere! Přál byste si něco?“

Margaret ustala v práci a zeširoka se na něho usmála. „Kávy je ještě dost.“

„Já už nebudu, děkuji.“

Solly, který seděl naproti Elle a klepal lžící do hrany stolu, nijak nezareagoval.

Nový nájemník pokývl na Ellin talíř. „Říkal jsem si, kdy se dostanete k jídlu.“

„Potřebujete něco?“

„Odpusťte, že vás ruším při večeři. Jenom jsem uvažoval, jestli by nevadilo, kdybych rozsvítil na verandě, abych si tam mohl číst.“

„Ovšemže ne. Vypínač je –“

„Vypínač jsem našel, ale chtěl jsem se nejdřív zeptat.“

„Jenom nezapomeňte zhasnout, až se budete vracet dovnitř.“

Pohlédl na Sollyho, který stále rytmicky klepal lžící, pokývl na Margaret a Ellu a vycouval ze dveří.

„To je od něho milý, že se přišel zeptat,“ řekla Margaret. „To ten pán, jak se jenom jmenoval, ten, co z něho táhla kořalka. Tak ten by se teda nezeptal, to ani náhodou. Doufám, že má pan Rainwater v úmyslu u nás dlouho zůstat.“

Ella se posadila a pustila se znovu do jídla.

Jakmile Margaret odešla domů, uložila Ella Sollyho a on rychle usnul. Zůstala klečet vedle jeho postele, hleděla do jeho roztomilého obličeje a naslouchala tichému oddechování. Když ji začala bolet kolena, políbila vzduch těsně u jeho tváře, vyklouzla tiše z místnosti a nechala ho v klidu spát. Ale i tak naslouchala jakýmkoliv známkám, že se pohnul, když seděla v kuchyni a vylupovala z lusků fazole s černými očky k zítřejší večeři. Bylo dost po desáté hodině, když naposledy obhlédla kuchyň a zhasla.

Krk a ramena ji pálily únavou, když pomalu kráčela temnou chodbou. Na přední verandě bylo zhasnuto. Pan Rainwater nezapomněl. Šla se ale přesvědčit, jestli také zamkl pletivové dveře.

Nezamkl. Sáhla po zástrčce.

„Jestli ji zasunete, nedostanu se dovnitř.“

Při zvuku jeho hlasu nadskočila.

„Promiňte, nechtěl jsem vás polekat.“

Strčila do dveří a vyšla na verandu. Seděl ve tmě v proutěném křesle. „To já se omlouvám,“ řekla Ella. „Nesvítilo se, tak jsem si myslela, že už jste šel dovnitř. Mrzí mě, že jsem vás vyrušila.“

„Nevyrušila. Zhasl jsem, protože hmyz přitahovaný světlem začal být obtížný.“ Zvedl se a pokynul na další křeslo. „Přisedněte si.“

Zaváhala, pak přešla po verandě a posadila se do křesla.

„Vzduch je tak příjemný, že jsem se nedokázal přinutit, abych šel k sobě do pokoje.“ Usmál se na ni. „I když je moc pohodlný.“

„Jsem ráda, že se vám líbí.“

„Tapeta s růžemi a vůbec.“

Rozhostilo se mezi nimi ticho, do něhož zaznívala noční píseň cikád, odněkud zdálky štěkání psa a tiché zavrzání, jak si v křesle poposedl. Natáhl si dlouhé nohy před sebe, volně sepjal ruce na knize, jež mu ležela na břiše, a zaklonil hlavu. Vypadal naprosto uvolněně.

Ella si nebyla jistá, jestli je taková nedbalá uvolněnost vhodná, když muž a žena, kteří jsou si cizí, sedí sami ve tmě. Vlastně si byla naprosto jistá, že to vhodné není. Naznačovalo to důvěrnost, kterou nejasně pociťovala za nepatřičnou, přestože křesla, v nichž seděli, byla několik metrů od sebe.

„Kam šlo to jídlo?“

Pohlédla na něho.

„To jídlo, které Margaret balila, když jsem přišel do kuchyně,“

upřesnil. „Kam jste ho poslala?“

„Do chudinské čtvrti. Je to na vzdáleném východním konci města, za tratí.“

S povytaženým obočím na ni dál se zájmem hleděl.

„Chudinská čtvrť začala vznikat, když pár tuláků seskočilo z nákladních vlaků a utábořilo se u potoka. Šerif je vyhnal, ale začali přicházet další a další, až to šerif vzdal a už se nesnažil je vytlačit.

Dnes je většinou nechávají na pokoji. Jejich počet se mění, ale mám za to, že pár set jich tam bude. Žijí tam celé rodiny, takže vždycky za pár dní tam posílám zbytky. Oschlý chleba, přezrálé ovoce a tak.“

„To je od vás velkorysé.“

Sklopila hlavu a uhladila si sukni.“Je to jídlo, které bych jinak musela vyhodit.“

„Pochybuji, že lidem v chudinské čtvrti vadí, jestli je jablko natlučené.“

„Výměnou za tyhle zbytky po nich žádám, aby sem nechodili žebrat. Rozkřikne se to mezi nově příchozími a darmošlapy.

Nechodit pro almužnu do penzionu k Barronovým. Nic nedostanete.“

„I přesto je to od vás laskavé.“

Nechtěla, aby jí přisuzoval větší zásluhy, než si zasloužila.

„Nenosím to těm chudákům sama, pane Rainwatere. To by bylo laskavé. Posílám to po Margaret.“

„Někteří lidé, mnozí, by to neposlali vůbec,“ namítl tiše.

Chystala se dál protestovat, ale rozmyslela si to. Měla dojem, že bude lepší, když to nechá být. Znovu se mezi nimi rozhostilo ticho.

Vycítila, že jemu mlčení vyhovuje mnohem víc. Jí připadalo nekonečné a už se chystala, že se omluví a vrátí se dovnitř, když vtom se zeptal: „Žijete tady celý život?“

„Ano, v tomhle domě. Otec ho postavil krátce poté, co se s matkou vzali. O pár let později přistavěl místnosti, kde jsem teď já se Sollym. Kromě té přístavby zmodernizoval předtím koupelny a kuchyni, která vypadá pořád tak jako v den, kdy jsem se narodila.“

„Vaši rodiče nežijí?“

„Ne.“

„Máte sourozence?“

„Měla jsem bratry dvojčata, narodili se tři roky po mně. Oba zemřeli ještě jako batolata.“

„To mě mrzí.“

„Vlastně se na ně nepamatuji.“ Podívala se směrem, odkud štěkal pes, takže odvrátila obličej. „Rodiče o nich nikdy nemluvili.“

Ten smutek byl zřejmě pro její rodiče k neunesení. Ani jeden se z něho nevzpamatovali. Matka jako by se přes noc změnila v zahořklou, chladnou osobu. Už se neusmívala, neměla radost ze své zdravé dcerky, od níž si udržovala odstup. Ellin otec, který ztratil ženinu lásku a pozornost, stejně jako své chlapce dvojčata, nacházel jedinou útěchu ve whisky. V pětačtyřiceti letech zemřel na cirhózu.

Po jeho smrti byla matka nucena brát podnájemníky. Když nakonec podlehla svému smutku – Elle připadalo, že s notnou dávkou úlevy –, ujala se Ella vedení domu. Bylo jí osmnáct. Přes své mládí vedla dům lépe než matka, jakkoliv to zní pyšně.

„Murdy mi říkal, že jste vdova.“

Otočila se a pronikavě pohlédla na pana Rainwatera, ale vzápětí oči sklopila. „Je to tak.“

„To je smůla.“

Přikývla.

„Veškerá zodpovědnost za Sollyho, všechny povinnosti zůstaly na vás.“

Zvedla hlavu. „Pro mě Solly není povinnost, pane Rainwatere. Je to dítě. Moje dítě. Dar.“

Vtáhl dlouhé nohy pod sebe a naklonil se k ní. „Samozřejmě že je. Nechtěl jsem naznačit –“

„Raději půjdu dovnitř.“ Rychle se postavila.

Zvedl se také.

„Prosím vás, přestaňte to dělat.“

„Nerozumím.“

„Nevstávejte, kdykoliv vstanu nebo vejdu do místnosti.“ Já –“

„Neočekávám to. Taková pozornost není nutná. Jsem vaše bytná, ne vaše… nejsem…“ Nedokázala připadnout na to, kým ve vztahu k němu není, věděla jenom, kým je. A to, čím byla, nevyžadovalo jeho pozornou zdvořilost. „Nemusíte se kvůli mně zvedat.“

„Naučili mě takhle se k ženám chovat.“

„Určitě ano, ale“

„Zvyk je druhá přirozenost, ale nedělal bych to, kdybych věděl, že vás to zlobí.“

„Nejsem rozzlobená.“

Její ostrý tón ovšem naznačoval opak. Tmou, která je dělila, pronikl pohledem do jejích očí, ve skutečnosti jako by hluboko za ně, takže si připadala nevlídná, celá nesvá a tak nějak zranitelná.

„Dobrou noc, pane Rainwatere.“ Otočila se k němu zády a kráčela ke dveřím, ale když sáhla po klice pletivových dveří, natáhl ruku kolem ní a dveře jí otevřel. Raději k jeho způsobům nic nepodotkla a vešla. Následoval ji a pak ji pozoroval, jak na špičkách zastrkuje zástrčku na dveřích.

„Není ta zástrčka pro vás neprakticky vysoko?“

„Ano, velice.“ Zasunula zástrčku a otočila se k němu. „Ale je dost vysoko, aby na ni Solly nedosáhl. Jednou odešel a hodiny nebyl k nalezení, až jsme ho objevili, jak jde po kolejích.“

Dlouze vydechl a zatvářil se lítostivě. „Tohle je můj první večer ve vašem domě. Nepodařilo se mi na vás udělat dobrý dojem.“

„S tím byste si neměl dělat starosti, pane Rainwatere.“

„Chci, abyste o mně smýšlela dobře.“

„Smýšlela jsem o vás natolik dobře, že jsem vám pronajala pokoj.

Kromě toho –“

„Nemáte na mě žádný názor,“ dodal místo ní, a tím ještě víc podnítil její podrážděnost a nervozitu z toho rozhovoru.

„Správně, pane Rainwatere. Příliš nepřemýšlím o vás ani o komkoliv z mých nájemníků, neboť si na oplátku nepřeji, abyste příliš přemýšlel o mně nebo o Sollym nebo o naší situaci.“

Chvíli na ni zkoumavě hleděl a potom poznamenal. „Měla byste si povolit a častěji se hněvat. Myslím, že by vám to udělalo dobře.“

Jeho upřímnost ji připravila o řeč. Jenom tam dotčeně stála a hleděla na něho.

„Dobrou noc, paní Barronová.“ Obešel ji a pustil se po schodech do patra.

Kapitola pátá

Uběhl týden. Kromě u snídaně a u večeře, viděla Ella Davida Rainwatera jen málokdy. U jídla snášel s pozoruhodnou trpělivostí tlachání a špatně skrývanou zvědavost sester Dunneových.

Staré panny se začaly k večeři „převlékat“, každý večer scházely dolů nastrojené v nedělních šatech, doplněných nějakým šperkem, a ospravedlňovaly tohle náhlé přehánění řečnickými otázkami, co to má za smysl, mít pěkné věci a vůbec je nenosit. Jednou večer zachytila Ella závan kolínské a její podezření padlo na slečnu Pearl, jež si hrála na koketu, kdykoliv byla ve společnosti nového nájemníka.

Pan Hastings se vrátil jednou odpoledne a sotva měl čas se před večeří opláchnout. Sestry ho právě představovaly, když Ella podávala salát.

„Těší mě, že vás poznávám, pane Rainwatere,“ řekl obchodní cestující. „Bude to pěkné, mít v domě dalšího muže. Hrajete šachy?“

„Bohužel moc dobře ne.“

„Výborně! Možná se mi pro změnu podaří vyhrát partii. Ach, paní Barronová, vaše kuchyně mi chyběla. Tam, kde jsem byl, jsem si o ní mohl nechat jenom zdát.“

„Děkuji, pane Hastingsi. Měl jste úspěšnou cestu?“

„Nerad to říkám, ale nemám se čím chlubit. Obchodníci už nenakupují tolik jako dřív. Vlastně se to nedá ani srovnat s tím, co svého času nakupovali, protože nemůžou prodat zásoby, které mají na skladě. Dneska si nikdo nemůže dovolit galanterní zboží. Lidé mají štěstí, když se můžou pravidelně najíst. Přese všechny optimistické projevy pana Roosevelta se časy nezlepšují, ale zhoršují.“

„O to víc bychom měli být všichni vděční za to, čeho se nám dostává,“ pronesla zpěvavě slečna Violet.

Ten večer po večeři hráli muži šachy v přední části salonu, zatímco sestry poslouchaly hudbu v oddělené zadní části. K Elle doléhaly úryvky hudby, když pracovala v kuchyni. Občas rozpoznala mužský hlas z předního salonu.

Pan Hastings se zdržel dva dny, načež odhodlaně snesl kufry se vzorky po schodech dolů a ven do auta. „Příští úterý bych měl být zpátky,“ sdělil Elle. „Pokud se z nějakého důvodu zdržím, zavolám.“

„Ať se vám daří, pane Hastingsi.“

Nadzvedl klobouk na pozdrav a vyrazil. V ten večer se pan Rainwater ihned po večeři omluvil a odešel do svého pokoje. Už netrávil žádný další večer na verandě, alespoň pokud Ella věděla.

Jejich setkání byla zdvořilá, ale krátká a afektovaná, jako by si oba dávali pozor, aby toho druhého neurazili. Jak ho požádala, už nevstával ze židle, když vstoupila do místnosti, ani jí otevřeně neprojevoval žádnou zjevnou zdvořilost. Připadalo jí to, jako by se pohádali. Nepohádali se. Vysloveně ne. Ale vyhýbala se tomu, aby s ním zůstala o samotě, a on se nijak nepokusil ji vyhledat.

Takhle to správně mělo být.

Příště spolu mezi čtyřma očima hovořili, až když už v domě bydlel čtrnáct dní. Uklízela nahoře a Margaret mezitím v předním salonu zašívala závěs a dávala přitom pozor na Sollyho, který si hrál se špulkami nití, což byla jeho oblíbená zábava.

Ella právě vlekla košík s čisticími potřebami po schodech dolů, když zaslechla nějaké škrábání a nedokázala určit, co to znamená.

Šla za tím zvukem přes kuchyň, zadními dveřmi ven a kolem rohu domu.

Pan Rainwater si našel motyčku a kypřil suchou půdu mezi řadami keříků rajčat. Kabát a vestu měl pověšené na kůlu plotu, byl jenom v košili a rukávy si vyhrnul k loktům. Překřížené šle mu na zádech vytvářely X na místě, kde se mu propocená košile lepila na kůži.

„Pane Rainwatere!“

Na její zvolání se otočil. Jednou paží se opřel o motyčku, pošoupl si klobouk a rukávem si otřel pot z čela.

„Co to děláte?“ zeptala se.

Sjel pohledem po násadě motyčky k čerstvě nakypřené půdě a vytrhanému plevelu, který vadl na slunci. Když zvedl hlavu, pohlédl na ni se stěží skrývaným pobavením, které už sice znala, ale znepokojovalo ji stále stejně. „Okopávám zeleninovou zahradu.“

Ještě víc ji rozzlobil tím, že řekl, co bylo patrné. Přesekaný plevel svědčil o tom, že jen taktak přežívající zahrada potřebuje péči, ale jeho troufalost byla neobhajitelná. „Chystala jsem se ji vyplít sama.

Zítra.“ Vrhla pohled na žhavé odpolední slunce. „Brzy ráno. Než se udělá moc horko.“

Tiše se zasmál. Je pořádné horko. Vedrem se skoro nedá dýchat.“

„O to mi jde, pane Rainwatere. Kromě toho, že děláte moji práci, což byste neměl, zvlášť když jste se mě předtím nezeptal, nemůže být namáhavé okopávání zahrady pro člověka ve vašem stavu dobré.“

Jeho pobavenost vymizela, obličej mu strnul, pokožka se mu napjala přes výrazné lícní kosti. „Slibuji, že nepadnu mrtvý na vaše rajčata.“

Tón jeho hlasu byl jako políček. Možná sebou dokonce trhla, protože okamžitě nechal motyčku spadnout na zem a přistoupil k ní.

„Promiňte.“ Sundal si klobouk, prohrábl si vlasy a shrnul si je dozadu, pak si klobouk znovu nasadil. „Odpusťte mi, prosím. To bylo nemístné.“

Stále ještě nedokázala promluvit, tak ji to zaskočilo.

„Myslíte si, že když se jsem se chopil okopávání zahrady, naznačuji tím, že nejste schopná to udělat?“ zeptal se. „To vůbec ne, paní Barronová. Nenapadlo mě, že byste si mohla moje úmysly špatně vyložit. Vlastně jsem o tom vůbec nepřemýšlel. Bylo to impulzivní rozhodnuti a ma se to tak, že jsem to nedělal kvůli vám, ale kvůli sobě.“

Zaklonila hlavu a pohlédla mu do obličeje.

„Chci se něčím zaměstnávat, potřebuji to. Co jsem se přistěhoval, nezabýval jsem se ničím smysluplným, a já nečinnost nesnáším. To potom dny a noci utíkají velice pomalu.“ Zuby mu zasvítily v posmutnělém úsměvu. „Myslela byste si, že uvítám, když čas poplyne pomalu, ale nesnáším lenošení. Chci se zaměstnávat a být činorodý, co nejdéle to půjde.“

Napjatě na ni chvilku upřeně hleděl, jako by se snažil ji přimět, aby mu porozuměla. Potom dlouze vydechl a ramena mu maličko poklesla. Sehnul se a sebral motyčku.

„Vrátím ji do kůlny.“

Vzal si z kůlu kabát a vestu a prošel rozviklanými vrátky z pletiva, která občas, ale jen zřídkakdy, zabránila králíkům, aby pustošili zahradu.

Když procházel kolem ní, řekla: „Nechtěla jsem být tak příkrá.“

Zastavil se a otočil se k ní. Hleděla mu přímo na odhalený krk, neboť si povolil vázanku a rozepnul knoflík u límce. Zpocená pokožka se mu leskla. Cítila z něho slanost jeho potu, slunce, letní vedro a čerstvě zrytou půdu.

Vedrem se skoro nedá dýchat, pomyslela si. V každém případě jí vzduch, který vdechla, nestačil. „Mí nájemníci by neměli dělat moji práci.“

„Ani kdyby je to těšilo?“

Pohlédla mu do očí.

Tiše se zeptal: „Čemu by to mohlo uškodit, paní Barronová?“

„Nechci, aby se zaběhaný pořádek nějak měnil, tak proto.“

Vyznělo to zoufale, téměř ustrašeně, takže se nejprve nadechla a pak teprve pokračovala: „Kdybych každému nájemníkovi dovolila dělat si, co se mu zlíbí, brzy by v domě panoval zmatek. Nemůžu připustit –“

Ohromeně umlkla, když jí položil ruku na rameno. Než si ale dokázala naplno uvědomit, že se jí opravdu dotýká, všimla si, že pozornost zaměřil na něco jiného. Hleděl někam mimo ni. Věci, co držel, pustil na zem a zároveň ji jemně, ale rozhodně odstrčil z cesty a spěšně vykročil. „Bratře Calvine?“

Otočila se a uviděla mladého kazatele sedět obkročmo na mule.

Nohy mu volně visely a v předklonu se tak krčil, že se čelem téměř dotýkal tuhé hřívy. V úžasu pozorovala, jak pustil provaz, který mu sloužil místo otěží, naklonil se ke straně a sklouzl z muly na zem.

Pan Rainwater k němu došel, poklekl a opatrně ho obrátil na záda. Při pohledu na jeho obličej zalapala Ella po dechu. Měl ho zakrvácený a oteklý. Pan Rainwater zasykl mezi zaťatými zuby. Ella zareagovala na naléhavou situaci tak, že se otočila, rozběhla ke kuchyňským dveřím, přes pletivové dveře křikla na Margaret, odspěchala nazpátek a svezla se na kolena vedle obou mužů.

„Co se mu stalo?“

„Podle mě ho někdo zbil,“ odpověděl pan Rainwater.

Bratr Calvin krvácel z několika tržných ran v obličeji a na hlavě.

Oblečení měl na cáry. Přišel o jednu botu. Byl při vědomí, ale sténal a hlava mu visela, když pod něho pan Rainwater vsunul paži a zvedl ho do sedu.

„Pomozte mi dostat ho dovnitř,“ požádal Ellu.

Při velikosti bratra Calvina to nebylo nic snadného. Pan Rainwater si přehodil jeho paži přes rameno a Ella z druhé strany udělala totéž. Rameny se zapřeli bratru Calvinovi do podpažních jamek a tak se jim podařilo pracně se zvednout a postavit ho. Pomalu ho zpola nesli, zpola táhli k zadním schodům.

Margaret otevřela pletivové dveře a rozvřískala se, jen co uviděla, v jakém stavu její milovaný pastor je.

„Nech toho!“ nakázala jí Ella. „Potřebujeme, abys nám pomohla.

Vezmi ho za nohy.“

Služebná zmlkla. Sešla po schodech, do každé ruky popadla jednu pastorovu nohu, vsunula si je do podpaží a pozpátku se pustila po schodech nahoru. Všichni tři se potáceli a klopýtali pod jeho vahou, ale protáhli ho dveřmi.

„Položíme ho na podlahu,“ řekl pan Rainwater.

Provedli to co možná nejšetrněji, ale bratr Calvin nepřestával sténat, takže se Ella začala obávat, že nejhorší zranění budou vnitřní.

„Přines nějaké ručníky a umyvadlo s vodou,“ pobídla Margaret. „A přines z mojí koupelny dezinfekci. Kde je Solly?“

„Hned za vámi. Dala jsem pozor, abych ho vzala s sebou, když jste zavolala.“

Solly seděl na podlaze, opřený o dveře spíže, nohy natažené rovně před sebe. Hleděl si na boty, klepal jimi o sebe a očividně nevnímal, co se děje.

Otočila se znovu k bratru Calvinovi, který zaúpěl, když mu pan Rainwater ohmatával velkou bouli na spánku. „Měla bych zavolat doktora Kincaida?“ zeptala se.

„A šerifa.“

„Ne!“ Bratr Calvin vytřeštil oči. Pravé oko měl zalité krví, v níž plavala černá duhovka. „Ne. Prosím ne. Žádného doktora. Žádného šerifa.“

Při řeči důrazně zavrtěl hlavou, což mu muselo způsobit velkou bolest, protože znovu pevně zavřel oči a zanaříkal. Margaret přinesla umyvadlo s vodou. Ella mu co nejjemněji omyla rány a pak mu je vydezinfikovala.

Nakonec přestal úpět, ale neustále jí děkoval za její laskavost. I když byl v takovém stavu, dělal si starosti o mulu.

„Co je s ní?“ chtěla vědět Ella.

„Nepatří mi.“ Bolestně se nadechoval a přerývaně jim řekl, že se bojí, aby zvíře neodešlo, tak šel pan Rainwater ven, uvázal je ke sloupku plotu, vrátil se a ubezpečil kazatele, že půjčená mula nikam nezmizí.

Bratr Calvin je přesvědčil, že se dokáže zvednout, a proto mu pomohli na židli u stolu. „Bolí vás něco uvnitř?“ zeptala se ho Ella.

„Žebra. Možná jich mám pár zlomených.“

„Mohl byste mít vnitřní krvácení?“

Zavrtěl hlavou. „Ne, madam. Nic tak zlýho.“

Ale stačilo to vyděsit slečnu Violet. Přišla si pro něco do kuchyně, ale když uviděla sedět u stolu krvácejícího černocha, zůstala stát jako přibitá. Přitiskla si ruku s jaterními skvrnami na kostnatou hruď, vykřikla „Můj ty Bože“ a rychle vycouvala ze dveří.

Ať už se dělo cokoliv, nechtěla s tím nic mít, což Elle vyhovovalo.

Margaret přisunula pastorovi sklenici čaje. Uchopil ji do obou rukou a dal si doušek. Ella si všimla, že má klouby odřené a zkrvavené. Sám musel rozdat pár pádných ran.

„Co se stalo? Kdo to udělal?“ naléhal pan Rainwater. Bílou košili měl od krve, ale zřejmě si toho nevšiml.

„Stříleli krávy.“

„Bože, smiluj se,“ zakvílela Margaret.

„Lidi ze státní správy? Z organizace pro boj se suchem?“ zeptal se pan Rainwater.

Pastor přikývl.

„Komu patřil ten dobytek?“ zeptala se Ella.

„Pritchett, tak se jmenuje.“

Pohlédla na pana Rainwatera. „George Pritchett. Jeho rodina na té farmě hospodaří nejméně tři generace.“

Federální vládní program, vytvořený toho roku, měl ochránit zemědělce, majitele mléčných farem i dobytkáře před naprostým krachem. Nejhorší sucha za sto let vynesla státům na Velkých pláních přezdívku Prašný kotel. Půda kdysi obdělávaná nebo využívaná jako pastviny se změnila v rozlehlý úhor, pustošený větrem a hejny hmyzu.

V odpověď na zhoršující se situaci vyčlenil Kongres miliony dolarů na výkup dobytka od farmářů a dobytkářů, jejichž stáda doslova hynula hlady. Zmocněnci měli oprávnění zaplatit až dvacet dolarů za kus, což bylo hluboko pod tržní cenou za normálních časů, ale v kritické situaci to bylo lepší než nic.

Jevilo se to jako schůdný plán. Hospodářská zvířata, považovaná za dostatečně zdravá ke spotřebě, dopravili k porážce a dalšímu zpracování do Federální korporace pro přebytky. Masové konzervy se distribuovaly do chudinských nocleháren, vývařoven, které rozdávaly polévku, a lidem na podpoře. Farmáři a rančeři něco utržili a hladoví lidé se najedli.

Ale program měl i svoji odvrácenou stránku. Dobytek, který se nehodil na zpracování do masových konzerv, se ihned po výkupu zabíjel a pohřbíval v jamách. Mohlo jít o celé rančerovo stádo nebo o jedinou farmářovu krávu, kterou choval na mléko. Program měl sice za cíl zachránit rodiny trpícími následky sucha a hospodářské krize, ale bralo za srdce, když člověk viděl, jak se brutálně ničí něčí celoživotní práce.

Bratr Calvin pokračoval. „Vybrali ze stáda nejtlustší kusy – nebylo jich moc – a naložili je na náklaďák. Odvezli je. Ty, co zbyly, nahnali do vykopané jámy velké jako tenhle dům. Šest střelců jámu obstoupilo.

Pan Pritchett odešel do domu se ženou a dětmi a zavřel dveře.

Nesnesl pohled na to, jak ty krávy na místě střílejí. Nezáleželo mu na tom, že za ně dostal zaplaceno. Zlomilo mu to srdce i ducha.“

Během vyprávění nabýval pastorův zvučný hlas na síle. Odrážel se od zdí kuchyně, jako by stál na kazatelně a varoval před sírou a ohněm pekelným. „Pak začali střílet. První výstřely krávy vyděsily.

Padaly a přitom bučely. Krávy, telata, až do posledního kusu.“

Při pomyšlení na ta jatka se Elle dělalo zle. Margaret si přitiskla ruku na chvějící se rty. Hubená čelist panu Rainwaterovi pracovala, jako by skřípal zuby.

„Vím, že je to nutné,“ řekla Ella. „Mělo by to pomoct, ale je to tak kruté.“

„Zvláště pro člověka, který se dřel dnem i nocí, aby to stádo vychoval,“ dodal pan Rainwater. „Kdo vás zbil, bratře Calvine? A proč?“

Muž si otřel oči poškrábanou pěstí. „Lidé z chudinské čtvrti se doslechli, co se bude na farmě pana Pritchetta dít.

Přišli. Barevní i bílí společně. Spojili se, protože mají všichni hlad. Vzali si s sebou nože a sekyrky, co kdo měl. Přinesli si i škopky a hrnce na vaření, mysleli, že by si mohli ty krávy rozdělit, vzít si to maso, co se ještě na těch vyhublých mršinách najde, než se začnou na slunci kazit nebo je zaházejí hlínou. Lidé, kteří se živí moukou, vodou a plevelem, co si kde natrhají, nejsou hákliví, když jde o kousek masa.“

Oči mu znovu začaly slzet. „Ale ti muži od vlády odjeli a přišli nějací místní, aby dohlédli, že si z těch mrtvých krav nikdo nic nevezme. Vedl je běloch s puškou s nachovým mateřským znamínkem na tváři.“

„Conrad,“ řekla Ella.

Pan Rainwater na ni pronikavě pohlédl.

„Conrad Ellis,“ dodala. „Ten má mateřské znamínko skoro po celém obličeji. Myslím, že tomu říkají skvrna od portského.“

Já tvrdim, že je to Kainovo znamení,“ zamumlala Margaret.

„Je to násilník, a vždycky byl,“ řekla Ella.

„Pěknej ničema, horší než hřích.“

Služčiny jedovaté poznámky si Ella nevšímala a pokračovala: „Pan Ellis, Conradův otec, má konzervárnu. Nakupuje u většiny místních rančerů.“

Jeho obchodům by neprospělo, kdyby lidé dostali maso zadarmo,“ poznamenal pan Rainwater. „Takže tam poslal svého syna, aby měl jistotu, že žádné nedostanou.“

Ella se zakabonila. „Conrad by nepotřeboval žádnou výmluvu.

Rád bije lidi. Vždycky vyhledával rvačky.“

„Zvlášť od tý doby –“

„Margaret!“

Naznačené pokárání služku zarazilo, takže neřekla víc, ale byla rozezlená jako sršeň. S mumláním „Uvařím trochu kafe“ se zvedla.

Pan Rainwater udiveně pohlédl z Elly na Margaret a zase zpátky.

Ella si jeho nevyslovených otázek nevšímala a znovu věnovala pozornost bratru Calvinovi, který právě říkal: „Ten bílý mládenec se dneska rozhodně rvát chtěl.“ Dopil čaj a opatrně postavil sklenici na stůl.

Jakmile ti vládní střelci odjeli, lidi z chudinské čtvrti, a já s nimi, jsme skočili do té jámy a začali porcovat krávy. Když byly stejně mrtvé, mohli se aspoň lidi najíst. Dneska večer. Nečekat, až se vláda rozhoupe a začne rozdávat konzervované maso. To jsem si myslel. A pan Pritchett hádám taky, protože s manželkou vyšli z domu a půjčovali kuchyňské nože všem, co žádné neměli.

Pak se přihnali ti mládenci v pickupu, troubili a stříleli. Seskákali z korby auta, mávali baseballovými pálkami a puškami a hulákali na lidi, aby vypadli. Když si jich nikdo nevšímal a každý si dál bral kusy masa z těch krav, začali lidi mlátit po hlavě těmi pálkami a pažbami pušek. Muže, děti, ženy, všechno jedno.“

„Kde byl šerif?“

„Šerif a plné auto jeho zástupců tam byli. Sledovali to, ale nehnuli prstem, dokud pan Pritchett nepopadl brokovnici. Křičel na ty kluky, aby vypadli z jeho pozemku a nechali ty chudáky na pokoji, že chtějí jenom maso, které se stejně zkazí. Šerif mu nařídil, ať tu brokovnici odloží, než někoho zabije.“

Tady začal bratr Calvin vrtět hlavou a rozplakal se ještě víc.

„Viděl jsem to na vlastní oči. Ten zlý s mateřským znamínkem vyběhl na verandu a vytrhl malého chlapečka přímo z náruče paní Pritchettové. Nemohlo mu být víc než dva nebo tři. Vyhrožoval, že roztříští dítěti hlavičku, jestli pan Pritchett neodloží brokovnici a nepřestane se jim plést do toho, aby vládní program proběhl, tak jak má.“

„Proboha.“

Pastor pohlédl na pana Rainwatera oduševnělým pohledem „Pán vám odpouští vaše rouhání, pane Rainwatere. Byl to příšerný výjev.

Příšerný i v Jeho očích.“ Znovu si otřel slzy. „Podle mého pan Roosevelt tohle nezamýšlel. Každopádně když pan Pritchett uviděl, že jeho ženu popadla hysterie a chlapcův život je v ohrožení, tak to vzdal.

Ztěžka dosedl na schody verandy a pozoroval, jak ti darebáci ženou ty hladové chudáky zpátky do chudinské čtvrti. Nemohl dělat nic než tam sedět a plakat nad tou krvavou hromadou, která zůstala na jeho pastvině. Byl u toho, když se většina těch krav narodila, pravděpodobně je pomáhal vytáhnout. Dívat se, jak je postříleli a pak nechali bez užitku.“.Kazatel už neměl sílu pokračovat.

Když umlkl, bylo v kuchyni slyšet jen bublání perkolátru na sporáku a klepání Sollyho bot. Nakonec se Ella zeptala: „Co bude teď?“

„Zvířata se zahrabou.“

Bratr Calvin potvrdil vysvětlení pana Rainwatera přikývnutím.

„Kus dál na cestě od farmy stály buldozery, připravené přijet a zahrnout jámu, kterou předtím vyhloubily.“ Zarmouceně zavrtěl hlavou. „Vím, že člověk musí vzít takovou práci, jaká se naskytne, ale těžko bych se někdy nechal najmout na střílení těch němých tváří a jejich telat. Těžko bych je dokázal zahrabat do jámy, když kolem pláčou hladové děti a potřebují se večer najíst.“

Pan Rainwater se k němu naklonil přes stůl. „Snažil jste se těm chudákům pomoci a dostal jste se do potyčky?“

„Několikrát jsem mezi ty ubožáky zašel a sloužil jsem pro ně bohoslužby,“ objasnil. „Nabádal jsem je, aby se nachystali, až půjdou střelci na Pritchettovu farmu. Slíbil jsem jim maso. Přinejmenším kost na polévku. Nepočítal jsem s mužskými, co budou vyhrožovat, že rozbijí kloučkům hlavy baseballovými pálkami.“ Mohutná ramena se mu roztřásla upřímným pláčem. „Cítím zodpovědnost, že k té rvačce vůbec došlo.“

Ella mu konejšivě položila ruku na předloktí. „Vy na tom nenesete vinu, bratře Calvine. Snažil jste se pomoct.“ Pohlédla na pana Rainwatera. „Znáte doktora Kincaida lépe než já. Myslíte, že by zašel do chudinské čtvrti a ošetřil lidi, kteří utrpěli nejhorší zranění?

Já ho o to požádat nemůžu, ale vy jste jeho příbuzný.“

Zvedl se a začal si shrnovat rukávy košile. „Hned za ním zajdu.“

„Zastavte se tady, než pojedete do chudinské čtvrti. S Margaret připravíme pár věcí.“

Přikývl a vyšel zadními dveřmi.

Když se za půl hodiny vrátil pan Rainwater s doktorem Kincaidem, Ella na ně už čekala. „Potřebuju trochu pomoct,“

zavolala z přední verandy.

Muži vynesli krabice s jídlem, oblečením a domácími potřebami z domu a naložili je do vozu pana Rainwatera. „To jste všechno stihla nachystat za tu krátkou dobu, co jsem byl pryč?“ zeptal se a zvedl pytel od mouky, plný oblečení, z kterého Solly vyrostl.

„Už jsem to nějakou dobu připravovala a čekala jsem na příhodnou chvíli, kdy to někomu dám.“

Zatímco muži nakládali zbytek věcí do vozu, spěchala Ella znovu do kuchyně, požádala Margaret, aby dala pozor na Sollyho, a slíbila, že se vrátí včas k podávání večeře. Potom popadla klobouk a vyběhla z hlavních dveří. „Počkejte, jedu s vámi.“

„To nemusíte, paní Barronová,“ řekl doktor. Vydatně se potil.

„Vím, že to není nutné, ale můžu pomoct.“

„Možná by Margaret byla-

„Margaret je černoška, pane Kincaide. Nechci ji vystavit nebezpečí pomsty od skupiny bigotních násilníků. Rádi kdekoho tyranizují. A líbí se jim to o to víc, když jsou obětí barevní.“

Doktor pohlédl na pana Rainwatera, aby ho podpořil, ale pan Rainwater se postavil na její stranu. „Proti tomu nemůžeš nic namítat, Murdy.“

Doktor si posadil klobouk na hlavu. „Tak tedy pojedeme.

Manželka už je beztak bez sebe. Přísahá, že mě nechá hledat šerifem, jestli se do hodiny nevrátím.“

Hodina ovšem zdaleka nestačila k ošetření všech, kteří při rvačce na Pritchettově farmě utrpěli zranění.

Ella s panem Rainwaterem rozdávali aspiriny a utěšovali ty, kteří utrpěli menší šrámy, zatímco doktor ošetřoval nejvážněji zraněné.

Rovnal kosti zachmuřených mužů, kteří si přihýbali pálenky, aby se obrnili proti bolesti. Krvácející rány obvázal. Se svými omezenými prostředky sešil řezné rány, a když mu došel šicí materiál, ošetřil další zranění dezinfekční mastí. Pomohl přivést na svět mrtvě narozené dítě a jeho unavená matka řekla, že je to škoda, že se nenarodilo živé, ale že by stejně další neuživila. Jeho dušičce je lépe v nebi, prohlásila.

Když byli všichni zranění ošetření, procházeli Ella s panem Rainwaterem vratké boudy, záplatované stany, kartónové krabice a zrezivělá auta, jež sloužily za přístřeší. Rozdávali oblečení, domácí potřeby a jídlo, jež přivezli. Lidé na Ellu za její štědrost hleděli buď apaticky, nebo dojemně vděčnýma očima. Obojí ji zneklidňovalo stejně.

Když rozdala všechno, co přinesla, vydala se přes tábor nazpátek k doktoru Kincaidovi, který právě dával pokyny ženě, jež porodila mrtvé dítě.

Ustoupil od jejího lůžka, jež tvořilo víko krabice, kterou si zatáhla do stínu pekanového ořešáku. Jak se narovnával, zapřel si ruce v kříži. Sako od obleku a klobouk si nechal ve voze. Košili měl špinavou a propocenou. Na rukávu měl krvavou šmouhu.

„Něco dobrého jsme myslím udělali,“ poznamenal.

„Ne dost.“

„Ne. Nikdy se neudělá dost.“ Nevesele se na Ellu usmál. „Stejně bychom měli raději vyrazit, než manželka vyšle pátrací četu.“

„Bude mít bolesti?“ zeptala se Ella.

„Nijak zvlášť, nebude. Dítě bylo malé, sotva sedmiměsíční. Tohle byl celkem vzato lehký porod.“

Vtom si ale uvědomil, že Ella nemluví o ženě, která přišla o nemluvně. Hleděla na pana Rainwatera, který si tiskl ruku s mužem oblečeným pouze ve špinavém overalu. Muže se za každou nohavici drželo umouněné, bosé dítě rukama dokonce ještě špinavějšíma, než byly nohavice otcových modráků. Třetí dítě držel muž v náručí.

Předtím Ella zaslechla, jak panu Rainwaterovi vykládal, že jeho žena zemřela před týdnem na tuberkulózu a že neví, jak bude hledat práci a zároveň se starat o děti.

Teď byla příliš daleko, aby slyšela, co si ti dva povídají, ale předpokládala, že mu pan Rainwater říká, aby neztrácel naději. Pustil mužovu ruku, prohrábl jednomu dítěti vlásky, otočil se a vykročil nazpátek k ní a doktorovi.

Pohlédla na doktora Kincaida, její otázka visela mezi nimi ve vzduchu.

„Ano,“ řekl.

Zachvěla se. Nasucho polkla. „Můžete mu na to něco dát?“

„Až si o to řekne, tak ano.“

„Udělá to?“

Doktor sledoval, jak se jeho příbuzný proplétá mezi rozdělanými ohni a skupinkami lidí. „Ano, paní Barronová,“ odpověděl zachmuřeně. „Udělá.“

Kapitola šestá

V neděli následující po incidentu na Pritchettově farmě vhodil někdo během večerní bohoslužby do kostela Africké metodistické episkopální církve z jedoucí dodávky láhev. Jen taktak minula starší ženu sedící na konci lavice nejblíže u okna, ale rozbila se jenom okenní tabulka, jinak nenadělala škodu. Dodávka odsvištěla a zůstaly po ní vykřikované rasové nadávky a oblak prachu.

Melodický hlas bratra Calvina udržel shromáždění v klidu. Žádná žena nezpanikařila, nikdo z mužů se nepustil za dodávkou. Když se poděšené děti utišily, pokračoval bratr Calvin v kázání a na závěr bohoslužby připojil ke svému stádu deset nově přistoupivších věřících.

Pastor měl obličej stále ještě potlučený, ale kromě těchto šrámů a jednoho zlomeného žebra další zranění neutrpěl. Slečna Violet Dunneová ohodnotila jeho účast na incidentu na Pritchettově farmě slovy: „Má štěstí, že ho nelynčovali.“

Ella sice zaujímala k rasovým záležitostem naprosto odlišný postoj než stará panna, ale v tomhle s ní musela souhlasit. Měla pocit, že bratru Calvinovi přálo štěstí, že si zachoval holý život.

Zpočátku panovalo přesvědčení, že útok na kostel byl rasově motivovaný, že to bylo varování barevným, aby se nepletli do záležitostí, jež jsou z podstaty věcí bílých, jako třeba do vládních ustanovení. Tento všeobecně panující názor doznal změny, když hned následujícího večera vzplanuly v chudinské osadě dva stany a do potoka, z něhož lidé, co tam tábořili, brali vodu, někdo hodil pytel s koňským hnojem.

Převládající bigotnost a nenávist se zřejmě rozšířily i na bílou chudinu a tuláky.

Avšak po těchto incidentech Conrad Ellis a jeho nohsledi zjevně ztratili zájem o další terorizování. Vrátili se ke svým obvyklým rošťárnám – bezohlednému řízení, pití na veřejnosti a nepřístojnému chování, kdykoliv se jim k tomu naskytla příležitost.

Masový hrob na Pritchettově farmě nebylo z cesty skoro vidět a louh zabránil, aby pach rozkladu zamořil vzduch, ale všichni měli celou událost v čerstvé paměti. Další farmáři v kraji, kteří chovali dobytek na mléko nebo na maso, prodávali svoje stáda státním agentům, ale žádná z těchto transakcí nevyvolala podobné rvačky, zvláště proto, že se odehrávaly ve vzdálenějších zemědělských oblastech, a ne v bezprostřední blízkosti Gileadu a jeho chudinské osady plné lidí, kteří skoro neměli co do úst.

Mnozí místní vlastníci půdy se nemohli dočkat, aby využili vládního programu, než peníze určené na výkup dobytka dojdou, neboť jenom tak se mohli vyhnout zabavení majetku pro neplacení hypotéky. City šly stranou, když došlo na to, vybrat si mezi tím, že přijdou o stádo, nebo že přijdou o všechno.

Nikdo neměl nikomu za zlé, že se snažil z té hrozné situace vytěžit co nejvíce. Mnozí lidé z města obdivovali pana Pritchetta, že pranýřoval šerifa Andersona za to, že se držel stranou a nehnul prstem, když rváči a násilníci udělali z hrozné situace rvačku, při níž šlo o život. Jiní dávali otevřeně najevo pohrdání panem Ellisem a jemu podobnými, kteří měli z vládního programu prospěch, zatímco dobytkářům a farmářům nezůstalo nic, aby mohli začít znovu.

Někteří – ti, kteří nemohli chudinskou osadu vystát a nedůvěřovali každému, kdo tam žil – si mysleli, že ti povaleči dostali, co si zasloužili.

Klepy se šířily a pomluvy byly čím dál horší. Panovala výbušná nálada a napětí. Všichni jako by čekali, až dojde k něčemu zlému.

Strach byl stejně tísnivý jako nepolevující vedro.

Jednou večer pan Hastings pozorně hleděl na šachovnici, čekal, až pan Rainwater udělá tah, a přitom zamyšleně prohodil: „Dneska je na padnutí.“

Pan Rainwater omezil svoji odpověď na roztržité přikývnutí.

Ella celý den pekla, takže i po západu slunce, bylo v kuchyni jako v peci. Vzduch se ani nehnul, přestože byla všechna okna v dome otevřená v naději, že dovnitř přece jen nějaký vánek zavítá. Zeptala se mužů, zda by jim nevadilo, kdyby se Sollym s nimi pobyli v předním salonu, kde malý elektrický větrák alespoň čeřil dusný vzduch.

Pan Hastings odpověděl za ně za oba. „Ovšemže ne.“

Posadila se do křesla a Sollyho nasměrovala na podlahu vedle sebe. Hrál si se špulkami nití a ona doháněla zašívání.

Pan Hastings si dal doušek z orosené sklenice ledového čaje a pokračoval v jednostranném rozhovoru. „Když je takhle vlhko, poznamenal, „mohla by se před svítáním strhnout bouřka. Že bych se odvážil pomyslet, že se opravdu dočkáme deště?“

Pan Rainwater zamyšleně udělal tah. „Kdybych nevěděl své“, řekl zvolna, „myslel bych, že se vším tím hovorem o počasí se snažíte rozptýlit moji pozornost.“

„Přiznávám se,“ řekl starší muž a zdušené se zasmál. „Snažím se zachovat si tvář. S každou partií se zlepšujete.“

„Ale i tak nade mnou vyhráváte.“

„Hádám, že už to dlouho nepotrvá.“

Pan Rainwater se na něho přes stolek usmál, Elle ovšem neuniklo, že mu pohled zabloudil k Sollymu, ponořenému do hry se špulkami. Uvědomila si, že v poslední půlhodině věnoval pan Rainwater stejnou pozornost Sollymu jako šachovnici. Solly si hrál tiše, ale najednou ji napadlo, že by mohl její nájemníky rozptylovat a zabraňovat jim, aby si naplno užili hru.

Rychle odstřihla nit, kterou přišívala knoflík na Sollyho košili.

Vrátila náprstek, nit a nůžky do šicího košíku. Pečlivě zapíchla jehlu do kousku bílého tuhého papíru a zasunula jej do vnitřní kapsy v košíku.

Pan Rainwater si toho všiml a zeptal se. „Už jste skončila?“

„Pro dnešek ano.“

Pan Hastings se otočil na židli. „Opouštíte nás, paní Barronová?

Bylo to milé, pobývat ve vaší společnosti.“

Prchavě se usmála, byla mu za tu zdvořilou lež vděčná.“ Je čas, abych uložila Sollyho.“

Sklonila se a posbírala špulky s nitěmi, s nimiž si hrál. Vzpouzel se, když mu jednu vykroutila z ruky a vhodila ji do košíku.“Jdeme spát, Solly,“ řekla a modlila se, aby se to obešlo bez vyvádění.

Modlila se nadarmo.

Solly začal pronikavě kvílet, což značilo, že je velice nešťastný.

Zvedl si ruce k hlavě a začal se pleskat do uší, kvílení se změnilo v jekot.

Ella nechala šicí košík na podlaze vedle křesla, zvedla Sollyho a sevřela ho v objetí. Snažila se přitisknout si jeho máchající paže a kopající nohy k tělu.

„Omlouvám se za to vyrušení, pánové. Dobrou noc.“

Se Sollym v náručí bezmála vyběhla z místnosti. Když spěchala kolem schodiště, naklonila se přes zábradlí v patře zjevení v lehkém županu a síťkou na vlasech a zvolala:„Je všechno v pořádku?“

„V naprostém, slečno Pearl. Dobrou noc.“

Vběhla do svého pokoje, opřela se do dveří a zavřela je. Doufala, že těžké dubové dveře ztlumí ten strašlivý zvuk, který vydával její chlapeček. Tiskla ho k sobě, uklidňovala ho, zahrnula ho litanií šeptaných, konejšivých slov, přestože věděla, že nic nezmohou.

Pronásledovali ho běsi, proti nimž byla bezmocná. Ji a ostatní jeho záchvaty vyváděly z míry. Pro něho představovaly hotová muka, jejichž dosah si nedokázala ani představit. Nedokázala ho chránit před vlastní myslí, nedokázala ho chránit před neviditelným nepřítelem, a to ji ničilo ze všeho nejvíc.

Kdykoliv k něčemu podobnému došlo, zvýšilo to zároveň její strach, že nebude schopná zabránit, aby Solly neskončil v nějakém ústavu. Co kdyby pan Rainwater oznámil tuhle příhodu doktoru Kincaidovi? Co kdyby vzal doktor věci do vlastních rukou a uvědomil úřady o tom, jaké nebezpečí Sollyho záchvaty představují?

Kromě toho by mohla přijít o nájemníky, jestli to bude takhle pokračovat. Jsou sice shovívaví, ale tyhle výbuchy budou tolerovat jen do určité míry. Časy jsou těžké, peněz není nazbyt a každý cent se počítá. Nemohla si dovolit přijít o dobré, stálé nájemníky, jako jsou sestry Dunneovy nebo pan Hastings, zvláště když je pobyt pana Rainwatera dočasný.

Když popadla dech, odnesla Sollyho do pokojíčku, kde spal.

Zavřela dveře a tím se v pokoji udělalo ještě větší horko a dusno, dveře však zůstanou zavřené, dokud ho neutiší.

Ale ať dělala, co dělala, nedokázala ho přimět, aby se přestal ohánět rukou nebo ječet; jeho křik byl ještě pronikavější, neboť se rozléhal v malé místnosti. Nakonec ho tam nechala a rozběhla se zpátky do salonu. Znepokojených a tázavých pohledů obou mužů si nevšímala a popadla šicí košík. Vrátila se do Sollyho pokoje a vyklopila obsah košíku na jeho postel.

Okamžitě přestal vřískat. Vybral si dvě špulky nití, pečlivě je položil vedle postele, dost blízko, aby na ně dosáhl, ale ne zas příliš blízko. Potom jednu po druhé naskládal věci roztroušené na jeho posteli zpátky do košíku. Když s tím byl hotov, postavil košík na podlahu, vlezl do postele, položil hlavu na polštář a zavřel oči. Za několik vteřin spal.

Opřela se o stěnu a sjela po ní na podlahu a zůstala tam sedět.

Byla propocená a zchvácenější, než kdyby běžela celou cestu do Bronswille a zpátky.

Sklonila hlavu, vytáhla si sponky z vlasů, čímž ulevila svému temeni od váhy pevného uzlu. Rovněž Sollyho mlčení a nečinnost jí přinášely úlevu, za což se velmi styděla. Zahleděla se do spícího obličeje svého syna a srdce se jí sevřelo láskou i hlodavým soucitem.

Nemohla se to nijak dovědět, ale leželo jí v hlavě, jestli spánek není snad jediným stavem, v němž Solly nachází vlastní klid.

V sedu se posunula po podlaze k posteli a dávala si pozor,aby špulky nití, které tam Solly s takovou pečlivostí postavil, zustaly, jak jsou. Několik minut na něho jenom hleděla se stejnou směsicí lásky a lítosti. Potom se zlehka dotkla jeho ručky, ležící na přikrývce.

Špičkami prstů objížděla jemnou modrou síť žil těsně pod jeho bledou pokožkou. Přejela mu prstem přes řasy a téměř se ho přitom nedotýkala, pak mu lehounce pohladila obrys ucha.

Neškubl sebou ani před jejími doteky neuhýbal. Ani se nepohnul, jenom hruď se mu téměř nepostřehnutelně zvedala. To byly pro ni nejvzácnější chvíle jejího života, když se mohla těšit tím, že se dotýká svého dítěte, aniž ji odmítá.

Hodiny, kdy ostatní v jejím domě spali, často trávila v tomto maličkém pokoji s mřížemi na jediném okně, aby se tamtudy nedalo utéct. Po mnoho temných nocí se takhle mazlila se Sollym a představovala si, že jednoho dne si ji uvědomí a podívá se na ni s úsměvem a opětovanou láskou.

Byla to nesmyslná naděje. To si vyslechla od mnohých, a přesto se té naděje držela. Obávala se, že kdyby přestala doufat, propadla by se do propasti zoufalství, z něhož by nebylo úniku.

Ozvalo se jediné zahřmění a pak se spustil déšť. Nebylo to tak, že by se ohlásil několika kapkami a sílil. Rovnou nastala průtrž mračen.

Ve vteřině byla Ella na nohou. Popadla župan a cestou z pokoje si ho navlékala. Dole na chodbě byla tma, ale blesky ji chvilkami osvětlovaly. Spěchala do předního salonu.

Když vešla do místnosti, blesk ji na okamžik oslepil. Opatrně kráčela přes místnost k západní stěně, kde zůstala otevřená vysoká okna. Déšť už smáčel parapety a podlaha pod okny byla mokrá a kluzká. Rychle zavřela rohové okno a přešla k dalšímu.

Jedno po druhém zavřela před prudkým lijákem. Černé nebe křižovaly klikaté blesky a vršky stromů se zmítaly v divokém větru.

Vítr strhl někomu prádlo ze šňůry a hnal je ulicí. Prázdné kalhoty a košile metaly kozelce jako cirkusáci.

Zabouchla poslední okno, vyšla ze salonu a spěchala k hlavnímu vchodu. Byl na jižní straně domu a chránil jej balkon v prvním patře, ale vítr hnal déšť po verandě a pletivovými dveřmi do domu. Byl tak silný, že cítila odpor, když zavírala bytelné dřevěné dveře. Zasunula zástrčku, aby se neotevřely, na chvilku se o ně opřela a otočila se.

Stál dole na schodišti, pravou ruku na koncovém sloupku zábradlí, jako by se zarazil v pohybu, když ji uviděl.

Mezi jednotlivými záblesky namodralého světla, kdy jeho košile nezvykle bíle svítila, téměř mizel. Měl zapnutý jenom jeden knoflík uprostřed hrudi. Nedopřál si čas, aby si košili zastrčil do kalhot. Na stehnech mu visely smyčky šlí. Byl bos.

Ella věděla, že musí vypadat stejně neupraveně jako on, možná víc. Vlasy se jí bujně kadeřily kolem obličeje a jako hříva splývaly na záda. Župan měla provlhlý deštěm. Jeho mokrý lem se jí lepil na kotníky. Nohy ji studily a měla je vlhké, což jí připomnělo, že je bosa. To všechno si uvědomila v několika málo vteřinách, kdy jí připadalo, že se jí nedostává dechu. Zablesklo se nebezpečně blízko a hrom, který následoval, otřásl domem. Sklo a porcelán v příborníku zacinkaly. Stropní světlo na chodbě zachrastilo. Zadní dveře se zabouchly jako ozvěna hromu.

Ani tehdy se nepohnuli. Dál si hleděli do očí. Ella měla pocit, že se jí rozskočí srdce.

Chraplavě řekla: „Konečně se strhla bouřka.“

Ještě chvíli jí hleděl do očí, pak pomalu zavrtěl hlavou: „Ne.

Nestrhla.“

Rozechvěle se nadechla, srdce měla až v krku. Přinutila se vykročit.

Když kolem něho procházela k svému pokoji, tiše dodal: Ještě ne.“

Jen co podaly snídani a uklidily kuchyni, vyšly s Margaret ven uklidit nepořádek, který po sobě zanechala bouřka, Ellu překvapilo, když našla bratra Calvina, jak sbírá ulámané větve stromů a vrší je na hromadu v příkopu, který se láhl kolem jejího pozemku.

Vyčítavě pohlédla na Margaret, ale služebná pokrčila rameny. „Já pro něho neposlala.“

„To je pravda, paní Barronová. Přišel jsem sám, chtěl jsem vypomoct.“

Podvolila se a nechala ho natřít okenice. Rovněž dostal zaplaceno za další práce, jež vyžadovaly větší sílu, než měla ona, a také víc času. „Nemůžu si dovolit dalšího zaměstnance,“ oznámila mu nyní, právě když odřezával nalomenou větev z pekanového ořešáku.

„Dělám to zadarmo. Jsem vám zavázaný.“

„Nejste mi nic –“

„Ani zdaleka vám to nebudu moct oplatit, paní Barronová.“

Když větev odpadla od kmene stromu, otočil se a pohlédl na Ellu.

Uviděla, že v bělmu jednoho oka má pořád ještě červenou skvrnu.

Uvědomila si, že pro něho je to otázka cti. a lehce přikývla na souhlas. „Vážím si vaší pomoci, bratře Calvine.“

„Ta bouřka, to bylo jenom hřmění. Půda je jen vlhká.“

Ráno Ella slyšela v rádiu, že srážky se daly sotva změřit, a to málo, co napršelo tak rychle, odteklo, dřív než se stačilo vsáknout do země vyprahlé na kámen. Sucho tím rozhodně neskončilo.

Kazatel ukázal k příkopu. „Později ty větve spálím. Ještě je toho tady kolem dost.“

„Přijďte v poledne do kuchyně. Margaret vám dá najíst.“

„Budou fazolové lusky?“

Usmála se. „Dnes ne.“

Po zbytek dopoledne byla Ella v jednom kole. Dohlížela na to, aby všechny parapety a podlahy, na něž předchozí noci napršelo, byly vytřeny dosucha. Závěsy v salonu byly mokré. Vytřepala je a pustila na ně větrák, aby rychleji uschly.

Byl čas na oběd, ale čekalo na ni tolik práce, že jeho podávání nechala na Margaret a pak ji s dlouhým seznamem poslala do obchodu nakoupit. Během odpoledne právě opékala na sporáku vepřové kotlety a dodělávala banánový pudink, když si uvědomila, že už s ní v kuchyni není Solly

„Solly!“ Vyřítila se z kuchyně a běžela středovou chodbou k hlavním dveřím, kudy už jednou zmizel.

„Tady.“

Prudce se otočila a vrátila se stejnou cestou; zastavila se u otevřeného oblouku, jímž se vcházelo do zadního salonu. Pan Rainwater seděl na podlaze, před sebou rozhozené kostky domina.

Vedle sebe měl Sollyho, který soustředěně pozoroval, jak bere kostku a staví ji do přesného zákrytu k předchozí kostce. „Co to „Psst. Je v pořádku. Podívejte se.“

Kdykoliv jindy by jí vadilo, že ji takhle okřikl, ale tolik ji zaujalo Sollyho zřejmé soustředení, že vešla do místnosti a usedla na kraj nejbližší židle.

Pan Rainwater dál přidával dominové kostky k táhnoucí se řadě, již vytvořil na prkenné podlaze. Solly sledoval každý opatrný pohyb jeho rukou.

„Včera večer jsem si všiml, jak si hraje se špulkami. Jak je staví přesně vedle sebe.“ Mluvil sice k Elle, ale pohled k ní nezvedl. Kladl kostky se stejnou soustředěností, s jakou to sledoval Solly. „Když jsem to uviděl, dostal jsem tenhle nápad.“

Aby zabránila jakémukoliv klamnému dojmu, tiše podotkla: „Dělá to i s jinými věcmi, pane Rainwatere. „S párátky, knoflíky, víčky od láhví. Se vším, co má stejný tvar.“

Očekávala, že tím utlumí jeho nadšení, ale zřejmě ho v něm jenom utvrdila. „Opravdu?“ S úsměvem přikládal další kostky do řady. Sollyho to nepřestávalo fascinovat.

Patrně mu uniklo, že se kolenem dotýká kolena pana Rainwatera.

Když pan Rainwater umístil všechny dominové kostky, odtáhl ruce a zůstal nehybně sedět.

Solly upřeně hleděl na řadu kostek téměř minutu, potom natáhl ukazováček k poslední kostce a strčil do ní. Skácela se a postupně se překotily všechny.

Ella se zvedla. „Děkuji, že jste ho pohlídal.“

Pan Rainwater zvedl ruku dlaní nahoru. „Počkejte.“ Pomalu natáhl ruce a začal obracet dominové kostky tak, aby ležely prázdnou stranou nahoru. Pak je zamíchal, jako by chtěl začít hru. Když je všechny rozprostřel, znovu si odsedl. „Teď ty, Solly.“

Chlapec seděl a dlouho se na domino díval, potom sáhl po kostce a postavil ji na hranu.

Ella věděla, že chlapec nezareagoval na svoje jméno, ale na své záhadné vnitřní nutkání srovnat dominové kostky do řady. Právě tento rys, to, jak trval na stejnoměrnosti a pořádku, a jeho prudké záchvaty, když věci tento pořádek nesplňovaly, jí poprvé naznačil, že není jako jiné děti. Normální děti nechávaly svoje hračky povalovat.

„Nebyl vždycky takový, jako je teď.“

Pan Rainwater k ní zvedl oči.

„Byl naprosto normální nemluvně i batole. „Pil a spal, přesně jak měl. Plakal, jenom když byl mokrý, hladový nebo ospalý. Jinak byl spokojený. Na zvuky a hlasy reagoval normálně. Poznával mě, svého otce, Margaret, nájemníky, kteří zde tehdy bydleli. Hráli jsme paci paci pacičky a na schovávanou. Smál se. Lezl v devíti měsících a chodil ve třinácti. Byl zkrátka jako kterékoliv jiné dítě. Dokonce byl myslím výjimečný, protože jsem ho učila chodit na záchod, hned jak mu byly dva, což je brzy na každé dítě, zvláště pak u chlapců. Tak jsem to slyšela.“

Sklopila pohled a uvědomila si, že oběma rukama svírá zástěru.

Přinutila se rozevřít ruce, uvolnit se a pustit ji, pak uhladila záhyby, jež na látce udělala.

„Ale mezi druhým a třetím rokem, kdy většina dětí prosazuje svoji nezávislost a projevuje svoji povahu, se Solly začal tak nějak…

vzdalovat. Přestal reagovat, když jsme se snažili si s ním hrát.

Jakmile se na něco soustředil, nedokázali jsme ho od toho odtrhnout, a byl nešťastný, když jsme se o to pokoušeli. Jeho zájem o to, co se kolem děje, i všímavost poklesly. Čím dál častěji dostával záchvaty.

Ustavičně se kolébal a máchal rukama. Tehdy se mi dařilo ho uklidnit, ale pak se mi můj sladký, chytrý chlapeček začal každý den o něco víc vzdalovat.“ Zvedla pohled ze svého klína na Sollyho, který stále ještě stavěl domino. „Až zmizel úplně. Pohlédla na pana Rainwatera a pokrčila rameny. „Už jsem ho nedostala zpátky.“

Naslouchal bez hnutí. Teď sklouzl pohledem na Sollyho. „Murdy si myslí, že by se měl umístit do ústavu.“

Okamžitě zalitovala, že výjimečně porušila svoji obvyklou zdrženlivost a tak otevřeně s ním mluvila. „Vy dva jste se bavili o mém dítěti?“ zaprotestovala.

„Zeptal jsem se ho, proč je Solly takový, jaký je.“

„Proč?“

„Proč jsem se zeptal? Chtěl jsem to vědět.“

„Pane Rainwatere, vaše zvědavost je“

„To není zvědavost, ale starost a zájem.“

„Proč byste se měl zajímat o chlapce, o němž jste ještě před čtrnácti dny nevěděl, že je na světě?“

„Protože když jsem ho poprvé uviděl, strhl na sebe hrnec s horkým škrobem.“

Byla by raději, aby mu neleželo na srdci dítě, které se popálilo?

Ne. Jeho zájem ji ovšem urážel. Myslela si, že se liší od cizích čumilů. Nelišil. Měl pouze příliš dobré chování, než aby kladl hrubé otázky a nepokrytě fascinovaně nebo s odporem civěl. Byl příliš zdvořilý, než aby ukazoval prstem, smál se, trousil vtipy, říkal krutosti. Ale za jejími zády hovořit o Sollym s doktorem bylo stejně zavrženíhodné.

„Když jste se chtěl něco dozvědět o Sollym, proč jste se nezeptal mě?“

„Protože jsem vycítil, že byste zareagovala přesně tak jako teď.“

Rozumný tón jeho hlasu jen ještě podtrhl její rozjitřenost.

Nemohla si pomoct, musela myslet na to, co mu ještě doktor řekl o ní. Přivádělo ji k zuřivosti, že se o ní ti dva bavili. Pocítila zpod límce stoupající horkost, která jí zalila krk a obličej.

„Nikoho jsme nepomlouvali, paní Barronová,“ podotkl, jako by jí četl myšlenky. „Položil jsem Murdymu pár otázek a on mi to vyložil.“

„Získal vás na svoji stranu, abyste mě přesvědčil, že mám dát Sollyho pryč, když se to jemu nepodařilo?“

„Ne.“

„Nikdy nenechám Sollyho zavřít do nějakého ústavu.“

Přikývl; nerozpoznala ovšem, jestli na souhlas s jejím postojem, nebo že zastával stejné stanovisko. „To je velmi statečné rozhodnutí.“ Vyznělo to stejně neurčitě jako jeho přikývnutí.

Zvedla se. „Za chvíli bude čas na večeři. Mám práci.“ Poklekla vedle Sollyho, připravená zvednout ho, i kdyby ho opět popadl záchvat, a odnést ho z místnosti, pryč od pana Rainwatera.

K jejímu zděšení jí ovšem položil ruku na paži. „Prosím.

Podívejte se. Řekněte mi, čeho jste si všimla.“

Solly dokončil sestavování dominových kostek a nyní na tu křivolakou řadu hleděl. Pozorovala, jak do ní na konci zlehka strčil.

Trvalo jen pár vteřin, než se všechny kostky překotily jako předtím.

Nepochopila, co má pan Rainwater na mysli, a tázavě na něho pohlédla.

„Všimněte si teček.“

Pár vteřin jí stačilo, aby pochopila, co po ní chtěl, a pak jí na pažích naskočila husí kůže. Srdce se jí sevřelo. Bezděčně, překvapeně tiše vyjekla.

Původně ležely kostky domina prázdnou stranou nahoru. Přesto Solly vybral jednu po druhé a seřadil je v numerickém pořádku, od prázdných políček ke kostce s dvěma šestkami.

Začala rychle oddechovat. Otočila se k panu Rainwaterovi. Jak jste ho to naučil?“

Oslnivě se usmál. Já ho to neučil.“

Kapitola sedmá

„ Takovému člověku se říká savant, nebo též nadaný idiot.“

Byl druhý den po zjištění Sollyho pozoruhodné schopnosti. Včera po večeři Ella s panem Rainwaterem Sollyho ještě několikrát vyzkoušeli. Nikdy se nezmýlil a seřadil kostky od nejnižší po nejvyšší, přestože je vybíral, když ležely prázdnou stranou nahoru.

Příštího rána hned po snídani poslala Ella Margaret do ordinace doktora Kincaida s dopisem, v němž stručně opsala, co se předchozího večera událo, a požádala, zda by mohla přijít se Sollym na konzultaci.

Záměrně doktorovi nevolala, nedůvěřovala spojovatelce, o níž se vědělo, že poslouchá cizí hovory. Dokud se jí nedostane vysvětlení Sollyho zvláštního nadání, nechtěla, aby se o tom ve méste povídalo.

Lidé měli sklony bát se každého, kdo se liší. Někteří byli zvláště úzkoprsí v názoru na prostoduché jedince a zastávali názor, že by měli být drženi v izolaci pro blaho a bezpečí své i ostatních.

Z dětství se Ella pamatovala na jednoho mongoloidního muže jménem Dooley. Byl neškodný, ve skutečnosti moc milý a přátelský.

Ale scházela mu zdrženlivost, jež pramení z výchovy, a jeho přehnané projevy náklonnosti byly některým lidem nepříjemné.

Jednoho dne zašel na zahradu jisté vdovy, Ella byla přesvědčená, že bezděčně, a náhodou nahlédl do okna její ložnice, když byla svlečená. Spustila povyk a Dooleyho poslali do ústavu pro choromyslné ve východním Texasu. Zemřel tam.

Ella prožívala neustálý strach, že Sollyho osudem bude rovněž nařízený pobyt v ústavu. Jediný skutek, jako nevinné nahlížení oknem v případě chudáka Dooleyho, by mohl způsobit, že jí ho vezmou a odvezou pryč. A tak ho vytrvale ochraňovala, neboť věděla, že by stačil jediný incident a proti jejímu synovi by se zvedla vlna podezíravosti a strachu.

Doktor Kincaid poslal po Margaret vzkaz, že je přijme ve tři, tedy po stanovených ordinačních hodinách. Pan Rainwater se zeptal, jestli by je mohl doprovodit, a Ella souhlasila. Nakonec to byl on, kdo Sollyho schopnost objevil. Odjeli do města jeho vozem.

Paní Kincaidová je uvedla do stísněné ordinace a řekla jim, že doktor přijde hned. Nabídla jim něco k pití, oba odmítli, Ella však přijala lízátko pro Sollyho. Čekali tak minutu dvě, když přišel doktor s krabicí domina.

Ella cítila, jak se jí zrychluje tep, když pan Rainwater otočil na poškrábané desce doktorova psacího stolu kostky prázdnou stranou nahoru a porůznu je přemístil. Přesto je Solly seřadil stejně jako předchozího dne. Doktor Kincaid užasle zavrtěl hlavou, pak se opřel na rozvrzané židli a učinil ono překvapivé a pohoršlivé prohlášení.

„Nadaný idiot?“ zopakovala Ella.

Její negativní reakci si vyložil správně. Je to nepříjemný termín, ale dokud lékařská veřejnost nepřijde s něčím lepším, zůstává to jako název právě pro tuto anomálii.“

„Anomálie“, zkoušela si to slovo. „Co to přesně je?“

„Přesně, to nikdo neví.“ Doktor Kincaid máchl rukou k lékařské knize na psacím stole, otevřené na stránce drobně tištěného textu.

„Znáte pojem IQ, inteligenční kvocient? Je to relativně nový termín, který vyjadřuje měření duševní kapacity jedince.“

Ella i pan Rainwater řekli, že o tom slyšeli.

„Dnes považujeme člověka s IQ dvacet nebo méně za nevzdělávatelného, mentálně retardovaného. Ale po staletí se člověku s takto omezenými schopnostmi říkalo idiot.“ Doktor si nasadil brýle na čtení a zahleděl se do textu. „Na sklonku devatenáctého století jistý německý lékař studoval jedince s klasickou mentální retardací, postižené od narození nebo v důsledku úrazu, u nichž se projevily záhadné, dokonce zázračné dovednosti. Obvykle byli mimořádní v matematice, hudbě nebo jejich nadání souviselo s pamětí.“

„A takhle je to se Sollym?“ Přestože termín „nadaný idiot“

připadal Elle nepřijatelný, dychtila po tom, dozvědět se víc.

Doktor Kincaid si sundal brýle. „To nevím jistě, paní Barronová.

O savantech jsem slyšel, ale jsem jenom venkovský doktor, a dokud jste mi nenapsala, co včera Solly udělal s kostkami domina, měl jsem o věci jen nepatrné povědomí. Připravil jsem se na vaši návštěvu a vyhledal jsem si to“.

„A upřímně řečeno,“ přiznal se, „o tom pořád vím velice málo.

Informace na toto téma jsou nedostatečné a často si protiřečí. Takové pacienty léčila jen hrstka lékařů po celém světě a ani oni nevědí, proč mají tito pacienti tak nesourodé příznaky.

Ve skutečnosti neposkytl žádný z nich jednoznačné vysvětlení, jak k této anomálii dochází ani proč. Děje se něco v děloze, když se vyvíjí mozek, nebo to vzniká po porodu? Je to důsledek poranění hlavy, emočního vlivu nebo vlivu životního prostředí?“ Pokrčil rameny.

Ella zaváhala a pak řekla: „Málokdy uplyne den, abych si nekladla otázku, zda je Solly takový, protože jsem něco udělala nebo neudělala, ať před tím, než se narodil, nebo po tom.“ Bylo pro ni těžké něco takového přiznat. Doktor Kincaid se na ni vlídně usmál.

„Mohu vás téměř ujistit, paní Barronová, že jste nic špatně neudělala. Došlo k tomu v děloze, byla to neovlivnitelná souhra okolností. Zařídila to příroda. Pomáhal jsem vám při porodu a nedošlo k ničemu mimořádnému. Kdyby jako nemluvně utrpěl Solly úraz, nebo onemocněl tak vážně, že by to poškodilo mozek, věděla byste to. Hypotézy o tom, co jeho stav způsobuje, jsou tak rozmanité, že na žádné nelze stavět. Alespoň ne podle mého názoru. Kdybych však byl nucen vyslovit nějakou domněnku, řekl bych, že k tomu dochází při formování zárodku a v raném dětství se to nemusí nutně projevit.“

„Solly se vyvíjel jako ostatní děti.“

Doktor Kincaid položil ruku na otevřenou knihu.“ Je zaznamenáno, že příznaky se obvykle začínají projevoval přibližně ve věku, kdy jste si jich začala všímat vy.“

Pan Rainwater promluvil poprvé. „To je zvláštní. Vynikající medicínské mozky, a nedokážou určit příčinu.“

Doktor řekl: „Když nedovedou vysvětlit odchylku, často to připisují nadpřirozeným silám. Někteří teoretizují, že tento stav je spirituální povahy, že nadaní idioti mají přímé napojení na Boží mysl. Domnívají se, že lidé jako Solly uvažují v úplně jiné rovině než vy nebo já, a proto často neberou na vědomí své okolí, jiné lidi nebo jakýkoliv podnět.“ Znovu se na Ellu usmál. „Mohlo by vám být útěchou přesvědčení, že Solly je zvláštní proto, že je v duchovním kontaktu přímo s Bohem a anděly.“

„Nechci, abyste mě utěšoval, pane doktore. Chtěla bych, abyste mě poučil o Sollyho možnostech a jaký život může mít. Chci vědět, co musím udělat, aby dostal příležitost svůj potenciál využít.“

Podívala se na syna, který seděl a od pasu nahoru se kýval dopředu dozadu, popotahoval za knoflík a lízal cukrovou tyčinku, uzavřený ve světě, do něhož nedokázala proniknout. Pan Rainwater položil otázku, která se jí právě utvářela v mysli.

„Uzdraví se někdy takoví lidé, Murdy? Mohou s pomocí vést normální život?“

Doktor Kincaid se znovu zahloubal do knihy, Elle však připadalo, že pouze získává čas a ve skutečnosti odpověď na tu otázku nehledá.

„Doložené případy by ani náprstek nezaplnily. Neustále se debatuje o tom, podle jakých kritérií tento stav diagnostikovat, a ta se průběžně mění. Tyto případy mají společné jedno, jsou si jen málo podobné. Každý jedinec je odlišný.

| Jejich příznaky a vážnost se různí. Někteří opravdu získají jazykové dovednosti. Omezeně dokážou komunikovat,ale jen zřídkakdy svoje mimořádné znalosti využívají prakticky.“

Pan Rainwater ho požádal, aby to rozvedl.

Doktor chvíli přemýšlel. „Příkladně jedinec, který prokázal úžasné vybavovací schopnosti, by si mohl jednou přečíst některou Shakespearovu hru a byl by schopen ji doslova ocitovat. Dělá to jenom z toho důvodu, že může. Nevštípí si tu hru do paměti proto, že se ji chce naučit nazpaměť. Nečte ji proto, že je zvědavý, jak ten příběh dopadne. Nemá

o ni vůbec žádný zájem. Slova pro něho nic neznamenají, je to, jako by četl telefonní seznam. Pokud si ji přečte, utkví mu v paměti. Nedělá to proto, aby se pobavil nebo poučil.“

„Ale dokáže číst Shakespeara,“ řekla Ella.

Musel z tónu jejího hlasu vycítit naději a jen nerad ji zmařil.

„Někteří jako Solly opravdu čtou, paní Barronová, to je pravda. Jiní nečtou, nemluví ani na žádné úrovni nekomunikují, a přitom zázračně dovedou zahrát na klavír složitou skladbu, jakmile ji pouze jedinkrát slyšeli. Někteří jsou uzavření jako Solly, nesnesou, aby se jich někdo dotkl, jako on. Přesto dovedou okamžitě vyřešit velmi složité matematické problémy, které by i nadanému matematikovi daly několik dní práce.“ Pozvedl ruce dlaněmi nahoru.

„Pravda je, že jsem rád, že jste u Sollyho objevili zvláštní nadání, ale nedokážu je vysvětlit ani domyslet, k jakému užitku mu to bude.

Neodvážil bych se dávat vám plané naděje, že si nakonec osvojí jazykové dovednosti. Prostě nevím, paní Barronová. A obávám se, že to neví nikdo.“

To, jak doktor Kincaid shrnul Sollyho stav, mělo Ellino vzrušení ze synovy neuvěřitelné dovednosti utlumit; to ale nepřipustila.

Považovala to za významný milník ve svých pokusech, jak se synovi přiblížit. Pro ni to byla malá puklina ve zdi, za níž byla zabarikádovaná jeho mysl a osobnost.

Když tuto skulinu objevila, rozhodla se ji rozšířit, a to natolik, jak doufala, aby se jí mohla protáhnout. Jejím tou žebným přáním bylo, aby spolu mohli komunikovat, třeba značně omezeně.

Každý den si při všech domácích povinnostech vyšetřila čas, který trávila s ním. Nakreslila na papír řady teček, podobně jako byly na kostkách domina, pak podala tužku Sollymu v naději, že nakreslí vlastní sestavy teček a tak se naučí, že sestava teček představuje určité číslo, čísla se mohou sčítat a odečítat a tím vznikají další čísla.

Ale tužku si nikdy nevzal ani neprojevil zájem nakreslit tečky na papír. Když mu položila dlaň na ruku a pokusila se vést tužku, dostal záchvat. Praštil ji hlavou a udělal jí takovou modřinu na bradě, že byla několik dní patrná. Prozatím to vzdala a nesnažila se přimět ho, aby kreslil tečky. Vrátili se k dominovým kostkám. Hra udržovala Sollyho v klidu a v ní pěstovala naději na další průlom.

Jednou večer seděl Solly na podlaze kuchyně a rovnal do řady kostky domina, zatímco Ella skládala vyprané prádlo. Pan Rainwater přišel vrátit použitý hrnek od kávy.

„Vidím, že Solly neztratil zájem,“ poznamenal.

„Ne, ale ani nepokročil.“ Svěřila se se svým zklamáním, jak její syn nedokázal pochopit, že by mohl nakreslit tečky z domina na papír. „Doufala jsem, že porozumí, že tečky představují číslo a čísla že něco znamenají.“

„Možná to opravdu chápe. Kdyby ne, proč by kostky řadil ve správném pořadí?“

Na to neměla odpověď.

„Nevadilo by vám, kdybych s ním pracoval?“ zeptal se.

„Co byste dělal?“

Pokrčil rameny. „To ještě nevím. Budu o tom muset přemýšlet.“

Jeho nejasná odpověď ji zneklidnila. Už se chystala jeho žádost odmítnout, když vtom si vzpomněla, že byl mnohokrát k Sollymu laskavý. Zřejmě se o něho upřímně a nesobecky zajímá. Rovněž byl mimořádně trpělivý a pracovat se Sollym vyžadovalo nesmírnou trpělivost, která někdy jí chyběla.

Také myslela na onen den na zahradě, když se pustil do vykopávání plevele, protože neměl nic lepšího na práci. Pan Rainwater potřeboval pocit, že je užitečný.

Souhlasila, ovšem s podmínkou. „Pokud Solly začne být rozčilený“

„Přestanu, ať budeme dělat cokoliv. Slibuji.“

O tři dny později přišla zvenčí se zástěrou plnou rajčat i žlutých tykví, které natrhala na zahradě. Margaret loupala brambory.

„Všechna ta rajčata nestačíme sníst, než se začnou kazit.“ Opatrně je vysypala ze zástěry na kuchyňský stůl. „A již jsem jich spoustu zavařila. Přidej tahleta k tomu, co půjde dnes večer do chudinské čtvrti. A ještě ta tři vejce. Ráno budeme mít čerstvá, takže je nepotřebuji.“

‚Ano, paní Ello.“

Ella zkontrolovala kuřata nadívaná kořeněným kukuřičným chlebem, připravená v pekáči na pečení. „Osolilas je?“

„ A jedno jsem opepřila. Ty staré dámy nemají pepř rády, ale pan Rainwater ano.“

Ella si zastrčila prameny vlasů, které se jí uvolnily z drdolu.

„Solly je pořád s ním?“

„Učej se v zadním salonu.“

Ella otevřela lednici. „Někdo musí zítra zajít do krámu. Připomeň mi, ať napíšu na nákupní seznam libru másla.“

„To je od pana Rainwatera moc milý, že si tak všímá našeho Sollyho. Proč myslíte, že to dělá?“

„A taky potřebujeme majonézu. A boloňský salám. Jestli tam půjdeš ty, požádej prosím pana Randalla, aby nám ho tentokrát nakrájel víc natenko.“

„Ten je zaručeně jiný.“

Ella věděla, že Margaret nemluví o hokynáři. Zavřela dveře lednice a otočila se ke služebné. „Jiný?“

„Jiný než pan Barron.“

Ella přešla ke dřezu a umyla si ruce. „Pan Rainwater má tmavé vlasy. Je hubený. Pan Barron byl menší, podsaditější a měl světlé vlasy.“ Utřela si ruce a zamířila ke dveřím. Jdu se podívat na Sollyho, pak připravím ty tykve na pečení.“

„Nemluvila jsem o tom, jak vypadá.“

Ella se tvářila, že služčino mumlání neslyšela, a pokračovala do salonu. Solly a pan Rainwater seděli na židlích vedle sebe u karetního stolku, kde sestry Dunneovy často hrávaly žolíky.

Když vešla, pan Rainwater k ní zvedl pohled a usmál se.

„Myslím, že se mýlíte.“

„V čem?“

„Myslím, že Solly má představu o číslech. Podívejte se.“

Přistoupila blíž. Na stole byl rozložený balíček obrácených karet.

Všechny dvojky byly úhledně složené na hromádce, stejně tak trojky a čtyřky. Sledovala, jak Solly vybírá z rozložených karet všechny pětky, nejdříve kříže, pak piky, srdce a nakonec káry. Srovnal hrany karet a položil je vedle čtyřek. Totéž udělal se šestkami a sedmičkami, vybíral je z rozložených karet popaměti a řadil je ve stejném pořádku.

Ellu to až zas tolik nepovzbudilo. „Pamatuje si, kde která karta na stole leží. Je to zázrak, ale ve skutečnosti se neučí. Jenom porovnává tvar, jaký mají na kartě kříže, s tvarem, jaký mají na jiné piky a tak dále. To, co dělá, nijak nesouvisí s čísly.“

„Tím si nejsem tak jist. Karty, na rozdíl od dominových kostek, mají natištěná čísla.“

„Znamená to rozdíl?“

„Myslím, že ano. Dívejte se dál.“

Solly pokračoval, dokud vedle devítek nepoložil desítky. Potom si odsedl a začal se kývat.

Pohlédla na pana Rainwatera a pak na karty, co zbyly rozložené na stolku. „Nevybral karty s obrázky ani esa.“

„Nemají čísla.“

Posadila se na židli vedle Sollyho naproti panu Rainwaterovi.

Posbírala všechny hromádky, které udělal Solly, zbylé karty, zamíchala je, pak je na stoku rozhrnula, nejdříve obrázky nahoru, pak jednu po druhé obracela, až jich všech dvaapadesát leželo obrázky dolů.

Solly to soustředěně pozoroval. Jakmile byly všechny karty otočené, skutečně jí odstrčil ruce, aby mohl začít. Vybral všechny dvojky, a tak pokračoval, dokud hromádka desítek neležela úhledně vedle devítek. Ostatních karet si nevšímal.

Pan Rainwater pohlédl s povytaženým obočím přes stůl na Ellu.

„Ví, že čísla na každé kartě jsou symboly pro množství, a ví, jak za sebou čísla následují. Že čtyři jsou víc než tři.“

Pořád ještě o tom nebyla přesvědčená. „Možná,“ zamumlala.

„Ví to.“

Jak to poznáte?‘*

„Protože než jste přišla, odstranil jsem z balíčku čtyřky. U trojek se zarazil a pokračoval, až když jsem čtyřky na stůl vrátil. Udělal jsem to znovu s osmičkami. Zastavil se u sedmiček, sáhl do kapsy mého saka, vytáhl osmičky, seřadil je – kříže, piky, srdce, káry – a pokračoval.“

Snad ještě úžasnější, než že Solly pochopil čísla, jí připadalo, že se z vlastní vůle někoho dotkl. „Sáhl vám do kapsy?“

Pan Rainwater se usmál. „Nijak jsem ho k tomu nepobízel.“

Znovu spočinula pohledem na Sollym. Bezděčně ho pohladila po tváři a řekla: „Moc dobře, Solly.“ Odrazil jí ruku, ale doufala, že v nějakém nepřístupném zákoutí svého mozku vzal na vědomí, jak je na něho pyšná a jak ho miluje.

Znovu pohlédla na muže na druhé straně stolu. „Děkuji, že s ním trávíte tolik času.“

„Rádo se stalo.“

„Když se naučil rozpoznávat čísla a ví, jak následují za sebou, mohl by se totéž naučit s písmeny. Mohl by se naučit jednoduchou aritmetiku, mohl by se naučit číst.“

„Také si to myslím.“

„Alespoň je tady naděje. Vždycky je naděje, že je to tak?“

Úsměv mu zakolísal, ale jen nepatrně. „Vždycky ne. Někdy však ano.“

Příštího rána sbírala Ella v jídelně nádobí od snídaně, když vtom dveřmi z kuchyně vtrhla Margaret. Klobouk měla na stranu a obličej posetý kapičkami potu.

„Copak se děje, pro všechno na světě?“ zvolala Ella.

Slečna Violet se urazila. „No tohle!“ Se sestrou strnuly uprostřed pohybu a konsternované na černošku hleděly.

Pan Rainwater se prudce zvedl. „Co se děje?“

„Slyšela jsem to v krámě,“ vypravila ze sebe zadýchaně Margaret. „U Thompsonových by se mohlo něco semlít.“

„U Ollieho a Loly?“ zeptala se Ella.

„Správně. U vašich přátel.“

„Musím tam“. Ella, srdce až v krku, škubla za vázačky na zástěře, sundala si ji a podala ji Margaret, když se kolem ní protahovala dveřmi do kuchyně.

Nasadila si klobouk, pak poklekla a zvedla Sollyho ze židle, na níž seděl a bušil lžící na vločky do hrany stolu. „Dokonči snídani, Margaret. Ulož nákup. Když se nevrátím do oběda-

„Jen běžte, běžte za přáteli,“ řekla Margaret. Já se tady o to postarám, ať to jde starejm dámám pod nos nebo ne.“

„Odvezu vás,“ řekl pan Rainwater, který je následoval do kuchyně.

„Ne, vezmu si svůj vůz.“

„S vaším vozem se nevyjelo od…“

„Můžu se odvézt sama, Margaret!“ obořila se na ni Ella.

„Ale můj vůz parkuje před domem.“

Ella pohlédla ze služebné na svého podnájemníka, který přišel s rozumnou nabídkou, že vezme svůj novější, mnohem spolehlivější vůz, který je po ruce. „Děkuji, pane Rainwatere.“ Vykročila před ním středovou chodbou domu a nesla Sollyho, který jí nyní bušil lžící do lopatky.

Kapitola osmá

„Jsou to vaši přátelé?“

Ella posadila Sollyho mezi sebe a pana Rainwatera na přední sedadlo jeho vozu. Řekla mu, kudy se má dát, aby se dostali z města.

Jel rychle, mnohem rychleji, než by se se svým starším fordem odvážila ona.

„Chodili jsme spolu do třídy, i když oni odešli v desátém ročníku ze školy. Ollieho otec zemřel a Ollie se musel ujmout mléčné farmy.

Byl ze sourozenců nejmladší, ale jediný kluk. Všechny jeho sestry už byly vdané a dávno se odstěhovaly.

Vždycky se rozumělo samo sebou, že se s Lolou jednou vezmou.

Odjakživa byli do sebe zbláznění. Když Ollie odešel ze školy, trvala Lola na tom, že se vezmou, aby mohla také pomáhat na farmě. Dnes mají čtyři děti. Na příští křižovatce odbočte doprava.“

Silnice, na niž pan Rainwater zabočil, nebyla dlážděná. Příkopy po obou stranách byly zarostlé vysokým plevelem. Za příkopy se táhly ploty z ostnatého drátu, jež oddělovaly řady kukuřice, jež se snažila přežít ve vyprahlé půdě, od polí s bavlnou, kterou právě sbírali dělníci s dlouhými pytli na ohnutých zádech.

Nebylo ještě deset hodin, avšak Ella odhadovala, že teplota vystoupala už téměř ke třiceti stupňům. Museli nechat okna vozu stažená, jinak to nešlo. Vítr byl horký a plný písku. Strhl Elle klobouk a cuchal jí vlasy, ale skoro si toho nevšimla.

V myšlenkách byla u svých přátel a jejich neštěstí. S každým dítětem Lola trochu přibrala a mezera mezi předními zuby jako by se jí zvětšila, a přesto patřila k nejšťastnějším lidem, které Ella znala.

Milovala svého manžela, svoje děti, svůj život. Ella doufala, že vrozená šťastná povaha pomůže Lole a její rodině tohle překonat.

Ollie byl ten typ, o němž se říká, že je solí země. Měl velké uši a velké srdce. Dalo mu práci postoupit z jednoho ročníku do druhého kvůli všem těm dnům, kdy musel vynechat, aby mohl pomáhat otci s prací na farmě. Než šel do školy, podojil krávy, a když z ní přišel, tak zase, a dělal všechno, co bylo potřeba, aby farmu udrželi. Ale školy se vzdal Ollie ochotně. Dovednosti pro něho byly cennější než znalosti z knih a praktická zkušenost se vyplatila. Byl hrdý na to, jak se farma zvedla od té doby, co ji převzal. Tak tomu bylos ještě před pár lety, než byl nucen si vypůjčit peníze, aby udržel stádo a uživil rodinu, než skončí sucho a jeho pastviny se znovu zazelenají. Mléko, které daly jeho podvyživené krávy, musel prodávat lacino, a tím byl nucen vypůjčit si znovu. Ten bezvýchodný koloběh je dostal do velkých dluhů a hrozilo, že o svoji farmu přijdou.

Velice by vydělali na vládním programu výkupu dobytka, ale pocitově by to pro ně byla rána.

Pan Rainwater poznamenal: „Bohužel jedeme pozdě.“

Ella ve stejnou chvíli zpozorovala oblak prachu zvedající se ze silnice: „Co je to?“

„Mám za to, že konvoj.“

Vzdálenost mezi nimi a sloupem vířícího prachu se rychle zmenšovala. Dojeli téměř k němu, než začali rozeznávat jednotlivé vozy. Vepředu jel náklaďák plný dojnic. Za ním tři černé vozy s úředními znaky na bocích, obsazené zarputile se tvářícími muži.

Jeden muž z prvního vozu stál na stupátku s puškou přes rameno a držel se otevřeného okna „To jsou –“

„Střelci,“ dopověděl pan Rainwater.

Do burácení projíždějících aut zazněl další zvuk, který zpočátku považovala za ránu z výfuku. Ale když pan Rainwater tlumeně zaklel, všimla si, jak pevně svírá volant a jak napjaté má svaly na čelisti.

„Co to bylo, to třesknutí?“

„Výstřel z pušky.“

Otočila hlavu a sledovala vládní vozy, jak mizí za vrškem silnice.

Tihle nestříleli. Kdo potom tedy? Hruď jí sevřel ledový strach.

Zkusila ho zahnat slovy. „Tohle je jiné, než k čemu došlo na farmě u Pritchettových.“

Pan Rainwater se na ni významně podíval.

Vlastnímu zlému tušení navzdory řekla: „Tam k tomu došlo kvůli lidem z chudinské čtvrti. Ale žádný z nich by se nedostal až takhle daleko. Nedokázali by se sem dopravit.

„ A kdo střílí? A proč?“

Pořád ještě byla rozčilená z toho, jaká zranění utrpěly ženy a děti.

Vzpomněla si na vyprávění bratra Calvina, jak paní Pritchettově vytrhli z náruče batole a šerif Anderson a jeho zástupci tomu nečinně přihlíželi. Najednou dostala o své přátele velký strach.

„Honem,“ pobídla ho a předklonila se, jako by nutila vůz k větší rychlosti. Je to příští odbočka vlevo.“

Těsně předtím, než dojeli k odbočce na farmu Thompsonových, vyrazil odtamtud na silnici malý náklaďák, rychle odbočil doprava a zamířil rovnou k nim. Dostal na štěrku smyk a z korby div nevypadlo několik mužů, než řidič vůz srovnal. Náklaďák se držel v protisměru a až na poslední chvíli zatroubil a přejel přes plnou žlutou čáru do svého pruhu.

Přehnal se kolem a rozhoupal kupé pana Rainwatera. Ella poznala, kdo sedí za volantem – Conrad Ellis. V kabině se spolu s ním mačkali ještě tři další muži. Tak asi tucet jich byl na korbě, drželi se všeho možného a sebe navzájem, aby neupadli. Žádný z nich si zřejmě nedělal hlavu s tím, že by mohl vypadnout z vozu.

Chechtali se, výskali, pálili do vzduchu z pistolí a loveckých pušek.

Pan Rainwater prudce odbočil doleva, až to hodilo Sollyho na Ellu a ji zas na dveře u místa pro spolujezdce. Z hlavní silnice na farmu to byla čtvrtmíle. Pan Rainwater sešlápl plyn až k podlaze a tak ujížděli až k pastvině, kde byla vykopaná obrovská jáma. Náhle dupl na brzdu. Zadek vozu pár metrů plaval, pak auto zastavilo.

Pan Rainwater vystoupil a obešel vůz zepředu. Sundal si klobouk, pleskal si jím o stehno a přitom obhlížel masový hrob. Solly si vystačil s tím, že klepal špičkami svých bol o sebe, takže Ella také vystoupila.

Když bratr Calvin vyprávěl o incidentu na Pritchettově farmě, popsal to barvitými slovy. Avšak ani jeho živé vylíčení Ellu nepřipravilo na to, co uviděla. Několik tuctů vychrtlých krav a telat nahnali do jámy a prostřelili jim hlavu, některým několikrát. Zvířata napadala jedno přes druhé, s nohama propletenýma. Byl to odpudivý pohled.

„Je to hrozné.“

Uvědomila si, že pan Rainwater mluví vlastně sám se sebou, a stejně, co by asi tak mohla dodat? Zaclonila si oči proti oslepujícímu slunci a zadívala se k hájku vrb, kde parkovaly dva traktory se lžícemi vepředu. Dva muži, kteří je řídili, odpočívali ve stínu, než se pustí do zahrnování jámy. Jeden kouřil cigaretu, druhý si stáhl klobouk přes obličej, zřejmě podřimoval.

Musela si připomenout, že ti muži, stejně jako střelci, dělají, co mohou, aby si v rozvráceném hospodářství vydělali na živobytí. Byli placeni za to, aby uskutečňovali plán,

o kterém moc nepřemýšleli, a možná mu rozuměli ještě méně než ona.Byli to jenom lidé a odváděli těžkou práci v těžkých časech.

Nicméně měla pocit, jako by to byli nepřátelé.

Odvrátila se, zkontrolovala Sollyho, který byl stále ještě soustředěný na klepání botkami o sebe, a pak vykročila po svahu nahoru k domu. Slunce ji pálilo do vršku hlavy a připomnělo jí, že nechala klobouk na sedadle ve voze, ale nevrátila se pro něj. Dvorek před domem byl obehnaný bílým laťkovým plotem. Dům byl také bílý, ale zahlédla na něm sem tam černé tečky. S úlekem si uvědomila, že jsou to čerstvé díry po kulkách. Když došla k plotu, uviděla, že branka je utržená od sloupku a hozená do mraveniště.

Červení mravenci byl rozdráždění k nepříčetnosti. Ella obezřetně překročila to, co z mraveniště zbylo.

Lola seděla na houpačce na verandě. Obličej měla zabořený v dlaních a plakala do zástěry. Vedle ní seděly děti, každé z jedné strany, a tvářily se sklíčeně. Chlapec, evidentně starší, měl oči suché, ale byl příliš mladý na to, aby měl v hladkém obličeji tak zahořklý výraz.

Holčička měla ruku položenou na matčině koleně. Na tvářích jí zůstaly stopy po slzách. Přestala plakat, až když pozorovala Elu, jak přichází přes dvůr a stoupá po schodech na verandu.

„Ollie“

Seděl na horním schodu, masitá ramena svěšená, nohy v pracovních botách položené na spodním schodu. Mezi rty mu hořela cigareta. Visely na ní téměř tři centimetry popela. V pravé ruce držel kolt, ale svíral ho tak volně, až se zdálo, že mu zbraň každou chvíli vyklouzne. Hleděl před sebe a zřejmě si Ellin příchod neuvědomoval.

Když ho ale oslovila jménem, zvedl k ní uštvané oči.

„Ello.“ Vzpamatoval se, vyndal cigaretu z úst a zamáčkl ji zespodu o schod. „Co tady děláš?“ zeptal se.

„Přišla jsem… Myslela jsem, že budete třeba rozčilení. Přišla jsem vás podpořit, jak jen to půjde.“

Přesunul pohled na vůz zaparkovaný pořádný kus cesty od domu.

Všiml si pana Rainwatera, který stál nešťastně u jámy na pastvině a zasmušile do ní hleděl. „Kdo je to?“

Pan Rainwater je na tu vzdálenost nemohl slyšet, ale jen co se na něho Ollie zeptal, odvrátil se od toho hrozného pohledu a vykročil k domu.

„Vzdálený bratranec doktora Kincaida. Zdrží se nějakou dobu ve městě. Bydlí u mě podnájmu.“

Pozorovali pana Rainwatera, jak kráčí po cestě a prochází zničenými vrátky. Když vešel na dvůr, otřáslo Ellou, jak je ve srovnání s Olliem hubený.

„Pan Thompson?“ řekl, když k nim došel. „Jsem David Rainwater.“

Ollie se zadíval na pravou ruku, která se k němu napřahovala, jako by si nebyl jist, co si s ní má počít. Přendal si revolver do levé ruky a stiskl podávanou pravici. „Ollie Thompson.“

„Mrzí mě, že se poznáváme za takových okolností.“

Jo, mě taky.“ S vynaložením sil se Ollie zvedl. Dokonce když stál, vypadalo to, jako by mu na ramenou spočívalo nesmírné břemeno.

„Viděli jsme náklaďák s dobytkem. Zaplatili vám poctivě?“

zeptal se pan Rainwater.

„Podle sazebníku. Šestnáct dolarů za kus plus příplatek tři dolary.

Dokonce i za telata. Jsem rád, že to mám. Ale bylo to strašný.

Zažádal jsem si o podporu.“

Ella zanechala muže jejich vážnému rozhovoru a přešla k houpačce. Lola si osušila oči, pohlédla na Ellu a matně se na ni pousmála. Pohladila syna po zádech. „Pusť paní Barronovou sednout,“ řekla.

Chlapec se zvedl z houpačky a seskočil z verandy. Vrazil si ruce hluboko do kapes overalu a zmizel za rohem verandy.

Je rozčilený,“ řekla Lola, když se Ella posadila na houpačku vedle ní. „Doufám, že se s tím vyrovná.“ Pohlédla na Ollieho a tlumeně dodala: „Doufám, že i Ollie se s tím vyrovná.“

Ella se usmála na holčičku, která jí úsměv nesměle oplatila a opřela si hlavu o Lolinu buclatou paži. „Kde máte další děti?“

„Zavolala jsem ráno mámě, aby pro ně přijela a nechala je u sebe, dokud nebudou krávy zahrabané. Už pro tyhle dva je to nápor.

Nechtěla jsem, aby se ty mladší k smrti vyděsily, kdyby viděly něco, co nemůžou pochopit.“

„Co se stalo?“

Oči se jí zalily slzami. „Chlapi s traktory přijeli, hned jak se rozbřesklo, a vyhloubili jámu. Potom přijeli lidi ve vládních vozech a probrali dobytek. Zdravější naložili na náklaďák. Zbytek…“ Pokývla k jámě.

„Čtyřicet kusů,“ řekl Ollie. V očích měl slzy. „Vzal jsem si za ně peníze. Neměl jsem na vybranou,“ dodal a hlas ho zradil. „Musím zaplatit půjčku, jinak přijdu o farmu. Táta to tady postavil. Musel jsem to zachránit.“

„Co ta banda v náklaďáku?“ zeptal se pan Rainwater.

„Viděli jsme Conrada na silnici,“ vysvětlila Ella.

Ollie si odchrchlal a odplivl si z verandy do prachu. „Ten hnusnej parchant.“

„Ollie,“ řekla Lola a pokývla k dcerce.

„Však není nic jinýho. Přes všecky ty prachy, co má jeho táta, je to bílá lůza. Všichni Ellisové jsou zkažený do morku kostí. Do jednoho.“

„Co tady dělali?“ chtěl vědět pan Rainwater.

„Podle mýho je ti zbabělci od vlády s sebou vzali pro všecky případy.“ Ollie si znovu odplivl.

Jak pro všechny případy?“ zeptal se pan Rainwater.

„Snažil jsem se s jejich předákem vyjednávat,“ vysvětlil Ollie rozhněvaně. „Řekl jsem mu, že nemusí nechat krávy postřílet, že je zlikviduju sám. Řekl jsem mu, že bych ty nejlepší odvedl do chudinské čtvrti. Ať si je lidi tam vezmou a konečně ať se jejich děcka taky jednou pořádně najedí.

Ale to ne. Řekl, že má příkaz je postřílet a to taky že udělá a že mu v tom nemůžu zabránit. V pořádku, řekl jsem. Do toho, ať je z vás vládní děvka.“ Setřel si slzy z očí. „Protože já jsem, počítám, taky vládní děvka, že jsem si vzal ten zatracenej šek.“

„Takhle nemluv, Ollie! Udělal jsi, cos musel.“

Zkroušeně pohlédl na svoji ženu. „Neospravedlňuj to, Lolo. To mě s tím nesmíří.“ Na chvilku se odmlčel a pak pokračoval. „Ten chlap mi asi nedůvěřoval, protože když stříleli krávy, drželi nás Conrad a ta jeho banda na mušce, jako bychom se chystali jim v tom zabránit. Když bylo po všem, lidi od vlády odjeli. Než ale Conrad se svými kumpány vypadl, stříleli mi na dům.“

Pan Rainwater vyhledal očima v prknech několik děr po kulkách.

„Proč?“

„Asi ze zlomyslnosti.“ Ollie si utřel nos do rukávu. „Nebo aby mi nahnali strach a nic jsem nepodnikl, což jsem taky nepodnikl.“ Vrhl rychlý pohled k rohu domu, za kterým předtím zmizel jeho syn.

„Aby mě zostudili před mým synem, myslím.“

„Cos mohl dělat, Ollie?“ zeptala se Lola. To se ozvala její neochvějná loajalita. „Dát se do rvačky s Conradem, aby nás všechny postříleli?“

„Má pravdu,“ vložil se do toho pan Rainwater. „Podle toho, co jsem o tom Ellisovi slyšel, by byl nerozum ho provokovat.“

Ella jim pověděla, co se stalo, když se jim zkusil postavit pan Pritchett. „Očitý svědek nám vyprávěl, jak Conrad vytrhl paní Pritchettově děcko z náručí.“

„Kdyby vložil ruku na Lolu nebo některé z dětí, zabil bych ho,“

řekl Ollie.

Lola si musela všimnout, jak se Ella dívá na zbraň v Ollieho ruce.

Nervózně to zlehčila. „Ve skutečnosti by nikoho nezastřelil.“

„Houby že ne,“ prohlásil Ollie. „Přisámbůh, že bych ho odprásknul.“

Lola se otočila na pana Rainwatera.“Jedno tele jenom postřelili a hned neumřelo. Conrad a jeho kumpáni slyšeli, jak naříká. Stáli na kraji jámy, chechtali se a házeli po něm kamení.“

„Jak jsem říkal,“ zamručel Ollie. Je to verbež.“

„Ollie šel do domu pro pistoli, že to nebohé zvíře zbaví trápení.

Ale nenechali ho, aby se k jámě přiblížil. Nakonec to tele asi uhynulo. Přestalo naříkat. Conrad a jeho kamarádi se nahrnuli do toho náklaďáku a odjeli.“

„Večírek skončil.“

Ella vypozorovala, že když se pan Rainwater nesmírně rozzlobil, při řeči sotva pohnul rty. Teď ji přistihl, jak se na něho dívá. Rychle pohlédla na Ollieho.

„Ty krávy by stejně brzy chcíply,“ řekl Ollie. „Neměl jsem je čím krmit. Hladověly.“ Polkl. „Ale něco vám řeknu, dívat se, jak je takhle postříleli, bylo strašný.“

Ukázal bradou k hájku, kde řidiči traktorů právě šplhali za volant. „Takže zbývá jenom nalít tam louh a zahrnout Jámu hlínou.“

Mezitím motory naskočily a traktory s rámusem a v chuchvalcích výfukových plynů supěly k masovému hrobu.

Ella položila Lole ruku na paži. „Můžu pro vás něco udělat?“

Lola si zvedla zástěru k očím, že si je do ní utře, a k všeobecnému překvapení se začala zdušené smát. Spustila zástěru a řekla: „Můžeš pokleknout a děkovat Bohu, že Ollie nestřelil Conrada Ellise rovnou mezi oči.“

Ella ocenila Lolinu odolnost a nepotlačitelný humor. Kdyby sama zažila to, co ráno Lola, určitě by se nedokázala ani zkusmo zasmát.

Jsem ráda, že Ollie ani nemusel zastřelit to tele,“ dodala Lola.

„Zabít zvíře kvůli jídlu je jedno, ale zabít je z jiného důvodu je jiná.

Jednou musel utratit starého koně a kvůli tomu plakal tři noci za sebou, dokud neusnul.“

Mluvila s náklonností, kterou s sebou nesla dlouholetá láska k Olliemu Thompsonovi. Pohled, který si ti dva vyměnili, byl tak osobní a tak výmluvně svědčil o tom, co k sobě cítí, že si Ella připadala jako vetřelec, který vstoupil do hluboce intimní chvíle.

Rovněž pocítila chvilkovou závist.

Houpačka se trochu zhoupla, když se postavila. „Nechala jsem všechno na Margaret, takže bych se měla vrátit domů.“

„Děkuju, že jsi přišla.“

„Nic jsem neudělala.“

„Už jenom to, že jsi přišla, je dost.“ Lola pohlédla na pana Rainwatera. „Vlastně jsem se nepředstavila. Jsem Lola. Děkuju, že jste sem Ellu dovezl.“

„Rádo se stalo, paní Thompsonová. Přeju vám lepší časy.“

Lola si přitáhla dcerku blíž a políbila ji na vršek hlavy. „Být to o trochu lepší, byla bych rozmazlená, pane Rainwatere.“

Její optimistický přístup se mu zamlouval. Usmál se.

Vtom všichni najednou zaslechli z jámy nářek telete.

„Bože, smiluj se,“ zasténala Lola.

Holčička se rozplakala.

Chlapec, který utekl, se znovu objevil. Tentokrát měl slzy v očích. Pohlédl na dospělé na verandě s obnoveným děsem.

Ollie krátce zavřel oči a pak začal sestupovat po schodech verandy.

Pan Rainwater ho popadl za paži. „Ne. Postarám se o to.“

Nečekal, až bude Ollie protestovat nebo souhlasit, a nevzal si jeho pistoli, ale rázně vykročil přes dvůr a dírou v plotě a dlouhými kroky se rychle vzdaloval.

Tele naříkalo mnohem úpěnlivěji, bylo to strašné. Ella Lolu rychle objala a Ollieho popleskala po paži, když kolem něho spěchala. „Dejte mi vědět, kdybyste něco potřebovali“,zavolala přes rameno. Pak seběhla po schodech, přes dvůr a brankou ven.

Když došla k jámě, pan Rainwater právě sestupoval přes její okraj.

Svah nebyl tak prudký, ale půda byla sypká a měl na sobě boty k obleku, ne pracovní boty jako Ollie. Při sestupu do jámy několikrát málem upadl. Traktory už byly skoro u ní.

Ella bezmocně přihlížela, jak pan Rainwater nemotorně sestupuje k teleti, které melo zadek uvězněný pod mršinou, nejspíš své matky.

Zvíře mělo krvavou ránu na zádech, která už byla plná much, ale zřejmě nebyla smrtelná.

Jeden řidič zařval. „Hele! Co to, sakra, je? Vypadněte votamtaď!“

Pan Rainwater si ho nevšímal a snažil se najít nejlepší cestu mezi mršinami k zraněnému teleti.

„Blázen zatracenej!“ zahulákal druhý řidič.

„Varuju vás, pane!“ křikl ten první.

Buď je pan Rainwater neslyšel, nebo záměrně nevěnoval jejich naznačeným výhrůžkám pozornost. Tele nepřestávalo naříkat. Pan Rainwater zvedl kámen velký jako vodní meloun a s patrnými obtížemi ho přenesl k teleti. Vysoko kámen zvedl, mrštil ho teleti na hlavu a roztříštil mu lebku. Okamžitě je zabil a umlčel ten žalostný nářek.

Ella si přitiskla ruku na ústa a paži na břicho.

Pan Rainwater se sehnul a opřel si dlaně o kolena. Dlouhou chvíli tak zůstal, dokud mu řidič nezačal znovu nadávat a vyhrožovat, že mu chlístne louh do obličeje.

Pak teprve se narovnal a namáhavě začal stoupat po uvolněně půdě jámy.

Ella, otřesená tím, čeho byla svědkem, se otočila k vozu. Zůstala stát jako přibitá a zalykavě vdechovala horký vzduch, vyděšená pohledem na Sollyho, který stál vedle vozu s pohledem upřeným na mrtvá zvířata v jámě a na muže, který z ní vystupoval.

Kapitola devátá

Na zpáteční cestě do města téměř nemluvili. Ella netušila, na co myslí pan Rainwater, ale ona přemýšlela o Sollym. Dělala si starosti, kolik toho viděl, kolik z toho pochopil a jaký dopad ten příšerný pohled na něho může případně mít. Jakmile ho zavedla zpátky do vozu, začal znovu poklepávat špičkami bot o sebe. Zdálo se, že ho to nijak nezasáhlo, ale nedalo se s jistotou poznat, zda na něho incident nezapůsobil.

Ji hluboce zasáhl: jáma plná vychrtlých mršin, Lola a Ollie tak zoufalí, úpěnlivý nářek telete a náhlé ticho, když je pan Rainwater zabil. Obávala se, že dlouho potrvá, než tyto tíživé vzpomínky vyblednou.

Pronásledovaly ji, když se odpoledne lopotila s domácími pracemi. Panovalo tak sálavé a vyčerpávající vedro, že i nejběžnější úkony se zdály nezvládnutelné. Sestry Dunneovy si ji vzaly stranou a stěžovaly si, že se Margaret chová neuctivě. Ella jim slíbila, že o tom se služebnou promluví, a když to udělala, Margaret sebou tak trhla, že vyšplíchla z velké železné pánve, v níž smažila kousky lososa, tuk do plynových plamenů, což na sporáku způsobilo malý oheň.

Kuchyně se naplnila kouřem páchnoucím rybinou.

Na sklonku odpoledne vyčerpala Ella veškerou energii a trpělivost. Přála si jenom jedno, nějak překlepat večeři a úklid a odebrat se se Sollym do jejich pokojů. Doufala, že tam najde trochu klidu a ticha.

S touhle myšlenkou prostřela v jídelně stůl, zatímco Margaret krájela zelí na salát a zadělávala na kukuřičný chleba. Když se vrátila do kuchyně, našla pana Rainwatera se Sollym u stolu. Solly vyrovnával na voskované plátno s květinovým vzorem párátka do řad.

Pan Rainwater se na ni usmál. „Dělá opravdu pokroky. Rovná je do hromádek po deseti, poté co jsem mu to jenom iednou ukázal. A pokaždé, když sáhne do krabičky pro párátka, vezme jich přesně deset.“

Ella vyndala z lednice džbán čaje a postavila ho na podnos. „To není žádný pokrok, pane Rainwatere. Je to bezcenná hloupost.“

Margaret přestala míchat těsto a nesouhlasně se na Ellu přes rameno ohlédla. Ella se tvářila, že si toho nevšimla.

Rozhostilo se napjaté ticho, pak se pan Rainwater tiše zeptal: „Proč to říkáte?“

Ella, otočená k němu zády, přidala na podnos cukřenku a talířek s čerstvě nakrájenými plátky citronu. „Slyšel jste, co říkal doktor Kincaid. Sollyho talent – nenapadá mě lepší slovo – nemá žádné praktické využití. Leda by někdo potřeboval mít párátka vyrovnaná v řadách po deseti. Nebo kostky domina uspořádané od nejmenších po největší.“

„Udivuje mě, že to říkáte.“

„Proč?“

„Protože tohle by mohl být zlom. Začátek. První krok.“

„K čemu, pane Rainwatere?“ Ukázala na Sollyho, který kladl párátka v pravidelných vzdálenostech od sebe a kopal přitom patami do nohou židle. „K čemu ho tohle posune? Bude to předvádět v lepší společnosti? Stane se lvem salonů v Houstonu nebo v Dallasu?“

Hlasem pouťového vyvolávače spustila: „Pojďte se podívat na Salomona Barrona. Ječí jak zjednaný, mává rukama a dostává záchvat vždycky, když se ho jeho matka dotkne, ale triky s kartami umí náramně.“

„Paní Ello?“ Margaret se otočila od pracovního pultu a husté žluté těsto jí z vařečky kapalo na podlahu, ale tak ji vyděsilo, že Ella ztratila nervy, že si toho ani nevšimla. „Co to do vás vjelo?“

„Nic. Nic!“ řekla Ella a hlas se jí zlomil. Jenom se snažím panu Rainwaterovi, který se ujal mého syna, jako by cvičil domácího mazlíčka, vysvětlit, jak jsou jeho lekce směšní a zbytečné.“

Přistoupila ke stolu. „Nechci, aby se z mého syna stala zrůda, která se předvádí pro pobavení lidí. Nechci, aby vystupoval v cirkusu. Chci, aby četl, psal a mluvil se mnou…, ne aby…, ne aby…“

Rozhněvaně smetla Sollyho pečlivě vyrovnané řady párátek i s otevřenou krabicí na linoleum.

Solly okamžitě pronikavě vřískl a začal se pěstmi bušil do hlavy.

Ella náhle zmlkla a znehybněla. Vlastní chování ji zaskočilo a nemohla uvěřit tomu, co udělala. Nemyslela si, že je schopná se tak rychle a bezezbytku přestat ovládat.

Pan Rainwater se klidně zvedl od stolu a šel pro smeták, že párátka zamete. Margaret odložila vařečku do mísy s těstem a tiše řekla Elle: „Postarejte se o chlapce, paní Ello. Já to tady zvládnu.“

Ella, zahanbená, že tak vybuchla, přikývla a stáhla Sollyho ze židle. Neobešlo se to bez zápasu, ale nakonec ho dostala, kopajícího a vřeštícího do jeho pokoje. Zavřela dveře, aby kromě ní nemusel jeho záchvat snášet nikdo jiný.

Vyváděl hrozně a trvalo to skoro půl hodiny. Ničím ho nedokázala ztišit. Uhýbala před jeho pěstmi a nohama, jak jen to šlo, ale věděla, že zítra bude mít modřiny. Nakonec se dostatečně vyčerpal a usnul.

Posadila se k němu na postel a plakala a plakala.

Pocit marnosti a lítost, které v ní po celý den rostly, se z ní vyřinuly zalykavými vzlyky. Plakala kvůli svým přátelům, Olliemu a Lole, kteří teď mohli zabránit tomu, aby přišli o farmu, ale pocitově za to nesmírně platili. Plakala kvůli jejich dětem, že zažily takovou hrůzu, kterou ani nemohly pochopit. A kvůli sestrám Dunneovým, jež musejí bydlet v cizím domě a zaměstnávají se stížnostmi na služebnou. A kvůli Margaret, která musela snášet jejich předsudky.

A ve vzácném okamžiku sebelítosti plakala i nad sebou a Sollym a jejich neutěšenou situací.

Žila ve strachu z budoucnosti. Dennodenně se snažila udržet své obavy na uzdě a nedopustit, aby ji ovládly. Dnes ale neměla sílu je odvrátit, a tak ji přemohly.

Až ji Solly přeroste a bude silnější než ona, jak bude jeho záchvaty zvládat?

Co by s ním bylo, kdyby se s ní něco stalo? Dospělí v rozkvětu sil smrtelně onemocněli. Jako třeba pan Rainwater. Co kdyby dostala rakovinu a umřela? Kam by Sollyho poslali, aby tam žil po zbytek života?

Lidi také postihne smrtelná nehoda. Srazí je auto, zasáhne blesk, napíchnou se na vidle. Mnozí zemřeli hloupě, nesmyslně, při domácí práci, kterou konali bez nehody mnohokrát. Co kdyby nečekaně umřela, co by se Sollym bylo?

Nebo co kdyby při záchvatu někoho zranil? Vzali by jí ho a umístili do sanatoria a lidi by řekli, že je to tak pro všechny lepší. Pro všechny, kromě Sollyho.

Nakonec jí slzy došly. Potom, zahanbená, že tolik plakala, si šla opláchnout obličej studenou vodou a umývala se tak dlouho, dokud jí zarudlé, naběhlé oči trochu nesplaskly. Učesala se a vzala si čistou zástěru. Ještě jednou zkontrolovala Sollyho a vyšla ze svého pokoje.

V domě panovalo ticho. Bylo po večeři a jídelna byla uklizená.

Margaret v kuchyni domývala nádobí. „Dala jsem vám stranou jídlo, paní Ello.“ Talíř stál uprostřed stolu přikrytý ubrouskem.

„Děkuju, Margaret,“ řekla, ale ke stolu nepřistoupila.

Služebná na ni starostlivě pohlédla. „Chtěla byste něco jiného?

Zůstanu a připravím vám, co máte ráda.“

Ella zavrtěla hlavou. „Nemám moc velký hlad. Jen běž.“ Viděla, že Margaret otálí, a tak dodala. „Už jsem se vybrečela. Solly spí. Už je dobře. Uvidíme se ráno.“

Margaret si sundala zástěru a nasadila klobouk, pak přistoupila k Elle a objala ji. „Dnešní trampoty jsou pryč. Zítřek bude lepší.“

Ukázalo se, že to není pravda.

Pan Rainwater nepřišel k snídani. Ella usoudila, že se mu nechce opustit pokoj, protože ho včera odpoledne svý mi ostrými slovy urazila. Nespravedlivě si na něm vybila úzkost a pocit marnosti, i když na nich měl trochu podíl. Myslela to vážně, když řekla, že si nepřeje, aby se Solly stal předmětem zvědavosti a morbidním lákadlem jako anglický Sloní muž.

Avšak v hloubi srdce věděla, že tohle pan Rainwater v úmyslu nemá. Vůbec ne. Jeho přání dobrat se šíře Sollyho schopností bylo úctyhodné a laskavé. Nebyl důvod si myslet, že chce Sollyho nějak využít, rozhodně ne ve svůj prospěch.

Měla v úmyslu se za svoji hrubost omluvit, ale dopoledne uteklo a on se dole neukázal. Starosti si začala dělat, když se neobjevil ani k obědu. Margaret potvrdila, že ho celý den neviděla. Nezahlédly ho ani sestry Dunneovy.

„Doufám, že se nic neděje,“ hlesla Violet roztřeseně.

„Pravděpodobně se snaží vyhnout vedru.“

O vlastním vysvětlení však Ella pochybovala a rozhodla se, že se na něho půjde podívat. Nechala Sollyho v Margaretině péči a šla nahoru. Když kráčela dlouhou chodbou, dala si záležet, aby bylo její kroky slyšet; nechtěla, aby si o ní myslel, že přišla slídit.

Zastavila se přede dveřmi jeho pokoje a naslouchala, ale neslyšela zevnitř žádné zvuky. „Pane Rainwatere?“ Zlehka zaklepala, pak si přitiskla pěst na rty a čekala na odpověď. Žádná nepřišla.

Znovu tiše zaklepala. „Pane Rainwatere, jste v pořádku?“

Když neodpověděl, vyschlo jí v ústech. Srdce jí ztěžklo neblahou předtuchou. Doktor Kincaid říkal šest až dvanáct týdnů. Možná víc, jestli při něm bude stát štěstí. Říkal, že pan Rainwater bude mít dobré a špatné dny, ale plynulé zhoršování, jak bude rakovina postupovat, je nevyhnutelné. Přijdou bolesti. Nakonec mu začnou vypovídat orgány, jeden po druhém, ale lékař slíbil, že ho dlouho předtím pošle do nemocnice.

„Nenechám ho zemřít ve vašem domě, paní Barronová. Výstrahy, že se to blíží, se vám dostane dlouho dopředu. Bylo by milosrdné, kdyby si ho Bůh vzal rychle, ale zřídkakdy to tak proběhne.“

Teď jí ale tanulo na mysli, jestli se doktor Kincaid ohledně průběhu nemoci a Boží milosti nezmýlil…

Se srdcem až v krku otevřela dveře jeho pokoje.

Ležel na posteli na přikrývce, oblečený do košile, kalhot a ponožek, a podle zmuchlaných lůžkovin bylo znát, že už tam takhle nějakou dobu leží. Jednu paži měl položenou přes oči, druhou rukou svíral látku košile nad žaludkem. Nesmírně se jí ulevilo, když viděla, že dýchá, ale dýchal rychle a mělce a mezi pootevřenými rty mu dech syčivě proudil. Pokoj prostupoval kyselý pach potu.

„Pane Rainwatere?“

Malátně pohnul paží položenou přes oči. „Odejděte prosím, paní Barronová.“

Místo toho přistoupila k posteli. „Mám zavolat doktora Kincaida?“

„Já –

„ Než stačil dopovědět, přepadla ho zřejmě trýznivá bolest. Se zaťatými zuby se snažil potlačit zasténání.

Prudce se otočila, vyběhla z pokoje, hnala se po chodbě a přitom volala Margaret. Když seběhla po schodech, Margaret už stála dole s očima poděšeně vykulenýma. „Stalo se něco panu Rainwaterovi?“

„Je mu zle. Zavolej doktora Kincaida. Řekni mu, ať hned přijde.“

Přímo postrčila Margaret k telefonu, když se kolem ní protahovala. Zašla do předního salonu pro větrák a na zpáteční cestě ke schodišti uviděla sestry Dunneovy. Stály v klenutém vchodu zadního salonu, držely se za ruce a tvářily se ustaraně a vyděšeně.

„Můžeme nějak pomoct?“ zeptala se slečna Pearl.

„Děkuji, ne.“

Ella slyšela, jak Margaret mluví se spojovatelkou. Rychle vyšla po schodech s větrákem v ruce.

Pan Rainwater ležel tak, jak ho opustila, ale křeč, která ho přepadla, zřejmě polevila. Když vešla, spustil paži z očí „Nedělejte si, prosím, starosti, paní Barronová. Takové záchvaty se dají očekávat. Dostanu se z toho.“

„Prozatím bývám mělo tohle trochu ulevit.“ Postavila větrák na stůl u okna a zastrčila šňůru do zásuvky. Jak dlouho vás to takhle trápí?“

„Od včerejší noci.“

„Od včerejší noci! Proč jste mi nedal vědět, zavolala bych doktora Kincaida.“

„Myslel jsem si, že to přejde. Určitě to přejde.“

Jeho optimismus nesdílela. Rty měl bíle orámované utrpením a stále ještě svíral v pěsti zvlhlou látku košile. Oči měl zapadlé.

„Doktor Kincaid tady bude co nevidět. Nechtěl byste něco k pití?

Čaj?“

Maličko zavrtěl hlavou. „Možná trochu vody.“

Zaváhala, pak ho znovu opustila a spěchala do kuchyně. Sestry Dunneovy zmizely, zřejmě se vrátily do zadního salonu. Když vběhla do kuchyně, Margaret se na ni vyčkávavě zadívala.

„Je to letní horečka, slečno Ello?“

„Asi ano. Přijde doktor Kincaid?“

„Říkal, že hned jde.“

„Dobrá. Vyndej z lednice džbán s vodou. A podej sklenici. Kde je to porcelánové umyvadlo, co v něm oplachujeme zeleninu?“

„Jako vždycky.“

Ella našla umyvadlo na obvyklém místě na polici ve špižírně.

Postavila je spolu se džbánem vychlazené vody a sklenicí na podnos.

„Zůstaň u Sollyho.“ Seděl na podlaze pod stolem a hrál si s prázdnými špulkami. Ella se otočila zády ke dveřím a strčila do nich.

„Pošli doktora nahoru, hned jak přijde.“

V pokoji pana Rainwatera dala stranou z nočního stolku knihu, jeho hodinky a lampičku na čtení, aby na něj mohla položit podnos.

Nalila do sklenice vodu ze džbánu, pak mu vsunula ruku pod hlavu a nadzvedla ho. Žíznivě pil a dal jí znamení, když měl dost. Položila mu hlavu zpátky na polštář a všimla si, že ho má zvlhlý potem.

„Hned jsem zpátky.“

Odešla a odnesla s sebou umyvadlo. V koupelně natočila studenou vodu a ze skříně vzala čistou žínku. Opatrně, aby nevyšplíchla vodu, položila umyvadlo znovu na noční stolek a namočila žínku. Vyždímala ji a otřela mu obličej. Na chvilku se na ni zadíval, potom zavřel oči. „Děkuji.“

„Rádo se stalo.“

„Ošetřovala jste svého manžela?“

„Jak prosím?“

„Předpokládal jsem, že pan Barron zemřel na nějakou nemoc.

Ošetřovala jste ho? To proto jste tak obratná?“

„Zemřel náhle.“

„Ach.“ Po chvilce dodal: „Potom máte ošetřovatelské schopnosti v sobě.“

Znovu namočila žínku, vyždímala ji a otřela mu obličej a krk.

„Myslím, že to patří k mateřskému instinktu.“

Oči sice neotevřel, ale slabě se pousmál.“ Je to ženská dovednost, vrozená vašemu pohlaví.“

Opět namočila a vyždímala žínku, složila ji do obdélníku, položila mu ji na čelo a trochu přitiskla. Pak se šla posadit na židli u okna a položila si sevřené ruce do klína. Už nic víc neřekl a myslela by si, že spí, nebýt toho, že občas sevřel prsty a napjaly se mu svaly na čelisti, což svědčilo o tom, že má značné bolesti.

Otevřeným oknem slyšela přijíždět vůz doktora Kincaida, zabouchnutí dvířek vozu, lékařovy spěšné kroky na cestě a na verandě. Za chvilku se objevil v otevřených dveřích a vypadal rozčileně a udýchaně. „Davide?“ Na Ellu sotva pohlédl, přistoupil k lůžku, odložil černý lékařský kufřík do nohou postele a s patrným znepokojením se sklonil nad nemocným.

Pan Rainwater otevřel oči. „Ahoj, Murdy. Netvař se tak vyděšeně. Ještě žiju.“

Ella se zvedla. „Tak já půjdu. Kdybyste něco potřebovali…“

„Samozřejmě, paní Barronová. Děkuji.“ odpověděl dok tor roztržitě.

Vyšla z pokoje a zavřela za sebou dveře.

Kapitola desátá

Doktor Kincaid sešel dolů až skoro po půlhodině. Sestry Dunneovy odešly na návštěvu k přítelkyni. Margaret vařila večeři a dávala pozor na Sollyho. Doktor našel Ellu v zadním salonu, kde stírala mopem podlahu z tvrdého dřeva.

„Jak je mu?“

Doktor Kincaid vytáhl z kapsy kalhot kapesník a utřel si obličej a holou hlavu. Elle leželo v hlavě, jestli to dělá, jen aby si setřel pot, nebo tím odkládá špatnou zprávu. „Něco jsem mu dal. Krize je zažehnána.“

„Měl hrozné bolesti.“

„Nejhorší, jaké doposud zažil.“

Tón jeho hlasu naznačoval, že dnešní bolest byla jenom předzvěst toho, co přijde.

„Něco jsem mu tam nechal, aby si to vzal sám. Říká, že to nepoužije, dokud nebude bolest nesnesitelná. V tomhle je umíněný.

Prozatím,“ dodal ponuře. „Rozmyslí si to.“

Ella odvrátila pohled. Po chvilce se zeptala. „Nedalo by se něco udělat? Operace? Nějaká léčba?“

„Kdyby ano, už by to prodělal, paní Barronová. Na to bych dohlédl.“

„Samozřejmě. Nechtěla jsem naznačit, že jste snad něco zanedbal.“

„Já vím, že ne, ani jsem to tak nebral. Věřte mi, zažívám stejný pocit marnosti jako vy. Prozkoumal jsem všechny možnosti. Napsal jsem lékařům, kteří jsou v tomhle oboru mnohem vzdělanější a mají větší zkušenosti než já. Specialistům daleko v Bostonu a v New Yorku. Všichni dospěli ke stejné chmurné prognóze. Začalo mu to v kostech a nepozorovaně to postupovalo, až to metastázovalo do životně důležitých orgánů.“

Odhrnula si pramen vlasů z čela. „Máte pro mě nějaké pokyny?“

„Není to váš pacient.“

„Ale bydlí pod mojí střechou. Nemůžu si ho jednoduše nevšímat, když bude mít bolesti.“

„Při první známce, že se něco děje, mi zavolejte. Kdykoliv, ve dne v noci, bez váhání pro mě pošlete, ať bude David jakkoliv hlasitě protestovat.“

„Spolehněte se.“

„Vždycky bude tvrdit, že to není zapotřebí.“

„Budu k jeho námitkám hluchá.“

„Dobře.“

Doprovodila doktora Kincaida k hlavnímu vchodu a odšoupla zástrčku na síťových dveřích. Na prahu zaváhal a ztrápeně na ni pohlédl. „Nemůžete potřebovat ještě další vypětí, paní Barronová.

Neměl jsem k vám Davida vodit. Teď toho lituju.“

Doktor měl dva čilé, hlučné syny a jeho dům byl stísněný. Do ambulance denně přicházel nepřetržitý proud lidí s krvácejícími ranami a polámanými kostmi, žen, které začaly rodit, dětí s banálními chorobami, i těmi, jež je ohrožovaly na životě. Byla přesvědčená, že k ní pana Rainwatera nepřivedl proto, že by se chtěl vyhnout povinnosti, ale aby mohl pan Rainwater bydlet na mnohem klidnějším místě. Aby se necítil tak provinile, řekla mu, že pan Rainwater je ideální podnájemník. Je ohleduplný a ostatní si ho velmi oblíbili. Má nesmírnou trpělivost se Sollym. Dokonce pomáhá.

Chtěla to rozvést, ale rozmyslela si to. „Pan Rainwater se snaží nebýt na obtíž.“

„Doufám, že se to nezmění.“ Doktor si nasadil klobouk a začal sestupovat po schodech. Vtom se zastavil a otočil se. „Na druhou stranu, paní Barronová, bych nikomu jinému nedůvěřoval, že mu poskytne tak dobrou péči.“

Zaklepala na dveře jeho pokoje. „Můžu dál?“

„Prosím.“

Seděl na židli u okna. Díval se, jak doktor odjíždí. „Co říkal Murdy?“

„Abych vám vyměnila ložní prádlo.“

Otočil hlavu a uviděl, že přináší čisté, složené povlečení.

„Pochybuju, že jste se bavili o prádle.“

„Všimla jsem si, že byste potřeboval převléknout postel.“

„Tolik to smrdí? Murdy mi pomohl se umýt a vzít si čistou košili, ale měl jsem vědět, že moje lůžko nevyhoví vašim nárokům.“

Už se chtěla tomu jemnému rýpnutí usmát, když vtom zahlédla injekční stříkačku. Ležela na komodě vedle malého černého koženého váčku. Usoudila, že v něm budou ampulky s lékem.

Sledoval její pohled. „Murdy se snaží ze mě udělat narkomana.“

„Nechce, abyste zbytečně trpěl.“

Znechuceně pohlédl na stříkačku, pak se znovu zadíval z okna.

Pochopila to jako narážku, že už nemá o věci mluvit, přistoupila k posteli a začala stahovat provlhlé, zmačkané lůžkoviny.

„Nabídl bych se, že vám pomůžu, ale po tom, co mi dal Murdy proti bolestem, jsem trochu omámený.“

„Budu s tím hned hotová a pak se můžete vrátit do postele.“

„Nespěchejte. Strávil jsem v ní celou noc a den. Nijak nedychtím se do ní vrátit. Odtud je moc pěkná vyhlídka.“ Po chvilce dodal: „Díval jsem se na ten topol na druhé straně ulice. Jako kluk jsem na takhle vysoký lezl. Jednou jsem byl asi ve třetině, když jsem narazil na mývala, který měl pěnu u huby. Musel jsem skočit dolů, nebo se nechat pokousat. Zlomil jsem si ruku.“

„Lepší než dostat vzteklinu.“

Tiše se zasmál. „To nebylo tím, že by mi to rychle myslelo. To zvíře syčelo a k smrti mě vyděsilo. Naši mě chválili, jak jsem se dobře rozhodl, že jsem skočil, ale popravdě jsem měl takový strach, že jsem z toho stromu vlastně spadl. Je to zázrak, že jsem si nesrazil vaz.“

Usmála se na něho. „Vylezl jste na ten strom znovu?“

Jen co se mi ruka zahojila. Musel jsem, aby neutrpěl.i má sebeúcta.“

Otočila se znovu k posteli, natáhla na ni prostěradlo a všude je zasunula pod matraci, aby bylo pevně napjaté. „Pane Rainwatere?“

„Hmm?“

„Musím se vám omluvit. Za včerejšek.“Cítila v zádech jeho pohled, když uchopila svrchní prostěradlo, roztřepala je a položila na postel. „Za ten incident s párátky. Za to, co jsem vám řekla.

Nemyslela jsem to tak. To se mi nepodobá, abych takhle vyváděla.

Nevím, co to do mě vjelo.“

„Byla jste rozčilená z toho, co se stalo vašim přátelům.“

Zasunula okraj svrchního prostěradla za matraci v nohách postele, pak se narovnala a otočila se k němu. „Ano. To ale nebyl jediný důvod.“ Na chvilku sklopila hlavu, pak ji zvedla a zpříma na něho pohlédla. „Žárlila isem.“

„Žárlila?“

„Na pokrok, který děláte se Sollym. Přese všechno, co jsem včera říkala, to pokrok je.“ Pocítila, jak jí hoří tváře a věděla, že to musí být vidět, tak se k němu znovu otočila zády a uchopila polštář.

Přidržela si ho bradou, natáhla na něj povlak a pak polštář položila přesně doprostřed čela postele. „Nevím, jak daleko to půjde, ale pokrok, který jste s ním udělal, podtrhává, jak jsem selhala, když jsem se pokoušela nějak s ním navázat kontakt.“

Uhladila přehoz na posteli, pak jej spolu se svrchním prostěradlem v přesném úhlu přehrnula. Ještě trochu upravila přehoz a otočila se. Překvapivě stál přímo před ní. Byl stále ještě jenom v ponožkách, takže poznala, že vstal ze židle a přistoupil k ní, až když stáli tváří v tvář. A blízko.

„Nemáte důvod žárlit. Pokud jsem dosáhl u Sollyho nějakého pokroku, tak jenom proto, že mám čas, který mu můžu věnovat. Vy ho nemáte. Musíte toho spoustu zvládnout, aby mu nic nechybělo.“

Odmlčel se a pak dodal: „A nesmírně se obětujete.“

Bylo to troufalé tvrzení. Mohla začít namítat, ale obávala se, že by se rozhovořil o tom, co ona podle něho v životě obětuje. Takový hovor jí připadal riskantní, zvláště s ním, zvláště v tomto pokoji a v téhle chvíli.

Musela nejdřív polknout, pak teprve mohla promluvit. „To je od vás šlechetné, že si to myslíte.“

„Nejsem šlechetný. Říkám věci tak, jak jsou.“

Odvrátila hlavu a zeptala se: „Přijímáte moji omluvu?“

„Ano, i když se nemusíte omlouvat.“

„Děkuju.“

Udělala krok a chtěla se sehnout pro špinavé prádlo na podlaze, když vtom ji ještě víc zaskočil, neboť sáhl po její ruce. Tak ji ten nečekaný kontakt překvapil, že se na jejich ruce podívala, jestli je tomu opravdu tak. A pak na ně dlouho hleděla a všímala si rozdílu ve velikosti jejich rukou, v pokožce a stisku jeho prstů na svých prstech.

Nakonec zaklonila hlavu a podívala se mu do obličeje.

„Nejsem rád, že jste mě dnes viděla takhle,“ řekl.

„Měl jste bolesti.“

„Zůstala jste velmi klidná.“

„To jenom navenek.“

„Omyla jste mi obličej.“

„To bylo to nejmenší, co jsem mohla udělat.“

„Pomohlo to.“

„To jsem ráda.“

„Děkuju.“

„Rádo se stalo.“

Ještě několik vteřin zůstali spojeni rukama a pohledem, pak vyprostila ruku z jeho sevření a spěšně posbírala lůžkoviny. U dveří řekla: „Margaret vám přinese podnos s večeří.“

„Na večeři přijdu dolů.“

„Měl byste odpočívat, pane Rainwatere.“

„Přijdu dolů.“

Přišel.

Už zřejmě netrpěl žádnými vedlejšími účinky toho ošklivého záchvatu. Ella nevěděla, jestli si píchl injekci proli bolestem – předpokládala, že morfin. Ale rozhodně u něho nastal obrat k lepšímu. Ještě téhož dne začal znovu pracovat se Sollym, ale nejdříve se s ní domluvil.

„Nerad bych, abyste znovu ztratila nervy.“

Nedotklo se jí to, protože se přitom usmál.

„Slibuju, že už žádná další párátka ze stolu nesmetu. Můžete se Sollym pracovat, kdykoliv budete chtít.“

Vyšetřil si čas každý den.

A začal chodit často pryč. Pokud se vůbec obtěžoval ji sdělit, že odchází z domu, řekl jí jenom, kdy se zhruba vrátí. Nikdy se nezmínil, kam jde. K jídlu se vždycky dostavil, takže se nestravoval mimo. Pokud jel do Waka do kina, nikdy se nezmínil o žádném filmu, který viděl.

Někdy byl pryč jenom krátce odpoledne. Jindy odešel po večeři a vrátil se až pozdě v noci. Samozřejmě jí nic nebylo po tom, kam chodí, ale byla zvědavá – což přiznala jenom sama sobě.

„Co si myslíte, že se děje?“ zeptala se jí Margaret jednou odpoledne.

Byly v předním salonu a šoupaly nábytkem, aby mohly umýt podlahové lišty za ním. Pan Rainwater se zastavil cestou pryč a řekl jim, že na večeři se vrátí. Předním oknem Margaret sledovala, jak odjíždí, a pak Elle tu otázku položila.

Ella odpověděla s předstíraným nezájmem. „Že by se něco dělo?“

„S panem Rainwaterem. Kam tak pozdě jede?“

„Nevím, Margaret. Neříká mi to a mně po tom nic není. Ani tobě,“ dodala kousavě.

Služebná otřela vlhkým hadrem lištu. „Tak si myslím, že má třeba někde nějakou přítelkyni.“

„Mohl by.“

Margaret popotáhla a zavrtěla hlavou. „Víte, jací chlapi jsou.“

Ella to přešla bez poznámky.

Za pár dní potkala na poště Lolu Thompsonovou. Na boku si přidržovala nejmladší děcko. Druhé vedla za ruku a žonglovala s poštou, kterou si právě vyzvedla ze schránky.

Když se pozdravily, Lola se zeširoka usmála jako vždycky.

„Dostala jsem dopis od sestřenice. Zase čeká rodinu. Jako kdyby už neměli dost hladových krků.“ Ovívala si dopisem kulatý, uřícený obličej.

„Hodně jsem na tebe myslela,“ řekla Ella. „Jak se máš?“

„Ale dobře.“

, A Ollie?“

„Spravuje ploty. Ucpává díry ve střeše. Připravuje se na den, kdy bude moct založit další stádo. Nic nevyděláváme, ale ani moc neutrácíme. Tlučeme to, jak to jde. Vždyť nemáme na vybranou.“

„Musím obdivovat tvoji houževnatost.“

Lola se zasmála. „Taky mívám špatnou chvilku. To by jinak ani nebylo lidské. Ale před Olliem a dětma se snažím, aby to na mně nebylo znát.“

„Zavolej mi, kdykoliv by sis chtěla popovídat, nebo přijď.“

Lola znovu slyšitelně popotáhla. „To ještě bys tak potřebovala, abych ti přišla brečet na rameno, když máš toho zaostalého chlapce, na všechno jsi sama a sama i vedeš dům. Jestli si někdo zaslouží obdiv, Ello, tak potom ty, nejá.“

Neohradila se proti tomu, co Lola řekla o Sollym, protože věděla, že to nemyslela zle. „Budu ráda, když se zastavíš. Kdykoliv.“

Lola pustila ručku dítěte a dotkla se Elliny ruky. Jsem ti vděčná.

Někdy si člověk potřebuje promluvit s jinou ženou. My ženy si navzájem rozumíme, že je to tak?“

Ella přikývla.

Lola se na chvilku zamyslela a pak řekla: „U mužů to asi bude stejné. Jsem ráda, že se Ollie tak spřátelil s panem Rainwaterem. Přišel, právě když Ollie přítele potřeboval Myslím, že jejich hovory Olliemu pomohly.“

Elle se zastavilo srdce. „Pan Rainwater si chodí povídal s Olliem?“

„Vždycky před schůzí a potom. Někdy se zdrží, když už všichni ostatní odejdou, nebo přijde dřív.“

Ella na ni zůstala užasle koukat. „O čem to, Lolo, mluvíš? Jaké schůze?“

„Však víš.“ Povytáhla husté obočí, a pak se rozhlédla, jestli není někdo tak blízko, aby je slyšel. Naklonila se k Elle a zašeptala: „Ty schůze.“

Přední světla jeho vozu prořízla temnotu ještě předtím, než zabočilo do ulice. V okolních domech se nesvítilo. Většina lidí šla už spát. Všude panovalo ticho, jenom nákladní vlak prorachotil městem, aniž zpomalil nebo zastavil.

Pan Rainwater odešel z domu, když Ella po večeři pracovala v kuchyni. Sestry Dunneovy chvíli hrály karty, pak se odebraly do svého pokoje. Pan Hastings, k smrti utahaný po další obchodní cestě, odešel nahoru hned po večeři. Ella uložila Sollyho, vyprovodila Margaret a poslala po ní do chudinské čtvrti vědro fazolí a dva pekáče kukuřičného chleba. Pak vyšla na verandu, že počká, až se její podnájemník vrátí.

Pak Rainwater nyní zaparkoval za vozem pana Hastingse, zhasl světla a vypnul motor. Vyšel po cestě a po schodech a právě sahal po klice pletivových dveří, když řekla: „Dobrý večer, pane Rainwatere.“

Zastavil se, otočil k ní a přitom smekl klobouk. „Paní Barronová.

Neviděl jsem vás.“ Přistoupil k houpacímu křeslu, v němž seděla.

„Doufám, že jste na mě nečekala, abyste mohla zamknout.“

„Čekala jsem na vás, ale ne proto, abych zamkla. Vlastně si skoro přeju, abych vám zamkla dům.“

Trochu zaklonil hlavu, jako by se vyhýbal ráně. „Jak prosím?“

„Kde jste byl?“

Chviličku nic neříkal, pak se zeptal: „Můžu se posadit?“

Stroze přikývla. Posadil se na nejbližší židli, dokonce si ji ještě přitáhl k houpacímu křeslu.

Zareagovala na to tak, že otočila kolena na druhou stranu. „Než něco řeknete, pane Rainwatere, měl byste vědět, že jsem dnes potkala Lolu. Zmínila se o tajných schůzích v jejich domě. Domnívala se, že o nich vím.“

„Nekonají se vždy u Thompsonových.“

Jeho klid byl nesnesitelný.

„Není podstatné, kde se ty schůze konají. Co je to za schůze?

Jaký mají účel?“

Zesílila hlas. Střelil pohledem k zahradě a za ni k domu přes ulici, pak se ohlédl přes rameno k oleandrovému živému plotu, který odděloval její pozemek od sousedního. Jeho opatrnost její obavy jen ještě prohloubila, ale ztlumila hlas do šepotu. „Nemyslete si prosím, že mě vaše odchody a příchody zajímají z nějakého jiného důvodu, než že bydlíte v mém domě a jíte u mého stolu. Jsem přesvědčená, že mě to opravňuje k tomu, abych věděla, zda nejste zapletený do něčeho nebezpečného nebo nezákonného.“

„Ujišťuji vás, že to není nezákonné.“

„Nebezpečné ale ano?“

„Doufám, že se z toho nebezpečná věc nestane.“

„Stále ještě jste mi neodpověděl na otázku. Z jakého důvodu se scházíte?“

Položil si klobouk na koleno a naklonil se k ní. „Tenhle vládní program na výkup dobytka v období sucha je určen k tomu, aby lidem v tíživé situaci ulevil, ne aby jim způsobil ještě další trápení.

To by nemělo být, aby lidem, kteří zažívají těžké časy, někdo prostřílel dům, poškodil nebo zničil majetek a vystrašil jejich děti.

Tak se to stalo Pritchettovým a Thompsonovým. Chceme to zarazit.“

„Kdo to chce zarazit?“

„Já, Ollie, bratr Calvin. Dává dohromady lidi z chudinské čtvrti, černochy a bílé, které zbili tak, že málem vypustili duši. Vzpomínáte si na toho člověka s třemi dětmi, jehož žena nedávno zemřela?“

Přikývla a vybavilo se jí, že viděla, jak s ním pan Rainwater hovoří.

„Jmenuje se Emmett Sprule. Žije v chudinské čtvrli dlouho, takže zná spoustu lidí. Pritchett se přihlásil. Přivedl s sebou všechny své přátele, kteří smýšlejí stejně, dokonce diákony ze své církve.“

„Kvůli čemu je přivedl?“

„Máme rozpracovanou celou síť, systém, jak si předáváme zprávy. Když dojde na to, že mají přijít vykoupit a vytřídit stádo nějakého farmáře nebo rančera, ten pošle vzkaz. Ten vzkaz se rozšíří způsobem, jaký jsme vypracovali. Všichni necháme toho, co právě děláme, a sejdeme se na místě. Pravidla toho programu změnit nemůžeme.“ Ve tmě se mu v úsměvu bíle zaleskly zuby. „Mohli bychom je ovšem trochu zmírnit, a když se nikdo nedívá, dát těm chudákům trochu čerstvého masa nebo kost na polévku. Ale kromě toho můžeme určitě Conradu Ellisovi a jeho kumpánům zabránit v řádění.“

„Conrad je zlý. On a jeho parta jsou ozbrojení a dělají si, co chtějí.“

„My jsme také ozbrojení. Ale nejsme zlí ani neukáznění. Jsme organizovaní. A je nás víc než jich. Když se jim postavíme na odpor, tak se ti lotři podle mého stáhnou. Muži, kteří přišli o svá stáda, své domovy, muži, které zbili, se začnou zase cítit jako muži.“

Myšlenka, která dala vzniknout jejich organizaci, byla vznešená, ale obávala se, že muži z chudinské čtvrti, ozbrojení holemi, a laičtí duchovní, jejichž brněním je křesťanská slušnost, nebudou pro Conrada a jeho ozbrojené, opilé, násilnické kumpány představovat žádnou hrozbu.

„To je povinnost policie, chránit lidi a majetek,** namítla. „Proč se neobrátíte na šerifa?“

„Anderson má z Ellisových nahnáno. Nerozzlobí si Conradova otce, který zaplatil jeho zvolení.“

Byla to pravda, ale leželo jí v hlavě, jak se pan Rainwater, který tady nežil, k téhle informaci dostal. Zeptala se ho na to.

„Ollie mi řekl, že šerif Anderson je zbabělý a dá se koupit, a všichni to potvrdili. Bratr Calvin říkal, že šerif a jeho zástupci postávali opodál a pozorovali Conrada a jeho bandu, jak tlučou ty lidi na farmě u Pritchettových. Vzpomínáte si?“

„Moc dobře si na to vzpomínám. To jenom dokazuje, že mám pravdu.“ Skousla si spodní ret. „Nepleťte se do toho, pane Rainwatere.“

„Už se stalo.“

„Tohle není vaše město. S těmi lidmi jste se poznal teprve nedávno. Překvapuje mě, že měli tu opovážlivost vás vyzvat, abyste se k nim připojil.“ Najednou umlkla. Když znovu promluvila, vyslovovala pomalu a odměřeně. „Kdo ty lidi zorganizoval? Kdo vymyslel ten dorozumívací systém, to předávání vzkazů?“

Jeho pevný pohled nezakolísal.

„To vy.“

Neřekl slovo.

Elle uvízl dech v hrdle. „Proč?“

„Muselo se to udělat.“

„Ale nemusel jste to dělat vy!“

„Proč ne já?“

„Není to váš boj. Nejste rančer ani nemáte mléčnou farmu.

Nežijete v chudinské čtvrti. Vás ti násilníci nezbili. Není to vaše věc.“

„Vzal jsem to za svou věc sám.“

„To jste neměl. Je to nebezpečná situace. Šerif Anderson by vás mohl zatknout.“

Zatvářil se pobaveně. „Za co? Že se stýkám s přáteli?** „Za cokoliv. Za to, že plivnete na chodník. Pokud mu Ellisovi řeknou, aby vás strčil za mříže, tak to udělá. Nebo ještě hůř, mohli by ho z toho vynechat a jít po vás sami.“

Jít po mně?“ zopakoval a znovu se zatvářil pobaveně. „A co by jako udělali?“

„Cokoliv by se jim zachtělo! Nepodceňujte Conrada, pa ne Rainwatere. Mohl bývám ublížit, a udělá to.“

„Nebojím se ho.“

„No, já ano. A vy byste měl taky. Jděte mu z cesty a tady do toho se nemíchejte.“

„Lituju, to nejde. Už je pozdě z toho vycouvat, i kdybych chtěl. A já nechci.“

„Já vás nechápu. Opravdu ne. Proč riskujete život ?“,spolkla, co chtěla říct, zarazila se a nedopověděla, co jí tanulo na mysli.

Pan Rainwater se prchavě usmál a maličko pokrčil rameny.

„Právě.“

Kapitola jedenáctá

V tu noc o tom už nemluvili. Uvědomila si, že nemá smysl dohadovat se s člověkem, který si chce ukrátit i to málo, co mu ze života zbývá, zašla do domu a rovnou do svého pokoje. Spolehla se, že pan Rainwater nezapomene zasunout zástrčku, až půjde dovnitř.

Příštího rána u snídaně na sebe jenom zdvořile pokývli, ale nemluvili spolu. Během dopoledne vyšel na zahradu za domem, kde právě věšela ručníky na prádelní šňůru. Solly seděl na zemi a bubnoval vařečkou do dna převráceného plechového kbelíku.

Margaret v prádelně dávala prádlo do ždímačky.

Když k ní pan Rainwater došel, dotkl se krempy klobouku.

„Dobrý den, paní Barronová.“

„Dobrý den.“

„Včera večer jsme to nedomluvili.“

„Nemám právo vám určovat, jak máte žít svůj život.“ Připevnila roh ručníku kolíčkem na šňůru, otočila se k němu a zakryla si rukou oči proti slunci. „Ale nedovolím, abyste na můj dům přivolal nějaké problémy.“

„To je to poslední, co bych chtěl.“

„Možná to nemáte v úmyslu, ale to neznamená, že se to nestane.

Lidé vědí, že tady bydlíte. Vaše účast na tom všem Sollyho, mě a každého v tomto domě ohrožuje.“

„Odejdu, než abych připustil, aby se vám něco zlého stalo.“

Řekl to tak přesvědčivě, že Ella znepokojeně pohlédla k prádelně.

Byla přesvědčená, že Margaret otáčející klikou ždímačky natahuje uši, i když se tvářila, že ne. Nejspíš už věděla, co se děje, zvláště když bratr Calvin patřil mezi vůdce. Ella si ovšem nepřála, aby se cokoliv, co si s panem Rainwaterem řeknou, rozneslo.

Opět k němu stočila pohled. „Vezmu vás za slovo.“

„Jestli mi řeknete, že se mám vystěhovat, tak to udělám.“

„Máte střelnou zbraň?“

„Ne.“

„Protože nechci mít v domě zbraně. Solly-

„Žádnou nemám.“

„A nechci, aby se ty schůze odbývaly na mém pozemku.“

„To bych nikdy nenavrhl.“

Dlouze se na něho zadívala, pak se sehnula ke košíku pro další mokrý ručník a roztřepla ho, až to luplo. „Pořád si myslím, že je to od vás nerozum, plést se do toho, když na tom nemáte žádný hmotný zájem.“

Z plátěného pytlíku visícího na šňůře vytáhl kolíček a podal jí ho.

„Ale já přece na tom mám hmotný zájem, paní Barronová. A to velký.“

Tázavě na něho pohlédla a vzala si od něho kolíček. „Rád bych, aby čas, který mi zbývá, měl nějakou cenu.“

Poodstoupil, obesel koš s prádlem a Sollyho a zamířil k průčelí domu.

„Pane Rainwatere?“

Zavolala na něho bez přemýšlení a její spontaneita ji uvedla do rozpaků. Uvědomovala si, že ji Margaret moc dobře slyší. A také, že si tiskne mokrý ručník na hruď. Ale už bylo pozdě. Otočil se a vyčkávavě na ni hleděl.

„Buďte opatrný.“

Usmál se a znovu se dotkl krempy klobouku. „Děkuii Budu.“

Se Sollym, kterého vedla za ruku, vešla Ella do kostela a našla jim místa v zadních lavicích. Každou neděli si načasovala příchod pár minut po začátku bohoslužby, když už se zpívalo nebo když byly hlavy skloněny v modlitbě, aby se vyhnula upřeným, zvědavým pohledům na Sollyho. Někdy na něho zírali s obavami, často s porozuměním, jež hraničilo se soucitem, a tím vším Ella pohrdala a nechtěla, aby tomu byl Solly vystaven.

Dnes vypadal jako andílek. Oblékla mu bílou plátěnou košili a šortky, jež se k ní hodily. Koupila je loni v létě ve výprodeji, s tím, že do příštího roku do nich doroste. Šortky měl připevněné ke košili velkými kulatými knoflíky. Podkolenky měl bez poskvrny a boty mu včera večer vyleštila. Dnes ráno se jí podařilo projet mu několikrát hřebenem světlé vlasy, než začal vřískat a mávat si rukama kolem hlavy.

Každou neděli si dala velice záležet, aby ho pěkně oblékla, i když věděla, že je to marná námaha. Nikdo si nevšímal, jak hezky vypadá, jenom že je jiný, že není „normální“. Což byl o to větší důvod, aby vypadal co nejpěkněji.

Když se usadili do lavice, pomocník jí dobrosrdečné nabídl zpěvník, otevřený u písně, kterou právě zpíval dvacetičlenný sbor.

Přestože v něm byly dva basy a jeden baryton, zněl nevýrazně.

Vzala s sebou váček s prázdnými špulkami, aby se měl Solly při mši čím zaměstnávat. Odříkali modlitby, odzpívali další písně a začal kolovat talíř na příspěvky. Pastor započal kázání.

Dnešní kázání nebylo zas tak podnětné. Elle se rozutekly myšlenky a pohledem bloudila po přítomných. Vtom uviděla pana Rainwatera. Seděl na konci lavice u postranní uličky asi v polovině vzdálenosti mezi jejím místem a oltářem. Díval se přímo na pastora, takže Ella viděla jeho tvář z profilu. Projednou ta neposlušná kadeř vlasů, která vždycky vzdorovala jeho vodičce na vlasy, zůstala na svém místě. Znovu na ni zapůsobilo, jak mu vystupují lícní kosti a jak ostře se mu rýsuje brada.

Vyzařovala z něho klidná síla a soustředěnost, jež svědčily o tom, jak hluboce je zaujatý tím, na co se dívá nebo čemu naslouchá. Oči však neměl nikdy netečné. I když hleděly poklidně, v jejich hlubinách vždy tkvěla odhodlanost. Jako když hladina řeky zůstává navzdory spodním proudům relativně klidná.

Překvapilo ji, že ho tam vidí. Pokud věděla, tak se účastnil bohoslužby vůbec poprvé. Seděl s doktorem Kincaidem a jeho paní, která právě vrhla káravý pohled na neposednéhoho syna, aby přestal trápit bratra a nevrtěl se.

Ellisovi seděli v druhé lavici napravo od střední uličky, kterou obsazovali vždycky. Nikdo by se do jejich lavice neodvážil posadit.

Pokud to nějaký návštěvník nevědomky udělal, nabídli mu jiné místo.

Dokonce i zezadu, byť seděl klidně, vypadal Conrad násilnicky.

Možná to dělala velká hlava, která mu seděla na nápadně krátkém krku na širokých ramenou. Vlasy měl kudrnaté a husté jako vlna a rostly mu na hlavě jako přiléhavá čapka. To umocňovalo jeho agresivní vzhled. Pan Ellis seděl vedle něho. Byl menší než jeho syn a ne tak svalnatý, ale měl výraznější bradu a hlavu vystrkoval trochu dopředu, takže vypadal útočně, soutěživě a bojovně.

Ačkoliv byla paní Ellisová v růžových šatech z lehoučké látky nejlépe oblečenou ženou z města, nebyla oblíbená ani si jí lidé nevážili. Panoval všeobecný názor, že si o sobě moc myslí a je skoupá jak na čas, tak na peníze, jež věnuje charitě a občanským organizacím. Pořádala ve svém domě společenské dýchánky pro své vybrané přítelkyně z Waka, ale nikdy pro místní ženy.

Elle připadalo, že si všichni úlevou vydechli, když pastor konečně uzavřel kázání modlitbou. Na konci modlitby naléhavě žádal Boha, aby ukázal pravou cestu pomýleným. Vyznělo to podivně, takhle uzavírat bohoslužbu, ale vysvětlilo se to, když pan Ellis ze své lavice zvučně pravil „Amen“.

„Myslím, že tu závěrečnou modlitbu napsal Ellis.“ Ella poznala hlas a otočila se. Vedle ní stál pan Rainwater, ale pohled upíral na rodinu, jež právě hovořila s pastorem. Pan Ellis poplácal pastora po rameni a nadšeně mu potřásal rukou. Paní Ellisová si ovívala obličej krajkovým kapesníčkem, který jí ladil se šaty. Conrad se tvářil otráveně, poodstoupil a zapálil si cigaretu.

„To bych do něho klidně řekla,“ poznamenala Ella. „Pan Ellis je velmi vlivný člen církve.“

„Zdálo se to jenom mně, nebo jste z té modlitby vycítila nenápadnou hrozbu? Kdo myslíte, že určuje, kdo je ´pomýlený‘ a kdo ne?“

Věděla, že je to jenom řečnická otázka, a tak panu Rainwaterovi neodpověděla.

Pohlédl na Sollyho, který stál poslušně vedle ní a upíral pohled na okno z barevného skla. „Tady ten mladý muž ani nehlesl, což nemůžu říct o Murdyho chlapcích.“

Zasmála se. „Jsou to rošťáci. Ale dnes byl Solly moc hodný.“

Uvědomovala si, že po nich lidé koukají, zvláště když ji pan Rainwater uchopil za loket, jakmile začali sestupovat po strmých kostelních schodech. Jen sešli dolů, paži si vyprostila, ale zamaskovala ten pohyb a prohodila: „Předtím jsem vás tady neviděla.“

„Přišel jsem poprvé.“

„Jaké vám to připadalo?“

„Nudné kázání.“

„Dokonce i ti nejhorlivější dnes ráno klimbali.“ Usmáli se na sebe, pak sklonila hlavu, vděčná, že jí krempa klobouku pomáhá skrýt obličej.

„K nedělnímu obědu upekla Margaret vepřovou a dva koláče.

Uvidíme se pak.“ Otočila se a vykročila po chodníku, Sollyho táhla za sebou.

„Doprovodím vás k vašemu vozu.“

„Přišli jsme pěšky.“

„Tak to vás odvezu domů.“

„Děkuji, pane Rainwatere, ale musíme… se ještě někde zastavit.“

„Odvezu vás, kam potřebujete.“

„Vlastně se musíme zastavit tady.“

Pohlédl, kam ukazuje. Na hřbitov u kostela.

„Přinesla jsem květiny ze zahrady na… pro rodiče.“ Vzhledem k jeho prognóze jí připadalo trapné mluvit o hrobech.

„Kde je máte? Ty květiny,“ dodal, když se zatvářila zmateně, jestli má na mysli rodiče, nebo květiny.

„Dala jsem je do stínu, než jsme šli do kostela, aby zůstaly čerstvě.“

Pohybem hlavy jí naznačil, že má jít první.

„Nemusíte s námi zůstávat.“

„Vadí vám to?“

„Vůbec ne, to jenom, že je dnes strašné horko.“

„Horko je každý den. Vedro mi tolik nevadí.“

Neviděla, jakým způsobem by ho od toho odradila a nevzbudila přitom pozornost lidí, kteří se ještě zdržovali na hřbitově. Bez dalšího dohadování ho zavedla za roh budovy do hlubokého stínu.

Kytice zůstala tam, kde ji zanechala. V zavařovací sklenici s vodou byly pestré cínie, dvě krémové gardénie a pár pozdních žlutých růží, které doposud odolaly letnímu počasí.

Pan Rainwater zvedl sklenici. „Krásně voní.“

„Připadaly mi pěkné.“

Společně došli ke hřbitovu a vešli železnou bránou ze špičatých tyčí. Zřejmě ho nijak nezneklidňovalo, že je na místech, která tolik připomínají smrt. S očividným zájmem si četl jména a data na náhrobních kamenech, když mezi nimi procházeli k místu, kde leželi její rodiče.

Pustila Sollyho ruku, vzala si od pana Rainwatera zavařovací sklenici, pak poklekla a postavila sklenici doprostřed na náhrobní kámen, na němž byla vytesána jména jejích rodičů, data jejich narození a úmrtí a jednoduchý nápis: NA VĚKY VĚKŮ SPOJENI NA NEBESÍCH.

Z každé strany jejich hrobu byl jeden menší, označený jenom mosaznými plaketami, upevněnými do půdy. Na nich bylo uvedeno, kdo tam leží. Vyndala ze sklenice dvě růže a na každý z těch postranních hrobů položila jednu.

„Vaši bratři dvojčata?“

Přikývla a uvažovala, jestli si pan Rainwater všiml, že pro ni na tomto rodinném pohřebišti už nezbylo místo. S eventualitou, že by tam byla pohřbená, se nepočítalo.

Vytrhla nějaký plevel, upravila květiny ve sklenici, oprášila si ruce a zvedla se.

„Chodíte sem každou neděli?“ zeptal se.

„Tak jednou za měsíc.“

„Váš manžel je tu také pohřbený?“

Tu otázku nečekala. „Ne, není,“ řekla, sáhla po Sollyho ruce a rychle vykročila cestou, kterou přišli, k bráně. „Nebyl z Gileadu.

Narodil se v malém městě v Oklahomě a vyrostl tam. Měl rád široké otevřené prostory Velkých plání. Párkrát mi říkal, že by si přál být pohřbený tam.“

„Rozumím.“

Kráčeli dál, ale u brány se Ella zastavila. To už odešli i opozdilci.

Dveře do kostela byly zavřené a před ním parkovalo už jenom auto pana Rainwatera. Slunce se odráželo od jeho předního skla a vrhalo oslepující šípy světla. Osamělá žena, v níž Ella rozpoznala jednu ze svých bývalých učitelek, kráčela směrem od nich po popraskaném vybouleném chodníku. V jedné ruce v rukavičce nesla kabelku, ve druhé velkou černou Bibli. Co se jen Ella pamatovala, byla „slečna“

Winnie bezdětná vdova, která neděli co neděli přicházela do kostela ve stejném klobouku, bez ohledu na to, jaké bylo roční období.

Možná byla velmi pyšná na péro, které se stáčelo kolem vršku klobouku. O svých četných kočkách mluvila, jako by to byly děti.

Něco se v Elle pohnulo. Mrzelo ji, že nezahlédla svoji bývalou učitelku dříve, aby ji mohla pozvat k nim na oběd. Jinak bude slečna Winnie nepochybně jíst sama a pak stráví zbytek dne o samotě, jenom ve společnosti svých koček.

„Můj manžel nezemřel, pane Rainwatere.“

Stál vedle ní beze slova a nehybně, jako ty duby, co stínily hroby.

Nakonec se k němu otočila. „Nevím, proč vám doktor Kincaid řekl, že jsem vdova. Asi aby mě ušetřil trapných rozpaků.“

Pohlédla na Sollyho. Zřejmě ho fascinovaly přesné rozestupy špičatých kovových tyčí v plotě. Kolébal se dopředu dozadu a pozorně si je prohlížel. Sluneční paprsky pronikající korunou nejbližšího stromu sem tam ozařovaly Sollyho vlasy, takže se zdály téměř průsvitné. Zlehka mu ji pohladila špičkou prstu. Uhnul hlavou před jejím dotekem

„Pravda je taková, že nás můj manžel před šesti lety opustil.

Jednoho dne, když jsem nebyla doma, si sbalil své věci a odešel.

Nemám tušení, kam. Možná zpátky do Oklahomy. Nebo do jiného státu. Nevím. Nenechal vzkaz, nic. Už se mi nikdy neozval.“

Znovu stočila pohled k muži vedle sebe.

»Byl jste k Sollymu a ke mně laskavý. S dobrým svědomím bych vám už nemohla dál lhát“ Než stačil něco říct, vyvedla Sollyho bránou s úmyslem jít domů pěšky.

Ale pan Rainwater ji předešel, otevřel dveře vozu a pokynul jí, aby nastoupila. Zaváhala, ale neviděla důvod, proč by měla jeho nabídku k svezení odmítnout. Návštěva hřbitova zabrala čas a její strávníci budou očekávat oběd přesně ve dvě.

Posadila Sollyho doprostřed sedadla a nastoupila k němu. Pan Rainwater přibouchl dveře, obešel vůz zepředu a nastoupil.

Nastartoval, nechal motor běžet na volnoběh a přitom hleděl předním sklem. Po chvíli otočil hlavu. Obrnila se proti obávaným otázkám.

„S čím jsou?“

„Co prosím?“

„Říkala jste, že Margaret upekla k obědu dva koláče. S čím jsou?“

Po šest let snášela klepy, spekulace, narážky, nepokrytou všetecnost a soucit od každého, kdo ji znal. Nově příchozí do města se dozvěděli, že je to žena se zaostalým chlapcem, již její manžel opustil. Snášela ponížení a soucit, jak nejstatečněji dokázala.

Ničemu z toho ji pan Rainwater nevystavil.

Se sevřeným hrdlem odpověděla. „To je překvapení.“

Kapitola dvanáctá

„Nebyla to jenom nějaká žaludeční chřipka, že ne?“

Ella s Margaret v kuchyni nakládaly okurky, tobolky okry a kůru z vodního melounu. Byla to práce v parném vedru a nedala se nijak ošidit. Zeleninu a kůru bylo třeba důkladně umýt, nakrájet, blanšírovat a stáhnout slupku. Zavařovací sklenice se i s víčky musely vyvařit. Koření a ocet se vařily na mírném plameni, aby se propojily vůně.

Ze všeho v kuchyni stoupala pára.

I z Elly. Zastrčila si prameny vlasů, které se jí uvolnily z uzlu, a pohlédla na Margaret, jež právě nalévala horký lák vonící koprem na okurky natěsnaně do zavařovačky. Ella se chtěla tvářit nechápavě nebo zalhat, ale když se na ni její věrná služebná ohlédla přes rameno, věděla, že nemá smysl chovat se pokrytecky.

Margaret věděla, nebo přinejmenším vycítila, že pan Rainwater je nemocný, a nedala se ošálit vysvětlením, kterého se jí dostalo, když ho přišel doktor Kincaid ošetřit.

„Ne, Margaret. Nebyla to jenom žaludeční chřipka.“

„Moc nejí. Každý den míň a míň. Myslela jsem, že to dělá to vedro.“ Margaret položila na okraj sklenice těsnění a upevnila víčko.

Utřela si ruce do zástěry a otočila se k Elle.“ Je vážně nemocný?“

„Velmi vážně.“

Nemusela to rozvádět. Tón jejího hlasu mluvil sám za sebe.

Margaret se zalily oči slzami. „Chudák, chudák pan Rainwater. Kolik má času?“

„To nikdo s jistotou neví.“

„Rok?“

Ella zavrtěla hlavou. „Tak dlouho ne.“

Margaret si zvedla zástěru ke rtům a jejím lemem zdusila vzlyknutí.

„Ale prosím tě, s nikým o tom nemluv, zvláště ne s ním, nepřeje si, aby se to vědělo. Nechce, aby se kolem toho nadělalo. Nechovej se k němu jinak. Slib mi to.“

„Slibuju,“ zamumlala Margaret a osušila si oči. „Ale ne bude to snadný, protože o něm hodně přemejšlím. Je to džentlmen, snad nejslušnější běloch, jakýho znám.“

„Jestli si tohle o něm myslíš, tak pro něho nemůžeš udělat nic lepšího, než s ním jednat normálně. Nedej na sobě znát, že to víš.“

‚Ano, paní Ello.“

Ella začala krájet okurku na kolečka. Ta pak nakládaná přidávala na chleba s máslem.

„Věděla jste to, paní Ello? Než jsme musely zavolat doktora?“

„Dozvěděla jsem se to, než se nastěhoval.“

„Jste hodná.“

S nožem nad prkýnkem zvedla Ella hlavu a přes odkapávací desku se zahleděla oknem. Sklo bylo zamžené párou. Jak se tak na ně dívala, voda se srazila do kuličky hrající duhovými barvami a stekla po skle jako kapka vody nebo slza.

Po rozhovoru s Margaret si začala zvláště všímat, jakou má pan Rainwater chuť k jídlu. Sledovala, kolik toho nechal po každém jídle na talíři. Když jednou večer sklízela ze stolu, zeptala se ho, jestli mu karbanátek nechutnal.

„Byl výborný, paní Barronová. Jenomže jsem měl velké oči.

Naložil jsem si hodně.“

Od té doby se snažil dojídat. Povzbudilo ji to, až jednou večer uviděla, jak málo si nandal. Porce kuřete s noky byla menší, než jakou naservírovala Sollymu.

Nezmínila se o tom před sestrami Dunneovými ani před panem Hastingsem, kterého zklamalo, když pan Rainwater odmítl partii šachu s tím, že si raději bude číst, omluvil se a odešel nahoru.

Ella usoudila, že by se měla, než si půjde lehnout, na něho zajít podívat. Jakmile její podnájemníci odešli do svých pokojů, málokdy chodila nahoru, neboť zastávala názor, že si všichni zaslouží soukromí. Jelikož ovšem věděla, že pan Rainwater trpěl celou noc a další půlden, než na to přišla, rozhodla se toto pravidlo porušit. Řekla si, že pokud pode dveřmi jeho pokoje nebude prosvítat světlo, nebude ho rušit a nikdo nemusí vědět, že tam byla. Ale pokud se u něho bude svítit, přesvědčí se, že je v pořádku.

Jakmile však došla na podestu, uviděla, že světlo proniká pouze pod jeho dveřmi. Našlapovala lehce, aby nevyrušila ostatní nebo aby je neupozornila na svoji přítomnost. Prošla tmavou chodbou k jeho pokoji a tiše zaklepala.

„Ano?“

„To jsem já, pane Rainwatere,“ zašeptala. Jste v pořádku?“

„Ano.“

Čekala, až ještě něco řekne, a když tak neučinil, zeptala se, jestli může dál.

„Ano.“

Otevřela dveře. Seděl na kraji postele, ale bylo patrné, že ještě před chvilkou ležel. V polštáři byl otisk jeho hlavy a vlasy měl rozcuchané. Byl oblečený, ovšem sundal si sako a vázanku a spustil šle. Manžety mu byly kolem zápěstí volné. Jeho boty stály na podlaze u postele, ale ještě si nechal ponožky.

Pokožku měl bledou a voskovou, ale to se dalo připsat ostrému světlu lampičky na nočním stolku. V tom světle se mu oční důlky změnily v temné jeskyně, takže mu neviděla do očí.

Vešla do pokoje, ale dveře nechala otevřené.

„Doufám, že vás neruším.“

„Vůbec ne.“

„Chtěla jsem se zeptat, jestli si myslíte, že bych měla napsat do některé z těch škol pro zvláštní děti, jak mi doktor Kincaid doporučil.“

Dlouho na ni hleděl, pak se zvedl. „Vy jste mi nevěřila.“

„Jak prosím?“

„Nevěřila jste mi, když jsem vám řekl, že jsem v pořádku. To proto jste šla dál.“

Plaše se usmála. „Přiznávám, že máte pravdu.“

„Jste moc špatná lhářka.“

„To si uvědomuji.“

„To není špatná vlastnost, být tak čestný, že neumíte za maskovat lež.“

Usmáli se na sebe. „A vy?“ zeptala se.

„Jestli jsem dobrý lhář?“

„Je vám dobře?“

„Ano.“

Pokývla na knihu, kterou držel v ruce, ukazováček mu posloužil jako záložka. „Opravdu jste šel nahoru, abyste si mohl číst?“

„Sbohem, armádo. Četla jste to?“

„Chtěla jsem. Nemám moc času na čtení.“

„Je výborná.“

„Končí smutně?“

„Smutně, ale prý krásně. Řeknu vám.“

Najednou byla celá nesvá, couvala ze dveří a sáhla po klice.

„Omlouvám se za to vyrušení. Všimla jsem si, že jste toho dnes večer moc nesnědl. Chtěla jsem se ujistit, že… v pořádku odpočíváte.“

„Vážím si vaší starostlivosti, ale je mi dobře.“

„Tak tedy dobrou noc, pane Rainwatere.“

„Dobrou noc, paní Barronová.“

Zavřela dveře, ale ještě chvíli se choulila na tmavé chodbě, držela knoflík kliky a srdce se jí svíralo nerozhodností. Uvažovala, jestli udělala dobře, když se tvářila, že na nočním stolku vedle jeho zlatých manžetových knoflíčků a kapesních hodinek neviděla injekční stříkačku a ampulku s lékem proti bolestem.

Příštího rána stále ještě zápasila s nejistotou. Neměla by přece jen uvědomit doktora Kincaida, když mu slíbila, že pro něho pošle při první známce, že má pan Rainwater potíže? Právě váhala, že doktorovi zavolá, když se její host připojil k sestrám Dunneovým u jídelního stolu.

„Copak je dnes k snídani, dámy?“

„Palačinky,“ sdělila mu slečna Violet.

„Ty mám rád.“

„Já také.“

Aby nezůstala pozadu za sestrou, řekla slečna Pearl: „A výborný meloun. Takový jsme letos ještě neměly.“

„Tak to musí být tím.“

„Co, pane Rainwatere?“

„Dnes ráno, dámy, přímo záříte,“ pravil a škádlivě na ně zamrkal.

„To ten meloun!“

Zachichotaly se a slečna Pearl se nechala slyšet, že je hříšný svůdník. Když si naléval kávu, pohlédl Elle do očí. „Dobré ráno, paní Barronová.“

„Doufám, že jste měl klidnou noc, pane Rainwatere.“

„Spal jsem jako nemluvně.“

Měl ovšem tmavé kruhy pod očima, takže začala přemýšlet, jestli není vlastně lepší lhář než ona. Ale nasnídal se s chutí a dost, a to ji trochu uklidnilo. Potom vzal krabici s dominem i balíček karet a se Sollym odešel na přední verandu. Zůstali tam hodinu. Když přivedl Sollyho nazpátek, usmál se na něho. „Moc dobře, Solly.“

„Podařilo se mu něco zvláštního?“

„Všechno, co dělá, je zvláštní, paní Barronová.“

„Ano, to je.“ Krátce se odmlčela. „To, nač jsem se vás včera večer ptala, nebyla jenom lest, abych vás zkontrolovala. Ráda bych znala váš názor.“

„Na ty specializované školy?“

„Měla bych jim napsat a zeptat se na učební plán?“

„To nemůže škodit.“

„Asi ne, i když nemyslím, že se někdy dokážu přimět poslat Sollyho pryč.“

„Pokud nebudete vědět víc, nemůžete se zasvěceně rozhodnout.

Sám Murdy připustil, že ví o dětech, jako je Solly,jen velmi málo.

Avšak tyto školy asi mohou poskytnout odpovědi a radu.“

Rozmyslela se a řekla: „Pošlu pár dopisů.“

„Dobrá.“ Vypadalo to, že ho její rozhodnutí potěšilo. Omluvil se a vykročil po chodbě ke schodišti.

Když byl na půl cesty nahoru, zavolala za ním: „Nemám vám něco přinést, pane Rainwatere?“

Zastavil se a otočil. „Co třeba?“

„Sklenici ledového čaje?“

„Ne, děkuji.“

„Na verandě bylo strašné vedro.“

„Nemám žízeň.“

Další dva schody zdolal o něco pomaleji, pomyslela si.

„Je vám určitě dobře? Vypadáte –“

Prudce se otočil. ‚ Je mi dobře.“

Vůbec poprvé ho slyšela zvýšit hlas, nikdy předtím nedal najevo zlost, takže chvíli nedokázala připadnout na nic, co by řekla nebo udělala. Vzala tedy Sollyho za ruku a odvedla ho do kuchyně. Létací dveře za nimi zapadly Po obědě se rozhodla, že zajdou se Sollym do města. Potřebovali si trochu protáhnout tělo a byla přesvědčená, že jim oběma udělá dobře, když na chvíli vypadnou z domu.

Nicméně vedro nepolevovalo. Než došli do obchodu, měla šaty propocené. Ve srovnání s venkovní teplotou bylo uvnitř poměrně chladno. Solly se spokojil s pozorováním otáčejícího se větráku na stropě, takže lelkovala mezi regály a přitom kontrolovala položky na nákupním seznamu. Až příliš brzy s tím byla hotová.

„To bude pro dnešek všechno, paní Barronová?“

„Ano, děkuji, pane Randalle. Nebo počkejte, ještě dvě chlazené limonády bych prosila.“

Kupec vrhl pohled na Sollyho, který stál vedle ní a přikyvoval.

„Jistě. Mám vám je otevřít?“

„Prosila bych.“

Zprava se objevila velká ruka a připlácla na pult dva nikláky. „To platím já.“ Ella se otočila a hleděla do obličeje Conradu Ellisovi.

Škleb ho hyzdil víc než to nešťastné mateřské znamení.

„Dlouho jsme se neviděli.“

„Ahoj, Conrade.“

Ohodnotil její vzhled tak nestoudným pohledem, až jí z toho naskočila husí kůže. „Vypadáš dobře. Pořád štíhlá.“ Nic na to neřekla. Zazubil se ještě víc, když postřehl její zjevné rozpaky.

Otočil se na pana Randalla a řekl: „Ty limonády jsou na mě.“

„Děkuji, Conrade,“ řekla rázně, „ale pan Randall je připíše na můj účet.“

Conrad se natáhl a citelně bouchl kupce do paže. „Pan Randall mě nechá, abych ti koupil pití, že jo, pane Randall?“

Kupec se na Ellu mdle usmál. „Váš účet jsem už uzavřel, paní Barronová.“ Nebyla to pravda, ale očividně se nechtěl s Conradem handrkovat. Smetl pěticenty z pultu, rychle se otočil a vytáhl dva nealkoholické nápoje z kovové bedny. Setřepal z lahví úlomky ledu, hbitě je otevřel a postavil na pult. „Děkuju, že jste u nás nakoupila.

Nechám vám zboží zabalit a Margaretin kluk vám to hned doručí.“

„Děkuji.“

Nedůvěřivě pohlédl na Conrada a zmizel ve skladišti.

Snažila se mohutného Conrada ignorovat, vzala Sollyho za ruku a vykročila ke dveřím. V obchodě nikdo jiný nebyl, za což byla vděčná, protože si nepřála, aby byl někdo svědkem tohoto setkání.

Tím, že pan Randall odešel, zůstala s Conradem sama, což jí bylo zřetelně nepříjemné a dostala i trochu strach.

Když kolem něho procházela, řekl: „Hele, zapomněla sis pití.“

„Rozmyslela jsem si to.“

„Ale jdi, nebuď taková, Ello.“ Chytil ji za paži, ale ihned se mu vytrhla. Zasmál se. „Co se děje? Nemáš čas pokecat se starým kamarádem?“

„Dnes ne. Musím domů.“

„Pořád vaříš a uklízíš pro jiný lidi?“

Je to moje živnost.“

„Takhle se dneska říká stlaní postelí a vytírání podlahy?

Živnost?“ Pohrdavě si odfrkl. „Na to jsi moc dobrá, Ello netoužíš někdy po něčem lepším?“

„Ne.“

„Vsadím se, že jo,“ pravil lenivě.

Pokusila se ho obejít, ale udělal hbitý krok a postavil se jí do cesty. „Nech mě projít, Conrade.“

„Ozval se ti ten tvůj ubožáckej manžel?“

Znovu se ho pokusila obejít, ale byl na ni moc rychlý, zvláště když měla s sebou Sollyho.

„Zkrátka se sebral a utekl, že jo? Kvůli tadyhle tvýmu klukovi.

Asi neunesl, že je jeho dítě městskej blbeček.“

Ella se rozzuřila, když se sehnul, aby viděl Sollymu do očí.

Chlapec zíral skrz něho.

„Co s ním vlastně je?“ Zamával rukou Sollymu před obličejem a fistulí pronesl: „Hola héj! Je někdo doma?“

„Nech toho!“ Pokusila se Conrada odstrčit, ale bylo to, jako by chtěla odstrčit železniční vagon. Přitiskl jí dlaň na ruku a uvěznil ji na své hrudi. Snažila se mu vytrhnout, ale držel ji silou. „Pusť mě!“

Zachechtal se její marné snaze. „Vždycky jsi měla šmrnc, Ello.

To se mi na tobě líbilo. Ani ten tvůj, co ti pláchnul, si s tebou neužil to nejlepší, že jo? Smůla ovšem s tím tvým klukem. Když jsem ho teď viděl zblízka, tak je mi jasný, že člověk nemůže věřit všemu, co slyší. Co já slyšel, tak slin… slin… slintá a v jednom kuse má po…

po… posraný kaťata.“

„Opravdu byste s tím svým koktáním měl zkusit něco udělat, pane Ellisi.“

Pan Rainwater strčil do pletivových dveří obchodu a vešel. Ella málem úlevou vykřikla, když ho uviděla. Conrad pustil její ruku a hbitě se otočil, aby viděl, kdo ho při jeho šikanování vyrušil.

„Dobré odpoledne, paní Barronová.“ Pan Rainwater při chůzi smekl klobouk a obratně se postavil mezi ni a Conrada.

Jejich pohledy se do sebe zaklesly. Jen obtížně se uklidnila.

„Pane Rainwatere.“

„Margaret mi říkala, že jste šla do města. Musel jsem si něco vyřídit, tak jsem si řekl, že vás vyhledám a nabídnu vám a Sollymu, že vás svezu domů.“

„To je od vás velice laskavé. Děkuji.“

Napřáhl paži a pokynul jí ke dveřím, pryč od Conrada.

Avšak Conrad se nehodlal nechat ignorovat. Položil panu Rainwaterovi ruku na rameno a otočil ho k sobě. „Hej, slyšel jsem o vás.“

„Já o vás také.“

„To, co jsem slyšel, se mi zrovna moc nelíbilo.“

Pan Rainwater se přívětivě usmál. „Potom máme i toto společné.“

Pár vteřin Conradovi trvalo, než to pochopil, a když mu to došlo, přivřel oči do zlovolných štěrbin a mateřské znamínko mu zrudlo vztekem. „Vy jste Ellin nový nájemník.“

„Ano, pronajímám si pokoj v jejím domě.“

Conrad se uchechtl a významně se zeptal: „Co dalšího tam děláte?“

Pan Rainwater zůstal ledově klidný, i když se mu napjaly svaly na čelisti, jak to Ella u něho už znala. Conrad byl nejméně o pětadvacet kilo těžší, ale pan Rainwater z něho zřejmě neměl ani trochu strach. „Odstupte prosím, pane Ellisi. Jsme na odchodu.“

Conrad pozvedl obě ruce, jako že se vzdává.“ Jasně, jasně. Jenom jsem chtěl koupit Elle a tomu jejímu blbečkovi sodovku. Jenom jsem se snažil udělat pro ni něco pěknýho.“ Pohlédl mnohoznačně z jednoho na druhého. „Víte, co si myslím? Myslím si, že to vy pro ni děláte něco pěknýho. Každej večer? Když se v tom jejím velkým starým domě zhasne?“ Nestoudně na Ellu zamrkal.

Pan Rainwater jí položil zlehka ruku na kříž a postrčil ji ke dveřím. Vycítila z jeho doteku napětí, ale utěšilo ji, jaká síla z něho vyzařuje. Přesunula Sollyho před sebe a postrkovala ho ke dveřím.

Už byli skoro u nich, kdy, Conrad znovu položil ruku panu Rainwaterovi na rameno.

„Myslíte si, že když jste příbuznej doktora Kincaida, že můžete strkat nos do věcí, po kterejch vám nic není? Tak to teda nemůžete.

Tady nemáme rádi všetečný cizí lidi. Slyšíte mě? Jestli se chcete do všeho plíst a dělat potíže, popichovat negry a tu chátru, tak si jděte jinam a ušetřete mě tý námahy, že bych vás musel spráskat bičem.“

Kapitola třináctá

Cestou k jeho vozu nemluvili, ale jakmile nastoupili, pan Rainwater řekl: „To by mu udělalo dobře, kdyby věděl, že vás rozčílil.“

„Nejsem rozčilená.“

„Celá se třesete.“

Pohlédla na své ruce a uvědomila si, že je to pravda. Sevřela je v klíně, aby se jí neklepaly.

Solly se rozvřískal.

Tímto způsobem dával náhle a prudce najevo, že nesnese své boty. Když se jí konečně podařilo přidržet mu nohy, uviděla, že špičku jedné boty má umazanou. Šmouhu nebyla skoro znát, ale vždy měl boty vyleštěné do vysokého lesku a šmouha stačila, aby dostal záchvat. Vzpíral se, kopal, mával rukama a přitom ječel, až to rvalo uši. Sundala mu ty problematické boty.

Přestal vřeštět, ale kolébal se dopředu dozadu tak prudce, až narážel hlavou do čalouněného sedadla. Zřejmě mu to nevadilo, naopak ho to patrně uklidňovalo, takže se nepokoušela mu v tom zabránit.

Když krize pominula, pan Rainwater se zdvořile zeptal, jestli se potřebuje ještě někde ve městě zastavit. Jasně dala najevo, že ne.

Chtěla jenom domů a s pomocí obvyklých domácích prací si vyhnat Conrada a odporné ohavnosti, které řekl, z mysli.

Na pana Rainwatera zřejmě ani Sollyho záchvat, ani výstup v obchodě nezapůsobily. Ruce mu pevně spočívaly na volantu a řadicí páce, když je vezl městem. Dokonce se dotkl krempy klobouku a pozdravil tak několik lidí, které minuli. Ella si přála, aby to nedělal.

Připadala si nápadná, že s ním teď jede v jeho voze. To, že s ním ji a Sollyho viděli, by mohlo dodat věrohodnosti klepům, že se pod její střechou děje něco nedovoleného.

Pokud věděla, byl Conrad jediný, kdo něco takového naznačil, a nic, co Conrad říkal, se nesmělo brát vážně, ale již z pouhého pomyšlení, že se o ní a jejím podnájemníkovi spekuluje, se jí dělalo zle.

„Nestojí to za to, abyste si kvůli němu dělala starosti.Jeho záchvaty se zhoršují. Jsou mnohem prudší.„Nemluvím o Sollym, ale o Conradu Ellisovi.“

„Nesouhlasím. Kvůli Conradovi je potřeba si dělat velké starosti.“

„Kdybyste slyšel všechny ty ohavnosti, které řekl o Sollym-

„Zaslechl jsem to, když jsem vcházel. Ten člověk je surovec a hlupák, a pokud připustíte, aby vás rozzlobil nebo rozčilil, poskytnete mu přesně to, o co mu jde. Ignorujte ho, to je vaše nejlepší obrana.“

„Tak, jako vy jste ho ignoroval.“ Vyznělo to ostře téměř jako výčitka.

Pohlédl na ni a odpověděl svým charakteristickým klidným způsobem. „Nepřešel jsem to, co říkal, bez povšimnuti. Ovšem odmítl jsem se tím zabývat, protože jsem věděl ze přesně to chce, abych udělal. Kdybych zareagoval na to, co o nás naznačil, poskytl bych mu příležitost, aby mě napadl.“

„Klidně by vás přerazil.“

Usmál se. „Ano. V pěstním souboji bych rozhodně prohrál. Ale nezaútočil na mě, že?“

Vzpomněla si na železnou odhodlanost, již viděla v očích pana Rainwatera, když na Conrada upřeně hleděl. Conrad ji zřejmě postřehl také. Sundal ruku z ramene pana Rainwatera, a dokonce o krok ustoupil. Byl od přírody agresivní a jeho rodiče v něm vypěstovali pocit nadřazenosti i přesvedčení, že si může dovolit všechno. Nepamatovala se, že by někdy Conrad utekl před rvačkou.

Je možné, že Conrad dostal strach z toho, co spatřil v očích pana Rainwatera? Snad z cílevědomé síly člověka, který nemá co ztratit a už se ničeho neobává? Ať už tak nebo tak, Conradova surová síla a útočnost se před tím stáhla a ustoupila.

Jakmile pan Rainwater zastavil před domem, vystoupila a vytáhla Sollyho ven. Nechtěla, aby pan Rainwater obcházel vůz a otevíral jí dvířka nebo se k ní choval jakkoliv galantně, což by potvrdilo klepy, že mezi nimi něco je.

Vešla hlavním vchodem a kráčela až do kuchyně, kde Margaret a její syn Jimmy právě vybalovali potraviny, které doručil.

Jen co ji Margaret uviděla, zapřela si pěst jedné ruky v bok a druhou lískla zezadu Jimmyho po hlavě. „Dala jsem mu co proto, že vás nechal v krámě samotnou s tím bílým syčákem. A podle toho, že jste celá červená, vidím, že se stalo něco špatnýho.“

„Jsme v pořádku, Margaret.“

„No to je zázrak,“ zamručela. „Mladej Ellis se narodil jako ničema a je z něho ještě horší prevít od tý doby, co se vás musel vzdát. To nepřekousnul, že jste ho odmítla.“

Ella za sebou zaslechla šramot a otočila se. Pan Rainwater za ní přišel do kuchyně se Sollyho botami v ruce. Zvědavě pohlédl na ni, na Margaret a znovu na ni. „Zapomněla jste je ve voze, paní Barronová.“

Vytrhla mu boty z ruky. „Děkuji, pane Rainwatere.“

Pohlédl na ni mnohem pozorněji, ale otočila se.

Margaret řekla: „Tohle je Jimmy, můj kluk. Jimmy, pan Rainwater.“

Pokývli na sebe na pozdrav, načež Jimmy vystřelil zadními dveřmi, jako by byl rád, že unikne matčinu hněvu.

„Margaret,“ řekl pan Rainwater, „kdybych natrhal broskve, mohl bych vás podplatit, abyste k večeři jako dezert upekla koláč?“

„Ale jděte! Mě nemusíte podplácet. S radostí ho upeču.“

Natrhal zralé broskve ze stromu v jihozápadním cípu Elliny zahrady. Margaret upekla koláč. Ale když se podával moučník, pan Rainwater tam nebyl, aby si ho dal.

Telefon zazvonil v době večeře. Ella ho zvedla.

„Ello, tady Ollie. Dej mi, prosím, Davida.“

Takže už je to David. Avšak vycítila naléhavost a zeptal i se, jestli se něco děje.

„Jestli je tam, tak mi ho dej, prosím tě.“

„Počkej u telefonu.“ Zmatená a nemálo znepokojená tónem jeho hlasu se Ella vrátila do jídelny, kde její nájemníci právě jedli hlavní chod. „Pane Rainwatere, máte telefon.“

Ihned se zvedl a položil ubrousek vedle svého talíře. Omluvil se ostatním a prošel kolem Elly na chodbu. Rychle kráčel ke stolku pod schody, o nějž se telefon dělil s krabicí na nájemné.

„Kdo volá?“ zeptal se jí přes rameno.

„Ollie Thompson.“

Ohlédl se po ní, do jedné ruky vzal sluchátko, do druhé mluvítko.

„Ollie?“

Připadalo jí, že poslouchá hotovou věčnost, a přitom to bylo jen pár vteřin. „Hned jsem tam,“ řekl do mluvítka a ihned přerušil spojení..

Zavěsil sluchátko na hák a vrátil telefon na stolek. Znovu Ellu obešel a zamířil k hlavním dveřím.

„Copak je? Kam jdete? Co se děje?“

„Všechno vám povím, až se vrátím.“ Cestou ven strhl z věšáku na chodbě klobouk. Už se neohlédl.

Čas se vlekl.

Když se vrátila do jídelny bez pana Rainwatera, sestry Dunneovy byly celé pryč. „Děje se něco?“ chtěla vědět slečna Violet.

„Pana Rainwatera zavolali do domu jeho přítele. Už byste si daly koláč se šlehačkou?“ Klid samozřejmě jenom předstírala, ale sestry to ukolébalo.

„Tak viďte, spěchat narychlo na pomoc příteli“, řekla slečna Pearl. „Ani nedojedl večeři. Je to tak milý mladý muž.“

„A chytrý,“ připojil se pan Hastings a přidal si ještě palici kukuřice. „Ví předem, jaký se chystám udělat tah. Podejte mi prosím máslo, slečno Pearl.“

Jen co bylo po večeři, nechala Ella na Margaret, aby uklidila, a odvedla Sollyho do jejich pokojů. Odpolední záchvat ve voze ho zřejmě připravil o energii. Byl povolný, když ho omývala houbou a oblékala do pyžama. Obvykle se musela vyhýbat máchajícím pažím a kopajícím nohám.

Ulevilo se jí, že si její nájemníci šli také brzy lehnout. Spojené salony byly prázdné a tmavé, když se vrátila do kuchyně. Margaret si právě omotávala kolem ukazováčku kousek hadru.

„Bože můj, co se stalo?“

„Řízla jsem se o ten nůž na maso.“

„Pořád to krvácí. Neměl by se na to podívat doktor Kincaid?“

„Kdepak, není to nic, co by trocha petroleje nespravila. Ovážu si to, jen co přijdu domů.“

„Tak už běž.“

„Nádobí není umyté.“

„Nemůžeš mýt ani utírat nádobí s krvácejícím prstem.“ Margaret ještě naoko zaprotestovala, ale Ella ji přemluvila, aby šla domů a ošetřila si zranění. Nakonec se služebná sebrala k odchodu a omlouvala se, že nechala Elle tolik práce, kterou je ještě zapotřebí udělat. Elle ve skutečnosti nevadilo, že bude chvíli sama. Byl to namáhavý den. Nechtělo se jí odpovídat na žádné Margaretiny otázky ohledně střetu s Conradem, ani mluvit o záhadném telefonátu pana Rainwatera, po němž následoval jeho rychlý odchod z domu.

Povečeřela u kuchyňského stolu, ale nervozita ji připravila o chuť k jídlu,neboť nevěděla, z jakého důvod Ollie Thompson tak naléhavě volal, dělalo se jí špatně obavami. Podle hodin v kuchyni byl pan Rainwater pryč už přes dvě hodiny. Kde je, kam šel, nehrozí mu nebezpečí?

Právě myla nádobí, když uslyšela jeho vůz přijíždět ulicí. Rychle si utřela ruce, proběhla chodbou a odstrčila zástrčku na pletivových dveřích, když k nim došel.

Vstoupil, zavřel za sebou a opět zamkl, pak zhasl světlo na verandě a stropní světlo na chodbě. Vycítila jeho napětí, a tak se ani nepohnula a nepromluvila, když hleděl přes dvůr na ulici.

Po několika minutách se viditelně uvolnil. Napětí z něho opadlo, sundal si klobouk a pověsil ho na věšák. Pak se k ní obrátil. Tiše se zeptal: „Zbyl ještě nějaký koláč?“

Vedla ho do kuchyně, a když kráčela kolem schodiště, uvědomila si, že našlapuje po špičkách. Nepromluvili, dokud se za nimi nezavřely dveře kuchyně. „Zbyla spousta jídla. Připravím vám talíř.“

Zavrtěl hlavou.“ Jenom koláč. Když si Margaret dala tu práci a upekla ho, měl bych opravdu kousek sníst. Čekal jsem, že tady ještě bude.“

Řekla mu o poraněném prstu. „Poslala jsem ji domu. Dáte si kávu?“

„Určitě. „Zaváhal a pak se zeptal: „Asi nemáte nějakou tajnou láhev…“

Zavrtěla hlavou.

„Tak tedy černou kávu.“

Předložila mu kávu a koláč se štědrou porcí šlehačky, pak se posadila ke stolu naproti němu. „Kam jste šel? Proč Ollie volal?“

„Vypadalo to horší, než to nakonec bylo.“

„Přepadli jeho dům. Když mi volal, byla jeho farma obklíčená několika vozy, hlavně pickupy. Neviděl nic, jenom přední světla.

Vozy jezdily rychle a bezohledně kolem domu, srážely sloupky plotu a strhly Loliny šňůry na prádlo. Jeden vůz najel do prasečího chlívku, zbořil jednu stěnu a prase uteklo. Ještě ho nenašli.“

„Kdo to má na svědomí?“

„Myslím, že můžeme hádat.“

„Conrad?“

Foukl do kávy a dal si doušek. „Podle mě to bylo varování.

Olliemu, mně a ostatním. Museli se nějak dozvědět, že jsme se zorganizovali a z jakého důvodu.“

„Jinak…“

Když se odmlčela, zvedl hlavu. „Co jinak?“

„Je to odveta za to, co se dnes stalo v obchodě.“

Pan Rainwater zavrtěl hlavou. „To s vámi nemá nic společného.

Nedávno jsme vypozorovali známky toho, že po nás jdou. Tenhle týden se několikrát stalo, že někdo zavolal rančerovi nebo farmáři, že přijdou kupci ocenit jeho stádo. Řekli mu den a hodinu. Všichni se to dozvěděli, tak jak jsme si to naplánovali. Shromáždili jsme se. Kupci se neukázali.“

„Někdo to jenom předstíral.“

„A úspěšně.“ Znovu se napil kávy. „Když teď někdo farmářům zavolá, že je vláda připravena uzavřít s nimi obchod, farmář nikdy neví, jestli to není falešný poplach.“

„A co zavolat do vládní kanceláře a ověřit to?“

„To jsme zkoušeli, ale na úřadech nejde nic rychle, zvláště pak, když se jedná o velké státní peníze. V době, kdy jsme se dozvěděli, že jde o falešný poplach, ztratili lidé už spoustu času. Hádám, že Conrad a jeho kumpáni doufají, že nás utahají. Myslí si, že nás brzy přestane bavit odcházet narychlo z domova a od práce a že vzdáme náš plán navzájem si poskytovat ochranu.“

„A vzdáte to?“

„Ne.“ Seškrábl lžičkou poslední kousek šlehačky a odsunul prázdný talíř. „A jestli někdo ve svém předsevzetí zakolísal, potom ho to, co ti lumpové provedli dnes v noci, znovu posílilo. Když jsem tam dorazil, pickupy stále ještě jezdily kolem domu. Ti darebáci házeli na Ollieho dům láhve. Slyšel jsem, jak Ollieho děti křičí strachy. Všechno to tříštící se sklo dělalo hluk, jako by nastal konec světa. Jak jsem říkal, vypadalo to horší, než to bylo, ale povídejte to vystrašeným dětem.“

„Musely se hrozně vyděsit.“

„O to taky šlo. Ovšem náš komunikační systém zapracoval.

Začali se sjíždět rozzlobení muži. Když Conradova tlupa uviděla, že budou za chvíli v menšině, vyrazili přes pastvinu pryč. Pár lidí z naší skupiny se za nimi pustilo, ale Conradova banda zhasla světla, takže bylo nebezpečné je sledovat. Upláchli. Zbylo ještě trochu kávy?“

Zvedl se, přistoupil ke sporáku a vrátil se na své místo s plným hrnkem.

„Co Lola a děti? Nezranili někoho?“

„Bohudíky ne. Jenom je k smrti vyděsili. Přijel Ollieho tchán a Lolu s dětmi odvezl. Lola Ollieho prosila, aby jel s nimi, ale odmítl.

Bál se, že by se ti ničemové mohli vrátil a zapálit mu třeba stodolu.

Pár chlapů zůstalo dobrovolně s ním. Což je šlechetné, ale nechali svoje domovy a rodiny dnes v noci bez ochrany.“

„Jak tohle skončí?“

Pohlédl jí do očí a upřímně odpověděl: „Nemám tušení, ale obávám se, že se to ještě zhorší.“

Z toho měla také strach, ale nechtěla to přiznat ani sobě. „Proč si to myslíte?“

„Už se nakreslila čára do písku. Vznikly dva tábory, které stojí proti sobě. Taková situace se zpravidla vyhrotí. Zvláště když jsou policejní složky lhostejné, neschopné nebo rovnou zkorumpované.“

Zvedla se od stolu a přistoupila ke dřezu. Voda na nádobí vychladla. Vypustila ji a natočila horkou, ale když zavřela kohoutek, chytila se rukama odkapávací desky, jako by se potřebovala o něco opřít.

Přinesl dezertní talířek a hrnek a přidal je k nádobí, které se mělo umýt, a pak si zasunul ruce do kapes. Vycítila, že ji pozoruje, a otočila hlavu. „Bojím se.“

„Já vím. Mrzí mě to.“

„Není to vaše vina.“

„Je. Pokoušela jste se mi vymluvit, aby se do toho pletl. Říkala jste –“

„Pamatuji se jasně, co jsem vám říkala, pane Rainwatere. Ale moje roztržka s Conradem nezačala, když jste se objevil vy, ani nesouvisí s dnešní situací. Vždycky jsem z něho měla strach.“

Hleděl jí do očí, až už to nedokázala snést. Otočila se ke dřezu a pustila se do mytí nádobí ponořeného v mydlinkové vodě. „Na střední škole mě neustále pronásledoval. Matka byla unesená při představě, že bychom spolu měli známost. Conrad byl nejbohatší mládenec široko daleko. Myslela si, že by z něho byl ideální manžel.

Já jsem si to nemyslela.“

Ve zvláštním umyvadle nádobí oplachovala. Koutkem oka postřehla, že si pan Rainwater sundal sako a pověsil si je přes opěradlo židle. Ustala v práci a pozorovala ho, jak si vyndává knoflíčky z manžet a vyhrnuje rukávy. Pak uchopil utěrku a sáhl po opláchnutém nádobí.

Natáhla ruku. „To nemůžete.“

Jemně její ruku odstrčil. „Umývejte.“

Jak by se s ním mohla dohadovat, aniž by přiznala, že ta obyčejná práce najednou nabyla intimity, při níž zpanikařila? Zdaleka nejlepší bude předstírat lhostejnost, kterou nepociťovala. A až se zklidní, tak co na tom, když ho nechá utírat nádobí?

„Na vás bohatství Ellisových nezapůsobilo?“

„Vůbec ne. Znala jsem Conrada od základní školy. Ve třídě pořád zlobil, ale všechny jeho kousky mu prošly. Byl rozmazlený a drzý.

Rodiče mu podle mě nikdy nic nezakázali. Hýčkali ho a dávali mu všechno, co chtěl.“

„Chtěl vás.“

Rozpačitě pokrčila rameny „Dával to všemožně najevo. Na matčino naléhání jsem s ním několikrát šla tancovat a na nějaký večírek. Na každé společenské události se mu podařilo se ke mně nějak přitřít a vychytrale dával najevo, že my dva patříme k sobě. Ale neměla jsem ho ráda a vždycky jsem měla strach, když jsme zůstali sami. Myslím, že to věděl. A dělalo mu to dobře.“

„Pořád z toho má radost.“

„Určitě ano,“ zamumlala. „Nakonec, když se mu nepodařilo si mě naklonit, zaměřil se na matku a oficiálněji požádal o moji ruku.

Matka viděla jenom peníze a neprokoukla ho.

Margaret ano. Snažila se matce otevřít oči, aby si uvědo mila jeho pravou povahu, ale ta neposlouchala. Když jsem odmítla jeho nabídku, řekla mi, že jsem blázen a že budu svého rozhodnutí litovat.“

Opláchla tác a podala ho panu Rainwaterovi. Vyčetla z jeho výrazu nevyslovenou otázku a dodala: „Lituju jenom toho, že ani před smrtí mi neodpustila. Řekla mi, že jsem ji odepřela jedinou věc, která by ji mohla opět učinit šťastnou. Zemřela zklamaná a rozhněvaná.“

Odnesl čisté talíře ke kredenci a postavil je na polici. „Kdy jste si vzala pana Barrona?“

„Nedlouho po matčině smrti. To už jsem vedla dům. Dala jsem si inzerát na vývěsní tabuli v železničním depu. Pracoval na železnici.

Uviděl inzerát a přišel se podívat na pokoj. Nepronajal si ho.“

Pan Rainwater si to nechal projít hlavou a pak řekl: „Uviděl tady něco, co se mu líbilo víc než pokoj.“

„Kdyby bydlel v domě, nemohl by se mi dvořit.“

„Dvořil se vám?“

„Docela působivě. Mluvil tiše a choval se zdvořile… Zaujaly mě jeho způsoby, které se tolik lišily od Conradova vychloubání a zastrašování.“ Tiše dodala. „Ale oba jsme složili sliby, které jsme nedokázali dodržet.“

Pracovali mlčky, dokud nebyl utřen a uklizen poslední hrnec.

Přehodil mokrou utěrku přes pracovní pult. Vypustila dřez a vypláchla umyvadlo. Shrnul si rukávy košile a připevnil manžetové knoflíčky. Odvázala si zástěru a pověsila ji na háček. Sebral sako a přehodil si je přes ruku.

A pak oba znehybněli.

„Byl to dlouhý den,“ podotkl.

„Ano. Vyčerpávající.“

„Jako většina vašich dnů.“

„Zvykla jsem si, že jsem unavená.“

Zdráhala se na něho pohlédnout, a tak se naklonila nad stůl a posunula slánku a pepřenku doprostřed. Slánka se překotila.

Postavila ji. Potom už nevěděla, co si počít s rukama, takže je krátce sevřela u pasu a pak je spustila podél boků.

„Ello?“

Hleděla na květinový vzor na voskovaném plátně na stole.

Vysypala se na ně zrníčka soli, ale splynula s modrými svlačci a červenými pelargoniemi, proto byla téměř neviditelná. Normálně by je smetla do dlaně, ale teď se bála pohnout.

„Ello.“

Dech jí uvázl v hrdle, když ho slyšela vyslovit její jméno, a pořád ještě ho zadržovala. Zavřela oči, pomalu vydechla, pak zvedla hlavu a pohlédla na něho.

Řekl: „Dlužím vám omluvu, že jsem s vámi ráno mluvil tak příkře.“

Připadalo jí, že ráno bylo někdy hodně dávno. Uplynula dlouhá chvíle, než si připomněla ostrý tón věty Je mi dobře, kterou vyslovil v hněvu na schodišti. „To nic.“

„Zachoval jsem se jako hulvát.“

„Byla jsem dotěrná.“

„Ptala jste se na mé zdraví, protože jste si dělala upřímné starosti.

To proto jsem dostal vztek.“

Maličko zavrtěla hlavou, že nechápe. „Proč by vás měly moje obavy rozhněvat?“

Oči měl najednou mnohem výmluvnější. „Protože jste poslední krásná žena, kterou jsem potkal. Nechci, když se na mě podíváte, abyste viděla nemocného člověka.“

Kapitola Čtrnáctá

Ella strávila neklidnou noc.

Pan Rainwater nepřišel k snídani. Vzkázal po Margaret, která nahoře sbírala prádlo na praní, že chce jenom kávu. Ella poslala Margaret do jeho pokoje s podnosem, a pak čekala, až jí poví, jak na tom pan Rainwater je. Avšak Margaret neřekla nic, dokud se jí nezeptala.

„Připadal mi v pohodě, paní Ello.“

Ella víc nevyzvídala a odolala pokušení jít ho zkontrolovat osobně. Včera ho otravovala vyptáváním, až s ní ztratil trpělivost. Tu chybu nebude opakovat, protože nechce poslouchat řeči o tom, že je krásná, což není, ani že si on nepřeje, aby ho považovala za nemocného. Nevhodnost tak osobního rozhovoru ji přiváděla do trapných rozpaků. Kromě toho ani její vzhled, ani to, jak se na něho dívá, není důležité pro jejich nynější situaci, tedy že on bydlí v jejím penzionu. Jenom to je podstatné. Nic víc.

Nicméně doufala, že pokud bude mít pan Rainwater nesnesitelné bolesti, nedovolí, aby mu mužská hrdost bránila ji o tom uvědomit.

Po obědě začalo jemně pršet, takže se z rozpálených střech, automobilů a kolejí zvedala pára. Vzduch vlhkostí ještě víc ztěžkl.

Ale letní přeprška byla jako dar, vzácné a nádherné požehnání, které si Ella chtěla užít, a tak si vzala na přední verandu pytel fazolových lusků. Posadila se na houpačku s keramickou mísou na klíně. Solly seděl vedle ní na podlaze s váčkem s prázdnými špulkami a krabicí domina. Byla to mechanická práce, odlomit konec lusku, stáhnout vlákno, které ho drželo vcelku, pak jej přelomit na polovinu nebo na třetiny a hodit do mísy. Fazole uvaří zítra. Možná přidá pár neloupaných nových brambor s červenou slupkou. Bude to dobrá příloha k pečené šunce.

Myšlenky se jí zatoulaly od zítřejšího jídelníčku k včerejšímu střetu s Conradem, k tomu, jak ohrožoval farmu Thompsonových, a potom k té pozdní mezihře v kuchyni, kdy jen taktak že nerozbila nádobí, když pozorovala ruce pana Rainwatera, jak ho utírají.

Ello, řekl. Dvakrát.

Nic nepodotkla k tomu, že ji oslovil křestním jménem, ačkoli to bylo nevhodné, ale nechtěla to zdůrazňovat, aby to nezačali rozebírat.

Když potom řekl, že je krásná, požádala ho, aby ji omluvil, a rychle zmizela z místnosti.

Přesto jí pořád v paměti znělo, jak její jméno vyslovil. Vskrytu byla ráda, že slyšela ten zvláštní zvuk, který jeho hlas těm dvěma obyčejným slabikám propůjčil. Nějak věděla, že tuhle vzpomínku si uchová hodně dlouho. Možná navždy.

Tolik se zabrala do myšlenek, že si hned neuvědomila, že Solly už nesedí na nalakovaných prknech verandy, ale že se zvedl a přistoupil k zábradlí.

„Solly!“

Samozřejmě neodpověděl. Soustředěně stavěl dominové kostky v zákrytu se sloupkem a přesně doprostřed horního prkna, jež tvořilo zábradlí. Zatímco se oddávala snění, kladl jednu kostku ke druhé, takže teď jich dvanáct vytvořilo na zábradlí rovnou řadu.

Zanechala pytel s lusky a mísu na sedátku a přistoupila blíž k zábradlí, ale ne zase tak blízko, aby překročila pomyslnou hranici, jež pro ni byla neviditelná, ale pro jejího syna rozhodující. Nechtěla, aby ho při tom, co dělá, rozptylovala její blízkost.

Několik minut ho pozorovala a viděla, že řadí kostky od nejmenší po největší. Mnohem důležitější ovšem bylo, že z nahodile promíchaných kostek nejdřív vždy našel v krabici tu, která měla správně následovat, a pak teprve ji umístil na konec řady.

Tohle nebyla ona zázračná paměť, kterou lze u podobných lidí často pozorovat, jak jí vysvětlil doktor Kincaid .Solly zřejmě tuto výjimečnou schopnost měl také, ale dnes o dominových kostkách uvažoval. Promyslel si to, než si vybral další kostku. V podstatě počítal!

Oči se jí zalily slzami a přitiskla si prsty na rty, aby za držela radostný vzlyk.

„Margaret říkala, že je to nerozum, chodit ven, když prší.“ Pan Rainwater otevřel pletivové dveře a vyšel na verandu.

„Podívejte.“ Ukázala na kostky na zábradlí. „Pustil se do toho sám od sebe. Nezačala jsem s tím, aby pokračoval. Sledujte to.“

Pan Rainwater se postavil vedle ní. Solly přidal jenom další dvě kostky, než si pan Rainwater uvědomil, co ji tak vzrušilo. „Hledá v krabici, dokud nenajde tu, která správně následuje.“

„Nemyslíte, že je to významné?“

„Rozhodně je.“

„V neděli na hřbitově jsem si všimla, že pozoruje železné tyče v bráně. Zřejmě ho fascinuje spořádané a přesné umístění věcí.

Nemohlo by se to zaujetí nějak pěstovat? Nemyslíte, že by se dalo rozvíjet v nějakou dovednost?“

„Určitě ano. Jednoho krásného dne bude třeba stavět mosty.“

Usmála se jeho optimismu. „Mně by stačilo mnohem méně.“

Pan Rainwater natáhl ruku a dotkl se Sollyho ramene. Chlapec ucukl, ale neustal v tom, čím se zabýval. „Moc dobře, Solly.“

„Moc dobře, „ přizvukovala.

„Myslím, že tohle si žádá oslavu,“ řekl pan Rainwater.

„Přinejmenším kornout zmrzliny. Dovolila byste mi, abych vás a Sollyho pozval?“

„Před obědem?“

„Oslavy mají být spontánní. Pravidla se mohou porušit.“

„Pane Rainwatere!“ Margaret vtrhla na verandu. Oči měla vykulené a zadýchávala se úlekem. „Právě volal můj Jimmy z krámu a říkal, že se něco chystá u Hatcherových. Prý tam rychle musíte.

Conrad Ellis a jeho banda v krámě vykládali, co udělají každému drbanovi, který by se chtěl plést do vládního programu.“

„Odcházím.“ Protáhl se kolem služebné, vešel do domu a sebral z věšáku klobouk. „Kde je Hatcherova farma?“

„Půjdu s vámi.“ Ella si sundala zástěru a hodila ji na židli.

„To v žádném případě,“ řekl. „Mohlo by to být nebezpečné.“

Je jednodušší, když vám ukážu, kde bydlí, než abych vám to vysvětlovala.“ Vycítila, že váhá, a tak rychle dodala. „Ztrácíme čas.“

Přikývl a seběhl po schodech, Ella za ním.

„Dávej pozor na Sollyho, Margaret,“ zavolala přes rameno.

„Nedělejte si o něho žádný starosti. To vy s panem Rainwaterem na sebe dávejte pozor. Jimmy říkal, že byli opilí a chovali se neurvale.“

Když dojeli na dobytkářský ranč několik mil na západ od Gileadu, byla situace už dost napjatá. Sešli se tam Ollie Thompson, pan Pritchett, poštmistr, učitel praktických dovedností ze střední školy, člověk, který měl výkup šrotu, a mnoho dalších, které Ella znala.

Vážně přikývli, když pan Rainwater zaparkoval a připojil se k nim hned u plotu z ostnatého drátu, kterým byla pastvina obehnaná.

Byl jediný, kdo neměl zbraň.

O kus dál postávala další skupina, převážně to byli černoši, ale také pár bělochů. Podle jejich vychrtlých obličejů a chatrného oblečení Ella viděla, že museli přijít z chudinské čtvrti. Rozpoznala toho čerstvého vdovce s třemi dětmi, se kterým se pan Rainwater spřátelil. Nade všemi o hlavu vyčníval bratr Calvin, tvářil se zachmuřeně, ale klidně.

Pan Rainwater Elle doporučil, aby zůstala ve voze, ale ani vlastně neměla v úmyslu vystoupit. Jediná žena v dohledu byla paní Hatcherová, která stála na jalovém kousku zahrady před domem a držela manžela za paži, jako by se mu snažila zabránit v tom, aby provedl nějakou ztřeštěnost.

Déšť neměl dlouhého trvání, ale zatažená obloha působila tíživě.

Vzduch byl těžký a skoro nedýchatelný, což ještě násobil pach hnoje náklaďáku naloženého dobytkem, který s rachotem projel bránou na pastvině a pak drkotal po polní cestě k hlavní silnici.

Na pastvině byla vyhrabaná široká a hluboká jáma, dokonce větší než ta na farmě Thompsonových. Bylo do ní nahnáno možná sto kusů bučícího dobytka. Kolem ní stáli muži s klobouky staženými do čela a s namířenými puškami a čekali na povel svého předáka, aby začali střílet.

Když se tak stalo, Ella nadskočila.

I když byla na střelbu připravená, bylo to ohlušující a netrpěly jenom uši. Přitiskla si na ně ruce, ale tím se rachot střelby jenom ztlumil, nezmlkl. Otřes každého výstřelu cítila na hrudi a víčkách zavřených očí.

První výstřely dobytek vyděsily. Nespokojené bučení se změnilo v děsivý nářek, který bylo slyšet i přes rachot výstřelů, které nebraly konce. A pak se z hloubí jámy ozvalo jen občasné zabučení, které ukončilo třesknutí výstřelu, provázeného při zemi se držícím oblakem dýmu.

Ticho, které se následně rozhostilo, bylo stejně hutné jako dým po střelbě, který se vznášel nad jámou.

Ella pár vteřin počkala, pak otevřela oči a spustila ruce z uší.

Dlaně měla zpocené rozčilením. Otřela si je o sukni. Ovšem žádný z mužů, ani ve skupině pana Rainwatera, ani v hloučku bratra Calvina, nehnul brvou.

Střelci sklonili pušky a pomalu se vydali k řadě černých vozů, parkujících nárazník na nárazníku na cestě. Někteří si zapálili. Jiní si začali tlumeně povídat. Všichni se vyhýbali přímému pohledu na mlčenlivé přihlížející.

Předák se zastavil u pana Hatchera a něco mu řekl. Okolkoval, jako by čekal, že pan Hatcher zareaguje na to, co uslyšel, nebo to nějak vezme na vědomí. Pan Hatcher jenom prudce pohnul rukou, jinak neudělal nic. Muž vykročil a připojil se k ostatním, kteří nastupovali do vládních vozů.

Když odjížděli, nikdo z přihlížejících se ani nepohnul.

Konvoj ujel několik set metrů, ale stále ještě byl v dohledu, když pan Hatcher zvolal. „Poslužte si, čím chcete.“

Stále ještě se nikdo nehnul z místa. Vtom zvolal pan Pritchett.

„Co ti to říkal, Altone?“

„Že jámu zahrabou někdy před setměním, ale že nemám dovolit, aby si někdo z těch mršin něco vzal, jinak budou potíže a on nehne prstem, aby tomu zabránil.“

Pak se pan Hatcher otočil, přešel přes dvůr ke špalku na štípání dřeva a vytáhl z něho sekeru s dlouhou rukojetí. Přehodil si ji přes rameno a kráčel k jámě. „Ať si jde třeba do horoucích pekel. Já nebudu odmítat hladovým lidem trochu hovězího.“

Ozval se jásot. Bratr Calvin dal znamení, které bylo pokynem pro lidi v jeho hloučku. Přelézali plot u pastviny, lezli i pod ním, a pak se rozběhli k jámě. Drželi nože, sekerky a nádoby na jakékoliv maso, které se jim podaří získat z vychrtlých mršin. Bez zaváhání se vrhali do masového hrobu. Teprve v tu chvíli si Ella uvědomila, kam lidi dožene hlad.

Právě začali porcovat mrtvý dobytek, když vtom si někdo všiml burácení motorů. Elle připadalo, že právě pan Rainwater nejdříve zaslechl ten hluk přes radostné hulákání lidí z chudinské čtvrti, když se neuměle pustili do porcování. Jako první se obrátil po tom zvuku a okamžitě zostražitěl.

Ella prudce otočila hlavu. Na druhé straně cesty se z hustého lesa vyřítilo několik pickupů a vozů, plných mužů mávajících zbraněmi, kteří ječeli jak zjednaní. Museli se v lese schovávat s nastartovanými motory a čekali na svoji příležitost.

Vozy nadskakovaly na nerovné půdě, ale nezpomalily. Jen co dorazily k cestě, plnou rychlostí ji přejely a prudce zabrzdili u okraje jámy. Z vozů se vyhrnuli muži a jako roj se hrnuli kolem vozu pana Rainwatera.

Ella pozorovala, jak se pan Hatcher škrábe z jámy a hledá přitom oporu ve vlhké půdě. Rozběhl se ke své ženě, která zkameněla strachy. Strčil ji do domu a dohlédl na to, aby se tam zamkla. Pak se rozběhl nazpátek k jámě, stál s ještě s krvavou sekerou v ruce.

Bratr Calvin vyzval muže, kteří přišli s ním, aby zachovali klid a neudělali nic ukvapeného. Muži z města se roze stavili u plotu z ostnatého drátu a vytvořili tak lidskou hráz proti útočníkům.

Tohle všechno postřehla Ella periferním viděním, neboť sledovala Conrada, který se držel za svým předvojem, dokud se neocitli těsně u mužů z města. Dva jeho kumpáni se rozestoupili, aby mohl projít. Kráčel přímo k panu Rainwaterovi.

Ella bez přemýšlení otevřela dveře vozu a vystoupila. Conrad přejel pana Rainwatera pohledem od hlavy k patě, potom otočil pouze hlavu a něco posměšného prohodil. Jeho přátelé se zachechtali. Znovu pohlédl na pana Rainwatera a zeptal se: „Vy jste jejich vůdce?“

„Ne.“

„No, ať vás vede, kdo chce, měl by těm negrům a flákačům říct, ať vypadnou z tý jámy, nebo skončej pohřbený s těma mrtvýma krávama.“

„Vy byste zastřelil neozbrojené lidi?“

„Jsou ozbrojený noži.“

„Nikdo s nožem nikoho neohrožoval.“

„Porušujou zákon.“

Pan Rainwater se rozhlédl. „Žádný policista, který bv ie zatkl, tady není.“

„Vládní úředníci mě ustanovili, abych dohlédl, že se žádné maso z dobytka odnášet nebude.“

„Máte to písemně?“

Conrad zaváhal, skousl si tvář a přemýšlel. „Nepotřebuju nic písemně. Mám to na starosti.“

„To jste říkal,“ pravil pan Rainwater ironicky.

„Odvoláte ty lidi, nebo ne?“

„Pane Ellisi, kdyby byla vláda tak pevně rozhodnutá zabránit tomu, aby si lidé obstarali trochu masa zadarmo, pozemek pana Hatchera by se hemžil muži s odznaky. Jejich jediným cílem by bylo zabránit porcování toho dobytka.“

„Dobytka.“ Conrad si odplivl do prachu. „Ty krávy jsou kost a kůže. To se pro lidi k jídlu nehodí.“

„Někteří podvyživení lidé z chudinské čtvrti by si dovolili s vámi nesouhlasit.“

„Vyjadřujete se moc nóbl.“

„Tak se tedy zkusím vyjádřit jednodušeji. Proč chcete dělat něco tak odporného, že se tomu vyhýbají i ochránci zákona? Nemáte s tím nic společného, nebylo by tedy lepší, kdybyste si toho nevšímali? Co kdybyste vy a vaši přátelé ty lidi nechali, aby si vzali nějaké maso a odnesli je svým hladovějícím rodinám?“

Conrad se těsně přiklonil k panu Rainwaterovi. „Co kdybyste mi políbil zadek?“ To vyvolalo další řehot jeho kumpánů, ten ale rázem umlkl, když Conrad praštil pana Rainwatera pěstí do obličeje.

Pan Rainwater postřehl, že se Conrad napřahuje k ráně, a uhnul, ale ne dost rychle ani dostatečně daleko. Conradovy klouby mu škrtly o lícní kost a roztrhly pokožku, vyřinula se krev. Pan Rainwater se zapotácel, ale nepadl na ostnatý drát, neboť Ted Wallace, majitel výkupny šrotu, ho rychle zachytil.

Jen co pan Rainwater nabyl rovnováhy, rozehnal se Ted Wallace na Conrada, ale pan Rainwater ho chytil za rukáv a stáhl ho zpátky.

„To je přesně to, co chce. Záminku, aby mohl zaútočit.“

Ostatní zamručeli na souhlas. Te Wallace ustoupil.

Pan Rainwater si setřel hřbetem ruky krev, která mu stékala po tváři. „Splnilo se vám, proč jste přišel. Chtěl jste mě udeřit, a tak už se stalo. Všichni to viděli. Budou o tom mluvit několik týdnů. Praštil jste mě a můžete se tím vytahovat. Takže teď vypadněte a nechte ty lidi na pokoji.“

Conrad se zatvářil pobaveně a vrhl pohled přes rameno na své kamarády. Jako na povel se všichni zachechtali. ‚Ještě ne, ještě jsme tady neskončili. A nemyslete si, že vy a ti ostatní pitomci nás můžete zastrašit několika brokovnicemi a rezatými noži.“

„A co takhle příslib zatracení? Ten by vás zastrašil?“

Nikdo si nevšiml, že bratr Calvin vylezl z jámy, obešel to a teď stál na vnější straně plotu, za někým z Conradovy bandy. Jeho burácivý hlas je vylekal. Jak kráčel kupředu, rozestupovali se před ním. Někteří jen neochotně, ale nikdo mu nebránil. Zastavil se ani ne půl metru od Conrada. Impozantní výška bratra Calvina a šíře jeho ramen zastínily jeho.

Conrad ale z toho mohutnějšího muže strach neměl. Jízlivě se na něho zašklebil. „Nejseš ty ten negerskej kazatel, co všecky podněcuje?“

„Dobře víte, kdo jsem. Rozbili jste okno v kostele, což mě neurazilo zdaleka tolik, jako to urazilo Boha. Vím, že jste bigotní člověk, ale mně na tom nezáleží. Budete se muset zodpovídat za svoji nenávist a předsudky před Všemohoucím. Mně záleží na hladových lidech a díky velkorysosti a dobrosrdečnosti pana Hatchera mají příležitost získat trochu masa zadarmo.

Nejenom barevní lidé, ale i bílí. Pamatujete se na Lansyho Roedera?“

Máchl rukou k jámě, kde Ella viděla hubeného, kostnatého muže v pracovních kalhotách s laclem s nožem v jedné ruce a umyvadlem v druhé. Ruce, předloktí a oblečení měl od krve. Lansy neztrácel čas, aby získal kus hovězího, než se začne kazit.

„Lansy říká, že jste spolu všichni chodili do školy,“ řekl bratr Calvin Conradovi. „Banka mu zabavila dům před třemi měsíci. S

rodinou ho vystěhovali a neměli kam jít, takže táboří v chudinské čtvrti. Sbírá bavlnu, ale nevydělává skoro nic. Jeho děti hladoví.“

S Conradem to ani nehnulo. „To není moje vina, že nedovede uživit svoje děti. Když je nemohl uživit, proč dělal další a další?“

Uchechtl se. „Jasně, jeho žena je pěkná.“ Ohlédl se na své přívržence. „Možná by měl poslat do práce ji, co, kluci? Mně by teda hověla.“

Jeho tlupa se oplzle rozřehtala. Několik jich hvízdlo. Lansy pustil umyvadlo a vrhl se kupředu. Dva muži ho popadli a přitlačili k zemi, protože věděli, že by proti Conradovi neměl šanci, a drželi ho tak.

Lansy vykřikoval nadávky a Conradovu bandu jeho nedůstojná situace ještě víc rozesmála.

Když se ale Conrad znovu otočil k bratru Calvinovi, už se nesmál, dokonce se ani neusmíval. „Dávám vám minutu, abyste odtud vypadli, jinak začneme střílet. A nemluvím jen tak do větru, kazateli.“

Pan Rainwater pokročil kupředu. „Budete muset střílet mimo nás.“

Conrad natáhl ruku za sebe a jeden z jeho stoupenců mu vtiskl do dlaně revolver. Namířil na břicho pana Rainwatera. „Mně to vyhovuje. Začnu s tebou, ty uhlazenej žvanile.“

Elle ztuhla krev v žilách. Spojenci pana Rainwatera neklidně přešlápli, Nedojedli oběd, zavřeli své obchody, spěchali z domova, přihnali se na pomoc sousedům. Nyní jim hrozilo, že se stanou oběťmi násilí, ač se mu chtěli vyhnout. Skutečnost – stát před ozbrojenými muži – byla podstatně hrozivější, než jim připadalo při jejich tajných schůzích.

Na rozdíl od nich zůstal pan Rainwater klidný. „Nemyslel jsem si, že jste tak hloupý, pane Ellisi.“

Conrad dloubl do vzduchu revolverem.

Pan Rainwater sebou netrhl. „Nemyslel jsem si, že budete tak hloupý, abyste chladnokrevně postřílel lidi, když je u toho tolik svědků.“

„Já to risknu.“

„Ano, jsem si tím jist. Zvláště když máte šerifa Andersona v kapse.“ Pan Rainwater naklonil hlavu ke straně. „Koho znáte u FBI?“

Conrad zamrkal. „FBI?“

„To je Federální-

„Vím, co je to FBI. Tohle není jejich věc.“

„Ale bude. Říkal jste, že vás zplnomocnili vládní úředníci, o čemž pochybuji. Ale jestli je to pravda a pár lidí skončí mrtvých nebo zraněných, kdo myslíte, že to odskáče? Střelci, kteří dělali jenom svoji práci? Lidi z vládního programu? Byrokrati?“ Popotáhl a zavrtěl hlavou. „Pokud se tohle změní v krvavou lázeň, tak všichni od prezidenta Roosevelta dolů budou klást za vinu vám, že jste vrhl špatné světlo na vládní program, který má lidem pomáhat. Ale vidím, že máte takovou chuť střílet, že to všechno pro vás nic neznamená.“

Jeden z jeho nohsledů ke Conradovi přistoupil a pošeptal mu něco do ucha. Ella neslyšela, co říkal, ale nepochodil. „Drž zobák, ‚

vyštěkl Conrad a ohnal se, jako by odháněl mouchu. Panu Rainwaterovi řekl: „Myslíte si, že jste chytrej, co?“

„Myslím si to o vás, pane Ellisi. Myslím si, že jste příliš chytrý, než abyste v tomhle pokračoval.“

„Tak pojď, Conrade,“ zaskučel jeden z jeho bandy.

„Jo, vypadnem votaď.“

„Ať si ty zatracený krávy vezmou. Koho to zajímá?“

„Pojďme se opít.“

Mumlavě se domlouvali mezi sebou, sklonili zbraně a začali se loudat pryč. Pomalu se vraceli ke svým vozům.

Nakonec čelil řadě odhodlaných lidí z města Conrad sám.

O pár kroků ustoupil, pak pořadě namířil na všechny muže a zahrozil revolverem jako prstem. „Znáte mě a víte, že to, co řeknu, myslím vážně. Ještě jsme neskončili. Ani náhodou.“ Pak vystřílel všechny náboje do vzduchu. Teprve pak se otočil a rázoval pryč.

Ella stále ještě postávala v otevřených dveřích vozu. Z očí mu sálala zuřivost, když se hnal kolem ní. „Vybrala sis špatně, Ello,“

zavrčel.

Kapitola patnáctá

„Pan Rainwater se k nám dnes večer nepřipojí?“ zeptala se slečna Violet, když Ella naservírovala sestrám salát.

„Vyšel si s přáteli.“

„Ó.“ Slečna Pearl nedokázala skrýt zklamání. Měla ve vlasech čerstvou květinu.

Slečna Violet si povzdechla. „A pan Hastings zase odcestoval, takže dnes večer jsme tady zbyly jenom my dvě.“

Ella se pokusila je rozveselit a řekla: „Budete mít oba salony jenom pro sebe.“

Ani tenhle příslib jim nezvedl náladu. Jedly bez zájmu, jak jim Ella servírovala jednotlivé chody. V myšlenkách byla jinde, u pana Rainwatera a ostatních, kteří tam zůstali, aby odkrájeli ze zabitého dobytka co nejvíce poživatelného masa a rozdali je lidem z chudinské čtvrti a rodinám v okolí, které byly ve zvlášť tíživé situaci.

„Je to odporná práce,“ řekl jí pan Rainwater, když ji vezl nazpátek do města, na čemž trval.

„Nebojím se syrového masa. Mohla bych pomáhat.“

„Máte jinou práci.“

Měl samozřejmě pravdu, ale poté, co vyhráli střet s Conradem, ji trochu zklamalo, že se má vrátit k fádní přípravě a servírování večeře svým postraším nájemnicím.

„Nevěřím, že to Conrad vzdal,“ poznamenal pan Rainwater.

„Může se vrátit. Pořád ještě by se mohlo něco semlít.“

Ella se obávala, že i v tom má pan Rainwater pravdu. Věděla, že když Conrada veřejně ponížili, bude kout krutou odvetu.

Potom se pan Rainwater zeptal: „Co vám to říkal, když odcházel?“

„Něco o tom, že jsem se přidala na špatnou stranu.“

Conradovu poznámku na odchodnou si pamatovala do slova, ale raději panu Rainwaterovi neřekla, jak přesně vyzněla.

Vysadil ji před domem a omluvil se, že ji nedoprovodi ke dveřím.

„Musím se hned vrátit k Hatcherovým a nejspíš se do večeře nevrátím.“

„Buďte opatrný.“

Dotkl se krempy klobouku, jel nazpátek a tvářil se přitom jako muž, který vyhrál svoji první bitvu a vrací se na frontu, překypující vzrušením ze svého vítězství a dychtivý zažít další.

Ella nebyla povahou bojovnice a střetům se pokud možno vyhýbala. Zároveň záviděla panu Rainwaterovi, vlastně kterémukoliv muži, že se může svobodně vrátit do té mely a prověřit si svoji odvahu.

Po večeři sestry odešly do salonu zahrát si karty a Ella začala pobízet Sollyho, aby jedl. Margaret přihlížela a vychvalovala každé sousto, které snědl. Dnes večer měla služebná dobrou náladu, když si od Elly vyposlechla, jak to rozhodující střetnutí dopadlo. Velebila odvahu bratra Calvina, pana Rainwatera a dalších mužů za to, že se Conradovi postavili, a řekla, že „bylo načase, aby toho hulváta odkázali do patřičných mezí“.

Ella pochybovala, že to Conrad tak nechá, ale o svém neblahém tušení pomlčela.

Zatímco Margaret umývala nádobí, Ella uložila Sollyho a popřála dobrou noc sestrám Dunneovým, které se ubíraly po schodech do patra a dohadovaly se, která vyhrála v žolíkách.

Margaret se chtěla zastavit v chudinském táboře, než půjde domů.

Ella jí s sebou dala dva košíky zbytků, pak se sama navečeřela u kuchyňského stolu. Právě když dojídala, zaslechla vůz. Spěchala k hlavním dveřím a snažila se nedat na sobě znát zklamání, když uviděla, že do schodů na verandu funí doktor Kincaid.

„Dobrý večer, paní Barronová,“ pozdravil, když ji uviděl přes pletivové dveře. „Doufal jsem, že vás zastihnu, než si půjdete lehnout.“

Odstrčila zástrčku.“Ještě dlouho nepůjdu. Pojďte dál.“

Jen co vešel, pokynula mu do předního salonu. „Nedal byste si sklenici čaje?“

„Ne, děkuji. Právě jsem večeřel. Je tady David?“

„Právě je mimo dům.“

„Hm.“ Sundal si klobouk a usedl. „Dnes mi přišlo tohle a chtěl jsem vám to co nejdřív ukázat.“

Podal jí velkou obálku. Už byla otevřená. Posadila se a vytáhla několik strojem psaných listů, spojených kancelářskou sponkou.

Přečetla si záhlaví, rychle přelétla první stránku a vyčkávavě pohlédla na doktora.

„Je to uznávaný odborník,“ vysvětlil jí. „Vedl několik výzkumných úkolů. „Říkal jsem vám, že napíšu lékařům po celé zemi a vyptám se na savanty. Jeden z nich na můj dotaz nezapomněl a byl natolik laskavý, že mi poslal tohle. Článek vyšel před několika měsíci v lékařském časopisu. Napadlo mě, že by vás mohl zajímat a povzbudit. Mě zaujal.“

„Děkuji.“ Listovala stránkami a četla si nadpisy odstavců, které byly podtržené.

„Některé děti s vývojovými vadami, podobnými, jako má Solly, se učí mluvit a číst s porozuměním textu, a v některých případech docela úspěšně,“ řekl doktor Kincaid. „Samozřejmě nikdo, ani tento světově uznávaný specialista, se nemůže pochlubit stoprocentním úspěchem, ale jakékoliv patrné zlepšení je obrovský krok kupředu, co říkáte?“

Přitiskla si stránky na hruď a zkřížila na nich ruce, jako by svírala poklad. „Děkuji, pane doktore. Ani nevíte, jak jsem vám za váš zájem vděčná.“

„Však já vím,“ řekl s úsměvem.

Pověděla mu, čeho ten den Solly dosáhl. „Nejenom staví dominové kostky do řady a v numerickém pořádku, ale pochybuji, že hodně dětí jeho věku by se dokázalo tak soustředit nebo být tak…

tak…“

„Úzkostlivě precizní?“

„Ano.“

„To právě uvádí ve svém článku ten lékař.“ Pokývl na papíry, které stále svírala. „Tato preciznost je společným rysem všech dětí se Sollyho symptomy. Jakmile jsem si přečetl o téhle studii, musím přiznat, že jsem se mýlil, když jsem na vás naléhal, abyste mu dávala léky na uklidnění. Mentální kapacitu savantů nikdo ve skutečnosti nezná a tato kapacita se nepochybně u jednotlivých pacientů liší.

Solly nemůže úroveň své inteligence vyjádřit, takže nemáme možnost poznat jeho schopnosti. Může být omezený jenom na sestavování domina, nebo může mít geniální intelekt. V každém případě jemu i sobě dlužíte, aby se to určilo, pokud to určit půjde.“

Pověděla mu, že napsala do několika škol.“Ještě mi odnikud neodpověděli, takže nevím, co z mých dotazů vzejde. Tyto instituce nemusejí mít žádné zkušenosti s dětmi jako Solly. Pokud přece jenom mají vhodný učební plán, bude asi finančně nedostupné ho tam zapsat.“ Odmlčela se a pak tiše dodala: „Kromě toho si nedovedu představit, že bych ho poslala pryč.“

„Ani kdyby to bylo to nejlepší, co byste pro něho mohla udělat?“

„Nemuseli by shledat, že je způsobilý, pane doktore. Nebylo by možná na mně, abych o tom rozhodla.“

„Ale kdyby volba byla na vás…“

Nebyla ještě připravená zaujmout stanovisko, a tak zamumlala: „Uvidíme.“

Po chvíli se plácl do stehen a zvedl se. „Měl bych běžet.

Manželka si nejde lehnout, dokud nepřijdu domů.“

Ella ho vyprovodila ke dveřím a znovu mu mnohomluvně děkovala, že jí ten článek přinesl. „Nemůžu se dočkat, až si ho důkladně přečtu.“

„Myslím, že to pro vás bude poučné, a až budete mít čas ty informace vstřebat, znovu si promluvíme.“

„Určitě ano.“

Pohledem zabloudil k prvnímu patru a pak znovu k ní.“ Jak se mu daří?“

Věděla, že už nemluví o Sollym. „Včera jsem ho popudila.

Opakovaně mi řekl, že se cítí dobře, ale já na něho naléhala dál.

Nakonec toho měl dost.“ V podstatě to byla pravda. Doktor nepotřeboval podrobně vědět, proč pana Rainwatera její vyptávání naštvalo. „Obyčejně je tak vyrovnaný.“

„Dovede být taky umíněný. Paličatější dítě jsem v životě nepoznal. Nebyl spratkovitý, jenom trval na svém. Jakmile se jednou pro něco rozhodl, tak dlouho vás mořil, až bylo po jeho.“ Zasmál se.

„Taky se pamatuju, jak párkrát vyváděl, když se mu to nepodařilo.“

Nedovedla si pana Rainwatera představit při záchvatu vzteku. Ale dovedla si ho představit tvrdohlavého. Podvakrát jeho železná odhodlanost donutila Conrada ustoupit.

Doktor Kincaid se zamračil. „Říkala jste, že není doma.“

Přikývla.

„Předpokládám, že byl dneska na ranči Altona Hatchera. A dnes v noci je v chudinské čtvrti.“

Opět přikývla.

„Snažil jsem se ho od toho odradit. Člověk si nechce znepřátelit Conrada Ellise a jeho bandu.“

„Také jsem se snažila mu to vymluvit, pane doktore, ale marně.“

Doktor si povzdechl. „S ním se nehne.“

„Vždycky se do takových věcí pletl?“

„Myslíte předem ztracených věcí?“

„Proč říkáte, že je to ztracená věc?“

„Protože historie je odjakživa plná tyranů a podle mého se to nezmění. Za téhle hospodářské krize tu budou ti, co trpí, a supové těžící z jejich utrpení. Jiní, rozzuření situací, si vybijí vztek na nevinných, budou ve větší míře krást, přepadat, dokonce vraždit. Ale abych nemluvil jenom jako nějaký starý paprika, prorok zkázy a neštěstí, dovolte, abych dodal, že v těžkých časech ze sebe lidé také vydávají to nejlepší.“

„Jako pan Rainwater.“

„Ale abych odpověděl na vaši předchozí otázku. Ano, David se vždycky pral za slabší. To je pro něho charakteristické. Myslím, že vyrostl s pocitem viny kvůli výhodám, s nimiž se narodil.“

Nikdy by se nezeptala, co těmi výhodami myslí, ale byla ráda, když se o nich doktor Kincaid sám od sebe rozhovořil.

„Davidův otec zdědil tisíce akrů dobré půdy a byl to chytrý pěstitel bavlny. Za první světové války vydělal spoustu peněz. David se učil pěstovat a prodávat bavlnu doslova od píky a učil se rychle.

Už jako mladistvý o tom věděl víc než většina těch, kteří se tím živili desítky let. Řádně studoval na vysoké a naučil se o obchodování ještě víc. Po absolutoriu se stal po zásluze úspěšným brokerem. Za svoji bavlnu dostával nejlepší cenu a malí pěstitelé mu důvěřovali, že i jejich úrodu prodá za nejlepší možné peníze. Vedl si dobře a pořád ještě mu patří půda, na níž zbohatl jeho děda. Poptávka je dnes tak malá, že obdělává jenom zlomek půdy, ale nepropustil jediného nájemce. Sklizeň a zisk jsou podstatně nižší, než bývaly v minulých letech, ale až tahle krize skončí… Inu, půda nikam neuteče a pro bavlnu bude vždycky odbyt.“

Sděloval jí, aniž to řekl přímo, že David Rainwater má značné jmění. „Mohl by žít kdekoliv. Proč bydlí tady?“ zeptala se.

„Zaprvé chtěl, abych ho léčil já. Neptejte se mě proč. Myslím si, že jakmile se dozvěděl diagnózu a řekli mu, že je smrtelně nemocný, chtěl být blízko rodiny. Kromě nás nikoho nemá.“

„Nikdy se neoženil?“

„Ne, ale ne proto, že by neměl příležitost,“ odpověděl a tiše se zasmál.

„Všechny svobodné ženy v severním Texasu se ho snažily ulovit.

David je atraktivní muž, ale dovedu si představit, že mezi jeho obdivovatelkami byla spousta zlatokopek.

Taky měl to podezření. Jednou jsem se ho ptal, proč zůstává svobodný, když se mu nabízí tolik půvabných žen. Řekl mi, že stále věří, že potká ženu, která ho bude chtít kvůli němu, a ne kvůli jeho bohatství.“

Zamyšleně se zatahal za ušní lalůček. „Manželka by mu teď byla velkou útěchou. Říkám si, jestli nelituje svého rozhodnutí zůstat svobodný.“

Vzápětí zavrtěl hlavou.“ Jak znám Davida, tak ne. Není z těch, co se s lítostí ohlížejí nazpátek.“

Ella byla stále zvědavá, proč se pan Rainwater, který si očividně mohl dovolit něco lepšího, rozhodl bydlet v penzionu. „Mohl by žít ve vlastním domě,“ uvažovala nahlas. „V mnohem lepším, než je ten můj.“

„Měl vlastní dům. Opustil ho a přišel sem. Asi nechce být sám, když tímhle prochází. Myslím, že je mu milejší rodinné ovzduší než samota.“ Dlouze se na ni zahleděl, pak si nasadil klobouk. „Opravdu se už musím rozloučit. Dejte mi vědět, co si o tom článku myslíte.

Samosebou mi zavolejte, kdyby se Davidovi přitížilo.“

„Samozřejmě. Dobrou noc. A ještě jednou děkuju.“

Když ho vyprovodila, vrátila se do salonu, posadila se k nejjasněji svítící lampě a začetla se do lékařské studie. Pročítala ji podruhé, když se pan Rainwater vrátil.

Byla u dveří dřív, než k nim došel. Když ho uviděla, srdce jí skočilo až do krku a zalapala po dechu.

„Nelekejte se,“ řekl rychle. „To není moje krev.“

„Dobré nebe.“

„Říkal jsem vám, že je to špinavá práce. Nemůžu takhle přijít do vašeho domu. Nevadilo by vám, kdybych šel dozadu a umyl se pod kohoutkem v prádelně?“

„Přinesu vám k zadnímu vchodu mýdlo a ručník.“

„Mohl bych vás ještě obtěžovat, abyste mi přinesla také něco čistého na sebe?“

„Hned vám to přinesu.“

Sešel ze schodů u předních dveří a zmizel za rohem domu.

Spěchala nahoru do jeho pokoje. Košile a kalhoty úhledně visely ve skříni a zaváhala jen okamžik, než vytál „ a zásuvku komody a vyndala spodky a ponožky

Jeho spodní prádlo měla v rukou už dřív, když s Margaret praly, ale svým nájemníkům nechávala oblečení složené na posteli.

Připadalo jí znepokojivě rozdílné brát jeho prádlo z komody.

Z koupelny vzala žínku, ručník a mýdlo, pak spěchala dolů a přes kuchyň k zadnímu vchodu, kde čekal. Strčila do pletivových dveří.

Natáhl po těch věcech ruce, ale nedala mu je. „Když na oblečení sáhnete, budete je mít od krve. Odnesu vám je do prádelny.“

„Děkuji.“

Jako první kráčela přes temnou zahradu za domem k prádelně a položila jeho oblečení a věci z koupelny na pracovní stůl, kde měla prací prostředky a bělidlo. „Není tady žádné světlo.“

„Zvládnu to.“

„Máte hlad?“

„Jen ne žádné hovězí.“

Usmála se jeho suchému humoru. „Na zítřek k obědu jsem přichystala kuřecí salát.“

„Působím vám potíže.“

„Připravím vám sendvič.“ Zanechala ho v prádelně. Než vešla do domu, zaslechla zaskřípění kohoutku a šplíchání vody.

Připravila sendvič a položila ho na talíř spolu s nakrájenými rajčaty a kusem ananasového melounu. Také ukrojila kus koláče a položila ho na zvláštní talířek. Protože nevěděla, co bude chtít k pití, postavila k talíři prázdnou sklenici a připravila konvici na kávu.

Nechala ji na sporáku, že mu kávu uvaří, jestli bude chtít.

Pak se posadila zády ke dveřím a čekala.

Otočila se, když zaslechla, že otevřel pletivové dveře. Stál na jedné noze a natahoval si ponožku. „Boty mám špinavé. Musím si je ráno vyčistit, až na to budu líp vidět.“ Natáhl si druhou ponožku a vešel do kuchyně.

Voněl mýdlem. Vlasy měl mokré a prsty si je odhrnul z obličeje.

„Nechal jsem svoje šaty namočené v neckách. Doufám, že je to tak dobře.“

„Margaret to ráno vypere.“

„To po ní nemůžu chtít.“

Pokynula mu ke stolu, kde na něho čekala večeře. „Udělá to ráda.

Co se doslechla o vašem střetu s Conradem, jste její hrdina.“

Pohlédl na jídlo. „Myslel jsem, že nemám hlad, ale tohle vypadá moc dobře. Děkuju.“

„Nachystám vám to na podnos, pokud byste se raději najedl ve svém pokoji.“

„Tady mi to vyhovuje.“ Odtáhl židli od stolu a posadil se.

„Co byste chtěl k pití?“

„Prosil bych mléko.“

Nalila mléko do sklenice u jeho talíře, ale když vrátila láhev do lednice, nevěděla, co by měla udělat: Nechat ho najíst o samotě, nebo si k němu přisednout?

Pohlédl na ni s plnými ústy. Polkl. „Copak je?“

„Mám vám dělat společnost?“

Odsunul se s židlí od stolu a zvedl se. „Paní Barronová?“ Pokynul na židli na druhé straně stolu. „Prosím.“

Zamračila se nad tím okázalým gestem, ale posadila se. „Myslela jsem, že jste třeba unavený a nebude se vám chtít se o tom bavit.“

„Jsem unavený, ale příjemně.“

„Takže to šlo dobře? Už nebyly žádné potíže?“

„Žádné. Conrad Ellis ani nikdo další z jeho tlupy se neukázali.

Podařilo se nám rozřezat několik kusů, než se objevily buldozery, aby jámu zahrnuly. Zbytek času zabralo rozdávání masa, aby se mohlo uvařit, než se začne kazit. Ten člověk, kterému patří ledárna…“

„Pan Miller.“

„Byl tak velkorysý, že daroval několik bloků ledu, aby se maso uchovalo, než se nám ho podaří rozdat.“

„Doktor Kincaid říkal, že v takových časech jako teď ze sebe lidé vydávají to nejlepší.“

„Kdy jste s ním mluvila?“

Pověděla mu o doktorově návštěvě a odborném článku, který jí přinesl. Oči mu zářily zájmem. „Až si ho přečtete, také bych se na něj rád podíval, jestli dovolíte.“

„Uvítám váš názor.“

Dojedl a zvedl se. „Hned jsem zpátky.“

Zmizel z kuchyně, než se stačila zeptat, kam jde. Umyla nádobí a postavila je na odkapávací desku dnem nahoru. Právě chtěla zhasnout, když se znovu objevil a nesl knihu.

Se širokým úsměvem jí ji podal. „Kdekdo vám dnes nosí něco na čtení.“

Vzala si od něho knihu. Sbohem, armádo. „Už jste ji přečetl?“

„Dnes dopoledne. Proto jsem nepřišel na snídani. Nechtěl jsem ji odložit, dokud ji nedočtu. Chtěl jsem vám ji dát co nejdřív, ale potom jsme měli rušný den.“

Přejela špičkami prstů po plastickém písmu titulu. „Přečtu ji, co nejrychleji to půjde, a hned vám ji vrátím. Budu na ni dávat pozor.“

„Je to dárek, Ello.“

Rychle k němu vzhlédla. „To nemůžu přijmout.“

„Prosím, vezměte si ji. Moc prosím. Chtěl bych, abyste si ji ponechala.“

Hleděla mu do očí tak dlouho, dokud vydržela sílu toho pohledu, pak sklopila hlavu a zadívala se na obálku. „Končí smutně?“

„Velmi smutně.“

Pocítila, jak ji jeho pohled pálí do vršku hlavy. Zdi jako by se kolem ní uzavíraly a svíraly ji a vzduch jako by ji tlačil na pokožce tam, kde ji neskrývaly šaty. Hrdlo se jí bolestně stáhlo.

Tichým hlasem poznamenal. „I když jsem věděl, že končí smutně, nepřipravil bych se o krásu toho příběhu. Vy ano?“

Znovu k němu vzhlédla, ale při pohledu do jeho obličeje jí srdce překypovalo, a tak znovu sklopila oči na knihu. Nebyla schopná odpovědět. Nevěděla, co by měla říct. Hledala odpověď ve slovech na obálce, ale ta se začala rozostřovat.

Hleděla na ně přes slzy.

Kapitola šestnáctá

Příštího dne se mu vyhýbala.

Sešel dolů na snídani a vesele klábosil se sestrami Dunneovými, které na něho dotíraly otázkami ohledně večera, který tak vzácně strávil mimo dům. Byly zvědavé, kde byl a s kým. Jak Ella přecházela mezi jídelnou a kuchyní, nezaslechla všechny jeho odpovědi, ale brzy nasměroval hovor s dámami na jejich oblíbené rozhlasové programy.

Pokaždé, když se pokusil zachytit Ellin pohled, dávala si pozor, aby na něho nepohlédla. Po dva večery za sebou byl posledním člověkem, kterému přála dobrou noc, a to ji vyvádělo z míry I když hovořili o osobních věcech, nebylo na tom, co se mezi nimi odehrávalo, nic nevhodného.

Ale nebyla by k sobě poctivá, kdyby si nepřiznala, že se jejich vztah bytné a nájemníka posunul někam dál. Chvíle, kdy spolu byli sami, v sobě měly náznak intimity. V nejmenším by ji neznepokojovalo, kdyby se mezi čtyřma očima bavila s panem Hastingsem. Ostatně se několikrát stalo, že se vrátil z obchodní cesty příliš pozdě a nestihl se navečeřet v jídelně. Předložila mu tedy studenou večeři v kuchyni. Včera večer nepociťovala žádné rozpaky, že sedí sama s doktorem Kincaidem v salonu.

Ale zůstat o samotě s panem Rainwaterem byla jiná.

S ním si připadala nejistá a zmatená. Příčina nebyla v tom, co říkal nebo dělal. Nikdy se jí nedotkl. Tedy dotkl se její ruky, ale jenom jednou. V jeho slovech nebyl nikdy náznak něčeho nepatřičného, dokonce ani tehdy, když řekl, že je krásná žena. Jeho chování nemohla nic vytknout.

Už samotná jeho přítomnost způsobovala, že pociťovala nevysvětlitelný tlak v hrudi. Včera večer, když stál tak blízko, že na tváři pocítila jeho dech, když uslyšela sladkobolný smutek v jeho hlasu, vehnalo jí to slzy do očí. Jakmile jí vytryskly z očí na líce, popřála mu dobrou noc a prchla. Stejně jako předchozího večera. Ale obávala se, že včera se jí nepodařilo uniknout dost rychle. Postřehl její slzy a pak si nejspíš lámal hlavu, co je vyvolalo. Samotné jí to leželo v hlavě.

To, jak naléhal, aby přijala ten román darem, způsobilo, že ji přemohly city, jež obvykle držela pevně na uzdě. Měla v tom letitou praxi, nedávala najevo strach, hněv, zármutek ani radost. Rozhodně uměla moc dobře zadržovat slzy. Avšak v tichu její kuchyně, v němž bylo slyšet jenom tikot hodin a bušení jejího srdce, ji železné sebeovládání opustilo.

Tahle ztráta sebekázně ji vyděsila. Nechtěla tak intenzivně prožívat žádnou emoci. Byla přesvědčená, že kdyby někdy připustila, aby ochranná zeď, kterou kolem sebe vztyčila, se začala třeba jen trochu drolit, nedokázala by zabránit, aby se úplně nesesypala. A kde by potom byla?

Přesně tam, kde je teď. Nic v jejím životě se nezmění. Stále bude žít jako vdova bez společenských výhod toho postavení. Její dítě bude nadále uzavřeno ve světě, kam ona nemůže proniknout. Den bude střídat den a každý další bude stejný jako ten předešlý, se vší tou nekonečnou, nevděčnou prací, bez úlevy nebo oddechu, a dokonce i bez pocitu uspokojení, poté co ji vykoná.

Kdyby se ale někdy poddala sebelítosti, nahlodalo by ji to, oslabilo, a o to snadněji by podléhala zklamání a zoufalství.

Pokoušela se to vysvětlit panu Rainwaterovi, když mu bránila, aby plel zeleninovou zahradu. Měla svůj život pečlivě, ale nejistě vybalancovaný a nemohla si dovolit, aby tu rovnováhu někdo narušil.

Ale už se velice bála, že se jazýček vah vychýlil, a je pozdě něco s tím udělat. Proto se včera celou noc převalovala a nemohla spát.

Dnes se její strach projevoval podrážděností, k čemuž Margaret poznamenala, když připravovala fazole na dušení: „Tady se zas někdo špatně vyspal.“ Ella ji totiž už podruhé pokárala, aby šetřila s tukem ze slaniny.

Ella si toho nevšímala a šla po každodenní práci, dokon ce si vymýšlela i nějakou navíc, aby se panu Rainwaterovi o to snadněji vyhnula. Dařilo se jí to dobře až do doby po večeři. To vyšel na verandu, kde seděla v houpací židli a pozorovala Sollyho, jak na zábradlí staví do řady dominové kostky.

Pan Rainwater za sebou nechal pletivové dveře tiše zaklapnout a připojil se k nim. „Zase se do toho pustil?“

„Sám od sebe. Přinesla jsem domino ven. Vzal si ode mě krabici a dal se do toho.“

Ani její odhodlání držet se od pana Rainwatera dál nedokázalo potlačit pýchu, kterou nad tím malým úspěchem pociťovala, ani optimismus ohledně Sollyho budoucnosti.

„Děkuji, že jste mi nechala ten medicínský článek v pokoji.

Odpoledne jsem si ho přečetl. Chápu, proč vás ta studie tak vzrušila.“

„Přála bych si, aby se dalo zařídit, že by se ten odborník na Sollyho podíval. Samozřejmě to nejde, ale uvažuji o tom, že bych doktora Kincaida poprosila, aby mu napsal a popsal mu Sollyho příznaky a chování. Od té doby, co vyšel ten článek, se na něho určitě obrací spousta rodičů stejně zoufalých, jako jsem já. Ale možná spíš odpoví jinému lékaři než nějaké úzkostné matce.“

„To pro vás Murdy určitě udělá.“

Mlčky pozorovali Sollyho, dokud nepoložil do řady všechny kostky. Potom pan Rainwater řekl: „Moc dobře, Solly.“

„Ano, Solly, moc dobře,“ přidala se Ella.

„Včera jsme nemohli oslavovat.“ Pan Rainwater vytáhl kapesní hodinky a podíval se, kolik je. „V drugstoru mají otevřeno do půl desáté. Pojďme do města, dáme si kornout zmrzliny.“

„Je moc pozdě.“

„Budeme oslavovat.“

„Když jsem posledně zkusila dát Sollymu kornout zmrzliny, rozčílilo ho to, protože roztála a stekla mu na ruku. Nesnese pocit, že je upatlaný.“

„Tak mu to necháme dát do hrnečku.“ „Děkuji, pane Rainwatere, ale už musí jít spát.“

„Paní Ello?“

„Tady venku, Margaret.“

Margaret vyšla na verandu v klobouku, s kabelkou zavěšenou na paži. „Už bych šla, pokud nepotřebujete, abych ještě něco udělala.“

„Děkuji, ne. Uvidíme se ráno.“

„Snažím se přemluvit paní Barronovou, aby mi dovolila vzít ji a Sollyho na zmrzlinu,“ vložil se do toho pan Rainwater. „Možná bude souhlasit, když půjdete s námi. Potom vás zavezu domů.“

„Nemůžu tam sedět u pultu s cukrovinkami, pane Rainwatere. To přece víte.“

„Nechci tam vysedávat,“ řekl. „Myslel jsem, že bych se prošel po náměstí a přitom si snědl kornout zmrzliny.“

„Je moc pozdě na vycházku do města“, namítla Ella, ale nevšímali si jí.

Margaret se na pana Rainwatera rozzářeně usmála.“Já nedám dopustit na starou dobrou vanilkovou.“

„Moje oblíbená je jahodová. Jakou máte ráda vy, paní Barronová?“

„Čokoládovou. Ale je moc pozdě.“

„Pojďte, paní Ello,“ lákala ji Margaret. „Setmělo se sotva před dvaceti minutami a venku je příjemně. Proč nechcete dovolit, aby pan Rainwater koupil Sollymu zmrzlinu?“ Přelstil ji. Nemohla odmítnout, jinak by Margaret přišla

o pohoštění. Nemohl se totiž sám procházet po náměstí s barevnou ženou, aniž by si vysloužil kritiku bílých stejně jako černých.

Poražená, ale ve skutečnosti vůbec ne rozmrzelá, Ella řekla: Jdu si vzít klobouk.“

Rozhodla se, že už s ním nebude jezdit jeho vozem. Kdy by se tak často ukazovali, začaly by klepy. V ten večer ale nebylo na ulicích moc lidí. Náměstí bylo liduprázdné, když zaparkoval před drugstorem.

Jedinou osobou, se kterou si Ella musela dělat starosti kvůli klepům, byla Doralee, dosud neprovdaná, nehezká dcera pana Geralda, která dnes večer obsluhovala u pultu s cukrovinkami. Měla ošklivý předkus a Elle připadalo, že se Doralee odškodňuje protivnou povahou, neboť byla na lidi nepříjemná, dřív než měli příležitost být nepříjemní na ni.

Doralee na ně zvědavě šilhala výlohami obchodu, když vystoupili z vozu pana Rainwatera a kráčeli ke vchodu. Ella řekla: „Počkáme se Sollym a Margaret tady venku.“

„Jakou si dá Solly?“

Vzpomněla si, jak se rozvřískal, když mu tající zmrzlina kapala na ruce, a odpověděla, že vanilkovou. Vanilková se lépe čistí.

„Pro vás čokoládovou?“

„Prosím.“

„Bratr Calvin asi pracuje dlouho do večera,“ poznamenala Margaret, když se posadila vedle Elly na lavici před obchodem. Ella sledovala její pohled ke kostelu Africké metodistické epískopální církve. Stál o dva bloky dál od náměstí na Elm Street, která tvořila rasovou hranici města. Protože se v kostele svítilo, bylo ho vidět přes stromy i na takovou vzdálenost.

„Asi spravuje to rozbité okno,“ přemítala Margaret. „V neděli jsme na ně v kostele vybrali.“

Pan Rainwater se cestou do obchodu zastavil. „Zajděte pro něj, pozvěte ho, ať se k nám připojí.“

Margaret se na něho usmála. „To je od vás moc milé, pane Rainwatere.“

Zvedla se z lavice, vkročila na silnici, přešla ji, pak se pustila po chodníku k nejbližšímu rohu a zmizela za ním.

Ella slyšela, jak pan Rainwater objednává zmrzlinu i pro pastora.

„A jednu tu vanilkovou dejte prosím do hrnečku.

Projdeme se po náměstí, ale slibuji, že vám hrnek přinesu nazpátek.“

„Věřím vám, pane Rainwatere.“

Ella roztržitě přemýšlela, jak se mu podařilo odzbrojit i nedůtklivou Doralee Geraldovou, že ho oslovila jménem podobně radostně jako slečna Pearl. Tu Ella požádala, aby za nimi zavřela na zástrčku pletivové dveře, když odcházeli z domu.

Slečnu Pearl zřejmě zneklidnilo, že je nechávají se sestrou v domě samotné, a zeptala se, jak dlouho budou pryč. Ella odpověděla, že moc dlouho ne; bylo jí proti mysli, že se musí ospravedlňovat před někým, kdo jí platí nájem.

Vedle ní na lavici zíral Solly přímo před sebe, kolébal se dopředu dozadu a klepal o sebe špičkami bot. Komára, který si mu sedl na koleno, nebral na vědomí. Ella ho smetla. Solly se dál kolébal.

Hubený, hladový pes klusal prostředkem ulice a Ella strnula, protože ho neznala, ale přeběhl kolem nich a ani se na ně nepodíval.

Všimla si, že ve vedlejším bloku v kancelářské budově zhaslo světlo. Za chvilku vyšli z kanceláře jediný právník ve městě a jeho sekretářka. Zamkl za nimi dveře, potom společně nastoupili do jeho vozu a odjeli. Jeho žena byla už deset let invalidní. Šířily se klepy o povaze jeho vztahu s mladou, hezkou sekretářkou.

„Tady máte.“ Pan Rainwater vyšel se skleněnou miskou zmrzliny pro Sollyho a kornoutem čokoládové pro ni. „Slečna Doralee připravuje

Přerušil ho výkřik tak pronikavý, že dokonce i Solly zareagoval.

Přestal se kolébat a klepat špičkami bot o sebe.

Ella vyskočila.

Pan Rainwater upustil misku a kornout na chodník, vyrazil přes ulici a rozběhl se směrem ke kostelu Africké metodistické episkopální církve, odkud výkřik zřejmě zazněl. Nezamířil k rohu domu, ale vrhl se do uličky mezi obchodem s potravinami a poštou.

Noční vzduch prořízl druhý výkřik.

Ella popadla Sollyho za ruku a pustila se za panem Rainwaterem.

Když se se Sollym dostala na druhou stranu ulice, prakticky syna vlekla. Vběhla do přítmí uličky, v níž pan Rainwater zmizel. Tato ulička ústila do jiné, širší, která se táhla po celé délce za obchody.

V téhle uličce byly vyježděné hluboké koleje a byla plná odpadků, hotový ráj pro krysy, kočky a další noční živočichy. Před ní běželi prostředkem uličky dva lidé. Jeden překotil popelnici, ale nezastavil se.

Ella si všimla, že v plotu, který uličku lemoval, chybí několik prken a dá se tamtudy prolézt. Sevřela Sollyho ruku a protáhla ho s sebou mezi plaňkami. Blesklo jí hlavou, jestli tu díru v plotě udělal pan Rainwater, když tudy chvilku před ní běžel.

Za plotem byla zadní zahrada neobydleného domu, jež vypadala ve tmě ještě zanedbaněji a opuštěněji. Ella si razila cestu plevelem a přes nerovnou půdu, aniž zpomalila, srdce měla až v krku a plíce ji pálily námahou.

Po Oak Street přijížděl nějaký vůz. Se Sollym proběhli kužely předních světel, jak se hnali přes ulici. Uslyšela skřípění brzd, ale nezastavila se, aby se vyděšenému řidiči omluvila.

Dobíhala pana Rainwatera. Pořád běžel, ale zřejmě ho píchalo v boku. Tiskl si na něj ruku, když přeběhl Elm Street a vběhl na hřbitov u kostela. Ella byla jen pár kroků za ním, když vyšel po schodech kostela ke dveřím. Výkřiky zevnitř se změnily v nářek.

Než vešel dovnitř, ohlédl se na Ellu. „Nedívejte se tam.“

Varoval ji pozdě. Otevřenými dveřmi uviděla bratra Calvina, jak visí ze stropního trámu.

Margaret nebyla k utišení.

Krčila se na zemi a pan Rainwater ji zvedl a vyvedl přes práh na schody Ella se posadila vedle ní na horní schod, objala ji a začala ji tlumeně utěšovat, i když věděla, že slova jsou nicotná a marná.

S panem Rainwaterem byli první, kdo se ke kostelu dostal, ale ze všech stran se už sbíhali ostatní z barevné komunity, které vyburcovaly Margaretiny výkřiky. Pan Rainwater zavřel kostelní dveře, ale visící tělo bylo vidět okny.

V tichém mumlání hlasů se ozývaly výkřiky hrůzy a hněvu. Bylo slyšet pláč. Děti, které by jinak běhaly okolo a honily světlušky, stály zaraženě a upíraly vykulené oči na osvětlený kostel. Pes, jehož předtím Ella viděla, zběsile štěkal.

U obrubníku zastavil vůz a vystoupil právník, jehož Ella před pár minutami viděla vycházet z jeho kanceláře. Držel se zpátky, evidentně znepokojený, avšak nechtěl se do toho plést. Potom si všiml Elly.

Váhavě se propletl mezi lidmi, a když došel ke schodům kostela, smekl klobouk. „Paní Barronová? Se slečnou Lillian jsme zaslechli výkřiky. Málem jsem vás a vašeho chlapce srazil.“

„Pastora lynčovali, pane Whiteheade.“

„Ach.“ Povzdechl si s tak hlubokým zármutkem a soucitem, až Ella zalitovala, že vůbec vzala na vědomí klepy, které se o něm a jeho sekretářce šířily.

„Mohl byste, prosím, uvědomit šerifa?“ zeptal se pan Rainwater.

Právník na něho pohlédl a musel v něm vycítit rozvážnou rozhodnost, jež patřila k jeho povaze. „Hned to udělám, pane.“

Znovu si nasadil klobouk a rozběhl se nazpátek k vozu, kde s obavami čekala jeho sekretářka.

Pan Rainwater poklekl vedle Elly. Obličej měl zalitý potem a bledý. Vzpomněla si, jak se držel za bok a nestejnoměrně kráčel.

„Máte bolesti?“

Zavrtěl hlavou. Jenom nemůžu popadnout dech. Tady máte klíček od mého vozu.“ Rozevřel jí dlaň a vtiskl jí do ní klíč. „Počkám na šerifa. Odvezte Margaret domů. Můžete se sem pro mě potom vrátit.“

„Nebude zapotřebí, aby řekla, co viděla? Kvůli vyšetřování?“

Stiskl rty do tenké čárky. „Žádné vyšetřování nebude.“

Ella dojela k Margaretinu domu a překvapilo ji, kolik se tam sešlo jejích přátel a příbuzných. I když ji to překvapovat nemělo. Něco tak tragického se rozkřikne rychle.

Muži postávali na dvorku, kouřili a povídali si. Děti příliš malé na to, aby pochopily, co se stalo, spaly na slamnících rozložených na verandě. Postarší žena s dýmkou z kukuřičného klasu v koutku bezzubých úst ovívala spící děti novinami.

Ostatní ženy čekaly na Margaretin návrat v domě. Ella zanechala Sollyho na předním sedadle vozu, kde byl zřejmě spokojený, a pomohla Margaret vystoupit. Muži smekli klobouky a uctivě ustoupili, když Ella vedla Margaret na verandu. Margaretin syn Jimmy, který byl pro matku vším, čekal hned ve dveřích. Jen co vešly, Margaret žalostně zanaříkala a zhroutila se mu do náruče. To už je obklopily ženy, které přišly nabídnout pomoc a sdílet její zármutek.

Ella věděla, že bude o Margaret dobře postaráno, a tak se otočila k odchodu. Vyšla na verandu a Jimmy za ní. „Děkuju, paní Barronová.“

„Hrozně ji to zasáhlo, Jimmy. Tolik si bratra Calvina považovala.

Všichni jsme si ho vážili.“

„Ano, madam.“ Na chvíli se zadíval přes dvůr, pak stočil pohled opět k ní. „Všichni víme, kdo to udělal.“

Ten mladý muž se netvářil ani tak smutně, spíš rozzuřeně, a Ella o něho začala mít strach. Naléhavě na něho pohlédla. „Do ničeho se nezapleť, Jimmy. Tvoje matka by nepřežila, kdyby se ti něco stalo.“

„Budu opatrný.“

Nebyl to tak docela slib, že nebude usilovat o odvetu za lynčování, avšak Ella věděla, že nemá právo ho napomínat. „Vyřiď Margaret, ať přijde do práce, až se na to bude cítit.“

„Řeknu jí to.“

„A dejte mi vědět, kdy bude pohřeb.“

„Ještě jednou děkuju, že jste ji přivezla.“ Pak se na ni nechápavě podíval. „Jak to, že jste dnes večer ve městě?“

Pověděla mu, jak je pan Rainwater pozval na zmrzlinu a poslal Margaret, aby došla pro bratra Calvina. Jimmy sklopil hlavu, a když ji po chvíli zvedl, uviděla v jeho očích slzy. Znovu jí poděkoval, otočil se a vrátil se do domu.

„Zřejmě ho velice dojalo, jak laskavě jste se zachoval k jeho matce,“ zakončila Ella. Vypověděla panu Rainwaterovi, co se odehrálo, když odvezla Margaret domů. „Překvapilo mě, že už tolik lidí o lynčování vědělo a sešlo se u ní doma.“

Když se pro něho vrátila, bylo v kostele už jen pár lidí. Vepředu parkoval šerifův vůz. Šerif právě hovořil se smírčím soudcem, kterého přivolali, aby prohlásil bratra Calvina za mrtvého. Kolem se motalo pár zvědavých čumilů.

Pan Rainwater stál stranou od všech ostatních, blízko ulice.

Nastoupil, hned jak Ella zastavila, a nechal ji řídit. Teď letmo pohlédl na Sollyho, který poslušně seděl mezi nimi. „Vypadá to, že už skoro spí.“

„Běžel se mnou celou tu cestu od drugstoru ke kostelu. Po celou dobu se choval přímo vzorně. Nemohla bych si přát, aby se choval lépe.“

„Možná vycítil, že potřebujete, aby byl hodný.“

„Možná.“

Když dojeli před dům, Solly spal. Ella vítala, jak se jí opírá hlavou o paži, a skoro se jí nechtělo vystoupit.„Já ho vezmu,“ řekl pan Rainwater.

Jemně zvedl Sollyho v náruči, aby ho neprobudil.

Obě sestry Dunneovy přiběhly ke dveřím, aby je vpustily. Měly na sobě noční úbory, pantofle a síťky na vlasy. Štěbetaly jedna přes druhou.

„Byly jsme strachy bez sebe!“ zvolala slečna Pearl.

„Co se to ve městě děje? Slyšely jsme sirény.“

„Vypadáte, že vám není dobře, pane Rainwatere.“

Ella na něho pohlédla. Jak slečna Violet podotkla, vypadal nemocně.

„Copak je s chlapcem?“

„Nic, slečno Pearl. Spí. A já jsem v pořádku, jenom jsem se trochu zadýchal.“ Pan Rainwater nesl Sollyho kolem nich k Ellinu pokoji.

Vykročila za ním a ještě přes rameno řekla. „Můžete si jít lehnout. Tam… na druhé straně města… se něco stalo. Zavolali šerifa Andersona. Už je všechno v pořádku.“ Však se brzy dozvědí o lynčování, i jak se do toho Margaret bezděčně zapletla. Teď v noci to s nimi Ella nechtěla probírat. „Omlouvám se, že jste musely zůstat vzhůru déle než obvykle, abyste nás pustily dovnitř.“

„Stejně bychom neusnuly, když se bůhvíco děje v černošské čtvrti.“

Ella spolkla rozhněvanou odpověď. Jsou staré. Jejich postoj je nesprávný a nevědomý, ale mají ho beznadějně vštípený. „Dobrou noc, dámy. Uvidíme se u snídaně.“ Nechala je stát u paty schodiště a pokračovala ke svému pokoji.

Pan Rainwater stál uprostřed místnosti a držel Sollyho v náručí.

„Tudy.“ Ella mu pokynula k pokojíku, kde spal Solly. Protáhl se úzkými dveřmi a opatrně položil Sollyho na postel. Sundala mu boty, ale rozhodla se nepřevlékat ho do pyžama a nechat ho spát v šatech.

„Děkuji, pane Rainwatere.“

„Připojila byste se ke mně na verandě?“

„Snad ani ne. Je pozdě.“

„Prosím. Potřebuji vám něco říct.“

Kapitola sedmnáctá

„Conrada Ellise udělali zástupcem šerifa.“

Pan Rainwater jí to oznámil, jen co přišla na verandu, ještě se ani neposadila.

„Cože?“

„Bohužel jste mi rozuměla dobře. Šerif z něho udělal svého zástupce. Na jeho žádost, tím jsem si jist.“

Ohromená tou novinou přistoupila k zábradlí, kde zůstaly Sollyho dominové kostky, dokonale vyrovnané v řadě. „Jak to víte?“

„Přijel se šerifem, chlubil se odznakem a držel brokovnici. Dal si záležet, abych si obojího všiml. Dostalo se mu té cti, že mohl odříznout bratra Calvina.“

„Od trámu, na který ho sám pověsil.“

„Skoro jistě.“

Otočila se a zadívali se na sebe. Ta neskutečná nespravedlnost připravila Ellu o řeč. Ani pan Rainwater neměl zřejmě co říct.

Vypadal sklesle a unaveně. Když se zvedl, všimla si, že se drží za bok. Vykročil, otevřel pletivové dveře a ohlédl se po ní.

„Nemusím vám říkat, co to znamená.“

„Conrad má pravomoc vypořádat se s kýmkoliv, koho si vybere, a projde mu to.“

„Musíte být opatrná.“

„A stejně tak vy.“

Pan Rainwater přikývl a zašel dovnitř.

Ella ze zábradlí posbírala kostky domina jednu po druhé a úhledně je srovnala do krabice.

Sollymu by se její preciznost líbila. Při tom pomyšlení se usmála.

Avšak navzdory úsměvu se jí vydral z hrdla nečekaný vzlyk.

Přiklopila krabici s dominem a přitiskla si ji na hruď, jako by to bylo záchranné lano v moři smutku.

Vyhrkly jí slzy. Přitiskla si ruku na ústa, aby vzlyky potlačila, ale nedaly se zadržet. Plakala kvůli Margaret, která měla tu smůlu, že učinila tak hrůzný objev. Plakala kvůli bratru Calvinovi, laskavému, velkorysému, idealistickému a odvážnému člověku. I když ho obdivovala, že se postavil Conradovi a hrozil mu věčným zatracením, věděla, že zemřel kvůli své otevřenosti. A co jeho mladá manželka? Ví, že z ní vdovu udělaly předsudky a nenávist?

Ella plakala kvůli Jimmymu, který následkem toho, co se stalo, zahořkne a bude překypovat hněvem, nenávistí a touhou po pomstě.

Kvůli Olliemu a Lole. Kvůli Hatcherovým a Pritchettovým, kvůli všem, kteří museli obětovat svoje stáda, aby udrželi farmy a ranče, jež z dobytka žily. Plakala kvůli tomu, jak krutá a prapodivná je to ironie.

Plakala kvůli chudince Doralee Geraldové, která pravděpodobně zestárne, aniž se na její nešťastné situaci něco změní. Lidé ji budou vždy buď litovat, nebo zesměšňovat. Dokonce uronila soucitné slzy kvůli právníkovi panu Whiteheadovi, jehož sotva znala, ale připadal jí jako slušný člověk, který jako v pasti uvízl v morálním dilematu a beznadějně smutných okolnostech.

Nakonec se utišila a pláč ovládla. Svého času na sebe byla pyšná, že dovede zadržet slzy, ale postupně ji tato schopnost opustila.

Rozplakala se mnohem častěji a byla náladová a rozjitřená. Plakala v ten večer v Sollyho pokoji, poté co dostal záchvat kvůli špulkám od nití a vyrušil její nájemníky při šachu. Rozplakala se včera večer, když jí pan Rainwater daroval tu knihu. Dnešní záchvat pláče byl dosud nejprudší. S tím musí něco udělat. A začne hned.

Zašla dovnitř a zamkla, potom prošla celý dům, zkontrolovala další dveře a všude zhasla. U sebe v pokoji se svlékla do spodního prádla a oblékla si letní župan. Styděla se za své červené, napuchlé oči, a tak si je umývala studenou vodou tak dlouho, až vypadaly skoro jako jindy.

Pak si vyčistila zuby, vyndala sponky z vlasů a rozpustila těžký drdol.

Právě odestýlala postel, když se ozvalo zaklepání na dveře, zprvu tak tiché, až si myslela, že se jí to jenom zdálo. Ale ozvalo se znovu, stejně tiše, ale nepopiratelně.

Ujistila se, že má župan bezpečně zavázaný, přistoupila ke dveřím a na škvíru je otevřela. „Pane Rainwatere.“ Ihned se jí zmocnily obavy, otevřela dveře víc a prohlédla si ho od hlavy k patě.

Blesklo jí hlavou, jestli píchání v boku nebylo něco víc, jestli byl opravdu jenom zadýchaný. „Je vám špatně?“

„Slyšel jsem vás plakat.“

„Ach.“

„Mám pokoj hned nad verandou.“

„Ach ano.“

„Okna jsem měl otevřená.“

„Neuvědomila jsem si to. Promiňte, jestli jsem vás vyrušila.“

„Nevyrušila. Ne tak, jak myslíte.“ Na chviličku se odmlčel a pak se zeptal, proč plakala.

„Byla to hloupost.“

Neřekl nic, jenom tam stál, hleděl jí do obličeje a trpělivě, nebo umíněně, čekal na její vysvětlení.

Bezmocně pokrčila rameny „Z různých důvodů.“

Jako třeba?“

„Připadá mi…“

„Co?“

„Že je v životě tolik krutosti, bolesti a smutku. A já přemýšlela, proč to tak je.“ Samozřejmě ta největší nespravedlnost byla jeho situace. Znovu jí kvůli tomu vytryskly slzy. Netrpělivě si je setřela hřbetem ruky. „Děkuji, že si děláte starosti, ale je mi dobře.“

„Opravdu?“

Pohlédla mu do očí a přikývla, ale zřejmě ho to nepřesvědčilo, protože se nepohnul. Ani ona ne. Nepřestávali na sebe hledět, až začala pociťovat stejné svírání v hrudi jako předchozího večera, když držela darovanou knihu v rukou.

Najednou jí začala kolotat krev v žilách, v očích ji pálily čerstvé slzy a musela si skousnout spodní ret, aby se jí nechvěl.

Udělal k ní krok. Odečetla mu ze rtů své jméno, ale neslyšela je, jak jí hučelo v uších.

Pomalu zvedl ruce a vzal její obličej do dlaní. Sklonil hlavu.

Pocítila jeho teplý dech na tváři. Slabounce zanaříkala. Dotkl se rty koutku jejích úst.

Zadržela dech.

Pak ji políbil na druhý koutek úst. Zavřela oči a horké slzy jí sklouzly po tvářích.

„Neplač,“ zašeptal.

Když jí přejel rty přes ústa, vznítilo to touhu, která v ní hluboko dřímala. Nenabývala na síle postupně, ani k sobě nepřicházela ospale jako po dlouhém spánku. Vybuchla. Když ji políbil přímo na ústa, tak toužebně zasténala, že s ní zacouval do pokoje a tiše za sebou nohou zavřel. Opřel se o dveře, přitáhl ji k sobě a dlouze se drželi v objetí. Oddávala se jeho náruči a vnímala jeho rychlý dech na krku.

Tiskla se k němu a vychutnávala ten vzrušující kontrast jejich těl.

Přitiskla mu obličej do rozevřeného límce košile a dotkla se rty jeho hrdla. Pokožku měl teplou. Zhluboka vdechovala jeho vůni, kterou už tak dobře znala, ale až do této chvíle ji měla zapovězenou.

Už si ji víc neodepírala, nasávala ji, vpíjela ji do sebe, aby se stala celoživotní vzpomínkou.

Pustil ji a začal jí prsty pročesávat vlasy, pozoroval, jak si ty neposlušné kadeře užívají volnosti a ovíjejí se mu kolem prstů.

Okouzlovala ho hustota, jemnost a délka jejích vlasů a jí připadalo, že by se jimi dokázal kochat dlouhé hodiny.

Potom jí pohlédl do očí. Jak pozoruhodné má oči. Modré a průzračné, nejkrásnější, jaké kdy viděla nebo kdy v životě uvidí. Na to by přísahala.

„Miluju tě, Ello.“

Na kratičkých pár vteřin zavřela oči, a když je znovu otevřela, roztřeseně zašeptala. „Já vím.“

„Nikdy bych neudělal nic, co by ti ublížilo.“

„Ne, to bys neudělal.“

„Takže když mi řekneš, abych odešel, půjdu.“

Položila mu tvář na hruď. „Jestli mě teď opustíš, nepřežiju svůj žal.“

Vydechl její jméno, pozvedl jí bradu a zmocnil se jejích úst.

Připadalo jí, že snad umře rozkoší, která se jí rozlila po těle. Pak ale spustil ruce z její tváře a rozvázal pásek jejího županu. Když zajel rukama pod župan a pocítila na těle dotek jeho dlouhých prstů, uvědomila si, že polibek byl pouhou předehrou k slasti, kterou jí může poskytnout. Začal přejíždět rukama po smekavé látce její spodničky, a když se zespodu dotkl jejích ňader, byla si tím jistá.

Neměla zrcadlo a stejně byla v jejím pokoji taková tma, že by svůj odraz neviděla. Avšak hleděla mu do obličeje a věděla, že jí v očích tkví úžas. „Neměla jsem ani tušení.“

Pozoroval její obličej podobně soustředěně. „O čem?“

„Źe bych mohla prožít, že by kdokoliv mohl prožít něco tak výjimečného a přežít to. Jak je to možné?“

„To měl Stvořitel jednu ze svých nejlepších chvil.“

Usmála se, otřela se mu obličejem o rameno a položila si na ně hlavu. „S manželem to vůbec takové nebylo. Tolik se to liší, že ty dvě zkušenosti ani nemůžu porovnávat. Nemilovala jsem ho. Tak možná proto.“

„Proč sis ho brala, když jsi ho nemilovala?“

„Už jsem odmítla Conrada. Asi jsem se bála, že když budu pořád odmítat nápadníky, brzy nebudu mít žádného. Nechtěla jsem skončit jako staropanenská majitelka penzionu.“ Zadumaně dodala.

„Nakonec to tak v podstatě stejně dopadlo.“

„Máš Sollyho.“

„Ano.“

Uchopil pramen jejích vlasů do prstů a pomnul je. „Ani tvůj manžel tě nemiloval, Ello. Kdyby ano, tak by tě neopustil.“

„Myslím, že mě miloval. Svým způsobem. Nejlíp, jak uměl.

Nedokázal ovšem zvládnout to, co se dálo se Sollym. Možná ho ničilo, že s tím nemohl nic udělat. Možná Sollyho považoval za pokřivený obraz sebe sama. Nebo možná nahlédl do budoucnosti a uviděl, co udělá dítě jako Solly s našimi životy, a prostě musel uniknout. Ale asi se nikdy s jistotou nedozvím, co ho k odchodu přimělo.“

„Víš, jestli je naživu?“

Zavrtěla hlavou, zvedla ji z jeho ramene a zadívala se na něho.

„ Je pravděpodobné, že jsem cizoložnice.“ Prchavě se usmála.

„Ochotně a ráda jsem dnes v noci spáchala hřích.“ Oči se jí začaly zalévat slzami. Je to, že tě miluji, způsob, jakým mě Bůh trestá?“

Dotkl se špičkami prstů jejích rtů, přitáhl ji k sobě a řekl: „Ne, Ello, není. Je to Boží požehnání.“

Ráno muselo nevyhnutelně přijít.

Ella se probudila, když začalo nebe na východě blednout. Ležela naprosto bez hnutí a těšila se z toho, že ho má vedle sebe, z jeho tichého oddechování, z vědomí, že

kdyby se dožila stovky, nikdy nezapomene, jak sladké bylo tohle svítání.

Jen nerada ho probudila. Zamručel na protest, ale věděla, že musí odejít z jejího pokoje, než je někdo odhalí. Tiše se smáli, když ve tmě shledával oblečení a pak si zapnul košili nakřivo a ona ji musela rozepnout a pozapínat ji sama.

„Pospěš si,“ pobízela ho a potlačovala smích, když ho dostrkala ke dveřím a podala mu boty. „Přece nechceš, aby tě sestry Dunneovy přistihly, jak se plížíš z mého pokoje.“

„Jak můžeš vědět, že se od té doby, co tady bydlím, neplížím z jejich pokojů?“

To ji znovu rozesmálo a musela si přitisknout ruku na ústa, aby to chichotání potlačila. Odtáhl jí ruku a pokusil se ji políbit, ale uhnula.

„Běž! Chci se vykoupat, než začnu den.“

„Připadáš si špinavá?“

„Ne, rozlámaná.“ I v tom sporém světle viděla, jak se zazubil.

Zlehka ho pleskla do paže a řekla: „Netvař se tak spokojeně.“ Znovu ji políbil, než stačila zaprotestovat a když se hravé škádlení začalo rychle měnit v polibek úplně jiného druhu, odstrčila ho. „Jestli chceš k snídani vdolky-

„Už jdu.“

Přišel dolů první. Umyl se, oholil a převlékl. Hltala ho očima a nemohla se pohledu na něho nabažit, a když podávala snídani, zacházela do kuchyně jen nerada.

Margaretina pomoc jí chyběla, ale navzdory důvodu, proč nepřišla, byla Ella ráda. Margaret by v ní jistě vycítila změnu, změnu v domě, ve všem.

Ovzduší jiskřilo neviditelnými proudy, kdykoliv na sebe s panem Rainwaterem pohlédli. Jakmile se ocitla v jeho blízkosti, toužila se ho dotýkat, a jenom s vynaložením železné vůle to neudělala.

Věděla, že on je na tom stejně; hleděl na ni s nepokrytou touhou a sledoval každý její pohyb.

Sestry Dunneovy zřejmě nepostřehly dramatický rozdíl mezi včerejškem a dneškem, což Elle připadalo k nevíře. Nic nevonělo, nechutnalo, neznělo, nevypadalo stejně jako před několika hodinami, i na omak bylo vše jiné.

Přísahala by, že cítí, jak jí krev proudí v žilách, jako by se přehrady, které ji po celý život zadržovaly, otevřely dotekem pana Rainwatera. Všechny smysly měla zbystřené. Nervová zakončení byla citlivější. Tělo jí hořelo a nádherně pobolívalo, tak to nikdy předtím nezažila.

Jsou tyto neodolatelné fyzické pocity tím, čemu kazatelé říkají chtíč? Pokud ano, už jí bylo jasné, proč se proti němu brojí ze všech kazatelen na světě. Tyto pocity byly mocnější než nejsladší opiát, mnohem opojnější než nejsilnější alkohol. Už chápala, jak snadno a s radostí jim člověk propadne, až ovládají celou jeho bytost. Jen málo věděla, dokonce si to ani nepředstavovala, že to, co muži a ženy spolu dělají, může být tak neskutečně sladké a znamená takovou nádheru pro tělo, mysl i duši.

Co nejrychleji si odbyla práci, aby mohla být s ním a se Sollym.

Po obědě si vymyslel nějakou pochůzku a vybídl ji a Sollyho, aby šli s ním. Bylo třeba důmyslného úskoku, aby se všichni tři dostali z domu a sestrám Dunneovým přijatelně vysvětlili, proč jdou pryč.

Zajeli mimo město a našli si stinné, příjemné místo v lesíku pekanových ořešáků, které rostly u říčky. Nějakou dobu pan Rainwater Sollyho zaměstnával karetními hrami, které na místě vymýšlel, a žasli nad tím, jaké pokroky chlapec dělal.

„Chápe podstatu, Ello,“ řekl vzrušeně, když Solly správně zareagoval. „Tím jsem si jist.“

„Já také.“

Rovněž měla jistotu v tom, že by Solly nedošel tak daleko, nebýt pana Rainwatera, a cítila se zahanbená, že sama neuspěla.

Oceňovala, že se Sollymu tak laskavě věnuje. Už nežárlila, pociťovala jenom nesmírnou vděčnost.

Nicméně nedokázala Sollyho přimět, aby se s nimi brodil v říčce.

Viditelně ho zneklidnilo, když se pokusili sundat mu boty, tak se vrátili k dece a dali mu balíček karet. Hrál si s nimi a pan Rainwater položil Elle hlavu do klína a nahlas jí předčítal z Hemingwayova románu.

Jednu chvíli ustal, zaklonil hlavu, uviděl v jejích očích slzy a podotkl: „Tohle není vůbec smutné.“

„Nepláču kvůli tomu příběhu, nebo proto, že bych byla smutná.“

Pohlédla na Sollyho, který hleděl do větví stromu, zřejmě zaujatý vzory, jež vytvářely listy proti nebi. Stejné vzory se odrážely v očích pana Rainwatera, když se na něho znovu zadívala. „Nepamatuji si jedinou chvíli ve svém životě, kdy bych byla takhle šťastná nebo spokojená.“

Posadil se a vzal ji do náruče. Zdrženlivě se líbali. Avšak po zbytek času jen seděli a objímali se, obklopeni mlžnatým odpoledním vedrem a láskou, kterou nalezli, když to nejméně očekávali.

Ella si musela pospíšit, aby byla večeře v půl sedmé na stole, a provinile použila Margaretinu nepřítomnost jako výmluvu, že je k večeři jenom krájená šunka a různé saláty. Sestrám Dunneovým to zřejmě nevadilo. Nejspíš proto, že jim pan Rainwater věnoval zvláštní pozornost a zatáhl je do rozhovoru o tom, jaké jsou rozdíly mezi dnešní školní mládeží a studenty, které před desítkami let učily.

Opravdu se dá mluvit o morálním úpadku mladých Američanů? Při debatě, která následovala, si ani nevzpomněly, že neměly teplé jídlo.

Ella právě domývala nádobí, když přišel k zadním dveřím Jimmy se vzkazem. „Pohřeb bratra Calvina je zítra v pět odpoledne.“

„Proč tak pozdě?“

„Aby potom mohla být u kostela večeře.“

Tak se říkalo piknikům, které se obvykle konaly po nedělní bohoslužbě, poté co se lidé postarali o hroby svých blízkých na přilehlém hřbitově. Lidé si s sebou přinesli jídlo a podělili sa o ně.

„Pohřeb bude v kostele?“

„Tak se to hodí.“

Asi ano, i když netušila, jak mohou lidé vejít do kostela a nepomyslet na tělo mladého pastora, jak viselo z trámu. Možná byl pohřeb pokusem kostel očistit a toho stigmatu ho zbavit.“Jak je tvojí matce?“

„Je zničená žalem.“

„To my všichni.“

„Nic ve zlým, slečno Ello, ale všichni ne.“

Později ten rozhovor převyprávěla panu Rainwaterovi. „Mám o Jimmyho a ostatní mladé muže strach. Doufám, že se nezkusí pomstít.“

„I já v to doufám, protože by to jenom vyvolalo další potíže a pravděpodobně krveprolití. Ale protože se jim nedostalo spravedlnosti, člověk by jim sotva mohl mít za zlé, kdyby se chtěli pomstít.“

Později večer se Elliny obavy naplnily.

S panem Rainwaterem seděli každý na jenom konci salonu a trpně čekali, až se sestry Dunneovy odeberou do svého pokoje. Vtom odložil časopis, který četl, a přistoupil k přednímu oknu. „Něco hoří.“

Ella odložila šití a připojila se k němu. Plameny bylo vidět proti nočnímu nebi. „Něco nedaleko hlavní silnice.“

Vtom zazvonil telefon. Ella ho šla na chodbu vzít, když se v klenutém vchodu do zadního salonu objevila slečna Pearl. „Paní Barronová, cítíme kouř.“

„Někde ve městě hoří.“

„Dobré nebe!“ zakvílela slečna Violet, která se přidala k sestře a ve věkem poznamenané ruce svírala karty.

Ella zvedla telefon. Volal Ollie Thompson. Zadržela dech ve strachu, že bude chtít mluvit s panem Rainwaterem a odvolá ho na místo další kritické situace. Ale volal, jenom aby jim sdělil, co se stalo. Zavěsila a otočila se. Všichni tři její nájemníci už stáli na chodbě a čekali, až jim poví, co se děje.

„To byl Ollie. Věděl, že jsme asi ucítili kouř. Říkal, že hoří opravna aut Packyho Simpsona.“

„A to je škoda,“ řekla slečna Pearl.“ Je to moc milý negr.

Vždycky smekne, když nás vidí, viď, sestro?“

Ella si jich nevšímala a hleděla na pana Rainwatera.

„Jak to začalo?“ zeptal se.

„Šerif ho obvinil, že nechal v popelníku zapálenou cigaretu, když zavřel dílnu. Pan Simpson nekouří, šňupe tabák.“ Nechala svoje slova dopadnout a pak dodala. „Dílna je úplně zničená, ale je rád, že se oheň nerozšířil na jeho dům. Ty dvě budovy jsou od sebe sotva dvacet metrů.“

Sestry se odloudaly zpátky do zadního salonu, že dohrají žolíky.

Ella pokynula panu Rainwaterovi zpátky do předního salonu. Solly seděl na koberečku a hrál si se špulkami, tak jak ho zanechala. „Pan Simpson je diákon v církvi bratra Calvina,“ řekla tlumeně, aby to sestry Dunneovy nezaslechly. „Při zítřejším pohřbu ponese máry.“

Pan Rainwater se na ni dlouze zahleděl a pak se zeptal: „Odkud Ollie volal?“

„Z drugstoru. Lidé se tam sběhli, aby se podívali na oheň. Bylo mu jasné, že to budeme chtít vědět.“

Otočil se a zamířil k hlavním dveřím.

„Ty tam jdeš?“

„Chci si promluvit s lidmi, kteří u drugstoru ještě budou.

Uvidíme, co se dozvím. To nemůže být náhoda, že dílna jednoho černocha lehla popelem večer poté, co byl lynčován jiný.“

Samozřejmě s ním souhlasila, ale srdce se jí svíralo strachy.

„Nechoď, prosím.“

„Nezdržím se dlouho.“ Nasadil si klobouk.

„Dáváš si pozor, aby ses neuhodil do boku. Všimla jsem si toho, ale nechtěla jsem tě rozzlobit, že bych se ptala. Bolí tě, viď?“

Je mi dobře.“

„Dovol mi, abych zavolala doktora Kincaida.“

Usmál se jejímu zoufalému pokusu udržet ho doma. „Nezdržím se.“

Když vyšel ze dveří, popadla ho za paži. „Slib mi, že budeš opatrný.“

„Slibuji.“ Vrhl pohled za ni, jestli je vzduch čistý, a zašeptal: „Uvidíme se později.“

Kapitola osmnáctá

Dlouho, hodně dlouho čekala, než zaslechla jeho vůz. To už uložila Sollyho, zašila, co bylo potřeba, a dokončila přípravy na zítřejší jídlo. A také propadla nezvladatelné panice. Rozptýlil ji, hned jak odemkla pletivové dveře a vpustila ho dovnitř.

„Jsem v pořádku. Když v drugstoru zavřeli, pár nás tam ještě zůstalo. Postarali jsme se, aby nás bylo vidět; doufali jsme, že tak nedojde dnes v noci k dalším incidentům. Nedošlo.“

„Bohudíky.“

„Ano, ale panuje všeobecný názor, že oheň byl založen jako varování komukoliv z černošské komunity, aby si nechal zajít chuť na pomstu za bratra Calvina. Jak se můžeš domyslet, pan Simpson mluvil o lynčování dost otevřeně. Dnes v poledne bylo modlitební shromáždění. Modlili se, aby Boží hněv dopadl na ty, již se provinili pastorovou vraždou. Mimochodem, tu šerif Anderson prohlásil za sebevraždu.“

„To je směšné.“

„To všichni vědí. Proto panuje takové napětí.“

Sice si dělala starosti kvůli té výbušné situaci, ale sobecky se jí ulevilo, že má pana Rainwatera v pořádku zpátky. Chtěla se mu vrhnout kolem krku a říct mu to, ale seshora ze schodiště se ozval roztřesený hlas.

„Je ve městě všechno v pořádku, paní Barronová?“

Otočila se a uviděla ne jednu, ale obě sestry Dunneovy, jak na ně koukají přes zábradlí. „Ano. Úplně,“ řekla a snažila se, aby jí na hlase nebylo znát zklamání. Doufala, že pan Rainwater půjde po návratu ihned do jejího pokoje. To teď nebylo možné. Připravovali ji o čas, který mohla trávit s ním, a jí se kvůli tomu chtělo křičet. Místo toho klidně prohodila: „Pan Rainwater se právě vrátil.“

Zamířil ke schodišti. „Dámy, s potěšením vám oznamuji, že je po ohni a že se omezil pouze na jednu budovu. Je to pro pana Simpsona smutná ztráta, ale aspoň nebyly oběti na životech.“

Sestry souhlasně zamumlaly.

Byl už v polovině schodiště, když rychle pohlédl na Ellu.

„Omlouvám se, že jste musela čekat, abyste mě vpustila dovnitř, paní Barronová.“

„Stejně bych byla vzhůru, pane Rainwatere. Dobrou noc.“

Byla to nejdelší hodina Ellina života, protože každá uplynulá minuta byla časem, který nestrávila s ním. Zoufala si, že když přišel do svého pokoje, přemohla ho únava a usnul. Pomyšlení, že přijde o noc s ním, ji rozplakalo.

Nepoznávala se. Ještě před čtyřiadvaceti hodinami byla prozíravá žena, která si dávala pozor na každý pramen vlasů, který se jí uvolnil z drdolu, a dělala si starosti, že je nevhodné přijmout od něho darem knihu. Přivádělo ji do rozpaků, když ji oslovil křestním jménem, a znervózňovalo ji, že ji s ním lidé uvidí v jeho voze. Nyní se bála, že k ní na noc nepřijde.

Když zaklepal, přímo přeletěla přes pokoj. Otevřela dveře; vklouzl dovnitř. „Neslyšely tě?“

„Myslím, že ne.“

Náhle ji přepadl ostych, sotva dýchala a snažila se uvidět ve tmě jeho obrys. Pak ale k ní natáhl ruce a vzal ji do náruče. Když se jejich rty setkaly, plachost ji opustila.

Tolik po sobě prahli, že se ani nesvlékli, a tím se jejich horečné spojení zdálo o to nedovolenější než předchozí noci. To se svlékali pomalu, téměř obřadně, vzájemně si pomáhali odkládat jednotlivé kusy oblečení, než společně ulehli. Včerejší svlékání jako by bylo nějak slušnější než teď, kdy zápolení s oblečením provázelo vzrušené sténání, promísené se zoufalou nedočkavostí.

Až potom se svlékli, ale nahota znovu zažehla jejich vášeň a nedokázali udržet ruce v klidu. Když po polibcích zůstali bez dechu, začal ústy laskat její ňadra. Objala mu hlavu pažemi a pevně ho držela. Přála si, aby měla v prsou mléko, aby ho mohla živit, posílit, vyléčit.

Žal ji přepadl náhle a kruté. Rozvzlykala se. „Neopouštěj mě.“

Zvedl hlavu a dotkl se jejích tváří, měla je vlhké slzami.

Pevně se ho držela. „To nemůžeš. Nemůžeš mě opustit.“

„Pst, Ello.“

„Ach, Bože dobrý, prosím ne!“ Pevně ho objímala, jako by ji zoufalství připravovalo o rozum a chtěla se ho držet navždy.

„Neunesu, když mě opustíš. Řekni, že ne. Přísahej.“

„Pst. Pst.“ Tiskl ji k sobě a kolébal v náručí jako dítě, rty ji laskal ve vlasech. „Nechtěj po mně to jediné, co ti nemůžu dát, Ello.

Kdybych mohl, udělal bych to. Avšak to jediné, co ti dát nemůžu, je čas.“

Držel ji v náručí, dokud se neutišila. Nakonec se odtáhl, aby se na ni mohl podívat. Odhrnul jí prameny vlasů z obličeje a přejel jí palci přes tváře. „Tohle je poprvé a zároveň naposledy, co jsem někoho miloval. A je to dokonalé, Ello. Dokonalé.“

Srdce jí tolik překypovalo, že nemohla promluvit, ale rozuměl tomu, co cítí, aniž musela říct slovo.

Všechno chápal.

Ráno se za ten výbuch styděla. Žádala po něm nemožné a věděla, že ho to ničilo stejně jako ji, že jí její horoucí přání nemůže vyplnit.

Kdyby se však zaobírala svým emočním zhroucením a kárala se za ně, znamenalo by to ještě větší marnění jejich společného času.

Takže si to vyhnala z mysli a místo toho přemýšlela o zázraku jejich vzájemné lásky. Milovat ho byl nejdražší dar, kterého se jí dostalo.

Po snídani se nabídl, že jí pomůže s úklidem, a ona přijala, ne snad proto, že by potřebovala za Margaretiny nepřítomnosti pomoc, ale aby s ním mohla být v jedné místnosti.

Dával pozor na Sollyho, zatímco povšechně uklízela. Před pár dny by považovala za vrcholně důležité, aby byla deska stolu naleštěná nebo aby byly všechny kouty důkladně zametené.

Už jí to nepřipadalo podstatné. Udělala jen to nejnutnější, aby bylo v domě čisto, a nic navíc. Nechtěla trávit čas drhnutím, když se místo toho mohla dívat na pana Rainwatera. Ve skutečnosti nechtěla dělat nic jiného než ho sledovat pohledem a uložit si do paměti jeho úsměv, neposlušnou kadeř vlasů, různé modulace jeho hlasu, každou řasu, každou rýhu v jeho dlaních.

Po obědě usmažila dvě kuřata, udělala bramborový salát a upekla koláč, aby přispěla jídlem na večeři po pohřbu bratra Calvina. Pan Rainwater s ní zůstal v kuchyni, zatímco vařila, a pomáhal jí. Solly si hrál u stolu.

Ella si představovala… ach, představovala si spoustu věcí.

Když bylo jídlo na piknik hotové, pan Rainwater se šel k sobě do pokoje převléknout. Ella oblékla sebe a Sollyho do nejlepších nedělních šatů.

„Tedy, tobě to ale sluší, Solly!“ zvolala slečna Pearl, když ho Ella přivedla za ruku do salonu, kde sestry poslouchaly rozhlasový koncert.

Ella znovu musela žasnout, že si nevšimly žádné změny. Jak je to možné, když je všechno tak od základu jiné? Změny, které způsobila její láska k panu Rainwaterovi, byly tak osudové, že nemohla uvěřit, že nejsou patrné. I když byli od sebe vzdálení, cítila na svém těle jeho tělo, jako by na ní zanechal nesmazatelný otisk. Přemítala, jak je možné, že to není vidět.

„Je prostřeno a tác se smaženým kuřetem je na kuchyňském stole,“ řekla sestrám. „Bramborový a okurkový salát čaj jsou v lednici. Jestli jsem na něco zapomněla, poslužte si prosím.

Nádobí nechte. Uklidím, až se vrátíme.“

„Pořád se ptám, jestli je vhodné, abyste na ten pohřeb chodila, paní Barronová.“ Slečna Violet se tvářila jako kárající učitelka. Rty měla sevřené tak pevně, až se Ella divila, že dokáže vyslovovat.

„Sestra má pravdu, paní Barronová. Nemuselo by to být bezpečné,“ dodala slečna Pearl. Z nějakého důvodu šeptala.

„Budeme v naprostém bezpečí.“

Slečna Violet dlouze vydechla. „Inu, jestli jste rozhodnutá tam jít…“

„To jsem.“

„Potom jsem ráda, že s vámi bude pan Rainwater.“

„Já jsem také ráda,“ řekla Ella.

V tu chvíli se objevil s piknikovým košem a krabicí s koláčem.

Ella od něho vzala krabici. „Užijte si pěkný večer, dámy,“ řekl a nadzvedl klobouk. Pak vyprovodil Ellu a Sollyho hlavními dveřmi a ke svému vozu.

Vyrazili brzy, ale když přijeli, byl kostel už plný. Na ulici stály oběma směry vozy a povozy tažené mulami a řada se táhla přes několik bloků. Všechny lavice v kostele byly obsazené. Ani místa k stání nebylo dost, takže spousta lidí stála před kostelem a nahlížela okny.

Mnozí, které Ella znala z chudinské čtvrti, se rozhodli zůstat venku. Někteří bílí zřejmě sdíleli výhrady sester Dunneových.

Přišli, ale drželi se v hloučku a většinou stranou. Zahřálo ji u srdce, když uviděla Lolu a Ollieho Thompsonovy a manžele Pritchettovy mezi těmi, kteří vcházeli do kostela.

Vzhledem k okolnostem pastorovy smrti se Ella domnívala, že tam bude policie dohlížet, aby nikdo nevyvolával nepokoje, ale nikoho v uniformě neviděla.

Panu Rainwaterovi připadala nepřítomnost policie neobvyklá a poznamenal k tomu: „Protože se šerif spřáhl se zločinci, doufal jsem, že si bude zachovávat odstup. Ale překvapuje mě, že to opravdu udělal. Byl bych si myslel, že bude se svými zástupci tábořit opodál, když už kvůli ničemu jinému, tak aby naháněl strach. Nebo dokonce, aby se škodolibě radoval.“

Jimmy se objevil v otevřených dveřích a mávl na ně, aby šli dovnitř. Margaret jim držela místa. Ella se obávala, že by Solly mohl panikařit, když bude vmáčknutý mezi ni a pana Rainwatera, ale když si začal mávat rukama kolem uší a vykazovat první známky záchvatu, vytáhl pan Rainwater z kapsy kalhot pár nikláků a položil je na odřenou desku zpěvníku. Solly se na ně okamžitě soustředil a začal mince přemisťovat, jak se mu líbilo.

Ella se přes hlavu svého syna usmála na pana Rainwatera. Také se na ni usmál.

Ella už byla na mši za Margaretina manžela, takže ji hlasité projevy žalu nepřekvapily. Mladá vdova po bratru Calvinovi nebyla k utišení. Sbor zpíval dlouho a hlasitě. Zdálo se, že každého, kdo se s pastorem znal, vybídli, aby pronesl řeč, a když se u pulpitu vystřídali všichni plánovaní řečníci, mohl promluvit kdokoli. Mnozí toho využili. Řeč zastupujícího pastora se vyvinula v rozvláčné kázání.

Nějakým zázrakem zůstal Solly klidný a poslušný a během bohoslužby se zaměstnával mincemi. Elle spodní prádlo zvlhlo potem. Ovívala se vějířem, který dostala u vchodu, ale nestačilo to.

Jak bohoslužba pokračovala, bylo v kostele čím dál větší vedro.

Její vlastní nepohodlí však nebylo nic proti tomu, co zažíval pan Rainwater. Nejdříve si všimla, že je neklidný. Pak jí neuniklo, že si často sahá pod sako a masíruje si bok. Zbledl a byl zbrocený potem, který si otíral kapesníkem a chvílemi si ho pevně tiskl na rty.

Přistihl ji, že ho pozoruje, a konejšivě se na ni usmál“Jenom mě píchlo v boku,“ řekl neslyšně.

Ale věděla, že je to horší. Sice si bratra Calvina vážila, ale přála si, aby bohoslužba už rychle skončila a mohla odvézt pana Rainwatera domů. Bude trvat na tom, aby si píchl injekci a ulevil si od bolesti, kterou očividně trpěl. Možná by se měli zastavit v ordinaci doktora Kincaida, než pojedou domů.

Jakmile zaznělo poslední amen, vmanévrovala Sollyho do uličky a nevěnovala pozornost jeho vřískání, když mu sebrala mince.

„Předám jídlo, které jsme přinesli,“ řekla panu Rainwaterovi, když se museli u dveří z kostela zastavit kvůli vycházejícím truchlícím. „Ale nezůstávejme tady. Pojeďme domů.“

„Proč? Solly je úzkostný kvůli davu. Jakmile se dostaneme ven, tak se uklidní.“

„Nedělám si starosti o Sollyho. Vím, že máš bolesti.“

„Je mi dobře.“ Viděl, jak je vyděšená, a tak pokradmu sáhl po její ruce a stiskl ji. „Nic mi nechybí a Margaret by se dotklo, kdybychom odešli.“

A tak zůstali. Nebyla už žádná bohoslužba u hrobu, protože rakev bratra Calvina odváželi k pohřbení do Houstonu. Stoly byly rozestavené pod stromy, které stínily hřbitov. Pan Rainwater dával pozor na Sollyho a Ella šla přidat jejich jídlo k tomu, co přinesli ostatní.

Lidé z chudinské čtvrti začali odcházet, ale pan Simpson, diákon, jehož dílna předchozí noci lehla popelem, si stoupl na pařez a oznámil, že všichni jsou zváni, aby zůstali a pojedli, i když třeba nic nepřinesli. Lidé, kteří přišli s prázdnýma rukama, váhali to velkomyslné pozvání přijmout, ale nakonec jejich hlodavý hlad převážil nad trapnými rozpaky. Přišourali se a stoupli si do fronty.

„Není to tak dobré, jako to tvoje,“ řekl pan Rainwater, když se zakousl do smažené kuřecí paličky.,A– muselo se to rozkřiknout.

Tác, který jsi přinesla, byl prázdný.“

Vystáli frontu na jídlo, pak Ella rozprostřela deku na kousku trávníku při kraji hřbitova. Jako by mu bylo trochu lépe. Už se tolik nepotil, ale obličej se mu potem pořád ještě leskl. Pokožku měl voskovou a rty obkroužené bílou linkou. Vypadal jako toho dne, kdy ho našla ležet v posteli, když trpěl trýznivými bolestmi.

„Nemáš hlad?“ zeptal se a pokývl na její talíř. Jídla se sotva dotkla.

„To bude asi tím vedrem.“ Ale nebylo za tím počasí. To on.

Strachovala se o něho, až se jí dělalo zle.

Prokoukl ji. „Netrap se kvůli mně, Ello.“

„Nemůžu si pomoct.“

„Mám tě rád, že jsi taková, ale nechci ti působit žádnou bolest.

Nikdy.“

Zahleděla se mu do očí a chraptivě řekla: „Stane se to.“

Vrátil kuřecí paličku na talíř. Zahleděl se před sebe a pak řekl: „Potom jsem za tebou vůbec neměl přijít.“

Divoce zavrtěla hlavou. „Ne. To ne. To by bylo jako nečíst tu knihu, protože smutně skončí. Měla jsem na vybranou.“ Natáhla ruku a hladila ho po tváři, dokud se na ni znovu nepodíval. Bylo jí jedno, kdo si toho všimne. „Nenechala bych se připravit o to, abych tě mohla milovat. Za nic na světě.“

Hleděli na sebe a hovořili spolu beze slov, odloučeni od svého okolí, nevšímaví ke všemu, co se dělo kolem nich. Kouzlo pominulo, když si oba naráz všimli, že je Solly neklidný. „Potřebuje na záchod.“ Zvedla se a vzala chlapce za ruku.

„Kde je nejbližší?“

‚Je to bohužel jenom venkovní záchod. Za kostelem. Hned jsem zpátky.“

„Já to tady posbírám a sejdeme se u vozu.“

Už se dost setmělo. Vyšly hvězdy. Měsíc byl jako porcelánový talíř vycházející nad střechami. Dav lidí značně prořídl. Odešli dokonce i ti, kteří se zdrželi, aby složili stoly a posbírali nádobí a odpadky. Tolik byla zaujatá panem Rainwaterem, že si toho nevšimla.

Jimmy a Margaret projeli kolem ve své stařičké kraksně.

Margaret zamávala a zavolala: „Uvidíme se zítra brzy poránu.“

Ella Sollyho pobízela a vedla ho za ruku kolem kostela dozadu.

Záchody byly kus dál od budovy. Byly označené, jeden pro muže, druhý pro ženy. Věděla, že jeden bude horší než druhý, a bála se tam Sollyho vzít.

Za kostelem, kde kolem rostly vysoké keře, byla tma. Přemýšlela, že ho nechá ulevit si do keřů, ale věděla, že by se kvůli své vrozené úzkostlivosti vzpíral. Kromě toho nechtěla riskovat, že by ho někdo při tom viděl. U normálního chlapce by se lidé usmáli a řekli by, že kluci jsou kluci. Kdyby přistihli Sollyho, těžko říct, jaké by to mělo následky. Mohli by říct, že to nemá v hlavě v pořádku, a tudíž je deviant.

Zápach ji div neporazil, jen co otevřela chatrné dveře záchodu pro ženy. Zadržela dech a zavedla Sollyho dovnitř. Byla tam tma, což bylo nejspíš požehnání, ale nevýhoda, když mu měla rozepnout krátké kalhoty. Povedlo se jí to a přistrčila ho k otvoru v sedátku. Byl sotva dost vysoký, aby se tam strefil, ale povedlo se mu to bez nehody.

Rychle mu zapnula kalhoty. „Výborně, Solly. Moc dobře.“ Nesmí mu zapomenout vydrhnout ruce mýdlem a horkou vodou, až přijedou domů. Jestli se jí podaří přemluvit pana Rainwatera, aby se cestou zastavili u doktora Kincaida, mohli by se umýt tam.

Rozhodla se, že pana Rainwatera přesvědčí, aby dnes večer k doktorovi zašel, vystrčila Sollyho ze dveří záchodu a rychle je zavřela.

„Ahoj, Ello.“

Polekaně se otočila. Stál tam Conrad Ellis a nenuceně se ramenem opíral o zeď. Na košili uniformy měl připíchnutou hvězdu zástupce šerifa a na opasku kožené pouzdro s pistolí. Jeho mateřské znamínko bylo v tom sporém světle černé jako inkoust. Cigareta mu visela ze rtů, které se nestoudně usmívaly.

Pokývl hlavu k tomu místu obehnanému keři. „Negři to tady uměj pěkně zasmradit, co?“

„Co tady děláš?“

„Služební povinnost,“ pravil a poklepal ukazováčkem na pažbu pistole jako střelec, který se chystá tasit. „Hlídám negry, aby nezačali řádit.“

Srdce jí ztěžka a rychle bušilo, ale bylo jí jasné, že před ním na sobě nesmí strach nechat znát. Vzala Sollyho pevně za ruku a rychle vykročila pryč.

S tím se ale Conrad nehodlal spokojit. Stoupl si jí rovnou do cesty. „Co to s tebou poslední dobou je? Myslíš si, že tvoje hovno nesmrdí? Jsi příliš vznešená, abys řekla starému kamarádovi zdvořile ahoj?“

„Když řeknu zdvořile ahoj, půjdeš mi z cesty?“

Vyndal si cigaretu z úst, odhodil ji do trávy, rozdrtil ji špičkou boty a udělal k ní krok. „Přijde na to.“

„Na co?“

Lascivně se zašklíbil. „Na to, jak moc jsi ochotná bejt zdvořilá.“

Okamžitě pochopila, co má v úmyslu. Otevřela ústa k výkřiku, ale vrhl se na ni, přirazil ji ke zdi záchodu a přitiskl jí ruku na ústa.

Něco tvrdě žuchlo na zem vedle ní. Uvědomila si, že když po ní Conrad skočil, odhodil přitom Sollyho stranou. Conrad ji tiskl na zeď takovým způsobem, že nemohla pohnout pažemi, a tak alespoň natáhla prsty, jak nedál to šlo, a bezmocně se snažila syna nahmátnout. Přitom se pokoušela uvolnit si ústa. Nedokázala by ho přemoct, ale kdyby mohla křičet, někdo by ji uslyšel.

„Měla bys být ke mně milejší, Ello. To bys fakt měla.“ Veškerá bezstarostnost ho přešla, teď funěl jako zvíře. Jako jsi milá na toho svýho podnájemníka. Jak to, že jemu dáváš to, cos nikdy nedala mně? Jak to?“ Vlhký dech mu páchl po whisky, ale nemohla odvrátit obličej.

Z hrdla se jí vydral dotčený zvuk, když jí volnou rukou stiskl prso, ale to ho jenom ponouklo, aby ji ohmatával ještě drsněji. Jak to, že se ti líbí ten bledej chudinka, a ne já? Když jsi chtěla chlapa, proč jsi nešla za mnou?“

Podařilo se mu vsunout ruku mezi ně a vstrčit jí ji mezi nohy.

Pokoušela se uhnout před jeho neurvalými pohyby, ale neměla kam ustoupit a mačkal se na ni tak, že nemohla uhnout ani na stranu.

Přezka jeho pouzdra s pistolí se jí zarývala do břicha.

A co Solly, je zraněný? Ztratil vědomí, když ho Conrad odhodil na zem? Snažila se ho zahlédnout koutkem oka, ale celé její zorné pole zabíral Conradův obličej, zrudlý vzteky a naběhlý od pití. Malá očka mu záštiplně a krůtě žhnula.

Poměrně zblízka zaslechla zvuk túrovaných motorů, ostrý hvizd a pak někdo na Conrada zavolal. Ten to neslyšel, nebo si toho nevšímal. Zavrčel a vsunul jí koleno mezi nohy, takže je nemohla dát k sobě. V hrůze si uvědomila, že se snaží rozepnout si poklopec.

Nadával, že se mu to nedaří.

V duchu se rozkřičela: Tohle se snad neděje mně! Ale ano, stane se jí to, když to nějak nezarazí.

Najednou přestala bojovat a ochabla. To Conrada zmátlo a zakymácel se. Bylo to jen pár centimetrů a povolil při tom sevření, ale využila té krátké chvilky jeho nejistoty a vrazila mu koleno do rozkroku.

Otevřel ústa, ale nezaječel, jenom tiše, bolestně vyhekl. Oběma rukama se chytil za slabiny, klesl na kolena a padl obličejem na zem.

Skryla tvář v dlaních, zčásti proto, aby neviděla, jak se jí bolestí svíjí u nohou, a popadla dech, aby se jí uklidnilo srdce a dala se dohromady.

Slyšela hluk blížících se vozů, skřípění pneumatik, smích a opilecké výskání mužů. Conradova tlupa. Za chvíli jsou tu. Musí od něho pryč, než přijedou jeho kamarádi. Ale nedokázala se pohnout.

Potřebovala ještě pár vteřin, aby se sebrala.

„Ello?“

Její jméno. Volá ji pan Rainwater. Jeho drahý, milovaný hlas.

Ten požehnaný hlas k ní dolehl přes zdušené Conradovy vzlyky.

„Ello?“

Conrad zasténal hlasitěji.

Vtom se ozval ještě jiný zvuk. Náhlé, nevysvětlitelně mlaskavé křupnutí, jako když pukne zralý meloun.

Conradovo sténání rázem utichlo.

Spustila ruce z obličeje.

Conrad stále ještě ležel na zemi u jejích nohou, ale už se nehýbal.Hlavu měl vzadu přímo uprostřed rozraženou.

Byla už velká tma, než aby se daly rozeznat barvy, ale chuchvalcovitá hmota v prasklině se leskla a tekutina, která z ní vytékala a vytvářela na zemi kalužinu, se zdála černá jako motorový olej. Měsíční světlo se od ní odráželo.

Nad ním stál Solly a v rukou držel velký, zakrvácený kámen.

Ella si přitiskla ruku na ústa, ale nepřestávala vydávat zvláštní vrkavé zvuky čirého děsu. Padla na kolena a hleděla střídavě na rozšklebenou Conradovu lebku a na klidný, andělský obličej svého syna.

„Ello!“

Uviděla, jak se panu Rainwaterovi smekly boty, když se zastavil u nehybného Conradova těla. Slyšitelně vydechl a poklekl vedle Sollyho. Dívala se, jak vzal z malých rukou jejího syna kámen, kterým byl zabit Conrad Ellis. Teprve pak zvedla pohled, zadívala se do očí panu Rainwaterovi a vyčetla z nich stejnou nevíru a zděšení, jako spatřil on v těch jejích.

„Moc dobře, Solly.“

Oba naráz se otočili a ohromeně se zadívali na chlapce, který ta slova vyřkl. Hleděl na tu spoušť, kterou napáchal, aniž chápal, co to znamená. Jenom porozuměl tomu, že trápení skončilo, a vyslovil slova uznání, která v poslední době tak často slýchal. Pronikla do jeho mysli, zůstala tam uložena a nyní si je vybavil. „Moc dobře, Solly. Moc dobře, Solly. Moc dobře, Solly.“

„Ach Bože!“ Ella k němu přilezla po kolenou, přitáhla ho k sobě a přitiskla si jeho obličej na prsa, aby ztlumila tu usvědčující litanii.

Žila pro den, kdy ho uslyší promluvit, ale nyní chtěla ten sladký hlas ztlumit, umlčet to vyzpěvování, které ho odsoudí. „Psst. Solly. Psst.

Ne, zlatíčko, ne.“

Z ulice před kostelem k nim doléhaly výkřiky, práskání dvířek, tříštící se sklo, běžící kroky. Mezi stromy se míhalo světlo lucerny.

Někdo zpěvavě zavolal: „Conrade? Kde jseš?“

„Vylez! Vylez! Kam ses to zašil?“

„Pojďme na negry!“

Solly teď vřískal a snažil se Elle vykroutit. Ruce mu máchaly kolem uší jako křídla poraněného ptáka. Přes jeho hlavu se zoufale podívala na pana Rainwatera. Jejich pohledy se do sebe na pár vteřin zaklesly.

A pak udělal něco velice podivného.

Vnořil ruce do krve pod Conradovou hlavou.

Nechápavě na něho hleděla, jak se pomalu vztyčil s kamenem v rukou a otočil se k blížící se skupině mužů, kteří právě obcházeli roh kostela. Vedl je sám šerif.

Ve vzdálenosti několika kroků se jeden z mužů prudce zastavil.

„Co se sakra děje? Conrade?“

Ostatní jeden po druhém uviděli, co jejich kamaráda přimělo se zarazit. Zírali na Ellu, Sollyho a pana Rainwatera a snažili vzít na vědomí to, co jejich mysl odmítala přijmout.

Pak se celá horda se řevem a nadáváním vrhla naráz kupředu.

Dva z nich srazili pana Rainwatera, vrhli se na něho, když padal, a začali do něho bušit pěstmi.

„Nechte toho! Ne!“ zaječela Ella. „Nechte ho na pokoji.“

Nikdo ji neposlouchal. Byli jako vzteklí psi, sliny jim kanuly z úst a čekali, až na ně přijde řada a budou se moct na pana Rainwatera vrhnout.

„Nechte toho! Nechte toho!“ Šerif Anderson se mezi nimi prodral, odrážel těla, až stáhl z pana Rainwatera posledního muže.

Vzal zbitého v podpaží a zvedl ho na nohy, ale pan Rainwater nedokázal sám stát, tak ho dva muži drželi vestoje. Přitom mu šerif škubnutím stáhl zakrvácené ruce za záda a nasadil pouta. Hlavu měl pan Rainwater skloněnou na prsa a ze spodního rtu mu stékala krev.

Kymácel se.

Konečně Elle došlo, co se děje, tiše zakvílela a chraplavě zaprotestovala. „Ne!“

Šerif se k ní otočil. „Někdo vás a vašeho chlapce doprovodí domů, paní Barronová. Zůstane s vámi, než strčím toho ničemu pod zámek. Pak vás přijdu vyslechnout.“

„Ne! Pan Rainwater nic neudělal!“

„Ello.“

„Nebylo to-„

Rozčileně pohlédla na muže, který vyslovil její jméno tak, jak to nedovedl nikdo jiný. Hlavu držel vztyčenou a hleděl přímo na ni.

Tiše řekl: „Udělej, co říká šerif. Takhle to bude.“

Jak tam tak stála, namáhavě oddechovala a nasucho vzlykala, pomalu si uvědomila, co má on v úmyslu udělat. Divoce zavrtěla hlavou. „Ne!“

Šílela úzkostí, on naproti tomu byl naprosto klidný.“ Je to v pořádku.“

Pohlédla na Sollyho, který se uklidnil, jakmile ho pustila, a už nevřískal, ale stále si máchal rukama kolem hlavy a šeptem vyzpěvoval: „Moc dobře, Solly.“

Potom se znovu zadívala na muže, který se dotkl duše jejího syna a získal si ho tak, jako se to nepodařilo nikomu jinému, dokonce ani jí ne.

Hleděla na muže, který se dotkl její duše.

Jeho podoba se jí začala chvět před očima zalitýma slzami. Znovu zavrtěla hlavou a malátně namítla: „Ne, ne.“ Nikdy na ni nehleděl vážněji. A rozhodně nikdy s takovou láskou. Pomalu přikývl. Pohnul rty a ona z nich odečetla jediné slovo. Ano.

EPILOG

„Zemřel, než ho stačili popravit.“

V uplynulé hodině se dvojice ani nepohnula. Odpoledne se naklonilo k večeru, ale nikdo si nevšímal, jak čas běží. Žena popotahovala. Manžel jí podal svůj kapesník. Poděkovala mu a delikátně si utřela nos.

„To jsou jeho hodinky? Pan Rainwatera?“

Starožitník přikývl. „Požádal doktora Kincaida, aby na ně dal vyrýt datum dne, kdy ho přivedl do domu mé matky a představil je.“

Přejel prsty přes číslice vyryté do zlata. „Poté co ho tu noc šerif odvedl, už se neviděli.“

„Určitě přišla k soudu,“ řekla žena.

„Žádný soud nebyl. Přiznal se. Odmítl ji ve vězení přijmout.

Nechtěl, aby na něho vzpomínala takhle. Doktor Kincaid jim vyřizoval vzkazy.“

„Jak dlouho ještě žil?“ chtěl vědět muž.

„Pět týdnů. Nemusel trpět dlouho.“

Žena sáhla po manželově ruce a pevně se jí chytila. „Vaše matka zřejmě trpěla víc než on.“

„Zoufale ho chtěla vidět, ale později pochopila, že jako obvykle věděl, co je nejlepší. Říkala mi, že by asi nepřežila, kdyby ho viděla umírat.“

Jak se jí vůbec podařilo se vzpamatovat?“

„Když zemřel, šokovalo ji, že všechno odkázal jí. Ne všechna odpoledne, kdy se zdržoval mimo dům, trávil s 0lliem Thompsonem a bratrem Calvinem. Dával také do pořádku své záležitosti.“

Stařec se usmál. „Matka předběhla svoji dobu a odkaz dobře využila. Zavřela penzion, jakmile to bylo možné, a přestěhovala se do severního Texasu. Tam začala pozemky pana Rainwatera znovu osazovat bavlnou. Sklidila ji, vyzrnila a prodala. Prodávala bavlnu i ostatních pěstitelů, stejně jako to dělal on.

O pár let později použila zisky na stavbu textilní továrny. Značně zbohatla a byla velmi vážená. Dostala… Ach, ani si nevzpomenu na všechna uznání a ocenění. Mimořádná podnikatelka, občanka roku a podobně.“

„Byla pozoruhodná,“ řekla žena s úctou v hlase.

„To opravdu byla.“ Stařec opět nostalgicky přejel prsty přes hodinky. Jednou mi řekla, že až umírající muž ji musel naučit, jak má žít. Než přišel pan Rainwater, smířila se s tím, že bude žít vlastně jako ve vězení. Osvobodil ji. Ve všech ohledech.“

„Skutečně výjimečný člověk,“ poznamenal muž. „Zemřel jako odsouzenec, a přitom byl bez viny. Je mi jasné, že by brzy stejně zemřel, ale i tak se pro vás nesmírně obětoval.“

Stařec udiveně pohlédl z jednoho na druhého a pak si uvědomil, že si to špatně vyložili. „Obětoval se pro Sollyho.“

„Ale… vy nejste…?“

Zavrtěl hlavou.

Žena pohlédla na firemní vizitku, kterou jí dal. „Předpokládala jsem… Název vašeho obchodu –“

„To je na počest mého bratra. Já se jmenuju David. David Rainwater Barron.“

Užasle se na něho zadívali. „Vy jste jeho syn?“ zašeptala žena.

„To jsem.“

Znovu se rozplakala, tentokrát radostí. Manžel ji objal paží.

„Copak se stalo se Sollym?“ zeptal se.

„Když se matka přestěhovala do severního Texasu, prověřila si jednu školu v Dallasu. Škola měla výbornou pověst a opravdu Sollyho přijali. Trápilo ji, že ho tam musí nechat, ale věděla, že je to tak nejlepší. Jazyková bariéra se prolomila v tu noc, kdy byl zabit Conrad Ellis. Nakonec Solly mluvil téměř normálně, i když občas použil špatně nějaká slova nebo obraty.“

„Pamatoval si nebo věděl-

„Co udělal? Ne. Matka ho nikdy pravdou, jak to bylo, nezatížila.“

„Naučil se číst, jak v to doufala?“

„Ano, naučil. Chápal matematické pojmy, nad nimiž většině lidí zůstává rozum stát, a dokázal konstruovat složité modely budov a mostů, ale nikdy neuměl tyto dovednosti využít v nějakém zaměstnání. Možná dnes, kdy se o autismu ví mnohem víc a jinak se k němu přistupuje, by mohl. Ale jeho postižení pojmenovali až v polovině čtyřicátých let.

Když už byl moc starý, aby zůstal ve škole, vzala ho matka domů. Měl opatrovníka, který na něho dohlížel, když pracovala. Byl spokojený až do dne, kdy zemřel, náhle a nečekaně, ve dvaatřiceti, na srdeční vadu, o které se vůbec nevědělo.

Přirozeně jsme pro něho truchlili. Ale když jsem nebyl k utišení, matka mi připomněla, že Solly měl tak dobrý život, o jakém se jí ani nesnilo, a že za to vděčil panu Rainwaterovi. Věděl, co by se Sollymu stalo, kdyby někdo pojal podezření, že zabil Conrada Ellise.

Odvlekli by ho a zavřeli

do zařízení pro nepříčetné zločince. Tam by ho nejspíš do konce jeho života každý den krůtě týrali a zneužívali.

V té poslední sdílené chvíli otec přiměl matku, aby si uvědomila, že Solly může žít jedině tehdy, když jeho nechá, aby se obětoval.“

Ti dva chvíli mlčeli, potom muž pohlédl na hodinky. „Měli bychom jet.“ Napřáhl ruku a stařec mu ji stiskl. „Bylo to úžasné odpoledne. Získali jsme mnohem víc, než co jsme nakoupili.“

Starožitník obešel pult a doprovodil je ke dveřím. Žena ho spontánně objala, což mu udělalo velkou radost.

„Sbohem,“ řekla. „Bylo to moc pěkné setkání.“

„Nápodobně. Sbohem.“

Už byli skoro u svého vozu, když se otočila. „Dozvěděl se pan Rainwater o vás?“

Usmál se. „Doktor Kincaid mu to stačil říct pár hodin předtím, než zemřel. Přestože byl zesláblý, napsal mé matce dopis. Nosila ho vždycky u sebe, na svém těle. Nikdy dopis neodkládala, a tak zůstával i on stále s ní.“

Tázavě se na něho zadívali, ale zavrtěl hlavou. „Pověděla mi všechno, co jsem vám vyprávěl, ale nikdy mi neřekla, co v tom dopisu stálo. Určitě jí ten vzkaz byl příliš drahý, než aby se o něj s někým podělila. Byla pohřbena s tím dopisem a knihou Sbohem, armádo, kterou jí daroval.“

Pohlédl na hodinky, jež mu ležely na dlani, a pak je pevně obemkl prsty. Jeho hodinky dala mně.“