Sandra Brown

Tučné úterý

Jeden z policistů protidrogového oddělení nešťastnou náhodou zastřelí při nepodařené akci svého kolegu a nejlepšího přítele. Od počátku je však jasné, že vinu na této tragédii nenese ten, kdo zabil, ale někdo úplně jiný – někdo, kdo zřejmě pro peníze předem varuje zločince před policejní razií, takže veškerá snaha přistihnout je při činu nikam nevede. Kdo je onen zrádce? A jak dopadne souboj dvou hlavních protagonistů napínavého příběhu, vlivného a bezohledného advokáta a poctivého, byť někdy drsného policisty, jenž chce pomstít přítelovu smrt?

Autorka dokázala napsat detektivku plnou napětí, strhujících honiček a krutého zabíjení, ale zároveň psychologickou studii dvou lidí stojících proti sobě v odvěkém boji dobra se zlem, boji na život a na smrt, v němž ne vždycky zvítězí ten silnější.

Poznámka překladatele:

Mardi Gras, doslova „tučné úterý“ (z francouzských slov Mardi, úterý, a gras, tučný), je den před začátkem půstu, masopustní úterý. Své jméno dostal podle francouzského zvyku vodit během jeho oslav ulicemi tučného vola. Název Mardi Gras se postupem času rozšířil na celé přibližně týdenní masopustní období. Na některých místech Spojených států, především v původně francouzských oblastech, je zvykem ho slavit okázalým průvodem a karnevalem. Zvlášť proslulé jsou oslavy v New Orleansu, kde jsou také oblíbenou turistickou atrakcí. Mardi Gras je státním svátkem v Louisianě, Alabamě a na Floridě.

KAPITOLA 1

„Pustí ho.“ Burke Basile protáhl prsty pravé ruky a pak je pevně zaťal v pěst. Ten pohyb se mu v poslední době stal bezděčným zvykem. „Není nejmenší šance, že by ho odsoudili.“

Kapitán Douglas Patout, velitel protidrogového oddělení policie v New Orleansu, nevesele povzdechl. „Možná.“

„Žádné možná. Pustí ho,“ opakoval rozhodně Burke.

Po chvilce se Patout zeptal: „Proč Littrell určil zrovna tohohle žalobce? Je tu nový, žije tady na jihu jen pár měsíců, původem je ze severu. Z Wisconsinu nebo tam odněkud. Nerozumí… nuancím tohohle procesu.“

Burke, který se mezitím zadíval z okna, se obrátil zpátky do místnosti. „Pinkie Duvall jim rozumí až moc dobře.“

„Ten parchant jeden zlatoústý. Nic mu není milejší než navážet se do policie a dělat z nás ze všech idioty.“

I když Burka bolelo, že musí pochválit obhájce, podotkl: „Musí se mu ale nechat, Dougu, že ta jeho závěrečná řeč byla vynikající. Byla jasně proti policajtům, ale stejně jasně pro spravedlnost. Všech dvanáct porotců hltalo každé slovo.“ Pohlédl na hodinky. „Už se radí třicet minut. Podle mě tak ještě deset a bude to.“

„Vážně si myslíš, že to půjde tak rychle?“

„Jo, myslím.“ Burke se posadil do otlučeného dřevěného křesílka. „Když to totiž vezmeš objektivně, neměli jsme od začátku šanci. Bez ohledu na to, kdo zastupoval obžalobu nebo jaké právní kličky která strana použila, smutný fakt je ten, že Wayne Bardo tu spoušť nestiskl. Nevypálil kulku, která zabila Keva.“

„Kéž bych dostal niklák pokaždé, když to Pinkie Duvall při procesu řekl,“ podotkl Patout kysele. „‚Můj klient osudnou

kulku

nevypálil.‘

Mlel

to

jako

mnich

modlitbičku.“

„Bohužel je to pravda.“

Probírali to už nejméně tisíckrát – přežvykovali to, rozebírali, ale vždycky se znova vrátili k oné nezvratné, neoddiskutovatelné, nechutné skutečnosti: Obžalovaný v tomto procesu Wayne Bardo technicky vzato nezastřelil policejního seržanta Kevina Stuarta.

Burke Basile si unaveně promnul zapadlé oči, prohrábl si rozcuchané vlnité vlasy, uhladil si knírek, pak nervózně otřel dlaně o stehna. Nakonec se opřel lokty o kolena, sklíčeně nahrbil ramena a nepřítomně se zadíval na podlahu. Patout si ho prohlédl kritickým okem. „Vypadáš hrozně. Nechceš si jít ven zakouřit?“

Burke zavrtěl hlavou.

„A co kafe? Došel bych ti pro něj, aby se na tebe nesesypali novináři.“

„Nechci, ale děkuju.“

Patout se posadil vedle Burka. „Ještě to není úplně ztracené. Poroty jsou ošemetná věc. Člověk si už myslí, že se mu z toho nějaký syčák nemůže vykroutit, a on odkráčí od soudu jako svobodný člověk. A jindy jsi přesvědčený, že někoho osvobodí, a porota prohlásí vinen. A soudce se rozhodne pro nejvyšší sazbu. To nikdy nevíš předem.“

„V tomhle případě ano,“ prohlásil Burke se zatvrzelou rozhodností. „Barda pustí.“

Těžké mlčení, které se pak rozhostilo, chvíli neporušil ani jeden z nich. Pak Patout řekl: „Dneska je výročí mexické ústavy.“

Burke vzhlédl. „Prosím?“

„Mexická ústava. Přijali ji 5. února. Všiml jsem si toho ráno v kalendáři.“

„Hm.“

„Ale nepsali tam, jak je to dlouho. Nejspíš nějakou tu stovku let.“

„Hm.“

Tím se konverzace vyčerpala a oba zase zmlkli a ponořili se do vlastních myšlenek. Burke se snažil přijít na způsob, jak se ovládnout těch prvních pár minut po vyhlášení rozsudku.

Od začátku věděl, že k procesu dojde. Pinkie Duvall neměl ve zvyku se dohadovat o znění žaloby v případě, kdy si byl jistý, že jeho klient bude snadno osvobozen. Burke věděl i to, jaký bude výsledek procesu. Teď, když se přibližoval okamžik pravdy – pokud byly jeho předpovědi správné –, snažil se obrnit k boji se zuřivým vztekem, který, jak věděl, pocítí ve chvíli, kdy Bardo odejde od soudu svobodný.

Bůh nechť mu pomůže se ovládnout, jinak toho parchanta uškrtí holýma rukama.

Velká, hlučná masařka, zhlouplá nevhodnou roční dobou a patrně i insekticidem, si nějak našla cestu do téhle malé místnůstky v budově neworleanského soudu, kde se v očekávání výroku poroty nervózně potili už nesčetní obhájci a žalobci. Moucha se zoufale snažila uniknout a podnikala sebevražedné nálety na okno. Chudák moucha nepoznala, kdy prohrála. Neuvědomovala si, že přes všechnu svou statečnou snahu vypadá hloupě.

Burke se tiše a pohrdlivě zasmál. On si marnost její snahy uvědomoval stejně dobře jako to, že ani on sám nemá šanci.

Když se ozvalo zaklepání, podívali se s Patoutem nejdřív na sebe navzájem a pak ke dveřím, které otevřela soudní zapisovatelka. Nakoukla dovnitř: „Porota se vrátila.“

Když vykročili ke dveřím, pohlédl Patout na hodinky a zamumlal: „Vážně, sakra, deset minut.“ Otočil se na Burka.

„Jak jsi to věděl?“

Ale Burke neposlouchal. Soustřeďoval se na otevřené dveře soudní síně na konci chodby. Diváci a novináři proudili dovnitř se vzrušením Římanů v koloseu, kteří se těší na podívanou na mučedníky pohlcované lvy.

Kevin Stuart, manžel, otec, sakra dobrý policajt a nejlepší kamarád byl mučedníkem. A jako v případě mnoha mučedníků v historii i jeho smrt byla výsledkem zrady.

Někdo, komu Kev věřil, někdo, o kom předpokládal, že je na jeho straně, že bojuje za stejnou věc, že ho podporuje, se ukázal být zrádcem. Jiný policajt upozornil padouchy, že hodní hoši jsou na cestě.

Jeden tajný telefonát někoho z oddělení zpečetil osud Kevina Stuarta. Ano, byl zabit při plnění svých povinností, ale to neznamenalo, že by byl méně mrtvý. Zemřel zbytečně. Zemřel krvavě. Tenhle proces už bylo jen uklízení trosek. Tenhle proces bylo nákladné a zdlouhavé cvičení, jímž se civilizovaná společnost snažila zdůvodnit, proč pouští na svobodu hajzla, který ukončil život dobrého člověka.

Výběr poroty trval dva týdny. Prokurátora od začátku zastrašoval a pokaždé přechytračil obhájce, okázalý Pinkie Duvall, který nekompromisně použil všech možných námitek a téměř bez odporu protistrany pečlivě vybral pro svého klienta dokonalou porotu.

Samotný proces trval jen čtyři dny. Ale jeho krátkosti nebyl úměrný zájem o jeho výsledek. Kdekdo se pouštěl do předpovědí.

Den po osudné události citovali novináři policejního šéfa: „Všichni naši muži to pociťují jako velkou osobní ztrátu.

Kevina Stuarta měli jeho kolegové rádi a vážili si ho.

Použijeme

všech

dostupných

prostředků,

abychom

důkladně a do důsledků vyšetřili smrt tohoto vynikajícího policisty.“

„Měl by to být jednoznačný případ,“ tvrdil jakýsi chytrák v úvodníku Times Picayune toho dne, kdy proces začal.

„Školácká chyba policie způsobila, že jeden z jejích vlastních mužů zemřel. Tragické? To rozhodně ano. Ale důvod shodit všechno na nevinného obětního beránka? To podle mého názoru ne.“

„Státní návladní plýtvá penězi daňových poplatníků, když nutí nevinného občana podstoupit proces na základě nafouknutého obvinění, které má především ušetřit neworleanskou policii veřejného zahanbení, jaké si za tento případ zaslouží. Voliči by si měli na tuto frašku vzpomenout, až bude státní návladní Littrell znovu kandidovat.“ Tento citát pocházel od Pinkieho Duvalla, jehož „nevinný“ klient Wayne Bardo měl trestní rejstřík dlouhý jako transamerická dálnice.

Kdykoli se u soudu objevil Pinkie Duvall, vyvolal proces zaručeně zájem médií, ať už šlo o cokoli. I tentokrát se všichni volení úředníci chtěli svézt na vlně publicity, která byla navíc zadarmo, a používali proces s Bardem jako fórum pro ventilování svých názorů. Nikým nevyžádaná hodnocení létala vzduchem tak hustě jako barevné korálky o Mardi Gras.

Poručík Burke Basile naopak od té noci, kdy Kev Stuart zemřel, zachovával zatvrzelé, pohrdlivé mlčení. Během předběžných výslechů, během všech procesních peripetií vyvolávaných hned jednou, hned druhou stranou, během hysterické kampaně živené médii nikdo neulovil žádný použitelný citát z úst zamlklého policisty z protidrogového oddělení, jehož partner a nejlepší přítel zemřel na následky střelné rány při oné nezdařené razii.

Teď, když se snažil znovu dostat do soudní síně, aby vyslechl rozsudek, vrazil mu jeden reportér před ústa mikrofon a zeptal se, jestli chce něco říct. Pádná odpověď Burka Basila zněla: „Jo. Jděte do prdele.“

Kapitán Patout, v němž novináři poznali někoho důležitého, se cestou do soudní síně zdržel. Patoutova prohlášení byla podstatně diplomatičtější než prohlášení jeho podřízeného, ale jednoznačně uvedl, že Wayne Bardo je odpovědný za Stuartovu smrt a že spravedlnosti bude učiněno zadost jen tehdy, pokud porota vysloví výrok „vinen“.

Burke už seděl, když se k němu Patout připojil. „Pro Nanci to asi není lehké,“ podotkl, když si sedal.

Vdova po Kevovi Stuartovi seděla ve stejné řadě jako oni, ale přes uličku. Po boku měla oba rodiče. Burke se naklonil trochu dopředu a povzbudivě na ni kývl. Oplatila mu smutným úsměvem, který napovídal, že není o nic optimističtější než on.

Patout ji pozdravil zamáváním. „Na druhou stranu je to stará vojna.“

„No jasně, když jí někdo chladnokrevně zavraždí manžela, je to pro Nanci ta pravá příležitost se vytáhnout.“

Patout se nad Basilovým sarkasmem zamračil. „Ten vtip sis mohl odpustit. Víš dobře, jak to myslím.“ Burke neodpověděl. Po chvíli se Patout s nucenou lhostejností zeptal: „Bude tady Barbara?“

„Ne.“

„Myslel jsem, že třeba přijde, aby tě morálně podpořila, když to nevyjde tak, jak si přejeme.“

Burke neměl chuť vysvětlovat, proč se jeho žena rozhodla nepřijít. Odpověděl jen: „Požádala mě, abych jí zavolal hned, jak budu vědět výsledek.“

Z obou nepřátelských táborů vyzařovala značně odlišná atmosféra. Burke souhlasil s Patoutem v tom, že zástupce prokuratury se v tomto případě nevytáhl. Procesem jen neškodně probelhal a teď seděl u svého stolu a poklepával gumou tužky na čistý bílý blok, na kterém neměl jedinou poznámku. Nervózně pohupoval levou nohou, jako by raději podstoupil cokoli jiného včetně čištění zaníceného zubního kanálku.

Naopak u stolu obhajoby se Bardo a Duvall smáli nějakému šeptanému vtipu. Oba si zakrývali ústa dlaněmi.

Burkovi by dělalo velké potíže určit, koho nesnáší víc – profesionálního zločince nebo jeho stejně zločinného obhájce.

Když Duvalla vyrušil asistent z jeho kanceláře a on se obrátil, aby si prolistoval složku nějakých právních dokumentů, Bardo se pohodlně opřel, spojil prsty obou rukou pod bradou a zadíval se ke stropu. Burke ale silně pochyboval o tom, že se ten parchant modlí.

Bardo otočil hlavu, jako by ho Burkův upřený pohled přivolal. Do Burkových očí se upřely šedé zraky, v nichž se patrně nikdy nekmitla ani jiskřička svědomí. Tenké ještěří rty se roztáhly do mrazivého úsměvu.

Pak Bardo mrkl jedním okem.

Burke by byl vylétl ze židle a skočil po Bardovi, kdyby ho Patout, který ten neomalený posunek viděl, nepopadl za paži a nezadržel.

„Proboha, hlavně neudělej žádnou hloupost.“ S

nervózním napětím v hlase dodal: „Vybouchni a nahraješ těm parchantům na smeč. Všichni by začali věřit těm sprosťárnám, co tady o tobě při procesu napovídali. Jestli stojíš o tohle, tak si posluž.“

Burke se nenamáhal s odpovědí. Vytrhl se ze sevření svého nadřízeného. Bardo, stále s tím poťouchlým úsměvem, se znovu otočil dopředu. Vzápětí se ozvala výzva k tichu a soudce zaujal své místo. Hlasem tak sladkým, že z něj přímo odkapával sirup, napomenul všechny, aby se chovali spořádaně, až bude vyhlášen rozsudek, a pak požádal soudního sluhu, aby přivolal porotu.

Sedm mužů a pět žen se vrátilo na svá místa. Sedm mužů a pět žen jednomyslně prohlásilo, že Wayne Bardo není vinen zabitím policejního seržanta Kevina Stuarta.

Burke Basile to čekal, ale přijmout to bylo těžší, než si myslel, a to předpokládal, že to bude skoro nemožné.

I přes soudcovo poučení si diváci nenechali své reakce pro sebe. Nanci Stuartová vykřikla a zhroutila se. Její rodiče ji chránili před světly videokamer a před dychtivými reportéry, kteří se na ni vrhli.

Soudce poděkoval porotě a propustil ji; zasedání soudu pak bylo hlučně a formálně ukončeno. Neschopný žalobce rychle sbalil svůj notes do zjevně nové aktovky a spěchal uličkou ven tak rychle, jako by právě bylo oznámeno, že soudní budova hoří. Burkovi a Patoutovi se vyhnul pohledem.

Burke si v duchu přeložil výraz na jeho tváři: Moje chyba to není. Občas člověk vyhraje, občas prohraje. Ale ať se děje co se děje, v pátek přijde šek s výplatou, tak na to už nemysli.

„Idiot,“ zamumlal Burke.

U stolu obhajoby samozřejmě vypukly oslavy a soudce se už ani nepokoušel jim zabránit. Pinkie Duvall s výmluvností

sobě

vlastní

řečnil

do

novinářských

mikrofonů. Wayne Bardo přešlapoval z jedné přepychové boty na druhou a s příslušně znuděným výrazem rozhodil rukama. Jeho manžetové knoflíčky s drahými kameny se ve světlech televizních štábů blýskly. Burke si všiml, že na té své olivové kůži nemá ani kapku potu. Ten parchant věděl, že je zase všechny převezl, jako ostatně vždycky.

Patout, který vystupoval jako policejní mluvčí od doby, co v jeho oddělení došlo k té nešťastné události, odrážel reportéry a jejich otázky. Burke nespouštěl oči z Barda a Duvalla, kteří se triumfálně propracovávali davem reportérů směrem k východu. Nevyhýbali se mikrofonům ani kamerám. Duvall ostatně publicitu miloval a vychutnával, takže se přímo slunil ve světle reflektorů. Na rozdíl od žalobce s odchodem nijak nepospíchali a naopak se spíš loudali, aby stačili vyslechnout všechny chvalozpěvy.

A ani Burkovu pohledu se nevyhýbali.

Naopak, oba zpomalili, když došli k řadě, v níž Burke stál a rytmicky zatínal pravou ruku v pěst. Oba si dali záležet, aby se Burkovi podívali přímo do očí.

Wayne Bardo dokonce zašel tak daleko, že se naklonil dopředu a zašeptal hroznou, ale pravdivou věc: „Já jsem toho poldu nezastřelil, Basile. To ty.“

KAPITOLA 2

„Remy?“

Obrátila se a hřbetem rukavice si odhrnula z čela uvolněný pramínek vlasů. „Ahoj. Nečekala jsem tě.“

Pinkie Duvall k ní došel prostředkem skleníku, objal ji a políbil. „Vyhrál jsem.“

Oplatila mu úsměv. „To jsem pochopila.“

„Další osvobození.“

„Gratuluju.“

„Díky, ale tohle nebylo nic těžkého.“ Široký úsměv usvědčoval jeho skromná slova z falše.

„Pro méně vynikajícího právníka by to těžké bylo.“

Její chvála ho potěšila. Usmál se ještě víc. „Jedu do kanceláře vyřídit nějaké telefony, ale až se vrátím, přivedu s sebou pár lidí. Roman má určitě personál v pohotovosti.

Když jsem přijížděl, všiml jsem si dokonce, že se sem už začínají sjíždět cateringová auta.“

Jejich komorník Roman a celé služebnictvo byli v pohotovosti od chvíle, kdy proces začal. Večírky, které Pinkie pořádal na oslavu svých právnických vítězství, přispívaly k jeho věhlasu právě tolik jako prsten s růžovým diamantem, který nosil na malíčku pravé ruky a po kterém dostal svou přezdívku.

Jeho oslavy po procesech byly očekávány možná ještě víc než procesy samotné a nejméně stejně se o nich informovalo i v médiích. Remy měla občas podezření, že porotci hlasovali pro osvobození jen proto, aby z první ruky zažili jednu z Pinkieho proslulých slavností.

„Můžu nějak pomoct?“ Samozřejmě že ne, to věděla ještě dřív, než se zeptala.

„Stačí, když přijdeš a budeš vypadat stejně nádherně jako vždycky,“ řekl, sjel jí rukama po zádech a znovu ji políbil.

Když ji pustil, otřel jí špinavou šmouhu na čele. „Co tady ostatně děláš? Víš, že nemám rád, když se tudy lidi moc courají.“

„Necoural se tu nikdo, jen já. Donesla jsem sem z domu kapradí. Nevypadalo zdravě, tak jsem si říkala, že by potřebovalo trošku lepší péči. Neboj, nesahala jsem na nic, na co jsem neměla.“

Skleník bylo Pinkieho království. Zahradničení bylo jeho koníčkem, ale bral ho tak vážně jako svou právní praxi a trval na stejném pořádku a dokonalosti jako ve všech ostatních oblastech svého života.

Teď se pyšně rozhlédl po řadách rostlin, které vypěstoval. Jen málo jeho přátel a ještě méně nepřátel vědělo, že k vášním Pinkieho Duvalla patří i orchideje, na které se specializoval.

K tomu, aby se udržela jemná rovnováha prostředí uvnitř skleníku, se podnikala veškerá možná opatření. Ve skleníku byla dokonce speciální komora pro přístroje upravující a monitorující klima. Pinkie sám orchideje důkladně studoval a každé tři roky jezdil na Světový kongres pěstitelů orchidejí. Věděl přesně, v jakém světle, vlhkosti a teplotě se daří které skupině. Cattleye, laelie, cymbidia, oncidia – Pinkie je všechny piplal s péčí sestry na novorozenecké jednotce intenzivní péče, každé z nich poskytoval správný květináč, zálivku i větrání. Od svých květin na oplátku čekal, že budou vzorné a výjimečné.

A ony, jako by nechtěly svého pána zklamat, takové skutečně byly.

Obvykle. Teď se však zamračil a vykročil ke skupině rostlin označených cedulkou Oncidium varicosum. Stonky byly obtěžkané květy, i když ne tak hýřivě jako některé jejich sousedky. „Piplám je už takovou dobu. Co to s nimi je? To se zrovna nevytáhly.“

„Třeba neměly ještě dost času –“

„Měly spoustu času.“

„Občas když –“

„Jsou to mizerné sazenice. V tom to je.“ Pinkie chladnokrevně uchopil jeden květináč a upustil ho na podlahu. Ten dopadl na kamenné dlaždice a rozbil se. Po podlaze se rozlétly kořeny, střepy a zohýbané stonky. Za první rostlinou vzápětí následovala druhá.

„Pinkie, ne!“ Remy si přidřepla a vzala jednu z křehkých rostlin do dlaní.

„Nech to,“ řekl lhostejně a další květinu potkal stejný osud.

Neušetřil ani jedinou. Celá skupina brzo ležela v troskách na podlaze. Šlápl na jeden stonek a rozdrtil podpatkem křehké květy. „Kazily vzhled skleníku.“

Remy, rozčilená takovým plýtváním, začala shrabovat rostliny. „Tím se nezatěžuj,“ zarazil ji Pinkie. „Pošlu některého zahradníka, aby to uklidil.“

Odešel s jejím slibem, že se brzo vrátí domů a začne se oblékat na večírek. Remy ale ještě chvíli zůstala. Zametla celou spoušť sama, pak pečlivě uklidila všechno, co použila, a ujistila se, že skleník je už zase neposkvrněný.

Dlážděný chodníček vedoucí k domu se vinul přes trávník. Pečlivě ošetřované květinové záhony chránila kupole omšelých dubů. Stromy tu rostly už celá staletí předtím, než byl dům postaven; původní budova pocházela z počátku devatenáctého století.

Remy vešla dveřmi ze zahrady a vystoupila po zadním schodišti, takže se vyhnula kuchyni, přípravně a jídelně.

Slyšela odtamtud ostrý hlas dodavatelky, jak vydává příkazy personálu. Než se objeví Pinkie a jeho hosté, bude všechno hotovo, jídlo, pití i obsluha budou bez jediné chybičky.

Remy zbylo poměrně málo času na oblékání, ale předběžné přípravy celý proces urychlily. Služebná už pro ni měla napuštěnou vanu a čekala na další instrukce.

Probraly spolu, co si Remy oblékne, služebná jí všechno připravila a pak ji nechala v klidu vykoupat. Remy s koupelí pospíchala, protože věděla, že bude potřebovat dost času na česání a líčení. Pinkie očekával, že na jeho večírcích bude vypadat co nejlépe.

Za padesát minut dokončovala u toaletního stolku poslední úpravy, když ho zaslechla vejít. „To jsi ty?“

„Kdyby to byl někdo jiný, tak zdravý neodleze.“

Vyšla ze šatny k němu do ložnice. Poděkovala mu, když obdivně hvízdl. „Můžu ti něco nalít?“

„Buď tak hodná.“ Začal se svlékat.

Než mu nalila skotskou, byl nahý. V pětapadesáti letech byl Pinkie neuvěřitelně fit. Tělo si udržoval pevné a štíhlé každodenním tvrdým cvičením a masážemi – maséra měl na výplatní listině. Byl hrdý na svůj vzhled, který si zachoval i přes svou lásku k dobrým vínům a k vyhlášené neworleanské kuchyni včetně jejích slavných moučníků, jako byl chlebový pudink s whiskovou omáčkou a smetanové pralinky plněné pekanovými ořechy.

Políbil Remy na tvář, vzal si sklenici, kterou mu nabídla, a upil drahou skotskou. „Přinesl jsem ti dárek a ty jsi prokázala neobyčejné sebeovládání, protože ses o něm ani nezmínila, i když vím, že jsi ho viděla.“

„Myslela jsem, že bys měl sám zvolit dobu, kdy mi ho dáš,“ řekla skromně. „A kromě toho jsem nemohla vědět, že je to pro mě.“

Zasmál se a podal jí ozdobně zabalenou krabičku.

„K jaké příležitosti?“

„Nepotřebuju žádnou příležitost k tomu, abych své krásné manželce něco daroval.“

Rozvázala černou saténovou stuhu a opatrně rozbalila zlatý papír.

Pod papírem byla černá sametová krabička na šperky a v ní na bílém saténu ležel platinový řetěz, na němž byl zavěšen broušený akvamarín obklopený diamanty.

„Ten je krásný,“ zašeptala Remy.

„Zalíbil se mi, protože ten kámen má stejnou barvu jako tvoje oči.“ Odložil sklenici na noční stolek, vzal přívěsek z krabičky a otočil Remy zády k sobě. „Myslím, že bez tohohle se na jeden večer obejdeš,“ řekl, když jí rozepínal kříž, který vždycky nosila. Nahradil ho novým přívěskem a pak ji přitáhl k velkému stojacímu zrcadlu z osmnáctého století, které kdysi vévodilo pařížskému budoáru nějaké k záhubě odsouzené francouzské šlechtičny.

Přes její rameno si kriticky prohlížel obraz v zrcadle.

„Hezké, ale ne dokonalé. Ty šaty se teď nehodí. Černé by byly mnohem lepší. Něco s velkým výstřihem, aby ti ten kámen ležel rovnou na pleti.“

Rozepnul jí zip u šatů a shrnul jí je z ramen. Pak rozepnul ještě podprsenku a stáhl ji. Kámen teď ležel ve štěrbině mezi ňadry. Remy odvrátila oči od zrcadla a zkřížila ruce na prsou.

Pinkie ji obrátil k sobě a ruce jí odstrčil. Když se na ni díval, oči mu potemněly. Cítila na kůži jeho horký dech. „Já jsem to věděl,“ řekl chraplavě. „Tohle je pro ten kámen to správné místo.“

Táhl ji k posteli a nevšímal si jejích mírných protestů.

„Pinkie, já už jsem oblečená.“

„Od toho jsou bidety.“ Položil ji na polštáře a pak ji následoval.

Pinkie byl vždycky potentní, ale jeho sexuální touhy nebyly nikdy větší než po úspěšném procesu. Toho večera byl zvlášť dychtivý. Za pár minut bylo po všem. Remy sice zůstaly boty a punčochy, ale vlasy a make-up tím agresivním milováním utrpěly. Skulil se z ní a sáhl po sklenici. Dopil ji, když vstával. Tiše si pískal, když šel přes ložnici do své oddělené šatny a koupelny.

Remy se otočila na bok a složila dlaně pod hlavu. Děsila se toho, že celé česání a líčení bude muset zopakovat.

Vlastně kdyby měla na vybranou, zůstala by v posteli, vyspala by se a večírek by vynechala úplně. Už od rána se cítila unavená a letargie ji neopouštěla. Ovšem to poslední, co by si přála, bylo, aby si Pinkie všiml nedostatku energie, který před ním už týdny skrývala.

Přinutila se vstát. Právě si znovu napouštěla vodu na koupání, když se Pinkie vynořil ze šatny, osprchovaný a oholený, oblečený v perfektně ušitém černém obleku.

Překvapeně se na ni podíval: „Myslel jsem, že budeš připravená.“

Bezradně rozhodila ruce. „Je jednodušší začít znova než se pokoušet o opravy. Kromě toho nerada používám bidet.“

Přitáhl si ji k sobě a škádlivě ji políbil. „Možná jsem tě v té církevní škole nechal o semestr déle, než jsem měl.

Přinesla sis odtamtud pár hrozně puritánských zvyků.“

„Nebude ti vadit, když přijdu trochu později, viď?“

Poplácal ji po zadku a pustil ji. „Budeš nádherná, takže se to čekání vyplatí.“ U dveří dodal: „A určitě si vezmi něco sexy, černého a s výstřihem.“

Remy z druhé koupele nepospíchala. Zezdola slyšela hudebníky ladit nástroje. Za chvíli se začnou sjíždět hosté.

Až do rána si budou užívat dobrého jídla a silného pití, hudby, smíchu, tance, flirtování a řečí, řečí, řečí.

Při pouhé myšlence na to unaveně povzdechla. Všiml by si někdo, kdyby paní domu zůstala ve svém pokoji a na večírek vůbec nepřišla?

Pinkie ano.

Na památku svého soudního vítězství jí koupil další krásný šperk do sbírky, která ji už tak zahanbovala svou rozsáhlostí. Urazil by se, kdyby věděl, jak nerada půjde na jeho oslavu a jak málo si cení jeho daru. Ale skutečnou radost z jeho štědrosti mít nemohla, protože jeho krásné a drahé dary byly jen ubohá náhražka za to všechno, co jí upíral.

S hlavou stále ještě opřenou o okraj vany se podívala k toaletnímu stolku, kde ležel nový poklad v saténem vyložené krabičce. Krása kamene ji nelákala. Nevyzařovalo z něj žádné teplo, spíš vypadal na dotek studeně. Místo aby jeho plošky jiskřily, třpytily se ledovým světlem.

Připomínal zimu, ne léto. Nepřipadala si s ním šťastná a spokojená, ale dutá a prázdná.

Manželka Pinkieho Duvalla se tiše rozplakala.

KAPITOLA 3

Pinkie nadělal kolem Remy spoustu rozruchu, když se objevila. Vzal ji majetnicky pod paží a prohlásil, že teď může večírek oficiálně začít, když Remy přišla. Vodil ji davem, představoval ji hostům, které neznala, včetně oslněných porotců z Bardova procesu.

Mnoho hostů bylo nechvalně proslulých spojením se skandály, zločiny nebo obojím. Jiní byli bezohlední politici, ovlivňující voliče v zájmu vlastního prospěchu. Byli tu nedávní zbohatlíci i lidé z rodin oplývajících bohatstvím už dlouhá léta, kteří despoticky ovládali místní společnost. Pár jich mělo spojení s organizovaným zločinem. Všichni byli Pinkieho přátelé, společníci a bývalí klienti. Všichni mu přišli vzdát hold.

Remy snášela podlézavost hostů svého manžela ze stejného důvodu, z jakého jí oni podlézali – aby si udržela jeho přízeň. Nový přívěsek byl předmětem obdivu a závisti a k Reminu zahanbení stejně tak i hruď, na níž spočíval.

Nerada byla centrem tak velké pozornosti a vadilo jí, že na ni zírají slizcí muži, jejichž slizké ženy si ji prohlížely se špatně skrývaným pohrdáním a žárlivostí.

Pinkie ji vystavoval jako živou trofej, jako by si neuvědomoval neupřímnost toho obdivu. Remy cítila, že pod těmi falešnými úsměvy na ní jeho přátelé hledají první známky chátrání a říkají si: Kdo by byl věřil, že tak nepravděpodobný svazek vydrží takhle dlouho?

Rozhovor se nakonec stočil na proces a kdosi se jí zeptal na její názor na rozsudek. „Pinkie jde do každého procesu naplno,“ odpověděla. „Ani v nejmenším mě nepřekvapilo, že byl jeho klient osvobozen.“

„Ale musíte připustit, drahoušku, že tohle nebylo tak těžké předvídat.“ Ta poznámka přišla od zkušené harcovnice, které ze svraskalého krku přímo odkapávaly diamanty, a zazněla v ní povýšenost.

Pinkie odpověděl místo Remy. „Výsledek procesu se nikdy nedá předvídat. Tenhle mohl stejně snadno dopadnout právě opačně. Jak stojí na místě pro svědky policista, musí být člověk ve střehu.“

„Ale prosím tě, Pinkie,“ ušklíbl se jeden z mužů ve skupince. „Věrohodnost policejního svědectví přece navždycky zničil Mark Fuhrman, když svědčil v procesu s O. J. Simpsonem.“

Pinkie nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Je fakt, že Fuhrman žalobě spíš uškodil, než pomohl. Ale Burke Basile je úplně něco jiného. Pátrali jsme v jeho minulosti po něčem, co by ho diskreditovalo. Jenže je bez poskvrny.“

„Až do chvíle, kdy zastřelil vlastního člověka,“

zachechtal se jeden z hostů. Plácl Pinkieho po rameni. „Při výslechu jsi ho pořádně prohnal.“

„Škoda že soudce odmítl dovolit televizi proces vysílat,“

podotkl jiný host. „Veřejnost by viděla jednoho úplně rozloženého policajta.“

A další dodal: „Nebylo by mě překvapilo, kdyby během Basilova svědectví porotci zastavili proces a zeptali se, jestli by to nemohli zabalit a jít rovnou domů.“

„Mluvíme o smrti člověka,“ vyhrkla Remy. Jejich vtipy a smích jí připadaly hnusné. „Bez ohledu na to, jak dopadl proces, nebyl by pan Stuart zastřelen, kdyby ho Bardo nepoužíval jako živý štít. Není to tak?“

Smích náhle utichl a všechny oči se obrátily k ní.

„Technicky vzato, drahá, je to přesně tak,“ odpověděl Pinkie. „Uznali jsme u soudu, že pan Bardo držel zraněného policistu před sebou, když ho zastřelili, ovšem že ho používal jako štít, to bych netvrdil. To, co se stalo, byla tragická nehoda, ale není to důvod poslat do vězení nevinného člověka.“ Pinkie Remy dosud nikdy nepozval k soudu, aby se na něj podívala v akci, ale oč v procesu šlo, věděla velmi dobře, protože sledovala zpravodajství v médiích. Policisté z protidrogového oddělení Stuart a Basile byli ze své jednotky první, kdo dorazil ke skladišti, kde se pravděpodobně vyráběly a distribuovaly drogy.

Ty, kdo byli uvnitř, někdo upozornil, že hrozí razie. Když se Stuart a Basile přiblížili k budově, stali se terčem střelby.

Stuart nečekal na krytí a vtrhl do skladiště, kde se dostal do přestřelky s mužem jménem Toot Jenkins.

Toot Jenkins byl mrtvý; Stuart těžce zraněný. Jeho neprůstřelná vesta odrazila potenciálně smrtelné střely, ale dostal zásah do stehna, kde kulka jen těsně minula tepnu.

Další střela mu roztříštila loket.

„Doktor u soudu vypověděl, že Stuart byl pravděpodobně v šoku, ale že by se z těch zranění dostal,“ nedala se Remy.

„Byla vážná, ale ne životu nebezpečná.“

„Jenže váš manžel věrohodnost té výpovědi úplně zlikvidoval.“

Pinkie zvedl ruku, jako by chtěl říct, že nepotřebuje, aby ho někdo zachraňoval, zvlášť když na něj útočí jeho vlastní žena. „Jen si představ sama sebe na místě pana Barda, miláčku,“ řekl. „Jeden člověk byl mrtvý, další zraněný a krvácel. Pan Bardo usoudil, a celkem správně, že se nechtě dostal do velmi nebezpečné situace.

Myslel si, že ti muži venku možná nejsou policisté, jak tvrdili, že ve skutečnosti jsou to obchodní soupeři pana Jenkinse, kteří se vydávají za policisty. Toot Jenkins obchodoval s asijským gangem. A členové takovýchhle gangů bývají velice chytří, víš.“

„Stuart byl zrzavý a pihovatý. Těžko si ho někdo mohl splést s Asiatem.“

Jeden z hostí se zasmál a řekl: „Zásah, Pinkie. Žalobce má smůlu, že Remy nebyla na jeho straně.“

Pinkie se zasmál spolu s ostatními tomu mírnému šlehu a snad jen Remy si všimla, že jeho smích je poněkud nucený.

Přejel po ní očima. „Remy u soudu? To těžko. Ta má jiné nadání.“ Při těch slovech jí přejel špičkami prstů po kraji hlubokého výstřihu.

Všichni ostatní se zasmáli, ale Remy projela horká vlna ponížení a hněvu. „Promiňte. Ještě jsem nic nejedla.“

Odvrátila se od skupiny.

Měla svůj vlastní názor na to, co se stalo ten večer, kdy Stuart zemřel, ale nebylo by rozumné ho ventilovat před Pinkiem a jeho přáteli. Oslavovali osvobození jeho klienta, ne jeho nevinu, což nemuselo být nutně totéž.

Ani na chvíli nevěřila tomu, že se Wayne Bardo spletl, když přestřelka začala. Věděl přesně, co dělá, když zvedl raněného policistu z podlahy skladiště a použil ho jako štít cestou ven z temných otevřených dveří, čímž na sebe přivolával palbu dalších policistů, kteří se mohli skrývat kolem domu.

Burke Basile měl bohužel vynikající reflexy a uměl výborně střílet. Byl přesvědčený, že má před sebou útočníka, a proto mířil na hlavu – a úspěšně. Výrok poroty svalil veškerou vinu za Stuartovu smrt na něj.

Aby Remy dodala věrohodnosti své lži o tom, že má hlad, šla do jídelny, kde, přesně jak čekala, byl bufet, který by potěšil každého labužníka. Stříbrné mísy přetékaly krabím étouffée, červenými fazolemi a rýží, grilované krevety se máčely v omáčce tak ostré, že jen ta vůně jí vháněla slzy do očí.

Na tácech s ledem ležely syrové ústřice v polovinách skořápek. Kuchař krájel šunku a roastbeef z obrovských kusů masa. Byla tu pikantní vejce a pikantní krabi, saláty, přílohy a klobásy, chléb a moučníky pro každou chuť.

Pohled na tolik jídla a jeho vůně nepovzbudily její apetit, spíš se jí z nich zvedl žaludek.

Rozhlédla se a uviděla, že Pinkie konverzuje s několika porotci. Neslyšela, co jim říká, ale zjevně hltali každé jeho slovo, a on byl vždycky spokojený, když měl obecenstvo.

Nebude ji tedy chvilku postrádat.

Nepozorovaně vyklouzla francouzským oknem do relativního klidu a samoty zahrady. Vzduch byl tak studený, že se jí u úst tvořily obláčky páry, ale pocit chladu na nahé pleti jí byl příjemný. Vykročila k zasklenému altánu. Kovové krajkoví cibulovité kupole stálo v nejvzdálenějším rohu pozemku. Bylo to jedno z jejích oblíbených míst. Kdykoli zoufale potřebovala samotu, utíkala do altánu.

Vkročila do kruhové stavby a opřela se o jeden ze sloupů.

Téměř ho objala a položila si tvář na chladný kov. Stále ještě jí bylo trapně z toho, co Pinkie naznačil před hosty.

Podobné poznámky jen posilovaly názor, který už o ní stejně všichni měli – že je jen rozmazlovaná manželka na chlubení, s omezenou inteligencí a nedůležitými názory, jejímž jediným životním cílem je zdobit na veřejnosti svého okázalého manžela a uspokojovat ho v posteli.

Patrně si také mysleli, že nemá žádné city, že jejich jemné urážky se od ní odrážejí bez jediné stopy. Mysleli si, že je šťastná, protože je chráněná a má všechno, po čem srdce touží.

Mýlili se.

Ani párem koní by ho odtud nikdo nedostal.

Burke Basile uznával, že být tady je nerozum. Nerozum je slabé slovo. Je naprostá pitomost, že tu číhá ve stínu vysokých hustých rododendronů a se záští pozoruje přepychové sídlo Pinkieho Duvalla.

Dům byl nazdobený a bílý jako svatební dort a podle Basilova názoru příšerně křiklavý. Zlaté světlo z vysokých oken se lilo na trávník, dokonale upravený jako zelený koberec. Z pokojů bylo slyšet hudbu a smích.

Burke si začal třít paže, aby zahnal účinky chladného večerního vzduchu. Nenapadlo ho dokonce ani vzít si bundu. Podzim přišel a odešel. Svátky proběhly skoro bez povšimnutí. Mírná neworleanská zima byla na ústupu, ale změna roční doby a nadcházející jaro bylo to poslední, na co Burke myslel.

Smrt Keva Stuarta před osmi měsíci ho stravovala, znehybňovala a činila ho netečným k okolí.

První, kdo si toho všiml, byla Barbara, ale to nebylo divné, protože s ním žila. Když se jeho smutek změnil v posedlost, celkem právem si postěžovala. A znova. A znova, až ji to neustálé peskování unavilo. V poslední době se tvářila lhostejně.

Jak se blížilo datum procesu s Waynem Bardem, všimlo si i oddělení, že Burke se už nevěnuje práci celým srdcem.

Nedokázal se soustředit na současné případy, protože pořád ještě myslel na ten, kvůli kterému jeli s Kevem do onoho skladiště.

Skoro rok tenkrát tuhle konkrétní bandu osekávali, sbírali jednoho klíčového dealera po druhém, ale skutečně velké ryby jim pořád unikaly. Hlavouni se pravděpodobně mohli potrhat smíchy nad zpackanými a neúspěšnými snahami místní i federální policie.

A aby to bylo ještě horší, procento úspěšnosti protidrogového oddělení se ztenčilo na nulu. Každou razii někdo překazil. Bez ohledu na to, jak přísná byla bezpečnostní opatření a jak tajná byla akce, zločinci vždycky dostali tip předem. Policisté nacházeli opuštěné laboratoře, v nichž se chemikálie ještě vařily. Velké zásoby byly opuštěny těsně předtím, než dovnitř vtrhla přepadová jednotka. Dealeři si mohli takové oběti dovolit; ztráty prostě brali jako výrobní náklady. Druhý den všechno začalo znova jinde.

Ti parchanti se pokaždé rozprchli rychleji než švábi, když se rozsvítí. A po každém neúspěšném přepadu bylo protidrogové oddělení zase znova na začátku a pracný proces odhalování dodavatelů začal znova.

Burke už v oddělení pracoval roky a znal celou proceduru nazpaměť. Věděl, že neúspěchy a odklady se dají čekat. Věděl, že případ trvá řadu měsíců. Věděl, že tajní agenti si musejí vytvořit vztahy a že to chce čas a trpělivost.

Věděl, že pravděpodobnost úspěchu je velice malá a že i když policie uspěje, nebývá to moc platné. Ale vědět tohle všechno a přijmout to, to byl obrovský rozdíl.

Trpělivost nepatřila k Burkovým ctnostem. Vlastně ani nepovažoval trpělivost za ctnost. Podle jeho názoru byl čas totéž jako neúspěch. Každý den, který on potřebuje k tomu, aby svou práci odvedl dobře a aby nasbíral nezvratné důkazy, na jejichž základě by státní návladní mohl vypracovat obžalobu, se totiž desítky ještě téměř dětí nechají zlákat dealery drog. Nebo nějaký bohatý mladík nacpaný drogami až po uši narve čumák svého BMW do autobusu

plného

důchodců

na

výletě.

Matkám

narkomankám se narodí pár dalších závislých dětí.

Teenagerovi selže příliš namáhané srdce. Někdo další se předávkuje a zemře ošklivou smrtí.

Ale protože jedinou alternativou bylo úplně to vzdát, on i ostatní policisté v oddělení se plahočili dál. Pracně dávali dohromady důkazy. Jenže pokaždé, když si mysleli, že už to konečně mají, pokaždé, když si byli jisti, že příští přepad už přinese ten velký úspěch, pokaždé, když byli přesvědčeni, že ty parchanty přistihnou a konečně zavřou, až zčernají – pokaždé se něco podělalo.

V protidrogovém oddělení neworleanské policie byl zrádce.

Musel tam být. Neexistovalo žádné jiné vysvětlení pro to, že dealeři byli vždycky o krok napřed. Stávalo se to příliš často, než aby se to dalo připsat náhodě nebo smůle nebo osudu nebo ďábelskému dílu. Někdo v oddělení pracoval pro opačnou stranu.

Bůh tomu parchantovi pomáhej, až Burke Basile zjistí, kdo to je, protože zrada tohohle policajta udělala z Nanci Stuartové vdovu a z jejích dvou chlapců sirotky.

Burke zapřísahal Keva, aby dovnitř nechodil, dokud nedorazí zbytek jednotky s berany, plynovými maskami a automatickými zbraněmi. Oni dva dorazili o pár minut dřív, zatykače měl Basile v kapse. Ale Kev, vzteklý, že ani tenhle přepad se nepodařil, se jako správný Irčan neudržel.

Vtrhl do budovy otevřenými stropními dveřmi. Burke uslyšel střelbu, viděl záblesky, cítil střelný prach.

Pak výkřiky.

Někoho docela určitě sejmuli.

Burke, šílený strachem, křikl na Keva.

Ticho.

Čím déle čekal na Kevovu odpověď, tím byl vyděšenější.

„Bože, Bože, ne, ne,“ modlil se. „Keve, odpověz, ty parchante zasraná irská!“

Pak se z otevřené temné tlamy skladištních dveří vypotácel muž. Byla tma; Burke neviděl, proč jde tak neohrabaně, ale měl v ruce pistoli a mířil s ní na Burka.

Burke na něj zařval, ať odhodí zbraň, ale on šel pořád dál.

Burke na něj zavolal podruhé, ať odhodí zbraň a zvedne ruce.

Muž dvakrát vystřelil.

Burke střelil jen jednou.

Ale to stačilo. Kev byl mrtvý ještě dřív, než Bardo upustil jeho tělo na zem.

Když se Burke řítil k příteli, kterého omylem zabil, slyšel Bardův smích, jak se odráží od kovových stěn skladiště. Že to byl Bardo, to se Burke dozvěděl až tehdy, když ho zatkla záložní jednotka, která přijela právě včas, aby ho uviděla utíkat uličkou za skladištěm. Na tváři měl stopy Kevovy krve, mozku a kostí, ale oblek od Armaniho byl nedotčený.

Známý recidivista se z toho dostal čistý – doslova i obrazně.

Zbraň, ze které vystřelil, se nenašla. V těch pár minutách se jí Bardo dokázal úspěšně zbavit, takže Basilovo tvrzení, že Bardo střílel, stálo na vodě.

U soudu se nemluvilo ani o tom, co Bardo dělal v drogové laboratoři s Tootem Jenkinsem. Pinkie Duvall prohlašoval, že Bardova přítomnost v laboratoři není podstatná pro to, k čemu došlo, a že by po vysvětlení mohli být porotci proti jeho klientovi zaujatí.

Ale nepovídej, Einsteine, myslel si tenkrát Burke. Porotci měli být proti Bardovi zaujatí.

Tehdy soudce rozhodl ve prospěch obhájce. Na tom nebylo nic divného. Duvall vynakládal na volby soudců značné peníze. Kandidáti s největším množstvím peněz obvykle vyhráli a pak se chovali mírněji k těm advokátům, kteří jim do soudcovského křesla pomohli. Duvall jich měl většinu v kapse.

A to nebyla jediná špína, ve které měl Pinkie Duvall prsty. Wayne Bardo byl tehdy večer ve skladišti obchodně v zastoupení svého šéfa Pinkieho Duvalla.

Celé oddělení vědělo, i když se to nikdy nepodařilo dokázat, že Pinkie Duvall je ta největší ryba, po které už léta pasou. Měl víc kontaktů s obchodem s drogami než prostitutka s opary. Všechny stopy vedly k němu, ale končily těsně přede dveřmi. Neexistoval proti němu žádný určitý důkaz, Burke však dobře věděl, že v tom ten parchant jede. A pořádně jede.

A přesto si tady žije ve svém naparáděném domě a oslavuje smrt Kevina Stuarta obrovskou žranicí.

Z trpkých myšlenek vytrhl Burka pohyb u zadních dveří.

Skrčil se ještě dál do keřů, aby ho nezahlédla žena jdoucí k altánu.

Byla sama. Chvíli se opírala o jeden ze sloupů, pak pomalu obešla altán, rukou přitom jela po zábradlí obrostlém břečťanem. Když se vrátila na původní místo, znovu se opřela o sloup, tentokrát zády.

Burke poprvé uviděl její tvář, a i když zůstal zticha, v duchu hvízdl.

Její černé vlasy byly v tom chladném namodralém měsíčním světle skoro duhové, kdežto její pleť vypadala světlá a průsvitná jako alabastr. Krátké černé koktejlové šaty vystavovaly na odiv velký kus nohou. Prsa se vzdouvala v hlubokém výstřihu.

Burke ji okamžitě odhadl na jednu z těch drahých děvek, které pracují v prvotřídních hotelových barech. Účastníci nejrůznějších konferencí a kongresů byli ochotni utratit slušné sumy peněz za příslib jedné či dvou hodin tělesné rozkoše s pravou horkokrevnou kreolkou.

Burke se trpce usmál. Vsadil by se, že tahle má vyšší taxy než většina ostatních. Vypadala tak, jako by chtěla říct Jsem drahá a každá ta pence stojí za to. Patřila k onomu druhu, který si může počkat na klienty Duvallovy oslnivosti a majetku.

Ne že by musela čekat. Muž s kontem, jaké má Pinkie Duvall, se nemusí obklopovat ošklivými ženami. Možná si tuhle najal jen pro tento večer jako dekoraci. Možná je to přítelkyně někoho z hostů. Nebo to může být víceméně stálá návštěvnice, která si to rozdává s Duvallem a jeho přáteli výměnou za modelové šaty a dobré drogy.

Držet si milenku byla v New Orleansu zavedená praxe už od doby, co město vzniklo. Obchod s bílým masem patří k hlavním průmyslovým odvětvím v každém městě, kde se konají kongresy a konference; New Orleans není rozhodně výjimkou. Každý taxikář ve městě znal adresu podniku Ruby Bouchereauxové. Její děvčata byla prvotřídní. A sama Ruby patřila k nejbohatším ženám ve státě.

Ale byly tu také pouliční prostitutky, které pracovaly v temných zákoutích. Byly ochotny vykouřit zákazníka v průjezdu za dávku cracku. Nebyly o nic vybíravější než ty holčičky, co udělaly ze Storyville nejznámější čtvrť červených luceren na světě. Ve všech cenových kategoriích se tady pro otrlou děvku vždycky našlo dost práce.

Ale už v té chvíli si Burke uvědomil, že tahle nevypadá otrlá. Obchodování s drogami a prostituce jdou často ruku v ruce, a tak Burke už těch holek hodně viděl a ledacos se naučil. Dokázal takovou odhadnout a okamžitě poznat, jestli svému způsobu života podlehne, nebo jestli má ten zabijáčky instinkt, který jí umožní přežít.

Na tuhle by si zrovna nevsadil. Byla to třída, to ano. Ale nevypadala chamtivě a vypočítavě. Vypadala… smutně.

Stále ještě netušila, že ji někdo sleduje. Opřela si hlavu o ozdobné mřížoví a zavřela oči. Pak sjela rukama po těle a spojila je na podbřišku.

Burkovi vyschlo v ústech. Žaludek se mu sevřel.

Chlapi z oddělení často dávali k lepšímu pornografické videokazety, filmy a časopisy, které byly zabaveny jako důkaz. Burke je neměl ve zvyku sledovat, ale byl normální chlap, a který chlap, ať policajt nebo ne, by se mohl od podobné scény odvrátit, aniž by se dozvěděl, co se stane dál?

Nestalo se nic. Nesvlékla se. Nezačala si tu erotogenní zónu hladit. Nesténala, nevzdychala, nesvíjela se, nedýchala pootevřenými ústy.

Ale i tak byla ta póza poutavá. Dokonce vzrušující.

A Burke zjevně nebyl jediný, kdo si to myslel.

Burke byl ženou tak zaujat, že uviděl přicházejícího muže pouhých pár vteřin předtím, než si Wayna Barda všimla ona sama.

KAPITOLA 4

Bardo, pomyslel si Basile a knírek se mu zkřivil pohrdáním.

Mylně ji považoval za třídu, a ona přitom čekala na Barda, krále pochybných existencí, kriminálníka, který se vždycky ze všeho vylízal za vydatné pomoci Pinkieho Duvalla.

Jestlipak ví, že Bardo zabil prostitutku, když mu bylo šestnáct? Při nějakých hrátkách se svazováním si spletl její krk se zápěstím a uškrtil ji její vlastní punčochou. Byl souzen jako mladistvý pro neúmyslné zabití a odseděl si jen rok, pak dostal podmínku. Jestli si tahle drahá děvka vybírá podobné nechutné chlapy, tak si víc než zaslouží všechno, co se jí stane.

Bardo ji už osahával a ona se k němu tiskla. Burke se znechuceně odvrátil, prolezl křovím a vrátil se ke své toyotě zaparkované mezi bavoráky a jaguáry Duvallových hostí.

„Lokáte čerstvý vzduch?“

Remy sebou trhla, když otevřela oči a uviděla Wayna Barda opřeného u vchodu do altánu. Přišel úmyslně pokradmu, aby ji vyděsil. Jeho temná tvář byla ve stínu a skoro nerozeznatelná jako postava ze zlého snu.

Okamžitě spustila ruce, ale věděla, že si všiml, jak je tiskla na tělo, protože jeho úsměšek byl ještě významnější než obvykle. Stál jí v cestě. Neměla kam utéct, ledaže by přeskočila zábradlí.

Nenamáhala se skrývat svou nechuť. Zeptala se: „Co vy tady děláte?“

„Chyběla jste mi na večírku. Šel jsem vás hledat.“ Udělal pár kroků dopředu. Remy se musela značně přemáhat, aby necouvla, ale přece jen zůstala stát. Když byl už jen kousek od ní, urážlivě si ji prohlédl a zvlášť dlouho se pohledem zdržel na prsou. Ztišil hlas do důvěrného pološepotu a dodal: „A vy jste tady.“

Bardo byl hezký jako hvězda němého filmu. Černé vlasy vybíhající vpředu do špičky měl sčesané dozadu ze širokého čela. Měl hladkou olivovou pleť. Byl štíhlý, upravený a přepychově oblečený. Ale Remy hned od prvního dne, kdy ho poznala, nedůvěřovala jeho zdvořilým způsobům a odrazovala ji ta žhavá vášnivost, kterou stavěl na odiv.

Bardo byl Pinkieho společníkem, a tak byl v domě častým návštěvníkem i předtím, než ho Pinkie zastupoval v případu Stuart. Remy se k němu chovala s chladnou zdvořilostí, ale vyhýbala se bližšímu kontaktu. Z jeho temných pohledů jí naskakovala husí kůže.

Při těch několika málo příležitostech, kdy se s ním ocitla sama, obvykle proto, že to nějak zařídil, vždycky podotkl něco dvojsmyslného a poťouchlý úsměv přímo vyzařoval narážky. Vždycky se choval, jako by spolu sdíleli nějaké nehezké tajemství.

„Pinkie mě bude hledat.“

Pokusila se kolem něj projít, ale místo aby ji pustil, objal ji rukou kolem boků a začal ji hladit. „Co kdybych ho zastoupil?“

Nikdy se ještě neodvážil se jí dotknout a ona byla na okamžik ochromena odporem a strachem. Zaslechla dost z jeho vychloubačných řečí, aby věděla, že si libuje ve všech formách násilí, což se jistě logicky vztahovalo i na ženy. A právě tak se bála toho, co by udělal Pinkie, kdyby se dozvěděl, že se jí dotkl jiný muž.

Dnešní Bardovu drzost pravděpodobně způsobilo klamné přesvědčení o vlastní nepřemožitelnosti po osvobození v procesu, a možná i alkohol, který cítila z jeho dechu. Kdyby dala najevo strach, jen by to zvýšilo jeho vzrušení. Místo toho mu ostře a jasně řekla, ať dá ruku pryč.

Jeho ještěří úsměv se ještě rozšířil a sevřel ji pevněji.

„Nebo co, paní Duvallová?“

Procedila zaťatými zuby: „Jestli tu ruku okamžitě nedáte pryč –“

„Šukal s tebou, co?“

Nebyla už schopna snést jeho dotek ani o vteřinu déle.

Odstrčila mu ruku. „Nechte mě být.“ Když se teď pokusila kolem něj projít, uchopil ji za ramena a přitiskl ji zády ke sloupu.

„Proto jsi přišla pozdě, co? Pinkie si chtěl zamrdat.

Kdybys byla moje, dělal bych to taky. Měl bych tě pod sebou ve dne v noci. Chceš vědět jak?“

Oplzle se o ni začal třít pánví. „Myslíš, že je Pinkie dobrý? Jenomže dokud jsi neměla mě, tak nevíš, co je dobrý, paní Duvallová.“ Vyplázl jazyk a obscénně s ním zamával, pak jí olízl krk. „Je to jenom otázka času, víš.

Dostanu tě.“

Polkla, aby zahnala nevolnost, a vší silou se do něj opřela. Fyzicky by ho nepřemohla; dovolil jí, aby ho odstrčila. Když ustoupil, smál se její snaze ho zvládnout.

„Jestli se ke mně ještě přiblížíte –“

„Tak co? No, povídejte, paní Duvallová. Co uděláte?“

Opřel se rukou o sloup nad její hlavou a naklonil se k ní.

Tón jeho hlasu byl posměšný. „Co uděláte? Budete žalovat Pinkiemu?“ Zavrtěl hlavou. „To asi ne. Kdybyste řekla svému manželovi, že jsem po vás vyjel, mohl by z toho obviňovat vás a ne mě. On mi věří, víte. A vy umíte to svoje zboží docela dobře vystavovat.“

Sáhl po jejím prsu, ale ona mu ruku srazila. „Pinkieho s tím nebudu obtěžovat. Vás zvládnu sama.“

„Zvládnete mě?“ vysmíval se. „Ta představa se mi docela líbí.“

Hlas měla chladný, oči se jí studeně leskly jako drahokam, který měla na krku: „Pane Bardo, skutečně si myslíte, že jste jediný nájemný zabiják, kterého má můj manžel na výplatní listině?“

Na prchavý okamžik jeho arogantní úsměv zmizel a temné oči trochu ztratily lesk. Remy využila okamžiku, kdy nebyl tak sebejistý, odstrčila ho a tentokrát úspěšně unikla.

Rychle a cílevědomě kráčela po chodníčku zpátky k domu a doufala, že si Wayne Bardo nevšimne, jak se jí podlamují kolena. Protože i přes své vychloubání si nebyla jistá, komu by Pinkie věřil, kdyby se měl rozhodovat mezi ní a Bardem.

Barbara už spala, když se Burke vrátil domů. Svlékl se potmě, protože ji nechtěl budit. Ale když vlezl vedle ní do postele, překulila se k němu. „Kde jsi byl?“

„Vzbudil jsem tě, to mě mrzí.“

„Je dost pozdě, ne?“

„Něco po půlnoci.“

„Kde jsi byl?“ opakovala.

„Pracoval.“

„Říkal jsi mi, že ti Doug dal na zbytek týdne volno.“

„To dal.“ Doufal, že se s tím Barbara spokojí, ale vycítil nevyřčenou žádost o vysvětlení. „Musel jsem to nějak uzavřít. To je přece dneska moderní, ne? Uzavírat věci?“

Nesouhlasně odfrkla. „Proboha, Burku, Kev Stuart je už celé měsíce mrtvý. A Bardův proces skončil.“

„To já všechno vím.“

„Tak to skonči taky,“ odsekla.

„To není tak jednoduché.“

„Není to jednoduché, ale ty to děláš těžší, než je nutné.“

Napadlo ho deset ostrých odpovědí, ale spolkl je. Tohle už s Barbarou nesčetněkrát probrali. Nechtěl o tom diskutovat znova. Po jejich hádkách se vždycky cítil úplně vyždímaný. Dnes by nesnesl další porážku.

Smířlivějším tónem řekla: „To, co se stalo Kevovi, je hrozné. Ale tvrdá realita je, že policisté občas přijdou o život. To je riziko povolání.“

„Ale hodně málokdy je to riziko jeho vlastní parťák.“

„Nebyla to tvoje chyba.“

„Porota si to asi myslela. V každém případě neobvinili Barda.“ Burke bezděčně zatínal a otvíral pravou pěst a představil si přitom Duvallův dům, osvětlený jako pohádkový zámek a přetékající alkoholem, jídlem a krásnými ženami. „On a Duvall pořádají dneska velký večírek na oslavu zabití dobrého policajta.“ Odkopl přikrývky a posadil se na kraj postele, hlavu si opřel do dlaní.

Barbara se za jeho zády také posadila. „Jak víš, co dělají?“

„Protože jsem tam byl a díval se na ně.“

Burke k ní sice seděl zády, ale uměl si představit, jak se nevěřícně zamračila. „Zbláznil ses? Chceš se nechat vyhodit? Jestli tě Doug Patout bude muset vyrazit, napraví to něco? Budeš šťastný, když přijdeš o práci?“

„Šťastná budeš ty“

„Jak to myslíš?“

Významně se na ni podíval přes rameno. „Už roky přece do mě reješ, abych od policie odešel.“

„Nechci, abys odešel s ostudou,“ odsekla vztekle.

Uštěpačně se zachechtal. „Aha. No, už se nedivím, že jsi při procesu nepřišla k soudu. Nechtěla jsi, aby tě někdo spojoval s ostudou policie, což je čirou náhodou organizace, pro kterou jsi léta neměla jediné dobré slovo.“

Během celého manželství se přeli o jeho zaměstnání.

Barbara chtěla, aby nechal práce u policie a našel si něco méně náročného a lukrativnějšího. Diskuse na to téma začínaly podrážděním a končily křikem, který nic nevyřešil, ale zanechal po sobě odpor a nespokojenost na obou stranách.

Barbara se pořád vracela k argumentu, že kdyby ji miloval, bral by v úvahu i její pocity. Burke namítal, že kdyby ona milovala jeho, nechtěla by na něm, aby se vzdal práce, kterou má rád. Co kdyby on trval na tom, aby ona přestala učit? Bylo by to fér? Ta debata se táhla a ani jedna strana v ní nemohla zvítězit.

Dnes byl Burke příliš unavený, než aby se pouštěl do tak zbytečného sporu. Znova si lehl a zadíval se na strop.

Po dlouhém mlčení řekla kajícně: „Nemyslela jsem to tak, jak to znělo. To o té ostudě.“ V hlase jí zazněla skutečná lítost, ale nedotkla se ho. Už si ani nevzpomínal, kdy se naposledy jeden druhého dotkli jinak než náhodou.

Určitě ne od té doby, co Kev umřel. A možná ani předtím.

Ne, určitě ani dlouho předtím.

Obrátil k ní hlavu a tiše řekl: „Zapomeň na to, Barbaro.

Nezáleží na tom.“

I když jí léta chronické nespokojenosti vryla do tváře vrásky, pořád to ještě byla velice atraktivní žena. Učila tělocvik na střední škole a udržovala se tím štíhlá a pružná.

Burkovi spolupracovníci často utrousili nějakou závistivou, i když obscénní poznámku o její postavě. Všichni byli přesvědčení, že má Burke z pekla štěstí, že má Barbaru každou noc v posteli.

Burke si bohužel nevzpomínal, kdy v posteli dělali něco jiného, než spali. Během měsíců, které předcházely procesu, mu pro pochroumané city a nával práce nezbývalo na sex dost energie. A Barbara, v reakci na jeho náladovost, s ním také nezačínala.

Ale teď byl Bardův proces minulostí. Všechno to byla historie. Kev umřel, ale Burke ne. Bylo načase začít znova žít. Sex by byl osvěžující. Možná by si Burke konečně uvědomil, že ho nepohřbili spolu s Kevem.

Ženská měkkost je léčivá. Její tělo může muži poskytnout nejen fyzickou úlevu, ale také ho aspoň na chvíli zbavit duševních konfliktů. Burke náhle po tom pocitu klidu zatoužil. Zoufale stál o pár minut sladkého zapomnění.

Dychtil po spojení s něčím jiným než s dusivým pocitem viny a trpkou lítostí.

Objal Barbaru kolem krku a přitáhl si její hlavu k sobě, aby ji políbil. Nevzpírala se příliš, ale vycítil napětí, a nebylo to napětí toho správného druhu. Snažil se zdůvodnit si ten nedostatek nadšení. Už to bylo dlouho, co se naposled milovali, a on sám sebe varoval, aby si dal načas a nepospíchal. Oba se potřebovali pomalu a postupně rozehřát, trochu se přizpůsobit, zvyknout si zase na sebe.

Nebo se Barbara možná jen upejpá. Možná jí ta dlouhá abstinence poškodila sebevědomí a ona chce, aby ji sváděl.

Prohloubil polibek v naději, že v ní vyvolá touhu – a v sobě také. Zajel jí rukou pod košili a začal ji hladit po prsu, ale bradavka na jeho mazleni nereagovala. Sjel jí kolenem mezi stehna, ale nerozevřela je. Mezi polibky šeptal její jméno.

Po několika dalších trapných okamžicích se vymanila.

„Musím být zítra brzo ráno ve škole. Hned v první hodině začínáme volejbalový turnaj.“

Pustil ji. „Jo, jasně.“

„Promiň, Burku. Já –“

„To nic. Neomlouvej se.“

„Já vážně musím brzo vstávat, ale –“

„Barbaro, o nic nejde,“ řekl ostřeji, než zamýšlel. „Jasné?

Mrzí mě, že jsem tě vůbec vzbudil. Spi dál.“

„Určitě ti –“

„Já to přežiju, věř mi. Člověk neumírá na to, že se nepomiluje.“

„Moje vina to není, Burku,“ šlehla ho. „Za to si můžeš sám. Pěstoval sis ten smutek moc dlouho. To není normální. Proč tě to pořád tak užírá?“

Odmítl odpovědět. Nemohl odpovědět.

„No tak dobře,“ řekla. „Dobrou noc.“

„Dobrou.“

Zavřel oči, ale věděl, že neusne. Také neusnul. Její odmítnutí ho naštvalo, ale nebyl tolik naštvaný, jak by být měl, a i to samo o sobě ho znepokojovalo.

Když si byl jistý, že usnula, vstal, šel do kuchyně a udělal si sendvič. Pak si sedl ke stolu, opřel si hlavu do obou dlaní a nepřítomně zíral na sendvič, který nesnědl.

KAPITOLA 5

„Dva doláče, že se před námi zastaví a nechá nás podívat pěkně zblízka. Vsadíme se?“

„Ne.“ Burke si zamnul spánky v místech, kam se před hodinou zahryzla bolest. Ta zatím přehlušila bicí v jazzbandu a zatvrzele odolávala dvěma tabletám analgetika.

Možná měl přijmout Patoutovu nabídku týdenního placeného volna, ale raději pracoval, než aby se povaloval doma, kde měl příliš času na přemýšlení. „Já už nehraju, Macu. Dej si pauzu, jo?“

Mac McCuen na něj vrhl svůj neodolatelný úsměv. „Chci ti dát šanci dostat zpátky něco z těch prachů, co už jsi se mnou prohrál.“

„Děkuju, nechci.“

McCuen se byl ochoten vsadit o cokoli, od výsledků Světového poháru až po to, který šváb se nejrychleji dostane ke krabičce s koblihami. Teď, zklamaný Burkovým nezájmem, obrátil svou pozornost k topless tanečnici, která se, to snad není pravda, skutečně zastavila přímo před ním.

Zahoupala ňadry a mrkla na policistu, který byl mladý a hezký a který se oblékal jako manekýn i tehdy, když nepředstíral, že je tu cizí a že hltá noční život Bourbon Street.

Burke vedle něj vypadal unaveně, neupraveně a podrážděně, a přesně tak si také připadal. Většinu předchozí noci probděl, střídavě se utápěl v sebelítosti a pěstoval si vztek nad Barbařiným odmítnutím. Ráno na sebe nepřátelsky zavrčeli dobrejtro a nashle a míra jeho otrávenosti se nezmenšila ani během dne.

Burke zamračeně sledoval Maca, který zase sledoval kroužící tanečnici. Jak se vlastně Mac asi jmenuje křestním jménem, napadlo ho. Nikdo mu neslyšel říkat jinak než Mac.

McCuen

opakovaně

žádal

o

přeložení

do

protidrogového oddělení, až mu přibližně před rokem vyhověli. Podle Burkova názoru byl trochu moc okázalý a dychtivý, než aby byl v téhle práci dobrý.

„Pět doláčů, že ty kozy má ze silikonu,“ řekl McCuen, když tanečnice odkráčela. „Co ty na to?“

„Já na to, že bych byl blbec, kdybych se o něco takového vsadil. Jak to chceš rozhodnout? To se jí zeptáš?“

McCuen se nedal vyprovokovat. Podmanivý úsměv ho neopouštěl. Zvedl sklenici sodovky a napil se. „Jen šaškuju, Burku. Snažím se z tebe dostat úsměv. Kromě toho, kdybych se k takovéhle holce jenom přiblížil, tak mě moje stará zabije. Je hrozně žárlivá. A přitom nemá nejmenší důvod. Koukám se, to jo, ale nikdy jsem ji nepodvedl, a to už jsme spolu třetí rok.“ Jeho manželská věrnost ho zřejmě samotného překvapila. „Co ty, zahnul jsi někdy, Basile?“

„Ne.“

„Nikdy?“

„Ne.“

„Páni, to je neuvěřitelný. Takových ženských jsi potkal.

A ženatý už jsi dlouho, co? Jak dlouho?“

„Dost.“

„Šťastně?“

„Chceš změnit zaměstnání a dělat manželského poradce nebo co?“

„Nerozčiluj se,“ ohradil se Mac ublíženě. „Jenom se ptám.“

„No tak se neptej. Přišli jsme sem pracovat, ne očumovat tanečnice a rozebírat svůj soukromý život. Dobrý způsob, jak se nechat zabít, je přestat myslet na práci a –“

„Náš člověk zrovna vešel,“ přerušil ho Mac. Pořád se přitom díval na Burka a pořád se usmíval. Možná byl lepší policajt, než mu byl Burke ochoten přiznat. „Jde tímhle směrem. Příšerně ošklivý žlutý sportovní kabát.“

Burke se neobrátil, ale ucítil známý příliv adrenalinu, předcházející každému zatčení.

Policejní agent už od tohohle člověka nakupoval celé měsíce. Chlapík se jmenoval Roland Sachel. Byl to drobný dealer, ale měl jen kvalitní zboží a zřejmě neznal potíže s dodávkami. Policisté byli přesvědčeni, že drogy prodává spíš kvůli vzrušení, které to přináší, než kvůli penězům.

Vlastnil legitimní podnik, továrnu na kabelky, která vyráběla levné kopie modelového zboží a prodávala ho do levných obchodů.

Sachelův rajón nebyl na ulici, ale v módních klubech.

Rád se setkával se slavnými lidmi, s hvězdami a jejich fanynkami.

Užíval si příjemného života a pohyboval se v okruhu známých, kteří toho využívali.

Protidrogové oddělení vycházelo z předpokladu, že pokud dokáže Sachela zatknout, třeba pro drobné provinění, mohl by prodat Duvalla. Agent pracující na případu jim toho rána na tajném setkání poskytl informace.

„Sachel je ctižádostivý a chamtivý. Pořád si stěžuje na šéfa, a protože ve své továrně je šéfem on sám, předpokládám, že mluví o šéfovi toho svého kšeftu s drogami. Myslím, že Sachel nám šéfa prodá, když mu nabídneme dohodu.“

„Řekl nějaké jméno?“ zeptal se Burke.

„Nikdy. Jenom ‚šéf‘.“

„Ale vsadím svoji levou kouli, že je to Duvall,“ dodal Mac.

Patout se zeptal: „Jsi si jistý, že Sachel půjde na dohodu?“

„Má kluka, který hraje fotbal,“ vysvětloval agent.

„Sachel je do něj blázen, pořád se jím chlubí. Příští rok jde na univerzitu a Sachel ho samozřejmě chce vidět hrát. A těžko se na ty zápasy dostane, když bude sedět, třeba jen za drobné dealerství.“

Burke nesnášel samotnou myšlenku dohody s lidmi porušujícími zákon. Bylo to jako bumerang. Sachel je bude za chvíli strašit znova. Jen co ho pustí, začne zase obchodovat.

Ale Burke chtěl Duvalla. Byl ochoten obětovat drobného špínu Sachela výměnou za Duvalla.

Na závěr setkání jim agent řekl, že tenhle klub je jedno ze Sachelových oblíbených míst, čemuž se nebylo co divit, protože tanečnice byly krásné a hosté z nejlepší společnosti.

A taky proto, že ho vlastnila jedna z nastrčených společností Pinkieho Duvalla.

Burke koutkem oka zahlédl, jak se Sachel zastavil, zapálil si cigaretu a sledoval právě vystupující tanečnici, jak si tře rozkrok o svislou kovovou tyč. Zdálo se, že je jejím vystoupením plně zaujat. Když tanečnice skončila předstíraným orgasmem, nadšeně jí zatleskal a pak vykročil dál. Proplétal se zakouřenou místností, zdravil, mával na známé a zjevně někoho hledal. Nakonec ho našel u stolku v potemnělém rohu.

Jeho první zákazník byl dobře oblečený mladík, hubený až vyzáblý. Podle rychlých pohybů a těkavého pohledu se zdálo, že už mu nějakou dobu chybí šňupec kokainu. Sachel zamával na servírku a objednal pití.

„Kruci!“ vykřikl McCuen a vstal. „To teda bylo něco, že jo? Nic takovýho jsem ještě neviděl. Vyholená kunda mě dokáže fakt vyrajcovat. Musím na hajzlík.“

Odešel od stolu, kde s Burkem seděli, a vyrazil k záchodům na druhém konci klubu. Burke také vstal a předstíral, že studuje účet, který mu donesla prsatá servírka.

Když McCuen došel ke dveřím záchoda, upustil krabičku zápalek a sehnul se pro ni.

Burke viděl, jak nervózní mladík podal Sachelovi něco, co byla patrně složená bankovka. Sachel ji obratným pohybem falešného hráče přikryl dlaní a druhou rukou sáhl do kapsy žlutého kabátu.

Burke přeskočil několik stolů a byl na druhém konci místnosti dřív, než hudba zahrála další takt. S pistolí v ruce houkl na Sachela, aby se ani nehnul. McCuen už tam byl, hlaveň pistole opřenou za mladíkovým levým uchem.

Další dva policisté z oddělení, kteří se tvářili jako opilci, čekali na signál. Vyrazili ze dveří záchoda a pomohli se zatýkáním.

Když

anorektickému

mladíkovi

přečetli

obvyklé

upozornění na práva zatčeného, třásl se, plakal a blekotal, že von přece nemůže jít do basy, člověče, fakt, dyť von se tam doprdele složí. Když Sachelovi nasazovali pouta a vzali mu malou pistoli, kterou měl připevněnou na kotníku, divoce policisty proklínal a ptal se, co to má doprdele znamenat. Voni určitě nevěděj, do čeho se to serou. Pak trval na tom, že chce mluvit se svým právníkem Pinkiem Duvallem.

„Deset ku jedné, že to ten parchant stihne na oddělení dřív než my,“ řekl McCuen, když s Burkem odcházeli z klubu.

„To je dost jistá sázka, Macu.“

„Poručík Basile! Těší mě, že vás tak brzo zase vidím.“

„Neměl byste to potěšení, Duvalle, kdyby vám z rukávu nepadal jeden přítelíček kriminálník za druhým,“ odsekl Burke.

Jak Mac správně hádal, právník už byl na oddělení, když tam přijeli. Nějaký loajální zaměstnanec klubu mu nejspíš dal okamžitě vědět, že Sachela chytili přímo při činu.

„Ještě pořád se zlobíte kvůli tomu, jak dopadl Bardův proces?“

Burke by ze všeho nejraději vrazil pěst Duvallovi do té jeho hezké, úlisné tváře a trochu mu předělal ten drahý úsměv. Bylo už skoro k půlnoci a člověk by čekal, že Duvall bude vypadat trochu pomačkaně a nedbale, jak vyletěl z postele, ale právník měl na sobě oblek s vestou, naškrobenou bílou košili, byl cítit holicí pěnou a ani jediný stříbrný vlas neměl nakřivo.

Doug Patout vycítil, že se schyluje k bouři, a vkročil mezi ně. „Odvedu pana Duvalla k jeho klientovi. Burku, čekají na tebe.“

Kývl k vyslýchací místnosti za sklem, kde Burke viděl zatčeného mladíka dýmat z cigarety, jako by byla poslední, kterou kdy kdo vyrobil.

„Jak se jmenuje?“ zeptal se Burke.

„Raymond…“ Patout se podíval na nálepku na deskách, než je Burkovi podal. „Hahn.“

„Rejstřík?“

„Držení, přestupek. Dostal podmínku.“

Když se Burke obrátil a vykročil k místnosti za sklem, Duvall řekl: „Proč jste ho rovnou nezastřelil, místo abyste ho zatýkal, Basile?“

Burke věděl, že se ho Duvall snaží vyprovokovat k něčemu, za co by ho mohl žalovat pro napadení, takže se nezastavil, dokud nebyl v relativním bezpečí výslechové místnosti, kde pevně zavřené dveře posloužily jako bariéra mezi ním a právníkem.

Díval se, jak Patout doprovází Duvalla do podobné místnosti, kde čekal Sachel. Duvall poradí Sachelovi, aby nic neříkal, a ten ho taky poslechne. Ale pak přijde chvíle, kdy budou mít Sachela pro sebe. Snad ho dokážou utahat a zítra v noci touhle dobou budou za mříže zavírat Duvalla.

Mac McCuen už Hahna vyslýchal stejně jako ti druzí dva policisté, kteří byli při zatčení. Než se od toho pustil Burke, nalil si šálek vlažné, nedobré kávy, přitáhl si židli a usadil se co nejblíž k zatčenému.

„Tak povídej, Rayi.“

Agent zvedl spoutané ruce a dlouze vtáhl kouř z rychle se zmenšující cigarety. „Je to všechno na vodě.“ Očima přelétl po místnosti, na okamžik se zastavil na každé z tváří proti sobě. „Moc toho u sebe neměl, co?“ zeptal se.

„Pár gramů. Prohledávají mu auto, ale jak to vypadá, je čisté.“

„Takže nic velkého,“ pokračoval Hahn. „Duvall ho z dlouhého trestu dostane. Žádná velká hrozba, takže nemáme moc co nabídnout. Můžete mi to už sundat?“

Jeden z policistů vstal a sejmul mu pouta. „Díky.“

Raymond Hahn si masíroval ztuhlá zápěstí. „Pořádně mě vyděsilo, když ses na mě řítil s tou pistolí v ruce,“ řekl Basilovi.

Hahn pořád ještě vypadal podrážděně. Burke odhadl, že ve skutečnosti je to kokainista, a proto je pro dealery tak přesvědčivý.

„Od rána jsem mluvil s několika Sachelovými bývalými zákazníky, kteří teď sedí,“ řekl mu Burke. „Jsou ochotní proti němu svědčit, aby se dostali z vězení dřív. A to ve spojení s odklady procesu může znamenat, že bude Sachel poměrně dlouho mimo provoz. Řekněme tak dlouho, že jeho syn vyjde z univerzity a on ho uvidí hrát nejvýš možná v televizi.“

„Mohlo by to vyjít,“ řekl Hahn a okusoval si zbytek nehtu. „Ale nevím. Je zbabělý a ješitný až na půdu, ale není hloupý. A i když si pořád stěžuje na šéfa, tak myslím, že z něj má strach. Kromě toho může být během všech těch odkladů venku na kauci.“

Vešel Patout. „To je mi překvapení. Pan Duvall poradil svému klientovi, aby držel hubu. Doufám, že pro nás máš něco pořádného, Rayi.“

Než mohl agent odpovědět, ozval se Burke. „Víte, co si myslím?“ Pomalu vstal a mnul si to místo na spánku, kde mu pořád ještě bušilo kladívko bolesti. „Myslím si, že byla blbost sebrat Sachela kvůli takovému žabařskému kšeftíku.

Měli jsme počkat a udělat razii v té jeho továrně a ve skladu.“

„Tam on s drogami neobchoduje,“ zavrtěl hlavou Hahn.

„Zkoušel jsem tam od něj nakupovat. Odmítl. Dává si pozor, aby obě svoje činnosti přísně odděloval.“

„To se naučil od Duvalla,“ podotkl suše Mac.

„Kromě toho už jsme něco takového zkusili a nic z toho nebylo,“ připomněl Patout Burkovi. „Nemáme důvod udělat razii ve zjevně zákonném podniku. Žádný soudce by nám nedal povolení k prohlídce.“

„Říkám jenom –“

„Ještě jeden nepovedený přepad a Duvalla už nikdy nedostaneme. Jestli to je Duvall.“

„Je to Duvall,“ odsekl Burke.

„O důvod víc krýt si záda.“

„Já vím, Dougu, ale –“

„Littrell se žádného případu nedotkne ani klacíčkem, když ho nebudeme mít podložený –“

„Jednoznačnými důkazy, bla bla,“ rozkřikl se Burke. „Já to chápu, jasný? Už jsem tohle kázání slyšel mockrát.“

„Prostě nechci vidět další průšvih,“ vrátil mu to Patout.

„Tohle oddělení si ho nemůže dovolit a ty taky ne.“

Patoutův křik dozněl v náhlém trapném tichu. Ostatní policisté odvraceli oči od těch dvou, kteří se hádali.

„No tak,“ zamumlal Mac, „nerozčilujte se.“

Všichni, a nejvíc Burke sám, věděli, že ho má Patout z celého oddělení nejradši. Nejen proto, že Burka považoval za dobrého policajta, ale také proto, že byli staří přátelé. Na akademii byli ve stejném ročníku. Patout si zvolil administrativu místo praktické práce, ale rozdíl v hodnosti se na jejich přátelství neprojevil.

Až nedávno. Okolnosti smrti Keva Stuarta vystavily jejich přátelství tvrdé zkoušce. Burke to cítil. Chápal také, co je toho příčinou. Doug se musel zodpovídat svým nadřízeným za chování a výkony každého muže, kterému velel. Dělat nárazník je těžké vždycky, ale obzvlášť tehdy, když se člověk snaží chránit pověst policisty, který je zároveň jeho přítelem.

Burke si uvědomoval, že Patout nechce svou kariéru obětovat kvůli jedné hrozné chybě. Doug za Burka bojoval, když po té události vznikly pochyby o jeho duševní rovnováze a spolehlivosti. Veřejně i soukromě se za něj během procesu stoprocentně postavil. A i když Burke právě v téhle chvíli doslova zuřil, dobře si uvědomoval, že Doug mu chce zabránit, aby ztratil hlavu a udělal něco nepředloženého, co by dalo nervózním šéfům příležitost sebrat mu policejní odznak.

Od toho výbuchu ze sebe s Dougem nespustili oči. Burke se už ovládal, když řekl: „Půjčte mi na chvíli Sachela.“

„Při tvé současné náladě radši ne,“ odpověděl rozhodně Patout. „Možná zítra.“

„Zítra bude venku.“

„Můžeme zdržet rozhodnutí o kauci.“

Burke povzdechl, zamnul si zátylek a pak se zatrpkle rozhlédl po ostatních policistech. „Tak půjdu domů.“

„A co já?“ zeptal se Hahn.

Patout se podíval na Burka. „Rozhodni ty. Je to tvůj případ.“

„Najednou,“ zavrčel. Hahnovi pak odpověděl: „Na pár hodin tě zavřem.“

„Ježíšmarjá, já tu smradlavou díru nesnáším.“

„Je mi líto, Rayi, ale nemůžeme si dovolit tě shodit, jinak jsme vážně v prdeli.“

Pinkie vstal a zaklapl aktovku.

„Vy jdete pryč?“ vykřikl nevěřícně Sachel. „Nemůžete jít pryč. Co mám podle vás dělat?“

„Podle mě máte strávit noc v base.“

„V base? V base? Kdy mě odtud můžete dostat?“

„Začnu pracovat na kauci hned ráno. Ale obávám se, že tu noc tady strávit musíte.“

„No to je nádhera, do prdele. Fakt nádhera.“

„Ona vám ta chvilka zavření jenom prospěje, Sacheli.

Třeba budete mít čas přemýšlet o tom, jaký jste byl pitomec.“

Sachel přestal reptat a zabodl oči do Pinkieho. „Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že jste se nechal jako blbec zavřít za to, že jste prodával zákazníkovi v klubu.“ Dokud byli v místnosti policisté, Pinkie se ovládal. Když teď ale byl se svým klientem chvilku sám, vyléval si vztek naplno.

„Toho chlapa jsem znal,“ bránil se Sachel. „Je to pravidelný zákazník. Prodávám mu pořád. Proč bych nemohl –“

„Držte hubu,“ přerušil ho Pinkie. „Odkdy to berete sám?“

„Já? Nic neberu! Nikdy jsem ani nebral.“

„Ale vaše holka jo.“

„Jaká holka? O čem to sakra mluvíte, Pinkie? Mám ženu.

A dítě. Nemám žádnou holku.“

Pinkie nesnášel, když mu někdo lhal. A nesnášel to ještě víc, když to byla lež takhle průhledná, protože to jako by naznačovalo, že je Pinkie příliš hloupý, než aby ji odhalil.

„Ta akrobatická tanečnice. Kudrnaté zrzavé vlasy. Hubený zadek. Malé kozy, ale bradavky jako talíře. No tak, Sacheli, tu přece znáte, ne?“

Sachel těžce polkl. Na čele mu vystoupil pot a jeho pleť dostala nezdravě bledou barvu, která se křiklavě nehodila k jasné žluti jeho saka.

„Už si to s ní rozdáváte tři měsíce,“ pokračoval Pinkie tiše, skoro soucitně. „Sex za drogy. Moje drogy. Zásobujete ji zadarmo. A to je krádež, Sacheli.

A kromě toho, protože to ta holka má zadarmo, bere toho moc, takže v polovině případů je tak sjetá, že nemůže vystoupit. A jak víte, je to nejpopulárnější tanečnice z celého klubu. Chlapi celé hodiny pijí, aby se dočkali jejího vystoupení. Jsou ochotní dobře zaplatit, aby viděli její slavné finále s mostem, ale když tanec zruší, odcházejí brzo.“ Pinkie se naklonil k Sachelovi tak blízko, že ho ovanul vůní mátové ústní vody. „Každá vaše erekce mě stojí peníze, Sacheli.“

Kolem rukávů Sachelova žlutého saka se udělaly kroužky potu. „Neudělal bych nic proti vám, Pinkie. To přece víte.“

„Ano?“ Zavrtěl stříbrnou hlavou. „Ledacos jsem zaslechl, Sacheli. Znepokojující řeči o vaší ctižádosti.“

Sachel se pokusil usmát, ale ztuhlé rty ho tak docela neposlouchaly. „Nemůžete přece věřit klepům.“

„Ale já jim věřím. Po dnešním večeru ano.“

„Jak… jak to myslíte?“

„Proč by vás takový chytrý policajt jako Burke Basile zavíral kvůli pár gramům? Jednou byl neopatrný, ale je moc chytrý na to, aby se zabýval takovým upoceným laciným kšeftaříčkem, jako jste vy – ledaže od vás něco chce.“

„Co jako?“

„Informace. Důkazy.“

„Poslal bych ho do prdele.“

Pinkie ignoroval Sachelovo pokrytecké rozhořčení a pokračoval: „Nechají vás strávit jednu nebo dvě noci za mřížemi s těmi nejhoršími existencemi, abyste viděl, jak je to ve vězení hrozné, a pak, až si vás takhle připraví, nabídnou vám obchod. Já bych si tipnul, že to bude prominutí všech obvinění proti vám výměnou za informace o celém obchodě.“

„Na něco takového bych nikdy nepřistoupil.“

Pinkie se usmál. „Ne, jsem přesvědčený, že ne.“

Sachelovi se zjevně ulevilo. „To teda ne. Nikdy bych nepodrazil přítele.“

„Jsem přesvědčený, že ne.“ Pinkieho hlas byl falešně laskavý. „Protože jsem si jistý, že si radši chvíli odsedíte, než aby se vašemu synovi stalo něco ošklivého.“

Sachelova okázalá statečnost splaskla jako bublina.

„Mému synovi? Panebože, Pinkie. Ne. Já –“

Pinkie položil Sachelovi ruku na rameno, aby ho uklidnil a zarazil jeho koktání. „Těším se, že ho uvidím hrát za Tygry, a nejsem určitě sám.“ Jemně masíroval Sachelovi pravé rameno. „Nebyla by škoda, kdyby byl při nějaké nehodě těžce zraněný a jeho slibná fotbalová kariéra by skončila dřív, než vůbec začala?“

Sachel se rozplakal.

„Určitě byste hrozně nerad, aby se váš syn stal obětí nějaké tragické nehody, co, Sacheli?“

Sachel, vzlykající jako malé dítě, kývl.

KAPITOLA 6

„Chceš vajíčka?“

„Ne, díky, Pinkie.“ Bardo se podíval na Romana. „Ale dal bych si kafe.“

Když se Pinkie vrátil z policejní stanice, uvědomil si, že má hrozný hlad. Vzbudil komorníka a požádal ho, aby mu připravil snídani. Roman, místo aby byl nabručený, mu s radostí posloužil. Když vás někdo zachrání před trestem smrti, cítíte k němu dost velkou vděčnost.

Roman přinesl ke kuchyňskému stolu konvici čerstvé kávy a další šálek. „Budete ještě něco potřebovat, pane Duvalle?“

„Ne, díky, Romane. Dobrou noc.“

Bardo se přes okraj porcelánového šálku díval, jak starý pán odchází halou ke svému bytu. „Takovýchhle černochů už na světě moc nezbylo.“

„To radši neříkej před ním,“ poznamenal Pinkie a vyklepl si jeden žloutek na topinku. „Když přistihl svou ženu v posteli s jiným mužem, vzal sekeru na oba.“

„Fakt?“ Na Barda to zjevně udělalo dojem. „Hmmm.“

Pinkie šel rovnou k podstatě téhle neplánované schůzky.

„Budeme mít potíže s Basilem.“

„To je toho!“

Pinkie nedonesl vidličku k ústům. Podíval se na Barda a potěšilo ho, že si jeho společník správně vyložil význam jeho výhružného výrazu.

„Promiň,“ zamumlal Bardo. „Nechtěl jsem se tvářit jako děd vševěd. Jen už mě taky napadlo, že s tím skautíkem jsme ještě neskončili.“

„Myslel jsem si, že bude stačit, když si to s ním vyřídíme časem, ale změnil jsem názor. Myslím, že čekat nebudeme.“

„Proč? Co se děje?“

Pinkie mu řekl o zatčení Sachela. „Myslím, že je načase poslat panu Basilovi varování.“

„Dobře.“

„Jasné varování, že jestli se nám bude plést do cesty, koleduje si o potíže. O pořádné potíže.“

„Co chceš, abych udělal?“

„Pinkie?“ Při zvuku Remina hlasu se oba muži podívali k otevřeným dveřím, kde stála, zahalená v županu, vlasy rozcuchané, oči rozespalé. „Neslyšela jsem tě přijít.“

„Už jsem nějakou chvíli zpátky.“ Pinkie si všiml, že se Remy záměrně vyhýbá pohledem Bardovi, a nemohl si pomoci, aby nepřemýšlel proč. „Musíme tu s panem Bardem probrat nějakou pracovní záležitost.“

„V tuhle dobu?“

„Je to naléhavé.“

„Aha.“

„Vrať se do postele. Přijdu za chvilku.“

Na kratičký okamžik sjela pohledem na Barda a pak se znova podívala na Pinkieho. „Nebuď tu dlouho.“

Pinkie tiše dokončil rozhovor s Bardem. Netrvalo to déle než dojíst snídani. „A postarej se o to okamžitě.“

„Jasně.“

„Okamžitě,“ opakoval důrazně Pinkie. „Účinek by měl být tvrdý a silný jako rána do hlavy. Chci, aby to Basilovi i celému protidrogovému oddělení otevřelo oči.“

„Rozumím.“

„Pokud jde o tvůj honorář…“

„Jako obvykle?“

Pinkie kývl. „Můžeš odejít zadním vchodem, jako jsi přišel.“

Když Bardo odešel, Pinkie znovu nastavil poplachový systém a šel nahoru. Remy byla v posteli, ale ještě nespala.

„Co se dělo?“

„Už jsem ti říkal. Práce.“ Začal se svlékat, ale nespouštěl z ní oči. „Není ti nic, Remy?“

Bylo zjevné, že jí ta otázka není příjemná. „Samozřejmě že ne. Proč by mělo?“

„V poslední době jako bys to nebyla ty.“

Nepřesvědčivě se usmála. „Víš přece, že mám každou zimu trochu splín. Chystám se na jaro. Ale připadá mi, že je ještě hrozně daleko.“ – „Lžeš.“ Jiní muži by se v Adamově rouše cítili zranitelní a méně hroziví. Pinkie ne. Nahota mu potíže nedělala. Dal ruce v bok a přísně se na svou ženu podíval. „Už se celé týdny sotva ploužíš.“

„Už jsem ti říkala, to je jen –“

„Roční dobou? Nesmysl. Odkud jsi vzala ty radikální názory?“

„Jaké radikální názory?“

„Ty, které jsi s takovou chutí vykládala hostům včera večer.“ Ztišil hlas skoro do šepotu a řekl: „Skoro bych řekl, že přecházíš k opozici, Remy.“

„To je směšné. Víš dobře, na čí straně jsem.“

„Myslíš, že to vím?“

„Měl bys.“

Zpříma se mu podívala do očí. Neviděl v jejím zraku nic obojetného, ale nehodlal to ještě nechat jen tak být. K

postavení, které v jeho životě zaujímala, nepatřilo vyjadřovat názory na cokoli důležitého. „Taky se mi nelíbilo, že ses během večírku ztratila.“

„Neztratila jsem se. Rozbolela mě hlava a musela jsem si jít nahoru lehnout.“

„Hlava?“ opakoval skepticky. „Nikdy dřív tě hlava nebolela. A taky jsi nikdy nebyla takhle letargická. Nejsi nemocná? Možná bych tě měl objednat k doktorovi.“

„Ne!“

Prudkost její odpovědi překvapila dokonce i ji samotnou.

Změkčila ji lehkým zasmáním. „To nic není, Pinkie. Jsem v pořádku. Jenom jsem nějak rozladěná, to je všechno.“

Posadil se na postel vedle ní a pohladil ji po krku.

„Jediná věc, kterou nepromíjím, Remy, je, když mi někdo lže.“ Přestal ji hladit. „Řekni mi teď hned, co se děje.“

„Jak chceš,“ vykřikla rozzlobeně. Odhodila přikrývky, vstala z postele a obrátila se čelem k němu. „To ten chlap.“

Vstal také. „Jaký chlap?“

„Wayne Bardo.“

„Co je s ním?“

„Nahání mi husí kůži.“ Zkřížila ruce na prsou a třela si nahé paže. „Je mi z něj zle. Nesnesu ani být s ním ve stejné místnosti.“

„Proč ne? Udělal něco, nebo ti něco řekl?“

„Ne, ne. Nic takového.“ Byla zjevně znepokojená; zhluboka vydechla a prohrábla si vlasy rukou. „Jenom mám takový pocit. Něco z něj vyzařuje, něco zlého. Doufala jsem, že po procesu tady už nebude tolik vysedávat. A dneska v noci ho najdu sedět v kuchyni u stolu.“

Pinkie se málem rozesmál úlevou. Většina žen považovala Wayna Barda za přitažlivého – dokud ho nepoznaly lépe. Potěšilo ho, že Bardův italský vzhled jeho mladé a krásné ženě nic neříká. Vyhýbala se mu tak pečlivě proto, že jí byl odporný, ne že se jí líbil.

Potlačil úlevu a řekl: „Bardo pro mě občas něco dělá.

Odpracovává si část honoráře za obhajobu.“

„No dobře, ale odteď s ním prosím dojednávej ty obchody někde jinde než v tomhle domě.“

„Proč ti tak moc vadí?“

„Copak to není jasné? Děsí mě.“

Pinkie se teď už opravdu zasmál a objal ji. „Děsí hodně lidí. Proto je tak užitečný.“

„Používáš ho k tomu, aby děsil lidi?“

Nad její hlavou se zamračil. Málokdy mu kladla byť i neškodné otázky o jeho práci. V poslední době ale dávala najevo víc než jen prchavý zájem, a to by mohlo být nebezpečné. Hezkých pár jeho klientů zradily rozzlobené manželky nebo přítelkyně, které toho věděly příliš. „Proč jsi tak zvědavá na moje spojení s Bardem?“

„Nejsem, jestli už nebude chodit sem do domu. Nechci ho tady.“

„Tak dobře. Jestli tě Bardo uráží, budu se snažit, abyste se nesetkali.“

„Děkuju.“

„A teď, když jsme se dohodli, chci, abys mi slíbila, že se přestaneš tvářit tak otráveně. Rozčiluje mě to.“

„Budu se snažit.“

Položil jí palec pod bradu a zvedl jí hlavu. „Snaž se.“

Mluvil tiše, ale nepotřeboval zvyšovat hlas, aby pochopila.

„Zavdal jsem ti nějakou příčinu k nespokojenosti, Remy?“

Zavrtěla hlavou. „Dobře.“ Přejel jí palcem po rtech. „To rád slyším. Protože já chci, abys byla šťastná. Hrozně nerad bych, aby nastal další Galveston.“

„To už je dávno.“

„Ale ne tak dávno, abychom na to zapomněli.“

„Ne, nezapomněla jsem.“

„Takže jsi šťastná?“

„Samozřejmě.“

Vzal její ruku a položil si ji do klína. „Dokaž mi to.“

Později, když usínal, řekla: „Návštěva u Flary mi spraví náladu. Zítra za ní zajedu.“

„Dobrý nápad. Řeknu Errolovi, aby tě tam odvezl.“

„To nemusíš. Můžu řídit sama.“

Pinkie o tom chvilku uvažoval. Jeho nepříjemné pocity docela nezahnal ani jejich rozhovor, ani milování.

Věrohodně mu vysvětlila svou současnou melancholii, ale on měl podezření, že je v tom ještě něco víc než nechuť k Bardovi.

Pochyby mohou ochromit myšlení rozumného člověka.

Nedůvěra a žárlivost oslabují a ničí. Na druhou stranu Pinkie dával přednost tomu být raději zbytečně opatrný než být hlupák. Zvlášť když šlo o ženu.

„Errol tě odveze.“

„Počkej, určitě to takhle chceš?“

Žena pohrdavě našpulila ústa a začala si hrát s knoflíčky jeho košile. „Samozřejmě že to tak chci. Pozvala bych tě k sobě, kdybych nechtěla?“

„Ale známe se teprve hodinu.“

„To je jedno. Netrvalo mi ani tak dlouho přijít na to, že tě dneska v noci chci.“

Zasmál se. „Tak na co čekáme?“

Vyklopýtali dvě patra schodů, cestou se osahávali. Starý dům byl přeměněn na šest bytů, dva v každém ze tří pater.

Ten její byl malý, ale hezký. Okna z ložnice vedla na soukromý dvorek za domem.

Před těmi okny mu předvedla neohrabaný striptýz. „Vidíš něco, co se ti líbí?“

„Pěkná,“ řekl a natáhl se po ní. „Moc pěkná.“

Neměla naprosto žádné sexuální zábrany – nebo byla tak zfetovaná, že jí bylo úplně jedno, co s ní dělá. Ale po chvíli byla její chuť uspokojena a ona začala být unavená a nevrla.

„Už jsem ospalá.“

„Tak spi,“ řekl. „Mně to vadit nebude.“

„Nemůžu spát, když děláš tohle“

„Určitě můžeš.“

Zahihňala se tomu. „Ty jsi nemocnej, víš to?“

„Jo, říkali mi to.“

„Určitě sis vzal gumu?“

„Říkal jsem, že si ji vezmu, ne?“

„Nojo, ale neviděla jsem tě. Tak už toho fakt nech. Jsem utahaná. Necháme si to na jindy, jo?“

„Noc je mladá, puso.“

„Jo, mladá, blbost,“ zasténala. „Za chvíli bude čas vstávat.“

„To tě jenom přechází ten rauš. Chtělo by to trochu přikrmit.“

„Dneska už žádný další fety nechci. Za pár hodin musím bejt v práci. Pojď to pro dnešek zabalit a – jau! To bolí.“

„Fakt?“

„Jo. A nech toho. Na tohle nejsem zvědavá. Jau! Já to myslím vážně, do prdele! Přestaň!“

„Klid, puso. To nejlepší teprv přijde. Beze srandy.“

Raymond Hahn jel domů z policejního vězení, jedním okem neustále sledoval zpětné zrcátko. Byl ve své práci dobrý hlavně proto, že byl úzkostlivě opatrný. Jeho krytí bylo zaměstnání v malé účetní firmě o třech lidech, ale plat pocházel od policie. Pod záminkou návštěv u klientů se klidně pohyboval po okolí, seznamoval se s lidmi a pronikal do sítí narkomanů a dealerů.

Byla to nebezpečná práce. Mohl strávit měsíce tím, že se snažil získat důvěru nějakého paranoidního dealera, přičemž soustavně nastavoval krk, a pak bylo všechno jeho úsilí nanic. Nejlepší příklad byl ten výbuch ve skladišti, při kterém umřel Kev Stuart.

Člověk nemusel být zrovna Einstein, aby přišel na to, že někdo v oddělení varuje dealery před chystanými raziemi.

Ale to byl vnitřní problém oddělení. On se musel snažit zůstat naživu, což znamenalo postarat se, aby se neprozradilo jeho krytí.

Už pracoval jako agent tři roky, což bylo možná trochu moc dlouho. Už ho unavovalo soustavně se ohlížet přes rameno, unavovalo ho všechny podezřívat, unavovalo ho vést dvojí život.

V poslední době si zahrával s myšlenkou přestěhovat se a začít dělat něco jiného. To ovšem mělo jednu velkou nevýhodu: Žádné jiné zaměstnání by mu neposkytlo tak snadný přístup k drogám. To byl bonus k jeho současné práci a jeden z hlavních důvodů, proč se mu od ní nechtělo.

Když se ujistil, že ho nikdo nesledoval domů, odemkl dveře bytu a vklouzl dovnitř, pak zajistil všechny západky a zámky. Kdykoli bylo nutné, aby šel do vězení, rozklepal se.

Hrál svou roli tak dobře, že se dokonce i on sám nechal zmást a věřil, že to, co předstíral, je skutečnost.

On a Burke Basile byli členy stejného týmu. Ale i tak ho ten člověk k smrti děsil. Bál se jen pomyslet na to, co by se stalo, kdyby se Burke Basile dozvěděl o jeho návyku.

Nechtěl by Basila poznat z jeho horší stránky. S tím chlapem nebyly žádné žerty. Vlastně byl tak děsivě čestný, že ho neměli rádi ani ostatní neworleanští policajti.

Úplatky byly obecně přijímaná záležitost. Bylo to pravidlo, ne výjimka. Někteří policajti usoudili, že ve společnosti tak prolezlé zločinem se vyplatí nevšímat si drobných přestupků a tvrdě potírat jen ty zločiny, které ohrožují lidský život.

Burke Basile to viděl jinak. Zákon je zákon. Věci jsou buď dobré, nebo špatné, zákonné, nebo nezákonné, tečka.

Nikomu nekázal. Ani nemusel. Jeho bezeslovné výčitky stačily k tomu, aby mu ostatní policisté nedůvěřovali. Když teď byl Kev Stuart mrtvý, mohl Basile za jediného kamaráda považovat Douga Patouta. A to, že se přátelil se šéfem, mu u ostatních kolegů také mnoho sympatií nezískalo.

Basilovi ale zřejmě nevadilo, že je vyloučen z toho kamarádského společenství. Hahna napadlo, že v tomhle ohledu jsou si s Basilem trochu podobní. On pracuje sám a vyhovuje mu to tak, stejně jako to patrně vyhovuje Basilovi. Pochyboval, že by Basile kdy plakal nad svou neoblíbeností.

Hahn se svlékal potmě. Jeho holka byla vždycky otrávená, když ji vzbudil. Vadilo jí, když byl dlouho do noci na tahu a ji nechal samotnou. Považovala ho za účetního a nechápala, co ho tak táhne do klubů dokonce i ve všední den.

Jejich časové plány se často neshodovaly, ale v podstatě čím méně se viděli, tím lépe spolu vycházeli. Jejich vztah byl založený čistě na tom, že oběma vyhovoval. Když mu nabídla, aby se k ní nastěhoval, bylo pro něj pohodlnější přijmout, než hledat důvody pro odmítnutí. Kromě toho měli rádi stejné drogy. Nejlíp se vždycky zfetovali spolu.

Jinak spolu víceméně vycházeli, ale důvěrný vztah se tomu říkat nedalo, leda když spolu spali.

Věděl, že ji hlavně přitahují drogy, které jí nosí, ale to mu bylo jedno. Dokonce ji podezříval z toho, že ho podvádí, ale protože musel každý večer brzo z domu, ani jí to nemohl vyčítat. Doufal jen, že nechytí nějakou pohlavní nemoc. Zdravotnické reklamy v televizi varovaly před podobnými vztahy, jako byl ten jejich, ale co, on měl mnohem větší šanci, že ho oddělá nějaký dealer, kterého pomáhal dostat, než že umře na AIDS.

Vklouzl vedle ní a byl vděčný za to, že se nepohnula.

Nestál o scénu. Rozhodně ne po tom, čím dneska prošel, včetně několika hodin ve vězení. To bylo panoptikum!

Zavřeli ho do cely s dvěma bratry, nějakými burany pokrytými amatérským tetováním, kteří během rodinné rozepře otevřeli třetímu bratrovi skalp otvírákem na konzervy. Kromě nich byl v cele transvestita, který se choulil v koutě a brečel strachy před těmi dvěma surovci.

Jejich urážky ho tak rozplakaly, že se mu odlepily umělé řasy, což vyvolalo další záchvat pláče a ten zase nové urážlivé hulákání.

Raymond nikdy nespal dobře, ale dnes večer se zvlášť špatně uklidňoval a zbavoval nepříjemných myšlenek. Po chvíli se posadil a usoudil, že joint by mu možná pomohl.

Natáhl se přes svou spící holku a rozsvítil noční lampičku.

To, co viděl, mu ještě ani nestačilo dojít, když za sebou vycítil nějaký pohyb.

Raymond Hahn zemřel s bezhlesým výkřikem na rtech.

KAPITOLA 7

Burke poznal, že se něco stalo, hned jak přišel do práce.

Muži postávající kolem automatu na kávu zamumlali dobrejtro, když se k nim blížil, ale nikdo se mu nepodíval do očí, a než si Burke nalil kávu, byli všichni pryč.

U svého stolu shodil sako, ale ještě si ho ani nestačil pověsit, když Patout otevřel dveře své kanceláře a zavolal ho dovnitř. Burke nechal sako na stole, ale kávu si vzal s sebou. „Co se děje?“

Patout zavřel dveře, aby je nikdo nerušil. „Sedni si.“

„Nechci si sednout. Chci vědět, co se to sakra děje.“

„Raymond Hahn je mrtvý.“

Burke si sedl.

„Našli ho i s jeho holkou dneska ráno v posteli.“

Burke se napil kávy. „A předpokládám, že neumřeli z přirozených příčin ani nešťastnou náhodou.“

„Byla to vražda.“

Patout mu pak vysvětlil, že žena pracovala u přepážky v místní pobočce banky. Chodila do práce v šest třicet, aby v sedm mohla otevřít okénko. Když se neobjevila ani nezavolala, že je nemocná, šla jedna spolupracovnice zjistit, co se děje. Čekala, že ji najde s kocovinou nebo zfetovanou.

Už jednou ji chytili v náhodném testu na drogy, ale dostala ještě jednu šanci pod podmínkou, že se bude léčit.

Spolupracovnice zjistila, že dveře od bytu jsou otevřené.

Šla dovnitř.

„Bylo to… ošklivé.“

„Jen mi to pověz i s detaily,“ pobídl ho Burke podrážděně. „Já neomdlím.“

„No, ta žena z banky ano. Holka měla několik bodných ran. Podle první koronerovy zprávy jenom jedno z těch zranění mohlo být smrtelné. Vrah si dal načas a pěkně si to zabíjení užíval. Jak to vypadá, byla taky znásilněná, ale jestli předtím nebo potom, co umřela, to se ještě neví. Hahn měl větší štěstí, jestli se tomu dá tak říct. Měl jenom jednu ránu ze strany na krku, ale dobře umístěnou. Vrah věděl, kam ho píchnout, aby bylo rychle a bez hluku po něm.“

Burke se zvedl, se šálkem v ruce došel k oknu a zadíval se ven. Upíjel přitom kávu ze svého soukromého hrnečku vyzdobeného barevnými mořskými koníky. Koupila mu ho Barbara na Floridě při jedné z jejich mála dovolených. Už si nevzpomínal, kdy to bylo. V minulém století. Anebo mu to aspoň tak dávno připadalo. Už si nedokázal představit, že by udělal něco tak bezstarostného jako ležet na pláži a nakupovat zbytečné suvenýry. Lehkomyslnost v jeho životě zemřela tu noc, kdy zastřelil Keva Stuarta.

„Nějaké stopy?“

„Kriminálka na tom dělá, ale zatím to vypadá, že nic.

Něco se možná najde při pitvě. Vagina a konečník té holky byly pohmožděné a odřené, ale žádné viditelné sperma na sobě neměla.“

Laboratoř ztrácí zbytečně čas a síly. Žádné důkazy nebudou. Bardo má rád nože a tohle vypadá jako jeho práce. Jeho oblíbená zábava je brutální sex, ale i na vrcholu své nízké vášně určitě nezapomněl na kondom. Byl příliš chytrý na to, aby po sobě nechal stopu DNA, dobře věděl, že je tak jedinečná jako otisky prstů. Policisté by museli mít kliku, aby našli vzorek tkáně nebo vlasů.

Burke poslal Hahna včera večer do vězení. Válel se agent v cele předběžného zadržení, zatímco Bardo znásilňoval a zabíjel jeho holku? Přijel domů a našel je tam spolu?

„Nějaké známky zápasu?“

„Žádné,“ odpověděl Patout. „Nedokážu si představit, jak to, že je dostal oba. Odrovnal nejdřív Hahna a pak terorizoval tu holku, než ji zabil taky?“

„Možná. Nebo…“ Burke o tom uvažoval. „Nebo nejdřív sejmul tu holku a pak čekal v bytě, než se Hahn vrátí.“

Patout pochybovačně nakrčil čelo. „Když to Hahn schytal, byl svlečený a v posteli.“

„Hahn se vrátil pozdě. Vrah se schovával, než chudák Ray vlezl do postele. Nejspíš tam vlezl bez rozsvěcení. Já to tak dělám každou chvíli, když nechci vzbudit Barbaru.

Hahn nevěděl, že holka je mrtvá. Neviděl krev a neuvědomil si, že něco nehraje.“ Burke sevřel šálek pevněji. „To na něj vypadá.“

„Na koho?“

„Na Barda. Bardovi by připadalo zábavné, že ho oběť zamyká uvnitř místo venku.“

„Proč myslíš, že to byl Bardo?“

„Zavřeli jsme Hahna a Sachela. Duvall se tu objevil uprostřed noci. Víme, že Sachel je na Duvallově tajné výplatní listině. Bardo je jeho zabiják. Náš agent to schytá.

Dej si to dohromady. To nemůže být náhoda.“

„Samozřejmě že může!“ vykřikl Patout. Burke se k němu obrátil, ale než stačil něco říct, Patout pokračoval: „Víš stejně dobře jako já, že Hahn byl feťák. Jak to vypadá, ta ženská taky. Příčinou té vraždy mohl být nějaký obchod s drogami, který nevyšel. Mohl to být milostný trojúhelník.

Mohlo to být –“

„Mohlo to být proto, že Duvall věděl, že Ray je náš, a chtěl ho vyřadit z oběhu a přitom nám zároveň dát pořádnou lekci.“

„No dobře, mohlo to tak být,“ souhlasil Patout a vstal.

„Ale nechci, aby sis to bral osobně. Jako by se to stalo jenom tobě. Celé oddělení je z toho vedle. Jsme tým, Burku. Musíme pracovat společně. Nemůžeme si dovolit, aby nás pár neúspěchů totálně vyvedlo z míry. Musíme dál pracovat metodicky.“

Takovéhle manažerské kecy nebyly pro Douga typické.

Učebnicově povzbudivá kázání si obvykle schovával na chvíle, kdy oslovoval celou skupinu. V soukromí k sobě byli s Burkem upřímnější.

„Co ještě?“ zeptal se Burke.

„Jak to myslíš?“

„No, ještě něco se stalo, ne? Co se mi to bojíš říct?“

Patout si zamnul zátylek. Byl to štíhlý muž s vysokým hladkým čelem a ustupujícími vlasy. Dnes ráno vypadal ještě starší, než doopravdy byl. „Jsi tak chytrý, že ti to až škodí.“

„Jo, každou chvíli to schytám,“ odsekl Burke netrpělivě.

„Tak co?“

„Sachel odmítl dohodu.“

„Půjč mi ho na čtvrt hodiny.“

„K ničemu by to nebylo, Burku. Odmítl ji dřív, než jsme vůbec vyslovili podmínky. Nenechal naprosto žádný prostor pro vyjednávání.“

„To bude riskovat proces?“

„Ne, hodlá přiznat vinu. Na všechna obvinění.“

„Ten hajzl,“ zaklel Burke. „Duvall ho zpracoval.“

„Jo, taky myslím.“

„Panebože, copak je ten chlap nesmrtelný?“ Kousavě se zasmál. „Pokaždé nás dostane.“

„Duvall nehraje fér. My se držíme pravidel.“

Burke se kousal zevnitř do tváře. „Možná je načase s tím přestat.“

„Cože?“

„Nic. Hele, Dougu, já odtud musím vypadnout.“

„Burku –“

„Stavím se tu později.“

Zabouchl za sebou dveře, popadl v běhu sako ze stolu a vyrazil k východu. Málem se přitom srazil s Mačem McCuenem. „Ahoj, Basile. Všude jsem tě hledal. Musíme si promluvit.“

„Teď ne.“ Na McCuena neměl náladu. Nedokázal by teď strávit

McCuenův

neochvějný

optimismus

a

nevyčerpatelnou energii, která mu šla na nervy. Ani nezpomalil, jen řekl: „Potom, Macu.“

„Ahoj, Burku. Pojď dál.“ Nanci Stuartová ho gestem pozvala do svého předměstského domku.

Byl to masochismus chodit sem dnes, když slyšel zprávy o Hahnovi a Sachelovi. Ale poté, co Burke několik hodin jezdil bezcílně po okolí, zuřil a nadával, nevěděl už, co se sebou dělat. Stejně si měl vzít týden volna, tak proč by se na to dneska nevykašlal úplně?

Dům Stuartových byl z červených cihel s malovanými dřevěnými ozdobami. Trávník nebyl tak dobře udržovaný, jako když byl naživu Kev. Ten miloval práci na zahradě a chlubil se, že jeho trávník je nejzelenější v širém okolí.

Burke si všiml, že okenice na jednom z předních oken je uvolněná. Koberec v předsíni by potřeboval vyprat a jedna z žárovek na klenutém stropě byla prasklá. Bude si muset brzo udělat den volna a pomoci Nanci s údržbou a opravami.

„Pojď dozadu do kuchyně,“ řekla přes rameno, když ho vedla halou. „Začala jsem vařit večeři. Budeme jíst brzo.

Dneska večer je ve škole besídka. Chceš něco k pití?“

„Kafe, jestli máš.“

„Nevadí ti instantní?“

Vadilo, ale zavrtěl hlavou. V kuchyni byl nepořádek a útulno. Na nápadném místě visel kalendář, který upozorňoval na dny, kdy je na Nanci řada odvézt děti ze sousedství do školy, na termíny u zubaře a na dnešní besídku. Lístky s poznámkami a školní fotografie obou chlapců byly připevněny k lednici magnety ve tvaru lahví kečupu a hořčičných sklenic. Z linky se usmívala plechovka na pečivo ve tvaru medvěda.

Když si Nanci všimla, že se Burke na plechovku dívá, nabídla mu. „Jsou kupované. Já už teď moc nepeču.“

„Ne, díky,“ zavrtěl hlavou. „Kafe stačí.“

Vrátila se k míse, kde drtila slané krekry a přimíchávala je k mletému masu. Na prkénku čekaly nakrájené zelené papriky a cibule a vedle nich otevřená plechovka rajského protlaku. „Sekaná?“ zeptal se.

„Jak jsi to poznal?“

„Máma ji dost často dělala.“

„Máma?“ Podívala se na něj udiveně. „Víš, Burku, že za všechny ty roky, co tě znám, je tohle poprvé, co ses zmínil o své rodině?“

Pokrčil rameny. „Bál jsem se, aby se na nich někdo nemstil nebo tak něco, víš. Takže o nich záměrně moc nemluvím. Ostatně to už stejně moc rodina není. Táta dělal na dráze. Když jsem byl ve třetí třídě, lokomotiva ho přimáčkla na nákladní vagón. Takže moje máma byla osamělý pracující rodič ještě dřív, než se z toho stala móda.

Dělala u telefonní společnosti. Před pár lety umřela na rakovinu.

Takže teď už mám jenom mladšího bratra. Bydlí v Shreveportu. Má ženu a děti.“ Trpce se usmál. „Máma znala asi třicet způsobů, jak nastavit půl kila mletého masa.“

„To chápu.“

„Co kluci?“

„Dobrý.“

Napil se kávy, která chutnala hůř, než čekal. „Jak se jim daří ve škole?“

„Poslední vysvědčení bylo docela dobré.“

„Kromě známek, myslím.“

Nanci věděla, že se ptá na jejich duševní stav. Zaváhala.

„Jde to. S přihlédnutím k okolnostem.“

„Hm. To je dobře.“ Hrál si se slánkou a pepřenkou na stole, stavěl je vedle sebe, rozděloval, znovu postrkoval dohromady. „V poslední době je dost teplo.“

„Doufám, že to znamená konec zimy. Ale pořád ještě může přijít mráz.“

„Jo. Třeba až v březnu.“

V poslední době nebyli schopni ničeho víc než podobných chabých pokusů o rozhovor. Vyhýbali se jakýmkoli podstatným nebo důležitým tématům. Bylo to divné, protože to nejhorší už bylo za nimi.

To on jí přinesl zprávu o Kevově smrti. Doug Patout se nabídl, že tento nepříjemný úkol vykoná za něj, ale Burke trval na tom, že je to jeho zodpovědnost. Podepřel Nanci, když po vyslechnutí té zprávy omdlela, a nehnul se od jejího boku po celou dobu pohřbu.

V následujících týdnech a měsících jí pomáhal vyřídit pojistku, zažádat o tu nedostatečnou penzi, kterou dostala od policie, zařídit si vlastní bankovní účet a vůbec se přizpůsobit změněné rozpočtové situaci.

Na její telefonickou žádost za ní přišel toho dne, kdy vyklízela Kevovu skříň. Nabídla Burkovi některé z jeho lepších šatů a on je přijal. Pak je cestou domů nechal v charitě. Nebyl by je mohl nosit.

Na podzim jí zkontroloval topení a vyměnil filtry. O

Vánocích donesl stromeček a pomohl ho ozdobit. Kev byl mrtvý už skoro rok, ale Burke měl pořád pocit, že se tu musí každých pár týdnů zastavit a pomoci jeho vdově se vším, co bude potřebovat.

Potíž byla v tom, že stále obtížněji hledali témata k hovoru. Jak čas běžel, začínaly být jejich rozhovory stále nucenější, nikoli naopak. Burke se vyhýbal řeči o práci a o policistech, které Nanci znala. A protože práce byla nejdůležitější součástí jeho života, obtížně hledal něco jiného než zdraví chlapců a počasí, co by vyplnilo stále se prodlužující odmlky.

Vždycky ho přijala mile, ale změnila se – nenápadně, ale nepochybně. Byla teď rezervovanější, než když byl Kev naživu. To se spolu občas hlučně smáli. Dokázala si člověka dobírat a usadit ho jako chlap. Burke usoudil, že pro ženu je asi snadné žertovat s přítelem svého manžela, když u toho manžel je a směje se také. Méně snadné to je, když je mrtvý.

Strávili hodně času úvahami o výsledku procesu s Bardem. Když teď proces skončil, když byla napsána poslední kapitola té černé epizody jejich života, o čem ještě měli mluvit?

„Ehm…“

„Burku…“

Zřejmě si uvědomovala zadrhávající rozhovor stejně nepříjemně jako on, protože promluvili zároveň. Naznačil jí gestem, ať pokračuje. „Ne, ty,“ řekla.

Od dalších trapasů je zachránil příchod chlapců. Uviděli Burkovo auto zaparkované před domem a hnali se dovnitř.

Dům byl náhle plný křiku a nezaměnitelného pachu zpocených malých kluků. Shodili bundy a tašky a vrhli se k Burkovi, odstrkovali se přitom, aby se k němu dostali dřív.

Po rychlé svačině je Burke vzal na zahradu. To byl zaběhaný postup. Nejdřív si popovídal s Nanci a pak podnikal něco jen s Peterem a Davidem. Činnost volili chlapci. Dnes se rozhodli, že chtějí cvičit odpalování.

„Takhle, Burku?“ zeptal se Peter, ten mladší.

Jeho postoj byl hrozný, ale Burke odpověděl: „Přesně tak. Už ti to začíná jít. Tu pálku trochu výš. A teď se ukaž.“

Hodil tak, že míč zasáhl pálku, ne naopak. Peter výskl a rozběhl se kolem improvizovaných met. Na domácí metě ho Burke plácl po rameni a ukázal palcem nahoru.

„Příští rok budeme hrát žákovskou ligu. Třeba by ses mohl někdy přijít podívat, Burku,“ navrhl s nadějí David.

„Jenom

jednou?

Myslel

jsem,

že

si

opatřím

permanentku.“ Vlasy, které žertem pocuchal, byly stejně měděné rezavé, jako bývaly vlasy jejich otce. A protože jejich úsměvy byly replikou toho Kevova, stáhlo se Burkovi hrdlo. Byl by se ztrapnil, kdyby právě v té chvíli nevyšla na dvůr Nanci a nezavolala na chlapce, aby se šli umýt.

„Večeře za čtvrt hodiny,“ řekla jim.

„Ahoj, Burku.“

„Ahoj, Burku,“ papouškoval po svém starším bratrovi Peter a oba vyrazili k domu.

„Umíš to s nimi,“ podotkla Nanci.

„Není tak těžké umět to s dětmi někoho jiného. S

vlastními prý je to těžší.“

„Proč jste s Barbarou neměli děti?“

„Nevím. Nějak jsme se k tomu nikdy nedostali. Vždycky se našel nějaký dobrý důvod, proč to odložit. Nejdřív málo peněz.“

„A pak?“

„Málo peněz.“ Myslel to jako vtip, ale nevyšlo to.

„Nevím, co bych bez svých synů dělala. V nich je Kevin pořád ještě živý.“

Vážně a s pochopením kývl. Pak si uvědomil, že otevírá a zatíná pravou pěst. Přitiskl ruku k sobě a rychle řekl: „Už bych měl vypadnout. Nerad bych, aby kvůli mně baseballové naděje přišly pozdě na besídku.“

„Nechceš zůstat na večeři?“

Bylo to povinné pozvání. Vždycky mu to nabídla a on vždycky odmítl. „Ne, díky, Barbara by se divila, kde jsem.“

„Že ji pozdravuju.“

„Vyřídím.“

„Burku.“ Pohlédla přes halu ke koupelně, kde bylo slyšet, jak se chlapci hádají. Pak se prudce otočila zpátky k němu a řekla: „Nechci, abys sem ještě chodil.“

Měl dojem, že ji dobře neslyšel. „Cože?“ I když to zopakovala, byl šokovaný.

Zhluboka se nadechla a narovnala se. Zřejmě o tom, co mu hodlala říct, hodně přemýšlela. A i když se toho bála, rozhodla se, že to řekne teď, a sbírala síly.

„Kdykoliv jsem s tebou, kdykoliv se na tebe jenom podívám, musím myslet na Keva. Pokaždé, když tě vidím, je to jako prožívat tu hrůzu celou znova. Kdykoliv zavoláš nebo přijdeš, celé dny potom brečím. Zlobím se, lituju se. A než se z toho vzpamatuju, už se zase ozveš a všechno to začne od začátku.“

Stiskla rty a odmlčela se, aby se ovládla. „Snažím se žít nějak bez Keva. Říkám si pořád, že se mi už nevrátí. Nikdy.

A že dokážu žít, i když to vím. A když už jsem skoro přesvědčená, objevíš se ty a…“ Slzy v očích jí přetekly.

Hrábla do kapsy po kapesníku. „Chápeš, jak to myslím?“

„Jo, chápu, jak to myslíš.“ Ani se nesnažil skrýt trpkost v hlase. „Vadí ti, když musíš vařit kafe člověku, který z tebe udělal vdovu.“

„To jsem neřekla.“

„Ani jsi nemusela.“ Protáhl se kolem ní a vyšel ze dveří.

„Burku, prosím tě, pochop mě,“ zavolala za ním.

„Prosím.“

Zastavil se a obrátil. Ale když viděl její ztrápený výraz, jeho hněv se vytratil. Jak se může zlobit? Nerozhodla se tak proto, aby mu ublížila. Nešlo o něj, šlo o ni. To z pudu sebezáchovy ho požádala, aby se už nevracel.

„Nejhorší je, Nanci, že to chápu. Ve tvé situaci bych měl přesně stejné pocity.“

„Víš sám, co jsi znamenal pro mě i pro kluky. A my víme, co jsi znamenal pro Keva. Ale –“

Zvedl obě ruce. „Nevyčítej si to. Máš pravdu. Takhle to bude nejlepší.“

Popotáhla a otřela si nos kapesníkem. „Díky, žes to pochopil, Burku.“

„Řekni klukům…“ Snažil se vymyslet něco, čím by jim mohla vysvětlit, že i on, stejně jako jejich otec, náhle mizí z jejich života.

Vzlykla. „Já to zvládnu. Oni jsou neuvěřitelně přizpůsobiví.“ Slzavě se usmála. „Po tom všem, co jsi pro nás udělal, mi strašně vadí, že ti musím ublížit. Jestli ti to nějak pomůže, je to pro mě hrozně těžké. Mám pocit, jako bych si musela uříznout pravou ruku, abych zůstala naživu.

Byl jsi dobrý kamarád.“

„Pořád jsem. A vždycky budu.“

Tiše řekla. „Nemůžu jít dál, dokud se s tím nevyrovnám, Burku.“

„Já to chápu.“

„A stejné by to mělo být s tebou. Kdy ty se s tím vyrovnáš?“

Uběhlo několik vteřin. Pak řekl: „Kdybys kdykoli cokoli potřebovala, víš, kde mě najdeš.“

KAPITOLA 8

Když dorazil domů, uviděl tam stát Barbařino auto. Bude určitě potěšená, že je Burke projednou doma včas, dokonce brzo. S provinilým pocitem si uvědomil, že doufal, že ten volejbalový turnaj nebo nějaká jiná aktivita ji chvíli zdrží ve škole. Potřeboval být chvíli sám, uklidnit se.

Den začal Patoutovou dvojí špatnou zprávou. Pak mu Nanci v podstatě řekla, aby se ztratil a zůstal tam. Dnes by už i malá hádka s Barbarou byla na něj moc. Drobná neshoda, jedno ostřejší slovo by mohlo zvrátit křehkou rovnováhu v jeho nitru. Obával se, že na jeho současném emocionálním měřítku je jen milimetrová vzdálenost od podráždění k zuřivosti.

Vešel zadními dveřmi a zavolal na ni. Nebyla ani v kuchyni, ani v předních pokojích, šel tedy nahoru. Z ložnice slyšel zapnutou televizi. Ve sprše tekla voda.

Ale když vešel do ložnice, zjistil, že to odhadl jen zpoloviny správně. Sprcha tekla. Ale hlasy, které slyšel, nepocházely z televize.

Přešel přes ložnici a vešel spojovacími dveřmi do koupelny. Bylo tam plno páry. Burke škubl skleněnými dveřmi od sprchy.

Barbara se opírala o kachlíkovou stěnu, oči zavřené, ústa dokořán, nohy omotané kolem divoce přirážejících boků podsaditého trenéra školního fotbalového mužstva.

Burka se zmocnila primitivní zuřivost. Popadl muže oběma rukama a vytáhl ho ze sprchy. Trenér ztratil rovnováhu na vlhké namydlené podlaze a byl by upadl, kdyby ho Burke nebyl držel pod krkem.

Barbara vykřikla a přitiskla si dlaně na ústa, když viděla, jak její manžel několikrát otloukl jejího milence o zeď, než ho začal zasypávat ranami pěstí. Jako písty bušily do mužova těla a vydávaly na jeho mokré kůži pleskavé zvuky.

Byl o patnáct let mladší než Burke, svalnatý a ve výborné kondici, ale Burke měl na své straně moment překvapení.

Nesnažil se o žádnou zvláštní taktiku. Byl šílený touhou působit bolest, aby taky trpěl někdo jiný, aby to tohohle smilnického

parchanta

bolelo

tolik

jako

Burka.

Uspokojovalo ho drcení chrupavek a praskání kůže a borcení měkkých tkání pod jeho bušícími pěstmi.

Udělal z něj roztřesenou, blekotající, žadonící trosku, než mu zasadil poslední ránu. Silou lokomotivy ho kopl kolenem do rozkroku, takže trenér zařval bolestí a svezl se po zdi na zem, kde zůstal ležet, držel se za své poraněné mužství a plakal. Z rozbité tváře mu prýštil hlen, krev a slzy. Těžce oddechující Burke se sklonil nad umyvadlem.

Umyl si ruce a nacákal si do tváře studenou vodu, pak se zvedl a uviděl v zamženém zrcadle nad umyvadlem Barbařin obraz. Oblékla si župan, aby aspoň vzdáleně naznačila stud, ale nedávala najevo žádnou starost o svého zraněného milence, což Burka překvapilo. Copak jí na něm vůbec nezáleží? Možná ne. Možná si pořídila milence jen proto, aby upoutala Burkovu pozornost. A možná si Burke lichotí.

„Ulevilo se ti?“ zeptala se sarkasticky.

„Ne,“ odpověděl Burke a osušil si tvář ručníkem. „Moc ne.“

„Mě taky hodláš zpracovat?“

Otočil se od umyvadla a podíval se na ni. Uvažoval, kdy vlastně začala být tak jízlivá a povznesená. Byla taková vždycky? Nebo ji roky bez spokojenosti a štěstí změnily v zahořklou ženu, která tu teď před ním stála? Ať tak nebo tak, skoro nepoznával novomanželku, s kterou kdysi začal žít. Tuhle ženu vůbec neznal a ani v ní nenacházel nic, co by znát chtěl.

„Ta otázka vůbec nestojí za odpověď.“

„Mě jsi taky týral, Burku. Jenom ne pěstmi.“

„Když to říkáš.“ Vyhnul se jí a šel do ložnice. Vytáhl zpod postele kufr a začal do něj přendávat obsah svých zásuvek.

„Co to děláš?“

„To je snad jasné, ne?“

„Nemysli si, že se ti podaří požádat o rozvod pro nevěru.

Naše problémy začaly dávno předtím, než –“

„Než ses nechala v naší sprše obdělávat od jiných chlapů?“

„Jo!“ prskla. „A tenhle není první.“

„To mě nezajímá.“ Nacpal do kufru ještě pár věcí ze skříně a zavřel ho.

„Kam jdeš?“

„Nemám ponětí.“

„Ale vím, kde tě najdu, co?“

„Jo,“ odpověděl stručně. Rozhodně nehodlal před svou nevěrnou ženou obhajovat svou pracovní morálku. „Pokud jde o rozvod, klidně si posluž, Barbaro. Nepopřu žádné obvinění, které na mě hodíš. Řekni, že tě neuživím, že jsem sadista, že jsem úchylný. Je mi to úplně jedno.“

Rozhlédl se kolem, jestli něco nezapomněl, a rozesmutnilo ho, když si uvědomil, jak snadno a rychle se sbalil. Oni v těchhle pokojích nežili společně; oni tu jen bydleli. Odcházel a nenesl si nic osobního. Sbalil si jen to nejnutnější, do mohlo patřit komukoli. Nenechával tu nic, čeho by si cenil. Dokonce ani Barbaru. \

Nebyl si jistý ani tím, jestli tam ta budova ještě bude. Ale našel ji přikrčenou mezi jinými podobnými domy, které všechny zatvrzele odolávaly postupující výstavbě kolem nich.

Rozvíjející se turistický průmysl rychle ničil jedinečnost New Orleansu, která ale právě turisty do města přitahovala.

Byl to paradox odporující logice.

Burka by mrzelo, kdyby zjistil, že i tahle budova byla zničena, protože přes všechny známky stáří měla svůj charakter. Jako matrona tvrdošíjně lpějící na módě mnoho desítek let staré nesla svůj věk důstojně a s obdivuhodnou atmosférou vzdoru. U balkonu v druhém patře chyběl kus zábradlí. Cihlový chodník k hlavnímu vchodu byl hrbolatý.

Z puklin v omítce rašil plevel, ale na květináčích s maceškami po obou stranách vchodu bylo něco hrdého.

Vrata zaskřípala, když je Burke otevřel.

Na prvních dveřích vlevo byla cedulka hlásající, že tu sídlí správce domu. Burke zazvonil. Muž, který otevřel, nebyl ten domácí, kterého si pamatoval z minulých let, ale tenhle a ten z jeho paměti byli v podstatě úplně zaměnitelní.

Byt za starším shrbeným pánem byl přetopený a páchl kočkami. Velikého kocoura správce dokonce držel na ruce, když na Burka zvědavě zamžoural uslzenýma očima letitého alkoholika.

„Máte volný byt?“

Jediné, co bylo potřeba k pronájmu bytu, byla stodolarovka na nájem za první týden. „V tom je výměna ručníků třetí den,“ sdělil mu domácí, když se v trepkách šoural po schodech, aby Burkovi ukázal rohový byt ve druhém patře.

V podstatě to byla jediná místnost. Vybledlý závěs kolem vany a prádelníku byl ústupkem soukromí. Postel byla manželská a uprostřed měla důlek. Kuchyně se skládala z výlevky, úzké poličky, ledničky ne o mnoho větší než poštovní schránka a dvouvařiče, který podle domácího snad fungoval.

„Já moc vařit nebudu,“ ujistil ho Burke, když přijímal klíč.

Černobílá televize připoutaná ke zdi byla asi jediný kus vybavení, který sem přidali od té doby, co si tu Burke najal byt, když odjel ze svého rodného města Shreveportu a nastoupil k policii. Než si stačil najít slušnější bydlení, najal si dočasně pokoj v tomhle domě, a nakonec tu zůstal osmnáct měsíců.

Vzpomínal si na ně jen matně. V bytě nestrávil moc času, učil se od veteránů, dobrovolně si bral přesčasy a doháněl papírování, které bylo metlou policistů na celém světě. Byl tenkrát mladý křižák, odhodlaný bojovat se světem zločinu a zločinců.

Dnes si méně idealistický Burke Basile natočil horkou vodu do starožitné vany se lvími nožičkami a vlezl do ní s otevřenou láhví whiskey Jack Daniels. Pil rovnou z láhve a nevzrušeně sledoval, jak šváb velikosti jeho palce pospíchá po tapetě s rezavými skvrnami od vody.

Když muž přistihne svou manželku in flagranti s jiným mužem, to první, co musí udělat – poté, co z toho druhého vymlátí duši a koupí si láhev, kterou hodlá vypít až do dna – je ujistit se, že se mu to ještě postaví.

Volnou rukou se tedy přivedl k erekci. Zavřel oči a pokoušel se nahradit obraz Barbary šoustající s fotbalovým trenérem nějakou fantazií, jež by mu tu erekci dokázala udržet dostatečně dlouho na to, aby si ji užil a dovedl ji k vyvrcholení, které by mu zase vrátilo sebevědomí.

A za chvilku se mu objevila před duševním zrakem: ta děvka v Duvallově altánu.

Zahnal z mysli všechny chmurné myšlenky a soustředil se na ženu v přiléhavých černých šatech, s vlasy temnými a lesklými jako havraní křídlo, s prsy líbanými měsíčním světlem.

Její tvář byla nejasná. V duchu si ji přivolal blíž. Dívala se na něj žhavým pohledem. Zašeptala jeho jméno. Dotkla se ho měkkou rukou. A ještě měkčí ústa ho hladila. Její jazyk…

V té chvíli se udělal a skrz zaťaté zuby přitom sprostě nadával.

Cítil se pak slabý, točila se mu hlava a byl trochu dezorientovaný, ale to mohl být stejně dobře účinek whiskey a horké vody jako sexuálního uvolnění. Bylo uklidňující vědět, že ještě dokáže fungovat jako muž. Ale na citové úrovni se cítil jenom nepatrně lépe.

Už značně opilý vylezl z vany, omotal si kolem boků jeden ze dvou tenkých ručníků a sedl si na okraj postele, aby si rozmyslel, co dál.

Asi by se měl spojit s rozvodovým právníkem, zrušit kreditní karty a vůbec dělat všechny ty věci, které lidé dělají ze vzteku a z pudu sebezáchovy, když se jejich manželství stane jen číslem ve statistice.

Ale neměl prostředky na to, aby se pouštěl do takové právnické rvačky. Ať si Barbara vezme, co chce, ať už z té kořisti jejich společného života chce cokoli. On zachránil všechno, co potřebuje; pár kusů oblečení, policejní odznak a devítku.

Natáhl se přes hromádku odházeného oblečení, vzal do ruky pistoli a potěžkal ji v ruce. Z téhle zbraně vypálil kulku, která zabila Kevina Stuarta.

Jeho osobní život byl v háji. Jeho práce taky. Už neměl žádné iluze o cti a povinnosti. Na takové kecy věří jen pitomci. Tyhle standardy jsou zastaralé a do dnešní společnosti se nehodí. Když se zapsal na policejní akademii, představoval si sám sebe jako rytíře, ale Kulatý stůl byl historií dávno předtím, než se do toho on vůbec pustil.

Burke Basile byl pária, ostuda protidrogového oddělení, protože zastřelil jednoho z vlastních mužů a pak žádal spravedlnost, zatímco všem ostatním to bylo úplně jedno.

Wayne Bardo mohl znova zabíjet a taky to udělal.

Duvall byl ukrytý ve své věži ze slonoviny se svými sluhy, svými bohatými přáteli a jejich drahými děvkami.

Burkovy projevy soucitu byly přitom odmítnuty a jeho žena šoustá s mladšími muži v jeho vlastním domě.

Znova potěžkal v dlani pistoli. Nebyl by první policajt, zoufalý z marnosti své práce, který by se zastřelil. Jak dlouho by trvalo, než by ho začali postrádat? A kdo by ho postrádal? Patout? Mac? Možná. Nebo by možná byli tajně rádi, že za ně vyřešil jejich problém.

Až by začal v tomhle odporném pokojíku páchnout, až by domácího kocour začal škrábat na dveře, našli by ho.

Koho by překvapilo, že si vzal život? Zničil si manželství, řekli by. Začalo by se drbat o tom, že přistihl svou starou, tu s tou pěknou figurou, jak si to rozdává s jiným chlapem v Basilově vlastní sprše. Chudák. Vrtěli by hlavou a naříkali nad tím, že se nikdy docela nevzpamatoval z toho, že zabil Stuarta. Tím začaly všechny jeho potíže.

Stuartova vdova se musí pořádně ohánět, aby měla co dát na stůl, a zatím bezohlední právníci a zločinci pořádají bohaté večírky na oslavu svých nezákonných úspěchů.

Starej Burke Basile to nevydržel. Už s tou vinou nedokázal žít.

Takže prásk. Jednoduché, ne?

Napadlo ho, že má možná těžký záchvat sebelítosti, ale koneckonců, proč sakra ne? Copak nemá právo na trochu sebeanalýzy a lítosti? Hluboce se ho dotklo rozhodnutí Nanci Stuartové, i když připouštěl, že pro ni bylo správné.

Ze všech sil se držela života. Bolest nad Kevinovou smrtí se jednou otupí; potká někoho jiného a znova se vdá.

Nedávala mu tu událost za vinu, ale jeho návštěvy v ní vyvolávaly bolestné vzpomínky.

Chtěl uvažovat o Barbaře jako o nevěrné děvce, která se nebyla ochotna ani pokusit chápat, jakým peklem procházel po partnerově smrti. To však nebylo tak docela fér. Nebyla určitě bez chyb, ale on taky nebyl ideální manžel, dokonce ani před tou osudnou střelbou, a po ní už vůbec ne. Jejich manželství mělo už skončit dávno a oběma by se ulevilo.

Kam se podíval, samé špatné volby. Spatná volba manželky. Špatná volba kariéry. K čemu sakra jsou ty přesčasové hodiny a všechna ta tvrdá práce? Nedokázal nic.

Nic.

No, ne tak docela nic. Zabil Keva Stuarta.

Sakra, ten Irčan mu chyběl! Pořád mu ještě scházela Kevova klidná logika, jeho hloupé vtipy, jeho neotřesitelný smysl pro dobro a zlo. Chyběly mu dokonce i jeho vzteklé výbuchy. Kevovi by nevadilo umřít při výkonu povinnosti.

Vlastně kdyby si mohl vybrat, asi by zvolil právě něco takového.

Co by ale nebyl ochoten tolerovat, bylo to, že jeho smrt nebyla pomstěna. Zločinci, kteří za ni byli zodpovědní, vyvázli nepotrestáni právě tím zákonem, který Kev bránil.

To by byl Kevin Stuart jen stěží ochoten přijmout.

A při té myšlence Burke Basile vystřízlivěl jako pod studenou sprchou.

Postavil láhev Jacka Daniela na rozviklaný noční stolek a odložil vedle ní i pistoli. Odmotal si z boků ručník, natáhl se na hrbolatou postel a založil si ruce pod hlavou. Ležel tam celé hodiny, zíral na strop a přemýšlel.

I když už vlastně nebylo o čem přemýšlet.

Věděl, co musí udělat. Věděl, koho musí zabít. A nebyl to on sám.

Když konečně usnul, spal tak, jako už celé měsíce ne – hluboce a beze snů.

KAPITOLA 9

„Odcházíš?“

„Odcházím,“ opakoval Burke.

Patout nebyl chvilku schopen slova. „Jen tak, z ničeho nic? Proboha, proč?“

„Není to ‚z ničeho nic‘, Dougu. A ty víš proč.“

„Kvůli Kevovi?“

„Především. A kvůli Duvallovi a Bardovi a Sachelovi.

Mám pokračovat?“

„Jak to můžeš udělat?“ Patout vstal a začal přecházet za stolem tam a zpátky. „Jestli kvůli nim necháš práce, kterou miluješ, tak vyhráli. Moc jim to usnadňuješ. Dovoluješ jim, aby ovládali tvůj život.“

„Možná to tak vypadá, ale není to tak. Kéž by moje důvody byly tak jednoduché a jasné.“

Patout se zastavil a zkoumavě se na něj podíval: „Je v tom ještě něco?“

„Rozešli jsme se s Barbarou.“

Patout několik vteřin hleděl na podlahu a pak se s lítostí podíval na Burka. „To mě mrzí. Je to rozchod na zkoušku?“

„Ne, je to definitivní.“

„Panebože. Já jsem měl pocit, že mezi vámi něco neklape, ale neměl jsem tušení, že je to tak zlé.“

„Já taky ne,“ připustil Burke. „Až do včerejšího večera.

Nebudu tě zatěžovat detaily, ale věř mi, že cesta zpátky už není. Odstěhoval jsem se a řekl jsem jí, ať požádá o rozvod z jakéhokoli důvodu, který si vybere. To manželství je kaput.“

„To mě mrzí,“ opakoval Patout. Stejně jako Burka ho ani moc nemrzelo, že nepovedené manželství skončilo.

Opravdu ho mrzelo především to, kdy se to stalo.

Burke řekl: „Mně to nevadí. Vážně. Už dlouho se to chystalo. A pokud jde o to druhé, o práci, to už se taky dlouho chystalo. Vyčerpal jsem se, Dougu. Při svém současném duševním stavu ti nejsem k ničemu.“

„Nesmysl. Jsi můj nejlepší člověk.“

„Díky, ale pro mě to takhle bude lepší.“

„Koukej, zrovna máme za sebou zklamání z toho procesu. Jsi rozčilený kvůli té věci s Barbarou. To není dobrá doba na důležité rozhodování. Vezmi si týden volna…“

Burke vrtěl hlavou dřív, než Patout skončil. „O to nejde.

Vzít si týden volna by bylo jako používat náplast tam, kde je potřeba operace srdce.“

„Tak seď chvíli v kanceláři,“ navrhl Patout. „Dělej třeba poradce. Nebudeš pod takovým tlakem.“

„Promiň, Dougu, ale já už jsem se rozhodl.“

„Tak ti aspoň dám placené volno. Můžeš se vrátit, až budeš chtít. To místo tu na tebe bude čekat.“

Byla to lákavá alternativa, ale Burke o ní uvažoval jen pár vteřin, než zatvrzele zavrtěl hlavou. „Kdybych měl tuhle pupeční šňůru, mohl bych ji použít. A za pár týdnů bych byl zpátky tam, kde jsem teď. Ne, Dougu, to musí být čistý řez.“

Patout se vrátil ke své židli. Projel si rukou řídnoucí vlasy. „Já tomu nemůžu uvěřit. Já jsem hlava tohohle oddělení, ale ty jsi jeho srdce, Burku.“

Burke pohrdlivě odfrkl. „Zkoušíš to jinak, Dougu?

Sladké řeči?“

„Je to pravda.“

„Vážím si tvého komplimentu, ale nepohne se mnou.“

„No dobře.“ Patout netrpělivě mávl rukou. „Zapomeň na oddělení. Ale co ty? Opravdu sis to promyslel? Co budeš dělat ty?“

„To je právě na odchodu to hezké, Dougu. Žádné plány nemám.“

To bylo poprvé, co Burke svému příteli lhal.

Bordel byla stejně důstojná budova jako pobočka městské knihovny.

Stála kus od ulice za železným tyčkovým plotem, obklopená hájkem impozantních magnolií. Dům si postavila bohatá kreolská rodina, která pěstovala a importovala bavlnu před tím, co bylo všeobecně známo jako „válka s útočníky ze severu“.

Během tohoto konfliktu Yankeeové zabavili všechny lodi a skladiště, které rodina vlastnila, vypálili její plantáže a tento její městský dům zabavili jako ubytovnu pro důstojníky Unie. To byla poslední urážka, z které se rodina nikdy nevzpamatovala.

Po občanské válce se dům rozpadal, protože si nikdo nemohl dovolit v něm bydlet a platit daň z nemovitosti.

Těsně po roce 1880 se do domu zamiloval jakýsi podnikatel ze severu. Investoval velké peníze do oprav, až dům dokonce překonal svou původní nádheru. To trvalo až do doby, kdy byl jeho vnuk a dědic přistižen, jak podvádí své partnery, a přišel nejen o rodinné bohatství, ale i o vlastní život při podezřelé „náhodné“ střelbě u Soubojových dubů.

Dům byl zase prázdný až do roku 1920, kdy ho skupina investorů změnila v zapadák. Pokoje v patře byly ve stejném, ne-li větším provozu než elegantní salóny v přízemí. S bílým masem se obchodovalo stejně čile jako s pašovaným alkoholem. Madam si brzo vydělala tolik, že mohla své partnery vyplatit. Obchod pod jejím vedením vzkvétal.

Když zemřela, přešel podnik na její dceru, a současná majitelka, Ruby Bouchereauxová, byla madam ve třetí generaci. Ruby vedla toto elegantní zařízení od šedesátých let. A prosperovala dokonce lépe než její podnikavá matka a babička.

Dům Ruby Bouchereauxové byl součástí neworleanské mystiky. Mohla svůj podnik vést bez jakýchkoli úředních zásahů, nesměla však obchodovat s drogami.

Občas některá z Rubyiných dívek zavětřila příležitost vydělat si nějaké peníze bokem, když slíbila klientovi zvýšenou citlivost a výdrž s pomocí jisté nepovolené látky.

Ruby se nelíbily občasné zásahy do podnikání v podobě razií, ale ještě méně se jí líbila představa, že by musela podnik zavřít trvale, kdyby některý z jejích bohatých klientů zemřel v milostných křečích na udušení nebo infarkt. A kromě toho se jí nelíbilo, aby si děvčata zaváděla obchody, z kterých jí samé neplynou žádná procenta.

Považovala tedy občasné razie za nutné zlo a s úřady vycházela dobře.

Burke byl v jejím domě dvakrát služebně. Nazí muži, v hrsti elegantní drahé obleky a rolexky, byli vytaženi z postelí a hnáni dolů se stejně malou úctou jako narkomani s vpadlýma očima, kteří žebrali o drobné kolem Jackson Square.

Když

byl

některý

ze

zákazníků

Ruby

Bouchereauxové přistižen, jak si koření sex drogami, Burke ho bez zábran zavřel bez ohledu na to, jak byl bohatý nebo jaký veřejný úřad zastával.

Dveře

otevřel

hromotluk,

který

Burka

přivítal

podezřívavým zamračením. „Řekněte prosím slečně Bouchereauxové, že by s ní rád mluvil Burke Basile.“

„Nejste vy policajt?“

„Vy tu máte co skrývat?“

Zavřel Burkovi dveře před nosem a nechal ho stát na prahu plných pět minut, než se znova objevil. „Přijme vás,“

zahučel. Nezdálo se, že by ho to moc těšilo.

Vedl Burka do kanceláře, která mohla patřit kterémukoli tvrdě pracujícímu, ctižádostivému obchodníkovi, jenž máloco nechává dělat ostatní a trvá na tom, že bude mít úplnou kontrolu nade vším. Byl tu telefon s několika linkami, dva faxy a počítač. Prostituce se zmodernizovala.

Žena sedící za stolem mu pokynula k židli. „To je nečekané potěšení, poručíku Basile.“

„Děkuju, že jste mě přijala, i když jsem neměl domluvenou schůzku.“

Nabídla mu skleničku, ale on odmítl. Propustila hromotluka a řekla: „Doufám, že jste si u nás přišel otevřít konto. Moje dívky budou nadšené. Vaše drsná přitažlivost, zvlášť ten atraktivní knírek, neunikly pozornosti, když jste nás poctil svou přítomností, i když to bylo kvůli nepříjemné povinnosti.“

Byla to drobná žena, neměřila víc než metr padesát, a měla platinové vlasy, o nichž se tvrdilo, že jsou přírodní.

Zdálo se, že její pleť nebyla nikdy vystavena slunečním paprskům, protože byla bílá a hladká jako květ gardénie.

Říkalo se, že si dala dělat facelift bez anestezie, aby mohla chirurga kontrolovat a ujistit se, že do puntíku dodržuje její instrukce. Ale to byla historka příliš nadsazená dokonce i na Ruby Bouchereauxovou, o které se pověsti jen rojily. V

každém případě byla Ruby oslňující.

Levandulové oči z něj nespustila od chvíle, kdy vešel.

Byla tak stará, že by mohla být jeho matkou, a on věděl, že její schopnost flirtování je výsledkem dlouholetého cvičení.

I tak ale cítil, jak se při její lichotce zardívá.

„Obávám se, že si vaše služby nemůžu dovolit.“

„Pro městské úředníky máme výhodnější ceny.“ Se zájmem si ho prohlížela a hrála si přitom se šňůrou perel na krku. „Ráda s vámi proberu různé možnosti slev.“

Usmál se, ale zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ne. Ale cením si té nabídky.“

Lítostivě našpulila rty. „Dívky budou zklamané. A já jsem také.“ Pak sepnula drobné ruce před sebou na stole a zeptala se, proč za ní přišel.

„Pinkie Duvall.“

Její výraz se změnil tak nepatrně, že jen člověk s Burkovými zkušenostmi v odhadování lidí to mohl odhalit.

„Co je s ním?“

„Byli jste partneři v jednom klubu ve Francouzské čtvrti, ale před pár lety jste se rozešli.“

„Správně.“

„Co se stalo?“

„Neoficiálně?“

„Naprosto.“

„Pinkie chtěl, aby jedna z mých dívek tancovala v klubu.

Neměla zájem a zdvořile odmítla. Krátce potom nás navštívil Wayne Bardo a vyžádal si tuhle dívku. Po hodině s ním nemohla ani chodit, natož tančit.“

„Duvall poslal Barda, aby jí dal lekci.“ Ruby to potvrdila lehkým kývnutím a Burke se zeptal, jestli by s tou dívkou mohl mluvit.

„Bohužel ne, poručíku. Dva dny po té příhodě s Bardem si podřezala žíly. Byla přesvědčená, že její tvář už nikdy nebude taková jako dřív, a upřímně řečeno, totéž si mysleli i všichni lékaři, s kterými jsme to konzultovali. Byla to nádherná dívka. Pan Bardo ji znemožnil nejen pro tuto profesi, ale pro každou jinou, kde je třeba vystupovat na veřejnosti.“

„Předpokládám, že na policii jste to nehlásila.“

„Útok na prostitutku v nevěstinci?“ zasmála se trpce. „Co myslíte, jak moc by s ní policisté soucítili? Nemohla jsem dokázat, že k útoku došlo tady ani že pachatelem byl Bardo nebo že plnil příkazy Pinkieho Duvalla.

Kromě toho by to neprospělo obchodu. Nešířím se s našimi chybami a neúspěchy. Kdykoli jde dívka sama do pokoje s mužem, riskuje, že se jí něco stane. Já i můj personál děláme všechno, abychom podobným věcem zabránili, ale nemůžeme být v pokojích a zaručit, že k tomu nedojde. To je riziko povolání.“

Burke

se

naklonil

trochu

dopředu.

„Slečno

Bouchereauxová,

jako

bývalá

Duvallova

obchodní

partnerka – víte něco o jeho vedlejších obchodech?“

„Předpokládám, že konkrétně máte na mysli obchod s drogami.“

„Takže o tom víte?“

„Samozřejmě, ale nemůžu to dokázat o nic lépe než vy.

Je neuvěřitelně chytrý. Pinkie a já jsme vždycky hovořili jen o podnikání spojeném s klubem, který jsme spolu vlastnili. On nešťoural do jiných mých zájmů a já zase do jeho.“

„Vidíte sama, jaké mám dilema,“ řekl Burke. „Státní návladní Littrell na Duvalla ani nesáhne bez neotřesitelných důkazů, a přitom není nejmenší šance, že Duvall udělá chybu a poskytne nám manévrovací prostor.“

„A co to má společného se mnou?“

„Doufal

jsem,

že

byste

možná

byla

ochotná

spolupracovat s protidrogovým oddělením. Kdybyste nám pomohla, třeba bychom mohli dospět k nějaké dohodě.“

„Například že nějaký čas nebudou žádné razie, když vám pomůžu chytit Pinkieho Duvalla?“

„Něco takového.“

Podívala se na něj zpříma a přitom si pořád hrála s perlami. „Vy nemůžete uzavírat žádné dohody jménem protidrogového oddělení. Vy už u policie nepracujete.“

Nemělo cenu to popírat. Burke vydechl, narovnal se a podíval se na ni s větším respektem. „Za pokus to stálo.

Omlouvám se.“

„Napadlo mě, že je divné, když se tu policista objeví před polednem. Zatímco jste čekal, zvedla jsem telefon.“

„Vrátil jsem odznak dneska ráno.“

„Proč?“

„Půjdu po tom parchantovi sám.“

Trochu přimhouřila oči. „Zajímavé. Osobní vendeta.“

„Asi by se to dalo tak nazvat.“

„Nepochybně kvůli Stuartově smrti. Sledovala jsem celý ten případ.“

Kývl, ale nerozváděl to. „Věděl jsem, že partnerství mezi vámi a Duvallem skončilo neshodou a usoudil jsem, že zbyla nějaká ta nechuť. I tak jsem riskoval, když jsem sem šel. Kdyby se mu měla stát nějaká nešťastná příhoda, věřím, že zapomenete, že jsem tu byl.“

„Máte moje slovo, pane Basile.“

„Děkuju.“

„Jak vám můžu pomoci?“

„Vy byste byla ochotná? I když jsem se vás snažil oklamat?“

„Řekněme třeba, že oceňuji vášeň ve všech podobách.“

Burke jí oplatil úsměv a dychtivě se naklonil vpřed. „Kde si Duvall schovává záznamy? Ne právnické. Osobní záznamy.“

„Tady,“ řekla a poklepala si na spánek. „O tom, co potřebujete vědět, žádné záznamy nejsou, ať už psané nebo na počítači.“

„Jste si jistá?“

„Tak jistá, jak se dá. Nevybral jste si právě lehký úkol.

Po té věci s mou dívkou jsem se snažila vymyslet způsob, jak mu to vrátit. Vydírání. Zpronevěru. Dokonce jsem uvažovala i o tom, že ho zabiju.“ Melodicky se zasmála.

„Vidíte, i já vám svěřuju svoje tajemství, pane Basile.“

„Máte moje slovo, že ani já se o tomhle rozhovoru nikomu jinému nezmíním.“

Její úsměv postupně zmizel. „Nedokázala jsem se pomstít. Vymyslela jsem snad deset plánů, ale všechny jsem je zavrhla, protože bych byla příliš zranitelná.“

„Víte, to je právě na tom to krásné,“ řekl jí Burke. „Já nemám co ztratit. Naprosto nic.“

Podívala se mu hluboko do očí a tiše řekla: „Třeba budete sám překvapený.“

„Nemyslím.“

„Doufám, že se mýlíte.“ Po chvilce vstala a šla ke skříni, kde byly uloženy sklenice a láhve. „Jste rozhodnutý, že se pomstíte?“

„Za každou cenu.“

„Může to stát víc, než myslíte. Od téhle chvíle nikomu nevěřte.“

„Včetně vás?“

Myslel to v žertu, ale ona odpověděla vážně. „Včetně mě.

Pinkieho bývalí klienti mu dluží. Když se zpozdí s platbami, nechává je, aby si honorář za právní zastupování odpracovali. A protože jedná s nejrůznějšími druhy zločinců, nemůžu vám ani dostatečně zdůraznit, jak smrtelně nebezpečný může být.“

„Já jsem si toho nebezpečí vědom.“

Burke se včera v noci rozhodl, že bude hrát vabank. Bylo mu jedno, jestli bude žít, nebo ne, jen když s sebou vezme Duvalla a Barda. Ovšem i tak by byl hloupý, aby radu madam jen tak přešel.

Nalila dvě sklenice bourbonu a jednu mu podala. Přijal ji a poděkoval jí, i když předtím pití odmítl. Ona zamyšleně upíjela ze sklenice. Zaťukala nehtem na křišťál a zvedla ho ke rtům. „Možná by tu jeden způsob byl, pane Basile.

Pinkieho jediná Achillova pata je jeho Remy.“

Burke dopil bourbon jedním douškem. Whiskey ho pálila v krku i v očích. Rozkašlal se. „Co je remy?“

KAPITOLA 10

„Myslím, že vám nemusím připomínat, Remy, že to je v tomhle semestru už potřetí.“

„Ne, sestro Beatrice. Až moc dobře jsem si vědoma přestupků své sestry.“ Uhladila si sukni, podvědomé gesto kajícnosti, které jí zůstalo z jejích zdejších školních let.

„Souhlasím s vámi, že Flara se chová nepřijatelně.“

„Nejsme odpovědné jen za vzdělání našich dívek,“

pokračovala jeptiška, „ale také za jejich duchovní harmonii a citovou stabilitu. Tady v Nejsvětějším srdci bereme velice vážně svou zodpovědnost za vedení studentek ve všech oblastech jejich života.“

„Právě kvůli vašim vysokým standardům jsme sem Flaru zapsali.“

„Ale ona se zřejmě rozhodla, že bude neustále porušovat pravidla, která jsou tu pro její bezpečnost a také v zájmu disciplíny. Pokud se něco takového stane ještě jednou, budeme ji muset vyloučit.“

„Chápu,“ řekla Remy, která měla pocit, že byla právě pokárána především ona sama.

I když vyšla z Akademie Nejsvětějšího srdce už před dvanácti lety, stále si ještě dobře pamatovala těch několik kázání, která tu dostala pro neposlušnost nebo slabý výkon.

I přes všechnu benevolenci své profese jeptišky dobře věděly, jak nafouknout drobný prohřešek tak, až se z něj stal smrtelný hřích.

„Mohla bych teď se sestrou mluvit o samotě, prosím?“

Sestra Beatrice vstala. „Samozřejmě. Můžete na patnáct minut použít kancelář. Pozdravujte prosím ode mě pana Duvalla a poděkujte mu jménem naší školy za jeho poslední dar. Jeho štědrost je nevyčerpatelná. Bůh mu za ni požehná.“

„Vyřídím mu to.“

Když sestra Beatrice procházela kolem ní, zastavila se a položila ruku na Reminu paži. „A jak vy se máte, Remy?“

„Výborně.“

„Šťastná?“

„Ovšem.“

Než se jeptiška stala ředitelkou školy, učila Remy anglickou literaturu. Uměla být nekompromisní, když to bylo třeba, ale byla právě tak laskavá jako přísná. Život i kariéru zasvětila vzdělávání, ale stejně úspěšná by mohla být jako psycholog. Nebo detektiv. Se zneklidňujícím postřehem se zadívala Remy do očí.

„Často na vás myslím, Remy. A modlím se za vás.“

„Děkuji, sestro.“

„Občas se ptám…“ Nechala myšlenku nedokončenou a místo toho řekla: „Mám ráda všechny mladé dámy, které Bůh svěřil do mé péče. Ale jsem jen člověk. Občas se najde některá, která se mi vepíše do srdce víc než jiné. Nejspíš vás nepřekvapí, že k těm několika jste patřila i vy, Remy.

Pochybuji, že jsem své sympatie dokázala skrýt před kýmkoli, tím méně před vámi.“

„Vycítila jsem vaši lásku, to ano. Ještě pořád jsem vám vděčná za pozornost, kterou jste mi věnovala, když jsem ji potřebovala nejvíc.“

„Moc jsem si přála, abyste byla šťastná. Hrozně nerada bych si myslela, že váš život není docela takový, jak jste doufala.“

„Jestli se vám dnes zdám nesvá, je to proto, že jsem znepokojená tím Flařiným posledním kouskem.“

Sestra Beatrice jí ještě chvíli hleděla do tváře, pak ji poplácala po paži a pustila ji. „Nedělejte si s Flarou příliš velké starosti. Vaše sestra je báječná dívka. Trochu tvrdohlavější a impulzivnější než vy.“

„Nebo třeba jenom odvážnější.“

„Možná,“ zasmála se jeptiška. „Vy jste k nám přišla mnohem později než ona. Znala jste lépe svět.“

„To, co jsem z něj znala, mě moc nelákalo.“

Sestra Beatrice se soucitně usmála. „Flara svou neznalost světa považuje za prokletí, ne za požehnání. Její problém není ani tak neposlušnost jako zvědavost. Cítí se spoutaná.“

Po krátkém zaváhání dodala: „I když bych o ni moc nerada přišla, je možná načase, abyste uvažovali o přestupu na jinou školu, kde by se mohla stýkat i s jinými mladými lidmi a poznat, jaký je svět.“

„Rozmyslím si to.“

Sestra Beatrice odešla pomalu, elegantně a tiše, jen za šustění roucha a cvakání korálků v růženci.

Flara naproti tomu vrazila dovnitř a zabouchla za sebou.

S rebelantským výrazem se vrhla na židli proti Remy a zamračila se na ni. „Tak co? Vyhodí mě? Doufám, že ano.“

„Takové štěstí nemáš.“

Flaře vydržel odpor jen pár vteřin. Pak se její povýšenost zhroutila a oči se jí naplnily slzami. „Remy, já už to tady nevydržím!“

„Proto jsi se třemi kamarádkami utekla tajně ven?“

„Daleko jsme se nedostaly.“

Policista dívky uviděl, usoudil, že jsou příliš mladé na to, aby byly venku po půlnoci, naložil je do hlídkového vozu a vrátil je do školy.

„Kam jste se chystaly?“ zeptala se Remy.

„Do Francouzské čtvrti.“

„V tuhle noční dobu? Flaro, copak nechápeš, že to bylo nezodpovědné a bláznivé? Francouzská čtvrť není bezpečná.“

„Já to nevím. Nikdy jsem se tam nedostala.“

„Přece tě tam s Pinkiem bereme každou chvíli. Jedla jsi v nejlepších restauracích, nakupovala v nejlepších buticích.“

„S tebou a s Pinkiem. To je toho. To není totéž jako jít tam s partou kamarádek.“

Remy uznala, že na tom, co jí sestra říká, něco je, a dodala laskavěji: „Ne, to určitě ne.“

Flara si všimla změny v sestřině přístupu a podívala se na ni. „Ty jsi nikdy neutekla?“

„Jednou,“ přiznala Remy s potměšilým úsměvem. „Byly jsme dvě. Ale nechytili nás. Vrátily jsme se dřív, než si někdo všiml, že jsme pryč.“

„Kdyby ses dneska přiznala sestře Bee, nejspíš by ti uložila pokání.“

„Nejspíš.“ Remy se zasmála. „Ale abych pravdu řekla, ani jsem se tenkrát tak nebála, že na to přijde ona, jako že se o tom doslechne Pinkie.“

„Kolik ti bylo?“

„Sedmnáct. Tak nějak.“

„Když ti bylo sedmnáct, tak ses vdávala?“

„Hm. Den po tom, co jsem vyšla ze školy.“

„Ty máš takovou kliku,“ vydechla Flara se sklopenou hlavou. „Když si představím, že se do tebe někdo zamiloval tak šíleně, že už na tebe nedokázal ani chvíli čekat.

Všechny moje kamarádky si myslí, že to je ten nejromantičtější příběh, co kdy slyšely. Jak se stal tvým poručníkem, zaplatil ti tuhle školu a pak si tě hned vzal.“

Remy to tenkrát také připadalo romantické. Pinkie byl jako rytíř, který ji a Flaru zachránil před ubohým životem a jistou zkázou. Připadalo jí, že od té doby uplynul celý jeden lidský život. Přesněji řečeno, její život.

„Jednou se do tebe nějaký muž taky bláznivě zamiluje,“

ujišťovala ji Remy.

Flara byla z nich dvou hezčí. Živé oči měly jasnou zelenou barvu jarních pupenů. Vlasy měla temné a lesklé jako Remy, ale Flařiny přirozené kudrny byly nespoutané a výstřední. Každá z nich měla jiného otce, i když ani jedna z nich ho neznala, a k jejich matce se nehlásila žádná rodina.

Bylo tedy těžké odhadnout, kde se ta kučeravost vzala.

Flařino mladé tělo bylo pružné, štíhlé a sportovní, ale měkce zaoblené na správných místech. Na míru šitá školní uniforma nedokázala docela skrýt ženské tvary pod ní.

Proto se Remy otřásla při pomyšlení, že by její nevinná sestra chodila po ulicích Vieux Carré pozdě v noci, kdy by byla snadnou obětí hrubých turistů, opilých studentů a nesčetných ničemů, kteří mysleli jen na zvrhlosti.

„Kdo se do mě může zamilovat, když jsem zavřená tady?“ fňukala Flara.

„Už jenom rok a půl, pak absolvuješ a půjdeš na vysokou školu, kde budeš mít spoustu nových přátel.“

„Remy…“ Flara sklouzla ze židle na kolena a klekla si před svou sestrou. „Tady to ubíjí mého ducha. Žiju mezi těmihle stěnami, co se pamatuju. Chci něco zažít, vidět nová místa. Chci se potkávat s novými a zajímavými lidmi.

Chci se setkávat s muži. Nikdo mě dokonce ještě ani nepolíbil.“

„Říkala jsi mi, že tvůj tanečník na vánoční zábavě tě políbil.“

„To?“ Znechuceně našpulila rty. „To se nepočítá. Popadl mě a šťouchnul mě pusou na pusu, když se jeptišky nekoukaly. Bylo to odporné. Byl celý zpocený a nervózní.

Místo aby mě to vzrušovalo, naštvalo mě to.“

Naklonila se blíž a ztišila hlas do naléhavého šepotu. „Já mluvím o opravdovém polibku, Remy. Chci jít na skutečné rande, kde by jeptišky nesledovaly každý pohyb. Chci –“

„Románek.“

„No a co je na tom špatného?“ Vzala Reminy ruce do dlaní a stiskla je. „Prosím, prosím, prosím, dovol mi žít s tebou a s Pinkiem a jít do koedukované školy. Aspoň na poslední rok.“

Flara pukala touhou ochutnat Život s velkým Ž. Byla zvědavá na muže, protože její zkušenosti s nimi se omezovaly na Pinkieho, který se k ní choval jako otec – nebo přinejmenším milující strýček. Jako ve všech mladých v jejím věku i v ní bouřily hormony. A ten fyziologický překypující kotlík byl ještě okořeněn Flařinou vrozenou chutí k životu, aktivní představivostí, přirozenou bujností a zvědavostí.

Remy chápala sestřin neklid, ale nedokázala se do něj vcítit. Ona byla už adolescent, když ji přijali do Akademie, ale nepřipadalo jí, že ji škola omezuje. Bylo to útočiště. Pro ni to byl čistý, klidný a pokojný přístav.

Mezi zdmi pokrytými břečťanem se těšila z pocitu bezpečí a klidu, který dřív ani nepovažovala za možný.

Hudbu tu představovaly hymny zpívané při mši a požehnání, ne rádio řvoucí ve dne v noci. Žádná děsivá individua se nepotulovala kolem přístěnku, kde spala.

Nebyly tu žádné oplzlé pohledy, kterých by bylo třeba se bát a vyhýbat se jim, žádné záchvaty zuřivosti vyvolané drogami, žádná sprostá slova, žádné divoké páření na neustlaných postelích nebo na kterékoli ploše, která nebyla využita jinak. Nebyl tu hlad ani plačící miminko, za které byla zodpovědná jen ona sama.

Remy láskyplně zatahala Flaru za jednu z kudrn a srdce jí přetékalo láskou k tomu neduživému, plačícímu miminku, které na ní bylo závislé ve všem – v jídle, péči, lásce i ochraně – když ona sama byla skoro ještě dítě. I přes ten nepříznivý první rok Flara vyrostla v neuvěřitelně inteligentní a krásnou mladou ženu. Remy ji chránila, když byla novorozenec, a bude ji chránit dál až do smrti.

„Promluvím o tom s Pinkiem.“

„Slibuješ?“

„Slibuju, že o tom s ním promluvím,“ zdůraznila Remy.

„Neslibuju ti, že se rozhodneme tak, jak chceš ty.“

„Pinkie by neměl nic proti tomu, abych bydlela u vás, viď?“

„Jeho oblíbená švagrová?“ zasmála se Remy.

Pravda byla taková, že Pinkie měl něco proti tomu, aby u nich Flara bydlela, už když se vzali. Když Remy navštěvovala Nejsvětější srdce, žila Flara u pěstounů; Pinkie tehdy řekl, že by bylo kruté to dítě znovu vykořenit.

To byl aspoň důvod, který uvedl. Remy ale věděla, že skutečný důvod je ten, že nechtěl, aby Remin čas, pozornost a loajalita byly rozděleny mezi něj a sestru.

Když byla Flara dost velká, aby šla do školy, přestěhoval ji do Nejsvětějšího srdce a přesvědčoval Remy, že Flara dostane v internátní škole tu nejlepší výchovu. Neměla vlastně jinou možnost než souhlasit, a když se tak ohlížela na roky svého manželství s Pinkiem Duvallem, viděla teď, že to bylo pro ně pro všechny nejlepší uspořádání.

Za ty roky mohl Pinkie změnit názor. Remy to nevěděla.

Nezeptala se. Protože teď naopak ona nechtěla, aby Flara žila pod jejich střechou. Bůh chraň, aby její atraktivní a impulzivní mladší sestra přišla do styku s Pinkieho ohavnými společníky – s muži jako Wayne Bardo.

Splnit Flařino přání nepřicházelo v úvahu, ale to dívce nemohla říct, aniž by došlo k hádce. A nemohla jí ani vysvětlit, z jakého důvodu je proti tomu, nebo s ní mluvit o věcech, kterým by nerozuměla.

Nemohla s Flarou mluvit o Galvestonu.

Prozatím neřekla Remy nic určitého. „Hodně bude záviset na tom, jak si povedeš po zbytek semestru. Budeš se chovat slušně?“

Šestnáctiletá dívka to vzala jako velmi určité „možná“.

Vyskočila a udělala půvabnou piruetu. „Slibuju na svoje panenství.“

„Flaro!“

„Neděs se. To je taky všechno, co se s mým panenstvím děje. Co Mardi Gras?“

„Co s ním?“

„Loni jsi říkala, že bych možná letos mohla přijít na váš večírek.“

„To je pravda – řekla jsem možná.“

„No tak, Remy.“

„Proberu to s Pinkiem, Flaro. Ty teď zrovna nejsi v situaci, kdy bys mohla požadovat nějaké laskavosti.“

„Ale zeptáš se ho,“ trvala dívka na svém. „Zeptám se.“

Flara si pak Remy přitáhla za ruce do obětí. „Díky, sestřičko. Mám tě ráda.“; Remy ji pevně objala a zašeptala: „Já tě mám taky ráda.“ Když se pustily, Flara se zatvářila smutně. „Co by si asi [ o mně myslela? O nás?“

Flara nemohla mluvit o nikom jiném než o jejich matce. ]

„Kdo ví? Vůbec o ní nepřemýšlím,“ lhala Remy. „Já taky ne.“

I Flara lhala. Přirozeně přemýšlely o ženě, která se jich i vzdala bez špetky lítosti. Kdyby to ovšem neudělala, byla by Flara pravděpodobně umřela ještě před druhými narozeninami. Pokud jde o Remy, ta věděla dobře, co by se z ní stalo. í „Musím jít,“ řekla a vykročila ke dveřím.

„Pinkie už za l chvíli přijde domů.“

„Miluje se s tebou každou noc?“

„Do toho ti nic není.“ • „My – moje kamarádky a já – si myslíme, že ano. Úplně \s nahý a s rozsvícenými světly. Je to tak?“ 1: „Neměla bys radši studovat geometrii, místo abys přemýšlela o mém sexuálním životě?“

„Remy, není ti nic?“

To byla celá Flara, změnit téma rychlostí blesku.

Tentokrát zastihla Remy nepřipravenou. „Jestli mi nic není?

Samozřejmě že ne. Proč se ptáš?“

„Při pár posledních návštěvách jsi vypadala, já nevím, jako unavená.“

„Taky trochu jsem. Předevčírem v noci byl u nás večírek.

Byla jsem dlouho vzhůru.“ Drhla jsem ze sebe Bardův dotek, dodala v duchu.

„Jestli jsi nemocná, tak mi nelži.“

„Nejsem nemocná.“

Flaře zazářily oči a ztišila hlas do šepotu. „A nejsi těhotná?“

„Ne, nejsem těhotná.“

„Kruci. Myslela jsem, že třeba…“ Kousla se do spodního rtu. „Nemáš rakovinu nebo tak něco, viď, Remy?“

„Ne! Samozřejmě že ne. Flaro, přísahám, že mi nic není.“

„Ale kdyby s tebou něco bylo, něco hrozného, řekla bys mi to?“

„Řekla bych ti to.“

„Už přece nejsem dítě.“

„Já vím.“

„Protože kdybych tě ztratila, tak…“ Těžce polkla.

„Nemůžu tě ztratit, Remy.“

„Neztratíš,“

prohlásila

Remy

tiše,

ale

důrazně.

„Přísahám, že mě vždycky budeš mít. Kdyby se něco stalo, tak bych ti to řekla, ale nestalo se, tak si nedělej starosti.

Jasné?“

Flara prudce vydechla a podmanivě se rozesmála. „Jasné.

Uvidíme se v pátek večer.“

„Ne. Je mi líto, ale tentokrát tě nevezmeme na večeři, jak jsme plánovali.“

„Jak to?“

Od prahu kanceláře sestry Beatrice pohlédla Remy zpátky na svou ohromenou sestru. „Protože jsi tu výsadu promarnila tím včerejším nočním dobrodružstvím.“

KAPITOLA 11

„Do prdele,“ zaklel Burke tiše a nevěřícně.

Manželka Pinkieho Duvalla byla ta žena, kterou viděl v altánu. Od volantu svého auta sledoval, jak vešla do exkluzivní dívčí školy. I z té dálky si ji nemohl splést.

Přibližně před hodinou se zeptal Ruby Bouchereauxové: „Co je remy?“

„Ne co. Kdo. Pinkieho manželka.“

To, že je Duvall ženatý, bylo šokující odhalení. Burke si nevzpomínal, že by kdy vůbec o nějaké manželce slyšel.

Rodinné štěstí se prostě nehodilo do obrazu, který si o okázalém advokátovi vytvořil.

Hned jak odešel z bordelu, jel k Duvallovu domu a párkrát projel kolem. Nečekal, že něco uvidí, ale měl štěstí.

Zatímco se na druhém konci ulice obracel, objevila se v zadních vratech domu limuzína a projela přímo kolem něj.

Protože to bylo v pracovní době, Burke předpokládal, že Duvall je buď u soudu, nebo ve městě ve své kanceláři.

Jede v limuzíně paní domu?

Sledoval auto sem, k Akademii Nejsvětějšího srdce, a šokované sledoval, jak se za asistence řidiče z auta vynořila žena, kterou poznal. Řidič a osobní strážce, pomyslel si Burke. Když paní Duvallová vešla dovnitř, muž zaujal postavení u brány. Burka ta ostražitost nepřekvapila. Ruby Bouchereauxová mu už řekla, že si Pinkie svou ženu hlídá ostřížím zrakem.

„Vy jste nevěděl, že je ženatý?“ zeptala se madam, když pozorovala jeho ohromení. „Ani mě to nepřekvapuje.

Pinkie si ji drží pěkně pod zámkem.“

„Proč? Co s ní je?“

„Nic,“ odpověděla s tichým smíchem. „Pravidelně ji vídám. Je krásná. Stejně jako byla její matka, než si její styl života začal vybírat svou daň.“

Burke zaujatě poslouchal Rubyino vyprávění o Remině matce Angel. „Byla břišní tanečnice v jednom klubu, který patří Pinkiemu. To bylo před dvaceti lety. Angel Lambethová měla talent a před sebou slibnou kariéru, ale přišla do jiného stavu a musela tance nechat, dokud se dítě nenarodilo. Když se vrátila do práce, byla nejen matka, ale taky narkomanka. Heroin, myslím. Její taneční výkony upadaly. Drogy se podepsaly na jejím vzhledu. Tak ji převedli do klubu s méně kritickou klientelou. Prostě do zapadáku. Znáte takové podniky.“

„Co její dcera?“

„Když byla Remy dost stará, stala se z ní Pinkieho nevěsta. Jinak o té záhadné Remy moc nevím. Jako ostatně nikdo.“

„A co Angel?“

„S tou to bylo špatné. Nakonec jí nedovolili tancovat vůbec a posadili ji k pokladně. Krátce po tom, co si Pinkie to děvče vzal, Angel umřela. Prý na předávkování.“

„Prý?“

Ruby Bouchereauxová výmluvně pozvedla obočí: „Pinkie byl tou dobou už velké zvíře. Jak by se mu asi líbila narkomanská tchyně, která se prodávala, aby měla peníze na drogy?“

„Myslíte, že se Angel zbavil, aby si ušetřil ostudu?“

„Nebo náklady na odvykací kúru. Pravděpodobně usoudil, že Angel není dobrá investice. V každém případě mu její smrt musela přijít ohromně vhod, nemyslíte?“

Teď, když Burke seděl v autě už tak dlouho, že ho začínal bolet zadek, probíral tyto informace ze všech stran a přál si, aby věděl víc, aby dokázal zaplnit všechny mezery.

Co dělá paní Duvallová tady ve škole? Mají dítě?

V žaludku mu zakručelo, což mu připomnělo, že naposled jedl včera snídani. Hledal v autě něco k jídlu a v přihrádce na palubní desce našel zapomenutou čokoládovou tyčinku.

Proč jí to sakra trvá tak dlouho? Řidič si našel způsob, jak se zabavit. Čistil si nehty kapesním nožíkem. Burke viděl, jak zakašlal a vyplivl chuchvalec hlenu do křoví vedle brány. Když usoudil, že nehty už má dostatečně čisté, založil paže na prsou a opřel se o kovový sloup plynové lampy. Burke mu neviděl na oči, ale byl by se vsadil, že jsou zavřené a že si ten hromotluk dává dvacet vestoje.

Čtyřicet sedm minut poté, co Remy Duvallová vešla do školy, vyšla zase ven. S řidičem nepromluvila, dokud nedošli k autu. Tam se zastavila a řekla mu něco přes rameno. Smekl čapku.

„Ano, madam. Jak si přejete, madam. Políbit vám prdel?

No jasně. Skákat? Jak vysoko? Vyválet se? Dělat mrtvolu?

Vaše přání je mi rozkazem,“ mumlal si pohrdavě Burke, když se díval, jak řidič spěchá splnit její rozkazy.

Nastartoval motor toyoty a sledoval limuzínu v dostatečné vzdálenosti, která nebyla ani hrozivá, ani podezřelá. Auto vyjelo ze Zahradní čtvrti po Canal Street, pak zahnulo doleva a po Decatur Street vjelo do Francouzské čtvrti.

Řidič zaparkoval ve druhém proudu vedle parkovacích hodin, které byly všechny obsazené. Přímo před nimi ležel Francouzský trh. Řidič vystoupil, opět jí otevřel dveře a pomohl jí ven.

Burke zapíchl toyotu kousek dál, bez ohledu na pruhy na zemi označující nakládkovou zónu. Sáhl po tašce, kterou měl na zadním sedadle. Když o pár vteřin později vystoupil z auta, neměl na sobě sportovní kabát a černé šněrovací boty, ale volný pršiplášť, tenisky, baseballovou čapku a tmavé brýle.

Ruce vrazil do kapes pláště a loudavě vykročil uličkou.

Vypadal jako každý obyčejný chlápek, který má volné odpoledne a nemá jiný cíl než nakoupit na Francouzském trhu čerstvé zboží a toulat se mezi stánky, kde obchodníci nabízejí všechno od panenek voodoo po peněženky z aligátoří kůže.

Probíral se bednou bílých cibulí, zatímco si Remy Duvallová ve vedlejší řadě vybírala pomeranče. Burke od ní nebyl dál než tři metry a poprvé si ji mohl pořádně prohlédnout.

Z ňader jí dnes nebylo vidět nic, ale její kostým by mohl být klidně navržen pro panenku Barbie. Sukně byla krátká a přiléhavá. Projmutý pas přitahoval pozornost k ňadrům – aspoň jeho pozornost. Podpatky měla vysoké, náušnice nápadné. Diamant na prsteníku byl veliký jako koule od dveří. Vypadala jako ty dívky v pornočasopisech, až na vlasy. Ty neměla dlouhé a rozcuchané, ale upravené a hladké. Ale tím, jak jí padaly do tváře, kdykoli pohnula hlavou, si přímo říkaly o dotek. Ústa barvy třešní se pootevřela v úsměvu, když zvedla jeden pomeranč k nosu a čichla si k němu.

Až na malý zlatý křížek na krku by nemohla vypadat vyzývavěji, ani kdyby byla úplně nahá a na prsou měla vytetováno ŠUKEJ MĚ.

Dokonce i zelinář byl tak rozčilený, že málem nedokázal strčit do sáčku dva pomeranče, které si vybrala. Šofér za ni zaplatil, ale zelinář podal sáček jí a rozplýval se přitom díky.

Když vykročila, šofér s ní srovnal krok a rozhlížel se přitom vpravo i vlevo. Burke poděkoval svému zelináři, ale prohlásil, že si žádné cibule nekoupí. Místo toho nenápadně přešel ulici a loudal se kolem stánků nabízejících africké zboží a oblečení k pouliční kavárničce, kde se paní Duvallová posadila k jednomu malému okrouhlému stolku.

Otevřela hnědý papírový sáček a začala loupat jeden z pomerančů, dlouhé nehty přitom zarývala do dužiny plodu.

Burke si u baru objednal banánový koktejl. Stál těsně vedle strážce. Předloktí toho chlapa bylo tlustší než Burkův krk. Vzal do mohutné tlapy capuccino paní Duvallové a odnesl jí ho. Vrátil se k baru, jen aby si vyzvedl svou vlastní kávu, ale nevrátil se ke stolu paní Duvallové. Usadil se u jiného kousek od ní, zatímco ona seděla sama, jedla pomeranč dílek po dílku a upíjela capuccino.

Banánový koktejl byl ještě odpornější, než si Burke představoval, ale pil ho pomalu a s předstíraným prodlužovaným potěšením. Přitom sledoval obraz paní Duvallové v zrcadle za barem.

Přitahovala pozornost kolemjdoucích, ale na nikoho se nedívala, s nikým nepromluvila. Na ženu jejího vzhledu, s bohatým manželem, velkým domem a limuzínou se šoférem, dělala z něčeho tak prostého, jako bylo jedení pomeranče, až moc velkou událost. Každý dílek pomalu žvýkala a vždycky několik minut počkala, než snědla další.

Burke začal uvažovat, jestli tu na někoho nečeká.

Používá ji Duvall jako kurýra pro své neoficiální aktivity?

Ale nikdo se k ní nepřiblížil a strážce nevypadal nervózně.

Hlavu měl schovanou za bulvárním plátkem.

Banánový koktejl roztál do sirupovité břečky dřív, než Remy Duvallová dojedla pomeranč a zabalila slupku do papírového ubrousku. Když vstala, aby ji vyhodila do popelnice, řidič složil noviny a spěchal jí pomoci. Spolu se pak vydali zpátky k nezákonně zaparkovanému autu.

„Haló, dámo!“ Burke sám sebe proklel za to, že jedná impulzivně, ale nemohl už couvnout. Jak paní Duvallová, tak její hlídací pes se zastavili a dívali se na něj.

Hnědý papírový sáček s druhým pomerančem ještě ležel na jejím stole. Sebral ho a běžel k ní. „Tohle jste zapomněla.“

Šofér mu sáček vytrhl z ruky a zavrčel: „Díky.“

Burke ho ignoroval a hleděl na ni: „Není zač.“ |» Byl u ní tak blízko, že cítil drahou květinovou vůni a pomerančovou esenci. Na to, jak tmavé byly její vlasy, měla oči; neuvěřitelně světle modré, skoro průzračné. Rudou rtěnku si při jídle setřela, ale rty měla zčervenalé kyselou pomerančovou šťávou.; „Děkuji vám,“ řekla mu.

? Pak mezi ně vkročil strážce a zakryl Burkovi výhled na ni. I když se Burke toužil dívat, jak odchází, otočil se a odloudal se opačným směrem. Počkal, až limuzína zmizí z dohledu, a pak teprve se vrátil ke svému autu. V něm pak dlouho seděl bez hnutí, ale oddechoval tak, jako by kilometr sprintoval.

„A to je všechno?“

Řidič Errol se potil pod pronikavým zamračeným pohledem, kterého Pinkie používal na klienty, o nichž věděl, že lžou. „Všechno, pane Duvalle. Přísahám. Odvezl jsem ji do í školy. Pak mě požádala, abych ji vzal na trh.

Koupila si dva í, pomeranče a dala si kávu v té malé kavárničce přes ulici. Pak ‚j jsem ji odvezl do kostela. Byla tam půl hodiny stejně jako | vždycky. Pak jsem ji přivezl domů.“!‘. „Nikam jinam jsi s ní nejel?“ s „Ne, pane.“

„Celou tu dobu jsi ji měl v dohledu?“

„Neviděl jsem ji, jenom když byla ve škole, pane.“

Pinkie spojil ruce a poklepal si jimi o rty. Přitom nervózního strážce neustále probodával zlověstným pohledem. „Kdyby tě paní Duvallová požádala, abys ji někam odvezl, na nějaké místo, které jsem předem neschválil, odmítl bys a řekl bys mi to, ano?“

„Samozřejmě, pane Duvalle.“

„Kdyby podnikla něco, co nebylo v plánu, kdyby se sešla s někým, o kom bych nevěděl, okamžitě bys mi to hlásil, je to tak?“

„Ano, pane. Nevím, proč…“

„Protože bych hrozně nerad zjistil, že už nejsi loajální ke mně, ale k mé manželce, Errole. Je to krásná žena. To si určitě uvědomuješ.“

„Ježíši, pane Duvalle, to bych musel –“

„Moje žena si dokáže každého muže omotat kolem prstu.

Mohla by tě přesvědčit, abys pro ni udělal něco, o čem ví, že bych to neschválil.“

„Přísahám Bohu, pane,“ vykřikl řidič a těžce polkl.

„Kdepak, pane, to se nikdy nestane. Se mnou ne. Vy jste šéf. Nikdo jiný.“

Pinkie mu udělil milost širokým úsměvem. „Dobře. To rád slyším, Errole. Můžeš jít.“

Errol, zmatený a zasmušilý, vyklouzl z kanceláře. Pinkie se za ním díval a pomyslel si, že na něj možná byl tvrdší, než bylo nutné. Ale člověk v jeho pozici musí tímto způsobem vyvolávat a udržovat strach v lidech, kteří pro něj pracují.

Třeba Sachel. Ten teď sedí v cele a ještě nějakou dobu bude. Pak že strach není mocný motivátor. Pinkie se už několikrát musel sám pro sebe zasmát, když si vzpomněl, jak rychle Sachel kapituloval, když byly ohroženy fotbalové ambice jeho syna.

Dnes mu ovšem do smíchu nebylo. S Remy se něco dělo, ale on nemohl přijít na to, co.

Už celé týdny ho ten problém trápil jako vytrvalá bolest zubů. Remy začala být neobvykle uzavřená. Důležité slovo bylo neobvykle, protože tu a tam se uzavírala do sebe a nic se jí nedotklo, ani nákladné dárky, ani dobírání, ani sex, ani hrozby rozvodem. Ta období byla obvykle krátká a Remy se z nich rychle vzpamatovala. Kromě té jediné charakterové vady byla tak dokonalá, jak žena může být.

Ale tohle období malomyslnosti trvalo déle než většina ostatních a bylo výraznější. Když se jí podíval do očí, jako by v nich měla zavřené okenice. Když se zasmála, což bylo málokdy, vypadalo to nucené. Když s ní mluvil, zdála se roztržitá, a když mluvila ona s ním, hovořila neurčitě.

Dokonce i v posteli se zdálo, že se k ní nedokáže přiblížit, bez ohledu na to, jak něžný nebo jak energický byl. Nikdy ho neodmítla, ale její chování se dalo v nejlepším případě nazvat pasivním.

Měla všechny příznaky ženy, která má tajný milostný poměr, ale to bylo nemožné. I kdyby se seznámila s jiným mužem, což bylo vysoce nepravděpodobné, nemohla by se s ním scházet, aniž by se to Pinkie dozvěděl. Věděl přesně, jak Remy tráví každou minutu svého dne.

Pochyboval o tom, že by se Errol nechal přemluvit. Na to se Pinkieho příliš bál. Ale i za předpokladu, že by Remy dokázala podplatit strážce nebo na něj jinak vyzrát, někdo z Pinkieho široké sítě známých by to na ni donesl. Už se ptal domácího personálu na telefonní hovory. Žádné nebyly, kromě těch s Flarou. Nikdo ji nepřišel navštívit. Nedostala žádné balíčky, žádné osobní dopisy.

Poměr lze vyloučit.

Tak co s ní proboha může být? Má všechno, o čem se jenom ženě může zdát. I když, připomněl sám sobě, ona si možná myslí něco jiného.

Po svatbě byla rozmrzelá, když jí řekl, ať nepočítá s vysokou školou. Tenkrát začala studovat všechny ty korespondenční kurzy a číst každou knihu, která se jí dostala do rukou. Snášel její honbu za vědomostmi tak dlouho, až začala být příliš únavná. Pak Remy donutil omezit studia a číst jen tehdy, když on není doma.

Pár let nato začala být posedlá myšlenkou, že půjde do práce, aspoň na částečný úvazek. Tenhle rozmar udusil poměrně brzo.

Je tedy ta její současná nálada jenom další ženské „období“, které je potřeba vydržet, než bude Remy zase normální?

Nebo je to něco vážnějšího?

Z náhlého popudu vytáhl kartičku z telefonního seznamu na stole. „Doktorku Caruthovou, prosím.“ Když se představil, přepojili ho rovnou k Remině gynekoložce.

„Dobrý den, pane Duvalle.“

Ta ženská ho pozdravila odměřeně, jako by měla na práci lepší věci než brát jeho telefon. Od doktorů, s nimiž hrál golf, slyšel, že je to mužatka, postrach nemocnice. Patřila k těm ženám, které jako by se za každou cenu snažily být nepřitažlivé a nepříjemné, zvlášť pro muže.

Pinkie ji nikdy neměl rád a věděl, že ten pocit je vzájemný. Ale Remy byla její pacientkou, protože rozhodně nehodlal poskytnout jinému muži, jakémukoli muži, tak důvěrný přístup k své manželce.

„Voláte místo paní Duvallové?“ zeptala se. „Doufám, že se nic neděje.“

„To bych právě rád věděl. Děje se s ní něco?“

„Nemohu se s vámi bavit o pacientce, pane Duvalle. To by bylo porušení profesionálního tajemství. Jako právník byste to měl chápat.“

„Nemluvíme o nějaké pacientce. Mluvíme o mé manželce!“

„I tak. Je nemocná?“

„Ne. Ne tak docela.“

„Jestli má paní Duvallová pocit, že by mě měla navštívit, ať mi zavolá ráno do ordinace a objedná se. Nějaký termín najdeme. Jinak by ale bylo nevhodné, abych v tomhle rozhovoru pokračovala. Dobrou noc.“ A zavěsila.

„Kurva jedna!“

Její strohé chování ho rozzuřilo, ale telefonát mu řekl všechno, co potřeboval vědět. Doktorka Caruthová s ním vždycky mluvila spatra. Mluvila spatra s každým. Dnes to nebylo jiné. Kdyby se u Remy nedávno objevila vážná nemoc, byla by lékařka mnohem poplašenější. Zapomněla by na své nevalné mínění o něm a pokusila by se zjistit, jaké příznaky zpozoroval, že ho přiměly zavolat.

Stejně to byl výstřel naslepo, volat jí. Remin problém neměl nic společného se zdravím. Byl duševní, citový.

Něco jí těžce leželo na duši a chtěla to před ním skrýt.

Ať je to cokoli, on to zjistí. Jednou to vyplave na povrch, a až se to stane, on to zlikviduje.

Tyhle drobné vzpoury neměly trvalé následky. Byly to nepříjemnosti, něco jako komáří štípnutí, které pár dnů hrozně svědí a pak zmizí a nezůstane po něm dokonce ani jizva.

Mohl změnit Remin postoj tak snadno, jako by hnětl jíl.

Několika slovy by mohl vymýtit z její mysli všechnu nespokojenost. Měl hasicí přístroj, kterým mohl udusit jakékoli plameny vzpoury, které snad v jejím srdci hoří.

Protože věděl, čeho se Remy nejvíc děsí.

KAPITOLA 12

Pinkie četl výtah ze žaloby, když Remy vyšla ze své šatny a ulehla k němu do postele. Sundal si brýle na čtení a odložil žalobu na noční stolek. „Remy, chci vědět, co se to s tebou děje.“

„Jak to myslíš?“

Nikdy ji neuhodil, ale v té chvíli měl hrozně blízko k tomu jí ten předstíraně nevinný výraz srazit z tváře fackou.

Místo toho ji vzal za ruku a silně ji stiskl, ale ne tak silně, jak by rád. „Už mě ta hra unavuje. Už mě unavuje celé týdny. A dneska to končí.“

„Hra?“

„Ta tvoje hra na tajemství.“

„Já nemám žádné tajemství.“

„Nezkoušej…“ Ovládl svůj zvýšený hlas a začal znova.

„Nezkoušej mi lhát.“

„Nelžu.“

Dlouze se na ni podíval: „Chystáš se zase utéct?“

„Ne!“

„Protože jestli ano, tak tě varuju, abys to nezkoušela.

Minule jsem ti prominul. Ale podruhé už tak velkorysý nebudu.“

Pokusila se odvrátit hlavu, ale vzal ji prsty za bradu a násilím ji přiměl, aby se na něj podívala. Zamnul jí palcem spodní ret a pořádně stiskl. „Chtěl jsem tě hned, jak jsem tě viděl. Mohl jsem tě tenkrát mít. Ale byl jsem trpělivý.

Neudělal jsem to, co bych byl měl právo udělat, viď?

Odpověz mi.“

„Ne, neudělal.“

„Mohl jsem s tebou tenkrát spát, ale čekal jsem. Dokonce i když už jsi byla dost velká, nemusel jsem se s tebou oženit, ale udělal jsem to. Přemýšlela jsi někdy o tom, kde bys byla, kdyby ses tenkrát pokusila okrást někoho jiného, Remy? Hm? Kde bys byla, kdybych nebyl tak chápavý?“

„Já nevím.“

„Ale víš,“ zašeptal a pohladil ji po tváři. „Kurvila by ses přesně jako tvoje matka.“

V očích se jí objevily slzy. „Ne. To ne.“

„Ale ano. Když jsme se potkali, už jsi byla na nejlepší cestě k tomu, aby z tebe byla druhá Angel.“ Přejel ji pohledem tak, jak věděl, že to Remy nesnáší. „Je to tak, Remy. Už tehdy jsi byla přitažlivá. Vsadím se, že zákazníci tvojí matky byli celí žhaví, aby si to s tebou rozdali, ještě než jsem do tvého života vstoupil já.“

Pevněji jí stiskl ruku. Přiblížil svou tvář až těsně k její, ale mluvil stále tiše. „Třeba by se ti takový život líbil. Třeba si přeješ, abych tě nebyl zachránil před všemi těmi muži.

Třeba se ti jejich mazleni a těžký dech líbily víc, než se ti líbí manželství se mnou.“

„Nech toho!“ Vytrhla mu ruku a vyskočila z postele.

„Čím mi to vyhrožuješ, Pinkie? Že můj zločin po všech těch letech ohlásíš? Nejsem jeden z tvých klientů. Nebo z tvých lokajů. Tak se mnou nemluv, jako bych byla.

Zasloužím si něco jiného než zastřené výhrůžky. Jsem tvoje manželka.“

„No, tak by mi moje manželka snad mohla říct, proč se plouží po domě jako duch, sakra!“ rozkřikl se.

„Tak dobře! Flara! Mám starost o Flaru.“

Flara? To je všechno? Nic víc? Má deprese kvůli něčemu tak malichernému, jako je její sestra? Nejdřív ji rozčiloval Bardo, teď Flara. Myslel na nejhorší, domníval se, že možná plánuje další útěk, a ona mu teď řekne, že příčinou té její sklíčenosti není nic důležitějšího než Flara. Nebo lže?

„Co je s Flarou?“ zeptal se stroze.

Remy si rozzlobeně natáhla župan a nedbale si uvázala pásek. Jak se snažila ovládnout, hruď jí stoupala a klesala, takže její zlatý křížek se ve světle lampy blýskal. Byl rád, že ji vidí rozčilenou. Jeho posměšné poznámky o jejím dřívějším životě jí připomněly, jaké měla štěstí.

„Už zase tajně utekla,“ začala Remy. „Jela jsem za ní včera na běžnou návštěvu a hned jsem schytala kázání.“

Řekla mu o Flařině posledním dobrodružství a o varování sestry Beatrice před jakýmkoli dalším porušením pravidel.

„Napomenula jsem ji, ale nevím, jak moc to pomohlo.“

„Mně připadá, že by spíš potřebovala na zadek.“

„Na to je trochu stará.“

„Ty jsi na ni moc měkká, Remy. Měl bych zavést disciplínu sám. Budu přísnější a zruším některé výhody. To by ji mělo probudit.“

Remy se už méně zlobila a zatvářila se zklamaně. „No, tím se to vyřešilo samo.“

„Co?“

„To nic. To –“

„Řekni mi to.“

Udělala nervózní gesto. „Flara mě už celé měsíce otravuje. Dělalo mi to starost, a byla jsem hloupá, když jsem si myslela, že si toho nevšimneš.“ Provinile se na něj usmála. „Chci, aby byla moje sestra šťastná, ale ty jsi můj manžel a tvoje přání musejí být na prvním místě. Měla jsem pocit, že jsem mezi dvěma mlýnskými kameny. Dneska jsem jí konečně slíbila, že se tě zeptám.“ Olízla si rty. „A upřímně řečeno, Pinkie, myslím, že to možná není tak špatný nápad. Má právo to chtít.“

Rozhodil ruce, aby naznačil, že má pokračovat a že ji poslouchá.

„Flara se chce přestěhovat k nám a poslední rok chodit do koedukované školy. Chce žít jinak. Potkávat nové lidi.

Zažívat to, co zažívají jiné dívky v jejím věku. To je rozumné, ne?“

Dlouho se na ni pronikavě díval a zbavoval ji obranných valů. Pak poplácal prázdné místo vedle sebe. „No tak, Remy.“

„Co bude s Flarou?“

„Rozmyslím si to. Teď se vrať do postele.“ Odkryl se a ukázal jí, jak je vzrušený. Její hněv ho povzbudil, ale její vážné prosby ho vzrušily ještě víc.

Když se k němu vrátila, nenechal ji na pochybách o tom, že mu patří. Vlastnil ji. S jejím tělem, myslí a duší si mohl dělat, co chtěl.

Později jí řekl, že Flara zůstane v Akademii Nejsvětějšího srdce až do maturity.

Chvíli nereagovala. Pak řekla: „Dobře, když myslíš, že je to tak nejlepší, Pinkie.“

Pohladil ji po vlasech. „Tvoje sestra je mladá a sama neví, co chce. Je na nás – vlastně na mně, protože ty jsi moc shovívavá – abychom dohlédli na to, že neudělá žádné velké chyby a špatná rozhodnutí. Já vím, co je pro ni nejlepší. Stejně jako jsem věděl, co je nejlepší pro tebe.“

„Taky mě prosila, aby mohla přijít na náš večírek na Mardi Gras.“

„Ta má ale drzost,“ rozesmál se. „Seznam hostí je vysoce prestižní.“

„Proto chce přijít.“

„Uvidíme.“

„Připrav se, že při příštích pár návštěvách bude uražená.“

„Ono ji to přejde,“ řekl a odbyl varování smíchem.

Když usínal, usmíval se. Díky Bohu, ze to skončilo takhle.

Burke zamířil do univerzitní knihovny, protože ta zůstávala otevřená déle než městská a on věděl, že musí prostudovat spoustu materiálu.

Celé hodiny prohlížel mikrofilmy Times Picayune. Před lety noviny přinesly profil nejznámějšího právníka ve městě. Patrick Duvall vyrostl ve středostavovské rodině, ale jeho rodiče tvrdě pracovali, aby mu mohli dopřát církevní školy, kde exceloval ve sportu i v učení. Získal stipendium na univerzitě, při studiu práv se sám živil, absolvoval jako nejlepší ve svém ročníku, devět let pracoval ve vážené právnické firmě, než ji přerostl a založil si vlastní.

Kolik z toho byla pravda a kolik výmysl, to Burke nevěděl, ale usoudil, že článek musí být aspoň založen na faktech, protože hodně z toho se dalo ověřit. Jedna věc z článku vyplývala zcela jasně, že totiž popisovaný subjekt je snaživec,

který

byl

odhodlán

vymanit

se

ze

středostavovského průměru a také to dokázal.

Autor článku vychvaloval Duvalla jako filantropa, ale nezmínil se o klubech a barech s obsluhou nahoře bez, které Pinkie vlastnil. Byly tu vypočítány všemožné pocty, jichž se Pinkiemu dostalo jako význačnému občanovi od různých městských institucí a profesionálních asociací, ale Burke věděl o stejném množství vražd, které Duvall nařídil, včetně té nejnovější –vraždy Raymonda Hahna. Duvall si spokojeně žil a dělal přitom dlouhý nos na zákonů dbalou veřejnost, jež ho oslavovala.

A právě tohle je mechanismus, který ho udržuje na výsluní, uvědomil si Burke.

Obchodování s drogami nebyl jen způsob, jak vydělat peníze; byl to Duvalluv způsob triumfu. Dělal to proto, protože mu to procházelo. Pro něj to byla hra a on v ní vítězil. Jeho nezákonné aktivity mu umožňovaly dokázat svou nadřazenost, byť jen sobě samému.

Pinkie Duvall se často objevoval na prvních stránkách novin a časopisů. Kromě toho se jeho jméno pravidelně vyskytovalo ve společenských rubrikách. Ale zmínek o jeho manželce a jejích fotografií bylo nápadně málo. Když se tu a tam náhodou objevila na nějakém snímku, stála ve stínu svého manžela. Doslova.

Nerada se fotografuje? Nebo takového publicity lačného egomaniaka, jako je Pinkie Duvall, není možné zastínit, ať je člověk jak chce přitažlivý?

Burke také považoval za zvláštní, že se o ní jen velice málo psalo. Nikdy nebyla tématem žádného článku. Nikdy ji nikdo necitoval. Buď tedy na nic neměla žádný názor, nebo byly její názory tak nudné, že nestály za to, nebo ji o názor nikdo nepožádal, protože její mnohomluvný manžel měl vždycky po ruce nějaký otisknutelný citát, který předhodil novinářům.

Pan a paní Duvallovi byli mecenáši několika charitativních organizací, ale Remy Duvallová neměla funkci v žádném společenském nebo občanském klubu, nebyla členkou žádné rady ani výboru, nepředsedala žádné nadaci.

Remy Lambeth Duvallová byla pravý opak svého manžela. Jako by neexistovala.

Zůstal v knihovně až do zavření. Doslova za ním zamkli, když odcházel. Uvědomil si, že má hlad: za celý den dnes snědl jednu starou čokoládovou tyčinku a tolik banánového koktejlu, kolik do sebe dokázal dostat, V zájmu omezení švábí populace neměl v bytě nic k jídlu. Místo restaurace zvolil obchod s polotovary, kde koupil dva párky v rohlíku, které se daly ohřát v mikrovlnce, a plechovku coly.

Odjel z obchodu bez určitého záměru.

Ale věděl, kam jede. Když se tam dostal, byl dům až na bezpečnostní světla a okno v patře temný.

Párky byly gumové a rohlíky staré, ale žvýkal a polykal mechanicky, ani nevnímal jejich chuť. Přemýšlel přitom, co asi dělají pan a paní Duvallovi za tím oknem se závěsy.

Povídají si? Podle toho, co Burke viděl a četl, nebyla žádná štěbetalka. Je snad schopná podnětné konverzace výhradně se svým manželem? Jsou její názory a postřehy vyhrazeny jen pro jeho uši? Baví ho v noci trefnými poznámkami?

To určitě, pomyslel si Burke sardonicky, zmačkal obaly od párků a hodil je na podlahu. Ta nejspíš starého Pinkieho podněcuje, to ano, ale asi tak o metr níž, než je mozek.

Polkl chuť nedobrých párků a zapil je příliš bublinkovatou colou.

Chudák Pinkie. Zjevně si ho ta kočka omotala kolem prstu a on netuší, že si užívá taky s Waynem Bardem. Nebo možná ne. Třeba se o ni Pinkie dělí. Třeba je to jedno z potěšení, které má Pinkie připravené pro klienty, kterým projde vražda.

Světlo zhaslo.

Burke se dál díval na temné okno. Živé obrazy, které mu prolétly myslí, ho znepokojovaly tolik, že zavřel oči, jako by se je snažil zahnat. Žaludek měl jako z olova. To nejspíš ty párky.

Uplynula půlhodina, než nastartoval auto a odjel.

Bylo mu jasné, že Duvall je svou ženou úplně omámený.

Jednalo se s ní jako s královnou. Ruby Bouchereauxová mu řekla, že si ji Pinkie drží pod zámkem. Sám viděl, jak dobře je hlídaná a chráněná.

„Co z toho vyplývá, Basile?“

Když si otevíral dveře svého ponurého bytu, usmíval se.

Remy ležela bez hnutí a poslouchala Pinkieho tiché chrápání. V duchu vzdávala díky nebesům, že její úskok vyšel. Odmítl Flařinu žádost a neměl nejmenší tušení, že právě to si Remy přála.

Nebylo to poprvé, co použila tohoto psychologického tahu k ovlivnění manžela. Velmi často to nevyšlo, ale tentokrát měla tu výhodu, že věděla, že Pinkiemu by nebyl nijak vhod jakýkoli vpád do jejich soukromí a požadavky na Remin čas. Zvlášť pokud šlo o Flaru. Pinkie věděl, jak moc Remy sestru miluje, a žárlil na jejich pouto.

Díky, Bože, za tu jeho žárlivost.

Dávej si pozor, za co se modlíš.

Jako v tolika jiných bezesných nocích se jí zase vrátila rada sestry Beatrice. Dnes už chápala, co se ji jeptiška snažila naučit. Neprosila snad jako dítě Boha o jiný život, o život bez chudoby a zodpovědnosti?

No a přesně to dostala. Jak málo věděla o tom, jakou obrovskou cenu zaplatí za vyslyšení svých naivních modliteb!

Pinkie spokojeně dřímal a ve spánku ji objímal rukou.

Remy se zdálo, že ji váha ruky drtí.

KAPITOLA 13

Pánské záchodky zabíraly jednu stranu čtvercové stavby z tvárnic. Uvnitř byla dvě zrezavělá umyvadla, tři pisoáry s hnědými skvrnami a jediná kabinka, jejíž dveře visely už jen na jednom pantu. Střecha tu nebyla, ale i přesto veřejné záchodky odporně páchly a volaly po úklidu. Burke zadržel dech, když vcházel.

Uvnitř byla tma, protože lampu někdo rozbil. Tento vandalismus údržbě městského parku patrně nikdo neohlásil. Nenašlo se příliš mnoho šílenců, kteří by sem vešli po západu slunce, a ti, kteří se tu objevili, dávali přednost tmě.

Když Burke vešel, v místnosti byl jen jeden další muž.

Stál u pisoáru zády ke vchodu. Musel slyšet Burka vejít, ale při zvuku jeho kroků se ani neohlédl.

Burke došel k vedlejší mušli. Muž vedle něj skončil, ale nezapnul se hned. Pootočil k Burkovi hlavu a jakoby ostýchavě podotkl: „Člověk by se tady skoro bál, co?“

Burke si zapnul poklopec a obrátil se k svému společníkovi. „To teda jo. Člověk nikdy neví, na koho narazí.“

Gregory James se zděšeně opřel o stěnu a začal zápolit se zipem. Zasténal přitom: „Basile.“

„Nejsi rád, že mě vidíš?“

„Do prdele.“

„Koukám, že asi ne.“ Burke uchopil štíhlého mladíka za paži a postrkoval ho k východu.

Gregory se bránil. „Nic jsem neudělal. Nemůžete mě zavřít.“

„Měl bych tě sebrat jenom za to, jaký jsi pitomec. Jaks věděl, že nejsem vraždící maniak? Nebo buran, co má chuť podat si nějakého buzíka? Jednou tě do márnice přivezou po kouskách. Zkusíš to na špatného chlápka a skončíš jako sekaná.“

„Nezavírejte mě, Basile,“ prosil. „Přísahám při bohu, že už jsem se poučil.“

„No jasně. Proto číháš uprostřed noci na veřejném záchodku v městském parku.“

„Šel jsem se jenom vyčůrat.“

„Šetři dechem, Gregory. Lžeš, jen se práší. Sledoval jsem tě, takže jsem viděl, co se dělo, kamaráde. A dělo se toho poměrně dost.“

„To není pravda. Já už jsem čistej!“

„Jo? Ten kluk, co jsi ho včera večer ukecával, byl podle mě nejspíš pod zákon. Kdybych neměl zrovna jinou práci, mohl jsem tě sebrat hned a přišili by ti celý trestní zákoník.“

„Ježíši,“ vzlykl mladík. „Jestli mě seberete…“

„Tak tě tentokrát zavřou a zahodí klíč. Jsi hrozba pro společnost.“

Mladík už byl zoufalý a začal žebronit: „Prosím vás, Basile. Dejte mi šanci. Už jsem pro vás přece párkrát taky něco udělal, ne? Nevzpomínáte si, kolikrát jsem vám pomohl?“

„Aby sis zachránil kůži před basou.“

„Prosím, Basile. Udělejte to pro mě.“

Burke předstíral, že nad tím uvažuje, pak úsečně prohlásil: „Tak jdem, krasavce.“

Gregory zakvílel.

„Drž hubu,“ zatřásl s ním Burke. „Nezavřu tě, ale odvezu tě domů a přesvědčím se, že jsi pěkně vevnitř, aby aspoň tvoje okolí bylo do rána v bezpečí.“

Gregory Burkovi pořád dokola děkoval, když šli k Burkovu autu. Gregory bydlel sám kousek od parku ve dvoupatrovém domě, který byl nákladně obnoven. Dům a zahrádka byly výborně udržované – i přes častou nepřítomnost svého majitele, který si odpykával tresty za sexuální delikty.

Burke eskortoval Gregoryho hlavními dveřmi do haly.

„Nemusíte chodit dovnitř se mnou,“ řekl mu Gregory. „Už ven nepůjdu. Přísahám.“

„Rodiče tě učili zdvořilejším způsobům, Gregory.

Nabídni mi kafe nebo tak něco.“

Gregory byl nervózní, napjatý a zjevně nejistý Burkovými úmysly. Rychle souhlasil. „Jo. To je fakt. Mělo mě to taky napadnout. Nevím, na co jsem myslel.“

„Myslel jsi na to, jak by ses mě zbavil, abys mohl zase vypadnout a ještě dneska v noci si něco střihnout.“

„Vy jste hrozně podezřívavý, Basile,“ řekl Gregory s lehkou výčitkou, když vedl Burka do kuchyně.

„To mám z toho, že jednám se spoustou prolhaných kriminálníků, jako jsi ty.“

„Já nejsem kriminálník.“

„Ne?“ Burke vylezl na jednu z barových stoliček a sledoval, jak jeho hostitel sestavuje kávovar. „Tak schválně, jestli mi slouží paměť. Tak nejdřív to bylo zneužívání mladistvého.“

„Bylo mu šestnáct a souhlasil s tím. Obvinění proti mně stáhli.“

„Protože tvůj táta pořádně zaplatil rodičům toho kluka.

Pak si vzpomínám na celou šňůru zatčení pro exhibicionismus.“

„Nic vážného. Dostal jsem podmínku.“

„Takoví jako ty, co se nezmůžou na víc než tím svým pindíkem mávat na ulici, jsou k politování, víš to, Gregory?“

„Jestli mě hodláte urážet, tak vás budu žalovat za zneužití pravomoci.“

„Posluž si. Já zavolám tvého tátu, řeknu mu, že už v tom zase jedeš, a on přestane platit nájem za tenhle přepychový barák, co tě v něm usadil.“

Gregory se zevnitř kousl do tváře. „No dobře, vyhrál jste.

Ale jste hajzl, Basile.“

„Jo, to už mi někdo řekl.“

Burke si ho nepodával s žádným zvláštním potěšením, ale Gregory James byl snadným terčem. Jeho život byl klasickým příběhem mladíka, který nedostál standardům a očekáváním své bohaté rodiny. Jeho nejstarší bratr nejdřív hrál úspěšně několik let baseball v první lize, pak se ujal řízení rodinného průmyslového impéria a přidal do jeho pokladen miliony. Druhý jeho bratr byl neurochirurg světového věhlasu.

Gregory tento řetězec úspěchů porušil. Patrně by byl vůbec neodmaturoval, kdyby mu byl jeho otec maturitu nekoupil tučným darem škole. Gregory pak vstoupil do semináře, protože rodina usoudila, že duchovní jí ještě chybí. Počítali přinejmenším s kardinálem.

Gregory to v semináři vydržel rok a půl, než se této ctižádosti vzdal, protože zjistil, že jeho sklon k sexuálním deliktům není slučitelný s životem zasvěceným zbožnosti.

Aby se jamesovský klan od této ostudy distancoval, vykázal ho do New Yorku, kde Gregory navštěvoval divadelní školu.

Tam si pro sebe konečně našel vhodné místo. Skutečně měl herecký talent a hrál v několika menších představeních, než ho zavřeli za sexuální styk s jiným mužem v telefonní budce na Penn Station. Znovu zasáhl jeho bohatý otec a obvinění bylo staženo. Gregory se vrátil domů se skandálem. I

To byla pro Jamesovy poslední kapka. Umyli si ruce nad synem číslo tři, i když mu nadále platili tenhle dům. Burke usoudil, že Jamesovi raději oželí ty peníze, než aby Gregory bydlel s nimi a oni se museli na svůj ojedinělý neúspěch den co den dívat.

Gregory donesl kávu. „Chcete do toho něco? Smetanu, cukr, brandy?“

„Ne, díky, takhle to stačí.“ Gregory si sedl k baru naproti Burkovi, kterému bylo jasné, že je jeho společník nervózní.

„Co jsi tak vyděšený, Gregory?“

„Nemůžu přijít na to, proč jste tady.“

„Ber to jako zdvořilostní návštěvu. Jak jsi sám říkal, už se známe dost dlouho.“

Gregory James byl jedním z nejlepších špiclů protidrogového oddělení. Byl aktivním účastníkem nočního života ve Francouzské čtvrti a pohyboval se ve stejných kruzích jako dealeři drog, i když sám narkoman nebyl.

Často vyměňoval informace za velkorysost k svým vlastním přestupkům.

„Pro oddělení bys byl přímo poklad, kdybys nebyl pořád v base,“ podotkl Burke a napil se kávy.

„Předtím jste řekl, že jsem kriminálník. To mě uráží, Basile,“ řekl nevrle. „Nejsem kriminálník.“

„Tak co jsi?“

„Pacient. Mám… problém.“

„To rozhodně máš.“

„Trpím akutní emocionální poruchou, která má kořeny v mém dětství. Hodnoty mé rodiny jsou zkreslené. Musel jsem soutěžit se svými staršími bratry, i když to nemám v povaze. Chovali se ke mně hrozně.“

„Páni, Gregory, ty bys mi vážně zlomil srdce.“

„Je to pravda! Psychiatr ve vězení říkal, že můj problém je psychologický.“

„To bývá i u některých vrahů.“

„Není to moje vina!“ vykřikl mladík. „Je to nutkání, které nedokážu ovládnout. Nemůžu si pomoct, že… dělám… to, co občas… dělám.“

„Nojo. To je dneska moderní obhajoba. Protože mě maminka nutila nosit bílé ponožky a táta měl rád dietní colu, tak jsem je oba majznul po hlavě.“ Burke se znechuceně ušklíbl. „Z takových jako ty je mi zle. Pořád kňučíte a shazujete na všechny ostatní vinu za to, co děláte.

Už jsi dospělý, Gregory. A jsi zodpovědný za svoje chování.“

Náhle vstal a uchopil Gregoryho za límec. „Rozmyslel jsem si to. Přece jenom tě seberu.“

„Ne! Ne, Basile! Prosím! Slíbil jste mi to!“

„Vážně?“

„Ano.“

„Nevzpomínám si, že bych něco sliboval.“

„Slíbil jste.“

Burke ho pomalu pustil a vrátil se ke své stoličce. Upřeně se na Gregoryho podíval a nespouštěl z něj oči tak dlouho, až se Gregory začal na židli nervózně vrtět. Nakonec se na Burka bezmocně podíval: „Co je?“

„Jen jsem tak přemýšlel.“ I dál na mladíka zíral a znovu se napil kávy. Pak šálek postavil a řekl: „Možná bych mohl šikovně zapomenout, že jsem tě včera večer viděl s mladistvým. Možná bych mohl přehlédnout, že jsi mě dneska v noci balil na záchodě v parku. Možná bych to mohl pro tentokrát všechno nechat být.“

„Když…“

„Když pro mě uděláš takovou drobnost.“

Gregory se zatvářil ostražitě. „Jakou drobnost?“

„O tom nemůžu mluvit, dokud si neplácneme.“

„To není fér.“

„To máš pravdu, není to fér. Ale je to prostě tak, ber nebo nech být.“

„Pracoval bych s Macem McCuenem?“

„Proč?“ Burke na něj mrknul. „Zamiloval ses do něj?“

„Jděte do prdele, Basile.“

„Tu radost ti neudělám, kamaráde. Všiml jsem si, že na Maca zíráš, ale jestli po něm tvoje srdce touží, tak na to zapomeň. Má chtivou manželku, která si myslí, že jeho péro je kouzelná hůlka. Tak co, dohodneme se, nebo ne? Ta nabídka platí už jenom třicet vteřin.“

„Když budu souhlasit…“

„Tak se z toho tentokrát vyvlíkneš. Jinak hned teď jedeme k nám a já tě zavřu.“

„A z čeho mě obviníte?“

„Že jsi mě obtěžoval na veřejném záchodku. Dvacet vteřin.“

„Nic takového jsem neudělal!“

„Protože jsem ti nedal šanci.“

„Tak mě z toho nemůžete obvinit.“

„Samozřejmě že můžu. Komu tak asi budou věřit, tobě nebo mně?“

„Do prdele.“

„Deset vteřin.“

Gregory vjel prsty do vlnitých černých vlasů. „Nedáváte mi na vybranou.“

„To není pravda. Můžeš si vybrat, že řekneš ne. Třeba by to ve vězení tentokrát nebylo tak zlé.“

Gregory zvedl hlavu a trpce na Burka pohlédl. „Víte vy, co tam dělají takovým jako já?“

Burke to věděl a v té chvíli sám sebe nenáviděl za to, že tak manipuluje tím chudákem mladíkem. A v Burkových lidských očích byl Gregory chudák. Ale on se na něj musel dívat také očima policajta. Jeden z jeho přestupků se odehrál na dětském hřišti. Bylo těžké hledat soucit pro člověka, který se odhalil před třídou předškolních dětí.

„Čas vypršel. Jak ses rozhodl?“

„Co tak asi myslíte?“ zamumlal nešťastně Gregory.

„Dobře.“ Burke vstal a šel si ke kávovaru nalít další šálek. Cestou zpátky poklepal Gregoryho po rameni.

„Netvař se tak pochmurně. Bude to zajímavá role. Třeba na ní uděláš kariéru.“

„To určitě.“ Gregory se na něj podíval. „Řekněte mi něco, Basile. Jak jste věděl o tom včerejším klukovi?“

Byla to poctivá otázka, která si zasloužila poctivou odpověď. Burke se podíval Gregorymu do očí a odpověděl: „Nevěděl jsem to. Hádal jsem a vyšlo to.“

Druhý den ráno Burke zamkl dveře svého bytu, otočil se ke schodům a narazil na pěst Wayna Barda.

Nedůstojně přistál na zádech. Bardo se zastavil nad ním a zasmál se. „Všichni říkají, že jste blbec, Basile. Už tomu taky začínám věřit.“

Burke se s bolavou čelistí pomalu zvedl. Nic by se mu nelíbilo víc než sklonit hlavu a vší silou ji vrazit tomu hajzlovi do břicha. Možná by se mu povedlo párkrát ho pořádně praštit, ale byl víc zvědavý než zuřivý. Rozhodl se proto zatím zápasit slovně.

„No, aspoň se neoblíkám jako buzerant. Vsadím se, že ten, co vám prodal tuhletu purpurovou košili, se tomu chechtá ještě teď.“

I když se Bardo nepřestal usmívat, Burke poznal, že urážka ho zasáhla. Oplatil mu to sarkastickou poznámkou: „Moc hezký bydlení, Basile.“

„Díky.“

Burke se neobtěžoval otázkou, jak ho Bardo objevil.

Duvall měl lepší informační systém než policie, FBI nebo kterákoli jiná podobná organizace, ať už místní, státní nebo federální. Proto také nikdy nebude usvědčen u soudu.

Existoval jen jediný způsob, jak Duvalla a jeho mašinérii zastavit, a Burke ho hodlal použít.

Dělalo mu starosti, že vědí, kde bydlí. Znamenalo to, že ho mají pod dohledem. Vědí, že včera sledoval paní Duvallovou? Jestli ne, proč by se tu Bardo objevil hned takhle poránu?

Bardo, jako by mu četl myšlenky, řekl: „Pan Duvall vás chce vidět.“

„Duvall ať mi políbí prdel. A vy taky.“

Bardo udělal krok k němu. „Dobře. To se mi líbí. Hodláte mi to ztěžovat. Jenom do toho. Strašně rád bych vám vyrazil střeva z těla a nechal je tady na schodech smrdět.“

Ta hrozba Burka nezastrašila, ale byl zvědavý, kolik toho vědí. Pokrčil rameny a řekl: „Jděte první.“

„Ne, až po vás.“ Bardo ho postrčil ke schodům. Burke ztratil rovnováhu a klopýtal do přízemí. Když došli k východu z domu, postrčil ho Bardo znovu směrem k chodníku, kde parkoval poslední model cadillaku.

„Hele, Wayne,“ popichoval ho Burke, „odkdy vás degradovali ze zabijáka na poslíčka? Sebral vám Duvall nožejčky?“

„Držte hubu a nechtě ruce tak, abych na ně viděl.“

„Nemám zbraň.“

„To myslíte, že jsem idiot?“

„Abych pravdu řekl, tak jo,“

Když došli k autu, Bardo ho prohledal, ale nenašel nic.

„Vždyť jsem to říkal,“ podotkl Burke.

„Sedejte, chytráku.“

Při nasedání se Burke zašklebil. „Přiznejte si to, Bardo.

Ta purpurová košile vám už začíná lézt na mozek. Prostě jste si mě chtěl osahat.“

Právnická kancelář Pinkieho Duvalla byla stejně procovská jako jeho dům, ale úplně jiná. Tady bylo vybavení elegantní a moderní. Jeho sekretářky a asistentky byly krásné a nohaté. Návštěvníci a klienti neviděli žádné kancelářské vybavení, jen čisté plochy mramoru a leštěného dřeva. Telefony tu nedrnčely, ale cinkaly tlumenými zvonečkovými tóny.

Pinkie seděl u stolu, když mu sekretářka oznámila, že přišel pan Basile, jako by nešlo o vynucenou návštěvu, jako by to byla domluvená schůzka, jako by Burke nebyl přinucen přijít pod hrozbou fyzického násilí.

Duvall nevstal, když Burke a Bardo vešli. Burke věděl, že je to úmyslná urážka, která v něm má vyvolat pocit plebejce předstupujícího před svého vládce. Duvall řekl: „Dobrý den, pane Basile.“

„Dobrý den, Duvalle.“ Možná to bylo malicherné, ale i on si neodpustil svou urážku.

Pinkie předstíral, že si toho nevšiml. „Posaďte se.“

Burke si sedl na židli proti stolu jen o něco menšímu než pingpongový. Na stole stála ve zdobeném stříbrném rámečku fotografie Remy Duvallové. Burke předstíral, že si jí nevšiml.

„Dáte si něco k pití?“ nabídl mu Pinkie.

„Třeba bolehlav?“

Duvall se usmál. „Myslel jsem spíš něco jako kávu.“

„Nechci nic.“

„Díky, že jste přišel.“

„Nepřišel jsem. Přivedl mě.“

Burke si opřel kotník o koleno druhé nohy a podíval se přes rameno na Barda, který se usadil na pohovce u zdi.

Burkovi se nelíbilo sedět zády k člověku, o němž věděl, že je vrah, ale předpokládal, že kdyby byl Duvall poslal Barda, aby ho odrovnal, byl by teď už mrtvý.

Když se znovu obrátil k Duvallovi, vycítil jeho pobavení.

Cekal, až se Burke zeptá, co to má sakra znamenat. Burke by si radši zašil pusu, než aby se zeptal. Proč poskytovat Duvallovi to potěšení a dát najevo zvědavost nebo strach?

Tahle schůzka byl jeho nápad. Tak ať ji teď začne sám.

Po dlouhé pauze se do toho Duvall konečně pustil: „Určitě si říkáte, proč jsem se vlastně chtěl s vámi sejít.“

Burke lhostejně pokrčil rameny.

„Slyšel jsem překvapivé zprávy.“

„Jo? Jaké?“

„Že jste odešel od policie.“

„Vždycky jste měl vynikající informace.“

„V protidrogovém oddělení po vás zůstane velká mezera.“

„Pochybuju.“

„Jste příliš skromný.“

„Taky jsem příliš zaměstnaný na to, abych tu s vámi celý den seděl a krafal o něčem, do čeho vám nic není.“

Duvall se zase nenechal vyprovokovat. „Předčasný odchod do důchodu?“

„Možná.“

„Proč jste odešel?“

„Do toho vám nic není.“

„Co hodláte dělat?“

Burke nevěřícně zavrtěl hlavou a rozhodil ruce. „Nutíte mě, abych se opakoval.“

Duvall se na něj odměřeně podíval. „Já bych řekl, že jste odešel proto, že jste pořád ještě rozčilený nad rozsudkem v procesu s panem Bardem. My jsme vyhráli, vy jste prohrál, a vzal jste tu prohru osobně. Není to tak, pane Basile?“

„Rád byste si to myslel, viďte? Podpořilo by to vaše kolosální ego, kdybyste byl přesvědčený, že máte takový vliv na moje rozhodnutí. No, je mi líto, ale musím vás zklamat. Víc splést už jste se nemohl.“

Duvall se usmál způsobem, který naznačoval, že ví, že Burke lže. „Chcete znát důvod téhle schůzky?“

„Nebo ne. Je mi to vážně úplně jedno.“

„Teď, když už nestojíme proti sobě, chtěl bych vám nabídnout práci ve své organizaci.“

Burke neměl žádný zvláštní smysl pro humor. Pokud šlo o veselí, nikdy se nepřestal ovládat. Vlastně se obecně vědělo, že se málokdy usmívá. A hlasitý smích byl ještě řidší. Nenaplněnou ctižádostí mnoha jeho kolegů bylo Burka Basila „odbourat“.

Nebyli by poznali ten srdečný smích, kterým vybuchl při Duvallově absurdním prohlášení. „Prosím?“

„Myslím, že jsem se vyjádřil jasně,“ řekl Duvall. Teď už nevypadal pobaveně.

„Ale já jsem vás slyšel. Jenom nemůžu věřit tomu, co jsem slyšel. Vy chcete, abych pro vás pracoval? Jako co?“

„Člověk s vašimi zkušenostmi by pro mě mohl být cenný. Cennější, než jste byl pro policii.“ Sáhl do zásuvky a vytáhl několik listů papíru sepnutých sponkou. Přidržel je tak, aby je Burke viděl. „Kopie vašeho daňového přiznání za minulý rok. Je to ostuda, jak společnost platí lidi, kteří ji chrání.“

Duvallovi jistě nedělalo velké potíže získat kopii Burkova daňového přiznání. Mohl ho dostat od kohokoli, od úředníka z berňáku po Burkova pošťáka. Bylo mu jedno, že Duvall ví, kolik si ve svém předchozím zaměstnání vydělal. Starost mu dělalo to, jak snadný přístup k němu Duvall má. A měl pocit, že to také chtěl Duvall naznačit.

„Už nejsem policajt,“ řekl Burke, „ale nepleťte se, Duvalle. Vy a já pořád stojíme proti sobě. Vlastně přímo na opačných pólech.“

„Než zaujmete takový vysoce morální postoj, nechcete si aspoň poslechnout, o jakou práci jde?“

„Je mi jedno, co to je nebo kolik to vynese. I přes tuhle naparáděnou kancelář,“ řekl a rozhlédl se po luxusně zařízené místnosti, „jste zasranej hajzl. Kdybyste hořel, tak bych vás ani nepochcal, a docela určitě pro vás nebudu pracovat.“

Burke vstal a vykročil ke dveřím. Bardo se k němu vrhl a byl by ho tělem zastavil, kdyby mu Burke nevrazil dlaň do prsou a neodstrčil ho. „Ještě jednou na mě sáhneš a zlámu ti vaz.“ Zasyčel to varování tak důrazně, že se Bardo zarazil.

Zůstal stát, kde byl, ale oči mu žhnuly nenávistí.

Burke pohlédl na Duvalla. „O to vaše místo nemám zájem.“

„Vážně? To je zvláštní.“ Duvall nevzrušeně sepnul ruce na stole. Dokonce se soucitně usmál, když tiše dodal: „Protože mám dobrý důvod věřit, že byste mohl mít.

Nemyslíte, Basile?“

Oba muži se na sebe dívali. Vzdálenost mezi nimi jako by se zmenšovala, až Burke málem viděl odraz vlastní tváře v Duvallových černých zornicích. Díval se na něj štvanec.

Stáhl ruku z Bardových prsou. „Jděte do prdele, Duvalle.“

Duvallův úsměv se ještě rozšířil. „Víte co, já vám to místo budu držet. Rozmyslete si to a vraťte se.“

„Jo. To udělám. Vrátím se.“ Ale ne tak, jak čekáš, ty parchante křivácká. Burke se podíval na Barda. „Nemusíte mě doprovázet.“ K Duvallovi pak dodal: „Já trefím.“

KAPITOLA 14

Přesně v půl třetí odpoledne vkročila Remy Duvallová do kostela. Zpovídalo se mezi třetí a pátou, ale protože Duvallovi byli štědří dárci, měla Remy to privilegium, že se mohla zpovídat dřív. Pinkie to zařídil tak, že ve tři, kdy začali přicházet ostatní farníci, byla už Remy bezpečně v limuzíně a na cestě domů.

Errol se postavil hned za dveře kostela, aby na Remy pořád viděl. Remy prošla jednou z postranních uliček, poklekla na konci řady a vklouzla do lavice. Z kabelky vytáhla růženec, sklopila klekátko, svezla se na kolena a začala se modlit.

I po modlitbě zůstala ve stejné pozici se skloněnou hlavou a zavřenýma očima. Tahle půlhodinka, kterou každý den trávila v kostele, jí byla drahá. Pinkie se jí vysmíval, že je příliš zbožná, ale ona měla kromě své katolické víry ještě jeden důvod, proč se sem pravidelně chodila modlit: Byla to jediná chvíle, kdy byla úplně sama.

Dokonce i když šla do altánu, byli kolem pořád lidé, stálí i příležitostní zaměstnanci, kteří dělali to či ono. Od té doby, co si vzala Pinkieho, nebyla nikdy v domě úplně sama. Předtím žila u Nejsvětějšího srdce v ložnici s ostatními děvčaty. A předtím sdílela pokoj se svou matkou.

Tam bývala sama každou noc, když šla Angel pracovat. Ale v takových nocích byla Remy příliš malá a příliš se bála drsného hluku na ulicích a v sousedních bytech, aby tu samotu ocenila.

Tady v katedrále byla zároveň sama i v bezpečí.

Vychutnávala si klid a ticho. Ráda se dívala na proměnlivou mozaiku, kterou na stěny vrhala barevná okna.

Blikání svíček a tichý zvuk varhan byly uklidňující.

Milovala tohle útočiště před ostražitými pohledy.

Dnes ve svých modlitbách prosila Boha o moudrost a odvahu. Moudrost potřebovala k tomu, aby vymyslela nějaký plán, jak ochránit Flaru, a odvahu k tomu, aby ten plán provedla. Zatím byla Flara bezpečně uzavřená v Akademii a zůstane tam až do maturity. Co potom? Svěřila ten problém do Božích rukou, i když si nemohla pomoci, aby si s ním nedělala starosti.

Nakonec prosila o odpuštění, nebo se o to aspoň snažila.

Slova nepřicházela. Nemohla přiznat, dokonce ani v duchu, ten hřích, který ji pronásledoval tak, že se okolí zdála nemocná. Některé hříchy jsou příliš velké, než aby je bylo možno předložit Bohu. Když ona nedokáže odpustit sama sobě, proč by jí měl odpouštět On?

Pohlédla ke zpovědnici a všimla si, že se uvnitř rozsvítilo. Kněz na ni čekal. Vystoupila z lavice a vešla do zpovědnice.

„Odpusťte mi, otče, protože jsem zhřešila. Je to týden, co jsem se naposledy zpovídala.“

Vypočítala několik drobných prohřešků, ale jen zdržovala a snažila se v sobě najít dost odvahy, aby přiznala Hřích. Nebyla ochotna o něm říct nikomu, dokonce ani knězi. Cítila, jak na druhé straně zástěny trpělivě čeká.

Nakonec tiše zakašlal. „Je tu ještě něco?“

„Ano, otče.“

„Povězte mi o tom.“

Možná kdyby o tom mluvila, našla by aspoň trochu klidu.

Ale při samotné myšlence na to, že by se s tím měla svěřit, se jí stahovalo hrdlo a srdce se jí rozbušilo. Oči jí zalily slzy. Naprázdno polkla a začala: „Před několika měsíci jsem počala. Manželovi jsem o tom neřekla.“

„To je lež z opominutí.“

„Já vím,“ plakala tiše. „Ale já… já nemůžu. Nevím si rady, otče.“

„S čím?“

„S dítětem.“

„V tom je názor církve jednoznačný. Dítě je dar od Boha.

Vy to dítě nechcete?“

S pohledem upřeným na veliký diamant na levém prsteníku řekla: „Žádné dítě není. Už ne.“

Doufala, že když ta slova konečně vyřkne nahlas, okamžitě se jí uleví od pocitu viny, ale nic takového nepocítila. Tlak v její hrudi se spíš ještě stupňoval, až měla pocit, že jí začnou praskat žebra. Měla potíže s dechem.

Krátké, přerývané vdechy se v malém uzavřeném prostoru zdály být velmi hlasité.

Kněz tiše řekl: „Víte jistě také, jaký je názor církve na interrupci.“

„Nebyla to interrupce. Potratila jsem v desátém týdnu.“

Chvilku mlčel a pak se zeptal: „Jaký je tedy váš hřích?“

„Způsobila jsem to,“ řekla zlomeným hlasem. „Bůh mě potrestal za můj nevděk a nejistotu.“

„Vy víte, co si Bůh myslí?“

„Chtěla jsem to dítě,“ vzlykala a třela si břicho. „Už jsem ho milovala. Ale bála jsem se…“

„Bála? Čeho?“

Bála jsem se, ze Pinkie dodrží slovo a donutí mě k interrupci.

Ale to bylo příliš hnusné, než aby se to dalo přiznat, dokonce ani knězi ne. Pinkie jí řekl jasně, když se vzali, že děti mít nebudou. Tečka. Konec diskuse. Věc byla uzavřena. Nestál o konkurenci. A nepřál si také, aby si Remy zkazila postavu, třeba dočasně. Řekl tenkrát, že jestli už se musí o někoho starat, že se může starat o něj a přitom nebude groteskně znetvořená.

Když tedy antikoncepce selhala a ona náhodně počala, neřekla mu to. Bála se, že by trval na interrupci.

Ale stejně tak se bála toho, že ne.

Co když změnil názor? Co kdyby naopak tu myšlenku přivítal? Chce, aby její dítě vyrůstalo pod Pinkieho dozorem?

Zatímco nad tím dilematem stále ještě přemýšlela, vyřešil se její problém za ni. Jednoho děsivého odpoledne, když ucítila rvavou bolest v děloze a uviděla krev, která jí stékala po stehnech, věděla v hloubi srdce, že se to stalo, protože si to přála. Cenný život padl za oběť její zbabělosti.

Kněz opakoval svou otázku, čeho se bála. „Pekla, otče.

Bůh věděl, že si nejsem jistá, jestli to dítě chci, a tak mi ho vzal.“

„Udělala jste něco, čím byste ten potrat vyvolala?“

„Jenom v srdci. Otče, modlete se za mě, prosím vás.“

V zoufalé touze po pochopení a odpuštění reflexivně vztáhla ruku a přitiskla dlaň k zástěně. S hlavou skloněnou se rozplakala.

Náhle ucítila na dlani a prstech tělesné teplo, jako by kněz na druhé straně zástěny položil svou ruku na její. Byl to jen prchavý pocit, a když zvedla hlavu, rýsovala se na mřížoví jen její ruka.

Ale ať fyzicky nebo duchovně, dotkl se jí. Mír, který už celé měsíce nepoznala, se jí vkradl do duše. Obruče viny kolem její hrudi se rozplynuly a ona se několikrát očistně nadechla.

Kněz jí s uklidňující vlídností udělil rozhřešení a uložil jí pokání, které se ve srovnání s obrovitostí jejího hříchu zdálo mírné. K odčinění její viny bude třeba víc než toto pokání, ale bude to začátek, krok k vykoupení, cesta ven z močálu viny, v němž se zmítala.

Pomalu spustila ruku ze zástěny, otřela si slzy z tváře a opustila zpovědnici s tichým: „Děkuju vám, otče.“

Vůně jejího parfému zůstala ve vzduchu celou dobu, co Burke zůstal ve zpovědnici.

Bylo načase zmizet. Až přijde kněz na plánované zpovědi, Burke už musí být pryč. Šlo o každou vteřinu.

Přesto se mu ale nechtělo odejít. V té malé prostoře zpovědnice sdílel zvláštní druh důvěrnosti s ženou svých snů, s tou měsícem osvětlenou ženou z altánu.

Což byla náhodou nevěrná manželka Pinkieho Duvalla.

A Pinkie Duvall byl nepřítel, jemuž přísahal, že ho zničí.

Ta myšlenka Burka přiměla, aby se pohnul. Když vyšel ze zpovědnice, přejel pohledem chrám v naději, že ji zahlédne, ale nebyla nikde vidět. Podíval se ke dveřím.

Tělesný strážce, kterého s ní viděl na Francouzském trhu, už tam nestál. Byla pryč.

Vytáhl ze zadní kapsy černých kalhot kapesník a otřel si pot z čela a pak z horního rtu, který mu bez knírku připadal nahý. Po holení se dnes ráno na něj ze zrcadla díval cizí člověk.

Bez dalšího otálení vyšel z kostela bočním vchodem.

Gregory James už na něj čekal v autě. Burke neřekl nic, jen sedl za volant a rozjel se. Auto mu připadalo přetopené.

Přepnul klimatizaci z vytápění na chlazení a pustil ji naplno. Pod kabátem se mu černá košile lepila na tělo.

Kolárek ho škrtil. Nevrle za něj zatahal.

„Nešlo to dobře?“ zeptal se Gregory nervózně.

„Šlo.“

„Dáma přišla?“

„Podle plánu.“

Burke Remy Duvallovou několik dní sledoval a začalo mu být jasné, že není nikdy sama. Buď byla uvnitř v domě a tedy úplně mimo dosah, nebo ji doprovázel manžel či tělesný strážce. Jediná chvíle, kdy byla sama, byla, když se šla do kostela modlit.

„Modlit?“ vykřikl, když mu Ruby Bouchereauxová sdělila, při jaké příležitosti vídá paní Duvallovou.

Madam pozvedla jedno pečlivě domalované obočí. „Co vás překvapuje víc, pane Basile – že se ona chodí do kostela modlit, nebo že to dělám já?“

„Nechtěl jsem vás urazit,“ zamumlal zahanbeně. „Já jen…“

„Prosím.“ Zvedla ruku, aby naznačila, že ji jeho ohromení neurazilo. „Často vídám Remy Duvallovou v kostele. Nikdy jsem s ní nemluvila. Ani nikdo jiný.

Nechodí se tam ukazovat. Je zřejmě velmi zbožná a je vždycky první, kdo se jde zpovídat.“

Sledoval Pinkieho ženu do katedrály několik dní po sobě a potvrdil si tak informaci Ruby Bouchereauxové.

Dokonalé, pomyslel si.

Existuje lepší způsob, jak se dostat někomu do hlavy a zjistit, co skrývá, než vyslechnout jeho zpověď? Fetuje stejně jako její matka Angel? Přizná se ke své nevěře s Bardem? Jaké sprosté hříchy svému knězi vypočítá a bude některý z nich k užitku člověku, který se rozhodl zničit jejího manžela?

Burke se rozhodl, že v sobotu na ni bude ve zpovědnici čekat. Byl to odvážný plán, ale vynikající. Až na dva háčky: Jak mluvit jako kněz a jak zdržet skutečného duchovního.

Burke byl naposledy u zpovědi den po pohřbu své matky, a tehdy tam šel jen proto, aby uctil její památku. Celou tu proceduru už trochu pozapomněl, i když se mu vzhledem k jeho katolické výchově nikdy nevytratila z paměti docela.

Ale i kdyby dokázal odvést přijatelný výkon, zbýval tu stále ještě druhý problém, jak zdržet místního kněze.

V té chvíli ho napadlo použít Gregoryho Jamese, který měl vzdělání jak kněžské, tak herecké.

„Řekl jste všechno správně?“ zeptal se ho teď Gregory.

„Prošel jsi to se mnou aspoň desetkrát.“ Burke zaklel nad pomalým řidičem, kolem něhož prosvištěl. „Řekl jsem všechno správně.“

„Neuhodla nic?“

Slzavá lítost, kterou slyšel v jejím hlase, nemohla být předstíraná. „Neuhodla.“

„Dobře že neviděla tenhle váš úšklebek. Ten moc svatě nevypadá.“

„No, ale neviděla, tak se uklidni.“

„Já jsem klidný. To vy se potíte a jedete jako šílenec.“

Po těch slovech se Gregory pohodlně opřel a usmál se.

Začal poklepávat prsty o koleno v rytmu jakési melodie, kterou slyšel jen on sám. „Já jsem to sehrál skvěle. Počkal jsem si na kněze hned u fary, jak jste chtěl. Řekl jsem mu, že se snažím najít otce Kevina, že jsme spolu byli v semináři.

Samozřejmě o něm nikdy neslyšel. ‚Víte to jistě?‘

povídám já. Jeho matka mi určitě říkala, že je v kostele svatého Michala v New Orleansu.‘ To hlasové školení v New Yorku mi moc pomohlo zamaskovat přízvuk,“ podotkl mimochodem.

„No, v každém případě ten kněz prohlásil, že můj přítel klidně může být v kostele sv. Michala, ale tohle je sv.

Matouš. Tak jsme se zasmáli. Já jsem řekl, že si taxikář nejspíš spletl kostely. ‚Nebo svaté,4 povídá otec. A zasmáli jsme se znovu.

Chtěl jsem ho ještě chvíli zdržet, tak jsem se ho zeptal, jestli se v New Orleansu narodil, a on povídá, že tu je deset let. Ale znal všechny dobré restaurace. Ne že by si je mohl dovolit, dodal honem, ale někteří jeho farníci ano, a jsou natolik velkorysí, že ho tam často zvou. Bla-bla-bla-bla.

Tak jsme zabili asi deset minut. Stačilo?“

„Bohatě. A teď buď tak hodný a mlč už.“

Neměl chuť klábosit s Gregorym. Chtěl uvažovat o těch několika minutách, kdy ho od Remy Duvallové dělila jen tenká stěna a mřížka. Byl k ní tak blízko, že cítil její parfém a slyšel její tiché vzlyky, když se vyznávala z hříchu, který Burke nečekal.

Drogy, opilství, nevěra – nic z toho by ho nepřekvapilo.

Ale pocit viny kvůli potratu? To nečekal a vyrazilo mu to dech.

I tak to ale použije ve svůj prospěch. I v době, kdy čichal její parfém a byl náramně rád, že nikdy nesložil slib čistoty, uvažoval jako policista a přemýšlel, jak by mohl tuto důvěrnou informaci použít pro úkol, který musel vykonat. S

náhlou inspirací – ne právě božskou inspirací – si vymyslel pokání, které se hodilo na její hřích a hezky zapadalo do jeho celkového plánu.

Ale nebyl z toho nijak nadšený.

Přál si, aby nevěděl o dítěti, o které přišla. Byla tím lidská.

Přál si, aby se nebyl přes zástěnu dotkl její ruky. Byl tím lidský.

„Hele, Basile, vy jste tam zažil nějaké náboženské vytržení nebo co?“

Burke, vyrušený Gregoryho otázkou z myšlenek, na něj vrhl zlý pohled.

„Protože se chováte fakt divně. Vyšel jste z té katedrály a tvářil jste se, jako byste viděl Boha.“ Burke na něj vrhl další varovný pohled. „No dobře, zapomeňte na to. Asi jenom nejsem zvyklý na to, že nemáte knírek a že máte takhle ulízané vlasy. Myslím, že by vás nepoznala ani vlastní máma. A ty brýle taky nejsou špatné.“

Burke si uvědomil, že si zapomněl sundat čtvercové brýle s kostěnou obroučkou. Udělal to teď a odložil je pod přední sklo mezi sebou a Gregorym. Bylo v nich jen obyčejné sklo, ale bylo zvláštní, že si neuvědomil, že je má sundat.

Takové detaily můžou stát člověka klidně krk. Ať už jste policajt nebo zločinec, právě takovéhle drobnosti vám podtrhnou nohy.

Přikázal sám sobě okamžitě toho nechat, ať už to bylo cokoli. Kdyby začal znovu přemýšlet o svém rozhodnutí, mohl by zakolísat v odhodlání pomstít Kevovu smrt. A jestli to nedokáže dovést do konce, nemůže ani dál dýchat.

To jediné, co by mu mohlo v tom záměru zabránit, by byla smrt. Sevřel pravou dlaní pevně volant.

Když dojeli ke Gregoryho domu, zajel ke vchodu a dupl na brzdu s takovou silou, že se auto zahoupalo.

Gregory sáhl po klice dvířek. „Nerad to sice připouštím, ale byla to docela zábava. Někdy se zas uvidíme, Basile.

Ale jenom jestli budu mít hodně velkou smůlu.“

K jeho zděšení Basile vystoupil z auta také a na cihlovém chodníčku ho dohnal. „To jsem rád, že ses bavil. Protože jste ještě neskončil, otče Gregory.“

KAPITOLA 15

Pinkie zakrojil do svého téměř syrového filet mignon.

„Jak se to jmenuje?“

Remy odvrátila pohled od krvavě rudé šťávy, která mu vytékala na talíř. „Janin domov. Pojmenovali to po tříleté holčičce, kterou opustila matka. Když ji našli, byla k smrti vyhladovělá. Nemohli ji už zachránit.“

„To je neuvěřitelné!“ vykřikla Flara. „V Americe, v národě tlustých lidí, kteří utrácejí miliony za diety, dítě doslova umře hlady?“

„Hrozná představa, co?“

Remy si úmyslně vybrala den, kdy s nimi večeřela Flara, než o té otázce začala před Pinkiem. Věděla, že Flara bude na její straně. Její sestra byla bojovnice proti každé sociální nespravedlnosti.

Pinkie zakroužil svou skleničkou merlotu. „Ten kněz, ten otec…?“

„Gregory,“ doplnila Remy. „Volal a žádal mě, jestli by se se mnou mohl sejít a promluvit si o speciálních potřebách toho zařízení.“

„Potřeby, to jest peníze.“

Potvrdila to kývnutím. „Říkal, že bojují s financemi, aby dokázali Janin domov otevřít a uvést do provozu.“

„Takovéhle instituce pořád žebrají o nějaké dary. Jak to, že nejíš?“ ukázal na její talíř.

„Nemám moc hlad.“

„Ty řeči o hladových holčičkách ti zkazily chuť. Moje žena, známá dobrodějka.“ Natáhl se přes stůl a pohladil ji po ruce. „Jestli ti to udělá radost, řeknu sekretářce, aby zítra poslala otci Gregorymu šek.“

„To nestačí,“ vyprostila svou ruku zpod jeho. „Chci se osobně angažovat.“

„Nemáš čas se angažovat.“

S těmi slovy se Pinkie vrátil ke svému steaku, přesvědčený, že tím celou záležitost uzavřel. Ale Remy to nemohla jen tak nechat být. To bylo víc než jen potřeba nějakého koníčka. Byla to duchovní záležitost. Ten kněz říkal: „Možná kdybyste udělala něco, co by prospělo dětem…“

Janin domov byl přímou odpovědí na její modlitby.

Žádala o příležitost odčinit svůj hřích a ona přišla v podobě telefonátu od otce Gregoryho. Jestli si Bůh přeje, aby udělala tohle, dokonce ani Pinkie Duvall ji nedokáže odradit.

Co nejlhostejnějším tónem řekla: „Mám v týdnu pár hodin, které nemám zadané jinak.“

„Já myslím, že by jí to prospělo, Pinkie,“ přidala se Flara.

„Byla v poslední době hrozně malomyslná.“

„To jsem nebyla,“ odporovala Remy.

„Ty sis toho taky všimla?“ Pinkie ignoroval Remin protest a oslovil Flaru.

Kývla, až jí černé kudrny poskakovaly. „Už celé měsíce se vleče jako mrtvola.“

„To ti děkuju.“

„Ale je to tak, Remy. Musí to být pravda, když jsem si toho všimla já i můj milovaný švagr.“ Zamávala na něj řasami. „Mohla bych prosím dostat trochu vína?“

„Ne, nemohla,“ odpověděla za něj Remy.

„No páni, žádná koedukovaná škola. Žádní kluci. Žádné víno. To bych klidně mohla žít na Marsu.“

„Sestru Beatrici by ranila mrtvice, kdyby ses vrátila do kláštera opilá.“

„Vsadím se, že si sestra Bea občas tajně lízne. Můžeme si promluvit o Mardi Gras?“

„Dneska ne.“ Remy si všimla, že se Pinkie nijak nezapojil do rozhovoru mezi ní a Flarou. Upřeně se na ni díval a ona byla z jeho zkoumavého pohledu nervózní. „Na co myslíš, Pinkie?“

„Myslím na to, jak se mi nelíbí, že si moje žena chce špinit ruce s lůzou.“

„Vždyť ani nevím, co mi chce otec Gregory navrhnout,“

bránila se Remy. „Třeba chce jen povolení připojit naše jména na seznam sponzorů nebo chce požádat, abychom přiměli naše přátele přispět také. To se nedozvím, dokud se s ním nesejdu, ale skutečně bych se do toho projektu ráda zapojila. Přinejmenším bych mu náš šek ráda předala osobně.“

„Kde je to zařízení?“

„To přesně neříkal.“

„A kde se má ta schůzka konat?“

„Prý se přizpůsobí, ať si vyberu sama.“

Ukazovákem netrpělivě poklepával na skleničku. „Proč je to pro tebe tak důležité, Remy?“

Tahle odpověď byla kritická. Aby Pinkie souhlasil, musel slyšet něco, co by se mu líbilo. „Je to pro mě důležité, protože malá Jane neměla žádného Pinkieho Duvalla, který by se včas objevil v jejím životě a zachránil ji. Neměla takové štěstí jako Flara a já.“

„Z toho mi naskakuje husí kůže.“

Pinkie se uvolnil a naznačil Romanovi, že mu má dolít víno. „Tak dobře, Remy, můžeš se s ním sejít. Tady v domě. Přes den.“

„Děkuju, Pinkie.“

„Skvělý,“ řekla Flara.

Otec Gregory zavěsil telefon v budce a obrátil se k Burkovi. „U nich v domě, zítra odpoledne.“

Během minulého rozhovoru dal otec Gregory paní Duvallové číslo telefonu na pánském záchodě jednoho ze striptýzových lokálů jejího vlastního manžela. Stěny tenké jako papír drnčely zvuky basových nástrojů.

„U nich v domě?“ opakoval Burke a zamnul si zátylek.

„Čekal jsem, že se sejdeme někde na veřejnosti.“

„Tak to máte smůlu,“ podotkl Gregory. „Takže konec, co? Budete muset ten plán pohřbít.“

Burke se nad tím chvilku zamyslel a pak řekl: „Ale vlastně by to takhle mohlo být ještě lepší. Na kolik hodin jsi tu schůzku domluvil?“

„Neslyšel jste, co jsem říkal, Basile?“

„Jo. Říkal jsi zítra u nich v domě. A já jsem se ptal v kolik.“

„Tohle nemůže vyjít.“

„Ale vyjde. Když nezpanikaříš a uděláš, co ti řeknu, tak to vyjde.“

„Možná si myslíte, že mě znáte, Basile, ale neznáte. V

podstatě jsem zbabělec. Když si mám vybrat, vždycky nejdřív myslím sám na sebe.“

„Dobře. To je dobře. Mysli na sebe. Jestli mě necháš v kaši, nebo jestli ti rupne v hlavě a všechno to propíchneš, tak mysli na sebe, jak sedíš hodně dlouho v base.“

Gregory nešťastně zafňukal: „I když něco nevyjde a nebude to moje vina, tak to nejspíš stejně hodíte na mě.“

„Ne, nehodím. Slibuju,“ řekl Burke a myslel to vážně.

„Ať už to dopadne, jak chce, ty z toho vyjdeš čistě a bezpečně.“

„Čistě a bezpečně? Před Pinkiem Duvallem?“ Gregory pohrdlivě odfrkl. „Div jsem se nepodělal, jenom když jsem k němu volal. Vzpomínám, co o něm říkali naši jednou u večeře, když jsem byl ještě na základní škole. On je legenda, jeden z nejmocnějších lidí v tomhle městě, jestli ne ten vůbec nejmocnější.“

„Já o něm vím všechno.“

„Tak to taky víte, že z něj jde strach. Povídá se, že nechal zabít pár lidí, co mu stáli v cestě.“

„To nejsou jen pověsti.“

Gregorymu nevěřícně spadla čelist. „A vy přesto čekáte, že půjdu k němu domů převlečený za kněze, setkám se tváří v tvář s jeho manželkou a vezmu od ní peníze?“

„Jo, ledaže bys chtěl jít do basy a stát se tam miláčkem chlapa, co mu všichni přezdívají Bejk.“

„To už jste říkal jednou. Šel jsem s vámi do katedrály a sehrál jsem svou roli. A výborně, mimochodem. Tím jsme si kvit.“

„To jsem nikdy neřekl,“ odsekl Burke tiše. „Řekl jsem, že jestli budeš hrát otce Gregoryho, pustím tě.“

„Předpokládal jsem, že mám hrát otce Gregoryho jenom jednou.“

„No tak to jsi předpokládal špatně. Zítra v kolik hodin?“

„Vy jste úplně zešílel, Basile.“

„Pravděpodobně.“

V tom měl Gregory pravdu. Ten jeho plán byl šílený.

Dramatický, to ano. Účinný, jistě. Šílený, nepochybně.

Od té doby, co Burke vyslechl zpověď paní Duvallové, promyslel si svůj plán ze všech stran. Vždycky tu byla dost velká šance, že se něco zhatí, ale udělal všechna možná opatření proti neúspěchu. Vystěhoval se ze svého bytu a pod falešným jménem si najal jiný, stejně pochybný. Svou toyotu vyměnil za starší model.

Když jel v novém autě, neustále pozoroval zpětné zrcátko. Když šel pěšky, často kontroloval, jestli ho sleduje Bardo nebo někdo podobný. Byl si poměrně jistý, že ne.

Odvolal Duvall své slídily? Poté, co Burke odmítl jeho nabídku práce, mohl Duvall usoudit, že už není důležitý.

Možná si byl sám sebou příliš jistý, než aby se obával odplaty

od

zklamaného,

zbankrotovalého

bývalého

policajta se zkaženou pověstí, jako byl Burke Basile. A pokud nějakou pomstu očekával, předpokládal spíš, že bude násilná.

Proto by to mohlo vyjít.

„Proč toho kněze nemůže hrát taky policajt?“ kvílel Gregory. „Proč otec Gregory nemůže být policejní agent?“

„Protože jsi lepší herec než kdokoli jiný v oddělení.“

Gregory si stále ještě myslel, že se účastní tajné policejní operace.

„Jenže já to balím,“ vzepjal se Gregory k odporu. „Otce Gregoryho už dál nehraju. To radši půjdu sedět, než aby po mně šel Pinkie Duvall.“

Burke k němu výhružně přistoupil: „Jestli mi z toho teď vycouváš, tak si ten tvůj hubenej zadek podá každej úchylák v celým neworleanským vězení, o to se postarám.“

Mladík se teď zády opíral o flekatou zeď záchoda. „Tak naposled, do prdele, naposled, otče Gregory: Zítra v kolik hodin?“

„Moc mě těší, že vás poznávám, paní Duvallová.“

Gregory James vykouzlil odzbrojující úsměv, když si potřásl rukou s hostitelkou. „Děkuji vám, že jste nás přijala.“

Pohlédla přes jeho rameno na druhého kněze.

„Ehm, to je otec Kevin,“ zakoktal Gregory. „Můj kolega a spoluzakladatel Janina domova.“

Burke si zvolil svůj pseudonym na památku Keva Stuarta, což mu připadalo vhodné.

„Děkuji vám oběma, že jste přišli,“ řekla. „Lichotí mi, že stojíte o mou pomoc.“

Ze solária, kam je doprovodil komorník, byl výhled na zadní trávník a na altán. Burke se rozhlédl a podotkl: „Máte krásný dům, paní Duvallová.“

Neměl obavy, že by poznala jeho hlas. Ve zpovědnici hovořil tlumeným šepotem a několikrát předstíral zakašlání.

A určitě si nespojí uhlazeného a úpravného otce Kevina se sportovně oblečeným mužem s knírem a baseballovou čapkou, který jí podal zapomenutý sáček s pomeranči v pouliční kavárničce.

„Děkuji. Posaďte se, prosím.“

Sedli si s Gregorym vedle sebe na proutěnou pohovku.

Ona se posadila na židli proti nim a zeptala se, jestli chtějí kávu.

Otec Gregory se usmál na komorníka. „Rád bych. Bez kofeinu, prosím.“

„Pro mě také,“ dodal Burke.

Komorník odešel, takže kněží zůstali sami s paní Duvallovou. A jejím osobním strážcem.

Široká ramena toho muže přesahovala po stranách opěradlo židle a proutí jako by mělo co dělat, aby ho uneslo. Jeho tmavý oblek působil v prosluněném zahradním pokoji nevhodně. Vypadal stejně nepřípadně jako francouzský klíč v kytici.

Burkovi se zastavilo srdce, když vešel do solária a uviděl povědomého strážce. Paní Duvallová ho nepoznala, ale ten chlap by měl být vycvičený k ostražitosti. Burke se na něj mile usmál a pokývl hlavou. Strážce zavrčel nějaký pozdrav, ale v očích se mu neobjevila ani jiskra poznání. Ať už Duvall platil tomu hlupákovi cokoli, bylo to příliš.

Paní Duvallová ho oslovila Errole. „Nemusíte tady zůstávat. Tahle debata by vás určitě nudila.“

Když odešel, obrátil se otec Gregory k hostitelce: „To je vždycky takový, nebo se taky někdy mračí?“

Spontánně se zasmála. Burke v duchu poděkoval Gregorymu za to, že uvolnil atmosféru. Zatím mladík odváděl výjimečný herecký výkon. Lehce klábosili, dokud se komorník, o němž mluvila jako o Romanovi, nevrátil s velkým stříbrným podnosem, který postavil na servírovací stolek na kolečkách. Paní Duvallová jim pak sama nalila kávu a nabídla koláčky s barevnou polevou. Její pohyby byly plavné, lehké a přirozené. S těžkou stříbrnou konvicí zacházela stejně elegantně jako se svou lžičkou, kterou si zamíchala do kávy trochu smetany.

„A teď chci o Janině domově slyšet úplně všechno.“

Otec Gregory si odkašlal a poposedl na židli o kousek dopředu. „Ta myšlenka mě napadla…“

Burke vypnul, když se Gregory pustil do květnatého projevu o neexistujícím domově pro opuštěné děti.

Předstíral, že hltá každé slovo, které otec Gregory vypustil z úst, ale přitom sledoval tvář Remy Duvallové.

Poslouchala pozorně a reagovala očekávaným způsobem na fráze, které mu Burke poradil. Kladla inteligentní a chápavé otázky. Když Gregory znovu vyprávěl vymyšlený příběh malé Jane, vstoupily jí do očí slzy.

„To je tragédie.“

Její smutek se zdál být upřímný a nebylo by bývalo těžké mít výčitky svědomí nad tak hrubým zneužitím jejích emocí. Ale pak si Burke připomněl, v jaké situaci ji viděl s Bardem v altánu. Žena, která si dobrovolně začne něco s Bardem, si nezaslouží soucit.

Postavil šálek a talířek na stolek vedle sebe a prudce vstal. „Odpusťte, že vás přerušuji, otče Gregory, ale musím si na chvilku odskočit.“

Gregory se k němu prudce obrátil s neskrývanou panikou v očích. Tohle si nenazkoušeli. Ve scénáři to nebylo. Burke to vypustil úmyslně, protože nechtěl Gregoryho ještě víc vyděsit. Zdálo se ale, že mu jeho role sedí, a Burke měl tedy dojem, že ho může klidně nechat na pár minut s paní Duvallovou o samotě. A víc nepotřeboval.

„Toaleta je za schody v hale,“ řekla mu.

„Děkuji.“

„Mám zavolat Errola, aby vám ukázal cestu?“

„Ne, díky. Já to najdu.“

Vyšel pomalu ze solária, ale jak byl venku ze dveří, zastavil se a rozhlédl se po strážci. Nebyl hned za dveřmi, jak tvrdil. Místo toho ho Burke našel v přístěnku, jak kouká na televizi. Seděl zády ke dveřím. Zřejmě nepovažoval otce Gregoryho a Kevina za žádnou zvláštní hrozbu.

Burke vešel na toaletu a zavřel dveře, ale jen na okamžik.

Vyšel znovu ven a vyběhl schody po dvou. Bolestně se přitom ušklíbal, kdykoli některé prkno zaskřípalo.

První dveře vedle schodů vedly do malé koupelny. Byl tam nejvýš tři vteřiny a pryč.

Kolik služebnictva je v domě? To nemohl vědět, ale celkem bezpečně se dalo předpokládat, že několik lidí tu bude. Každou chvíli mohl narazit na bojovnou hospodyni dožadující se vysvětlení, jak si to sakra důstojný pán představuje, takhle tady slídit po domě pana Duvalla.

Udělala by kravál, což by přivolalo Errola, a ten by ho zadržel, dokud by nedorazil Pinkie. Zítra touhle dobou by z jeho těla byl bufet pro masožravé ryby v hlubinách zálivu.

Otevřel druhé dveře a našel to, co hledal – velkou ložnici s oddělenými koupelnami po obou stranách a širokým balkonem, z něhož byl výhled na trávník před domem.

Burke nevěděl nic o starožitnostech, ale veškerý nábytek v pokoji mu připadal pravý. Na procovských dražbách mají peníze z drog svou moc. Jeden z těch kousků, stojací zrcadlo v rohu, které bylo přinejmenším tři a půl metru vysoké, odráželo muže se zbytečnými brýlemi a v kněžské výstroji.

„Tohle přeháníš, Basile,“ zamumlal.

Nahlédl do šatny, která zjevně patřila Pinkiemu, ale od té doby, co pán domu ráno odešel, tu už byla služka. Všechno bylo uklizené. Nic se nikde neválelo.

V ložnici bylo celkem zřejmé, který stolek je čí. Pinkie spal nalevo. Na jeho nočním stolku ležely brýle na čtení, Newsweek a telefon. Burke se podíval po čísle, ale plastikové okénko, kde bývá štítek, bylo prázdné. Nejspíš ultrasoukromé číslo, které není v seznamu.

Otevřel zásuvku v naději, že tam najde osobní telefonní seznam, deník, šekovou knížku. Ale Pinkie byl příliš chytrý, než aby měl ve stolku cokoli kromě lahvičky antacidu, propisovačky, ještě jedněch brýlí a bloku, kde nebylo nic napsáno.

Na nočním stolku paní Duvallové ležel růženec, miska potpourri a křišťálová karafa vody, jejíž hrdlo uzavírala malá obrácená sklenka. V zásuvce nic než složka dopisních papírů. Ale žádný adresář. Komu asi píše?

Jak dlouho už to je, co odešel ze solária? Je už podezřelé, proč mu to vyčůrání tak dlouho trvá? Co když během reklamy Errol nakoukl do solária a když tam viděl jen jednoho kněze, zeptal se, kde je ten druhý?

Hni sebou.

Přešel do šatny paní Duvallové. Služka tam nebyla, rozhodně ne od té doby, co se paní Duvallová oblékala na schůzku s otcem Gregorym a otcem Kevinem. Na saténovém taburetu ležela halenka. Zřejmě o ní uvažovala, ale pak se rozhodla pro tu, kterou měla na sobě teď. Burke ji vzal do ruky a zamnul látku mezi prsty. Hedvábí. Položil ji znovu na stoličku přesně stejně, jak byla předtím.

Všiml si spáry v zrcadle na stěně a zatlačil na ni. Část zrcadla se otevřela a objevila se malá lékárnička. Kartáček na zuby, pasta, oční kapky, lék proti bolení hlavy, vatové tamponky na špejlích, aspirin, antikoncepční pilulky. Nic jiného.

Zavřel lékárničku a už chtěl jít pryč, když si všiml, že mramorový povrch jejího toaletního stolku je lehce poprášený. Tělový pudr byl uložený v kulaté křišťálové doze s ozdobným stříbrným víčkem. Vedle ležela luxusní labutěnka z jehněčí vlny. Vzal ji do ruky a přičichl. Vůně byla nezaměnitelně známá. Přejel prsty po načepýřeném povrchu labutěnky a napadaly ho přitom vábivé představy exotických míst, která nedávno navštívila.

Co to do prdele děláš, Basile? Koukej vypadnout.

Vrátil labutěnku na její místo vedle křišťálové dózy a vyběhl z šatny, jako by ho ďábel honil. U dveří ložnice se zastavil a poslouchal. Neslyšel nic, takže otevřel opatrně dveře a vykročil do chodby.

Byl na půl cestě ze schodů, když se u vchodu objevil Errol.

KAPITOLA 16

Errol, který se zjevně vypravil na záchod, se prudce zastavil, když viděl otce Kevina, jak kluše dolů ze schodů.

Burke na něj vrhl odzbrojující úsměv. „Jestli jdete někam, tak možná budete potřebovat tohle.“ Hodil strážci roličku toaletního papíru.

Errol, stále ještě zmatený, ji zachytil na prsou až po chvilce zápolení.

„Dole došel papír, tak jsem musel použít ten záchod nahoře nad schody.“

Errol otevřel dveře toalety a podíval se na držák toaletního papíru, z kterého Burke sundal roličku, než šel nahoru. Odnesl ji zase zpátky dolů, ale vypadalo to, jako by ji přinesl z druhého záchoda. „Napadlo mě, že když už tam jsem, tak dole ten papír doplním. Jeden nikdy neví, kdy ho někdo bude potřebovat.“ Zasmál se jako chlap na chlapa.

„Samozřejmě záleží na tom, co tam člověk dělá.“

„Jo,“ řekl nejistě Errol. „Díky.“

Burke vykročil směrem k soláriu, ale pak se otočil, jako by ho zrovna něco napadlo. „Poslyšte, jestli se pan a paní Duvallovi stanou sponzory Janina domova, nechtěl byste se taky zapojit? Třeba pomoci s našimi chlapci, organizovat hry nebo tak?“

„Ne, myslím, že ne. Pan Duvall mě dost zaměstnává.“

„No nic, jen mě to tak napadlo.“ Burke se zase otočil a tentokrát se nezastavil dřív než v soláriu, kde Gregory stále ještě mluvil.

„Otec Kevin a já si myslíme, že je nezbytné, aby děti, které budou v Domově žít, měly také svoje povinnosti.

Bude to pak vypadat méně jako charitativní zařízení a víc jako normální domov.“

„Výborný nápad, otče.“

Gregory pohlédl na Burka s viditelnou úlevou. „Shodli jsme se s otcem Kevinem, že vštípit dětem smysl pro odpovědnost a pochválit je za sebemenší úspěch je první krok k tomu, abychom zvrátili ty negativní zkušenosti, které zatím měly, a pozvedli jim sebevědomí.“

Paní Duvallová se obrátila k Burkovi, jako by ho žádala o potvrzení těch slov. Souhlasně kývl, ale v té chvíli by byl souhlasil i s teorií, že Měsíc je z tvarohu. Bylo téměř nemožné zachovat si zbožný výraz tak těsně poté, co měl v ruce její labutěnku. Snažil se udržet pohled nad křížem, který jí visel na řetízku kolem krku, ale byl to souboj vůle mezi jeho id a jeho egem.

„Bůh požehnal naší návštěvě, otče Kevine.“ Gregory mu ukázal šek na deset tisíc dolarů pro Janin domov.

„Jste velmi štědrá, paní Duvallová. Bůh vám žehnej.“

„Bůh žehnej vaší práci, otče Kevine.“

Burke vstal. „Už bychom vás dál neměli připravovat o čas.“

„No ovšem, to jistě ne.“ Gregory také vstal. „Jak se jednou rozpovídám o Domově, nejsem k zastavení.“

„Mě to těšilo,“ řekla. „Nemůžete tu zůstat, než se vrátí můj manžel? Určitě by vás rád poznal.“

„Ne, ne, už musíme běžet,“ řekl Gregory. „Musíme ještě na další návštěvy. Snad někdy příště.“

Burke jí podal vizitku. „Určitě budete chtít vědět, jak pokračujeme. Zavolejte kdykoli, prosím.“

„Díky, zavolám.“

„Vlastně byste možná náš Domov ráda viděla osobně.“

Otec Gregory při té větě oněměl. Zíral na otce Kevina s tupou nechápavostí. Naopak paní Duvallové se ta představa zjevně líbila. „Bylo by to možné?“

„Ne.“

„Samozřejmě.“

Gregory a Burke odpověděli zároveň, ale Burkova odpověď měla větší váhu než Gregoryho. Ten provinile řekl: „Samozřejmě, jak si otec Kevin přeje. Jen jsem myslel, že uděláme den otevřených dveří, teprve až bude Domov hotový. Víte, že pozveme všechny jeho příznivce najednou,“ dodal nepřesvědčivě.

„Paní Duvallová by určitě dala přednost soukromé prohlídce,“ podíval se jí Burke hluboko do očí.

„Neočekávám žádné přednostní zacházení,“ řekla, „ale moc ráda bych viděla, jak pokračuje práce. Možná bych vám mohla pomoci.“

„Ujišťuji vás, že váš dar je dostatečná pomoc,“ řekl poněkud zoufalým tónem otec Gregory.

„Ale kdybych svému manželovi podala příznivou zprávu, mohlo by ho to pohnout k tomu, aby daroval ještě víc.“

Burke se usmál. „Další důvod, abyste nás navštívila.

Zavolejte, kdykoli budete chtít přijet. Přizpůsobíme se vašemu programu.“

„‚Zavolejte kdykoli? Přizpůsobíme se?‘ Panebože, to nás bude stát krk.“

„Přestaneš už konečně ječet? Bolí mě z tebe hlava.“

„Do čeho jste mě to dostal, Basile? Mně se to nelíbí.

Souhlasil jsem s tím, že pro vás něco udělám, a taky jsem to splnil, ne? A ne jednou, ale dvakrát. Ale tím to končí.

Finish. Potlesk, potlesk. Opona dolů. Světla zhasnout a všichni domů. Přídavky nebudou. Tohle byla poslední scéna, kterou jsem s vámi hrál. Pořád měníte dialog. A kam jste to vlastně šel, když jste zmizel z pokoje?“

„Čůrat.“

„To určitě. Já si myslím, že jste slídil, abyste věděl.“

„To je právě jeden z tvých hlavních problémů, Gregory.

Moc přemýšlíš. Líp bys udělal, kdybys prostě plaval s proudem.“

„Kdybych plaval s proudem, tak určitě budu jednou plavat nosem dolů po Mississippi. Můj život sice není nijak přecpaný úspěchy, ale umřít ještě nechci. Počítejte s tím, že jsem skončil. S okamžitou platností.“

Hádka pokračovala až ke Gregoryho domu. Burke se naklonil přes mladíka a otevřel mu dveře. „Jdi domů, dej si nohy na stůl, vypij sklenici vína nebo dvě a uklidni se.

Ozvu se ti.“

„Já do toho nejdu. NEJDU!“

„Ve vězení nepodávají k večeři Pinot Noir, Gregory.“

„Nemůžete mi pořád vyhrožovat vězením. Nic na mě nemáte.“

„Dneska možná ne. Ale počkej týden nebo dva. Budu ti šlapat na paty, to mi věř. Dřív nebo později budeš jednat podle těch impulzů, které, jak jsi sám říkal, nedokážeš ovládnout.“

„Chodím k psychiatrovi a děláme pokroky.“

„Ne, to on si nadělá pěkné peníze na beznadějném případu. Ty jsi pro každého psychiatra zlatý důl a on to ví.“

Gregory se zhroutil v sedadle. „Vy jste hajzl, Basile.“

„Na tom už jsme se shodli.“

„Máte silnější vůli než já. Nemůžu nad vámi vyhrát.

Všichni mě zneužívají.“

Burke se naklonil na druhou stranu auta, popadl Gregoryho za vlasy a obrátil mu hlavu obličejem k sobě.

„Tak poslouchej, ty ufňukanej, rozmazlenej hovňousku.

Věř mi nebo ne, tohle je možná to nejlepší, co se ti v celým tom tvým podělaným životě stalo. Jednou tě někdo nutí udělat něco, co udělat nechceš. Dávám ti příležitost dokázat, že jsi lepší, než si všichni myslí. Dávám ti šanci chovat se jako chlap.“

Gregory polkl. „Já si vážně nemyslím, že se můžu chovat jako chlap, Basile. Rád bych, ale sám jste říkal, že jsem beznadějný. Být vámi, nespoléhal bych na mě.“

„Nojo,“ pustil mu Burke vlasy, „jenomže bohužel nic jiného nemám.“

Gregory postavil jednu nohu na chodník, ale dál se nesnažil vystoupit. Po chvíli řekl: „Tohle není policejní operace, co?“

„Ne.“ Burke se na něj podíval zpříma. „Ne, není. Je to osobní pomsta. Týká se to mého přítele, který loni přišel o život.“

„Já jsem si myslel, že je to něco takového. Díky, že jste ke mně byl konečně upřímný.“

„Není zač.“

Burke odvrátil hlavu a zadíval se do zamženého okénka.

Přemýšlel jen pár vteřin a pak řekl: „Zapomeň na to, Gregory. Neměl jsem tě do toho tahat. Celou dobu jsem ti lhal a manipuloval jsem tebou, a jak jsi správně řekl, to není fér.

Hodlám udělat něco bláznivého a nebezpečného. I v tom jsi měl pravdu. Během té akce nejspíš zpanikaříš, něco zvoráš a skončíš jako mrtvola. Nechci mít na svědomí další smrt. Potřeboval jsem tvou pomoc v těch církevních věcech, ale myslím, že dál to zvládnu sám. Díky za pomoc.“

Pak dodal: „Nerad bych, aby sis úplně zničil život, Gregory. Jestli nedostaneš rozum a nebudeš se chovat slušně, tak tě nakonec někdo zavře a to si tam pak pobudeš hodně dlouho. Jednou tě tatíček už nedokáže vyplatit z nějakého vážného obvinění, které znechutí nejen širokou veřejnost, ale i vězně. Udělají ti ze života peklo a možná tě dokonce zabijí. Mysli pořádně na následky, až zase příště budeš mít nutkání to vytáhnout a na někoho s tím zamávat, zvlášť na dítě.“

Ironicky se usmál a udělal znamení kříže. „Jdi a už nehřeš, synu.“ Pak sáhl po řadicí páce a zařadil zpátečku.

„Počkejte.“ Gregoryho pohledné rysy byly zkřivené nerozhodností. Kousl se zevnitř do tváře. „Mohl bych se dostat do nějakých potíží? Nebo přijít k úrazu?“

„Přísahám, že se budu snažit tomu předejít, ale riziko tu je, to ano.“

Po několika dlouhých okamžicích rozhodování mladík povzdechl. „Ale no tak dobře. Jdu do toho. Co jiného mám dělat?“

KAPITOLA 17

„Jak to myslíš, že zmizel?“

Bardo pokrčil rameny. „Přesně jak to říkám, Pinkie.

Nikdo ho neviděl. Vrátil jsem se do té díry, co tam bydlel, ale odstěhoval se. Dost tvrdě jsem udeřil na domácího, ale přísahal mi, že se Basile odstěhoval uprostřed noci. Nájem a klíč hodil do schránky. Na takovýchhle místech člověk novou adresu nenechává. Vypadá to, jako by se vypařil.

Jeden z našich lidí u policie se trochu rozhlížel. Tvrdí, že od té doby, co Basile vrátil odznak, o něm nikdo neslyšel.“

„Měl jsi mu někoho pověsit na paty.“

„Nojo, ale kdo to mohl vědět?“

Z Basilova zdánlivého zmizení byl Pinkie nervózní.

Basile neodmítl jeho práci zdvořilým: „Ne, ale ta nabídka mi lichotí.“ Odmítl ji způsobem, který neponechal prostor pro vyjednávání. To Pinkieho znepokojovalo ze dvou hlavních důvodů.

Především ho zlobilo, že takový bezvýznamný bývalý policajtík odmítl dobře míněnou nabídku. Bylo to poprvé, co se Pinkie pokusil Basila zlákat na opačnou stranu obchodu s drogami, ale nebylo to poprvé, kdy uvažoval, zda nehodit návnadu a nezkusit, jestli Basile zabere. Copak existuje lepší způsob, jak odstranit nepřítele než ho přetáhnout do vlastního tábora?

A Basile nepřítel byl. V protidrogovém oddělení mu působil neustálé potíže, protože trval na tom, aby se každá operace, ať už úspěšná nebo ne, pořádně analyzovala. Byl to křižák, který trval na tom, že se za každou chybu musí někdo zodpovídat, který hledal důvody a příčiny každého neúspěchu. Byl jako špatné svědomí, jehož zásluhou zůstalo protidrogové oddělení víceméně poctivé, i když ne na sto procent.

A co bylo horší, zdálo se, že je nepodplatitelný. Pinkie sehnal pachatele všech myslitelných neřestí, aby objevili skulinu v Burkově zbroji. Nikdo z nich neuspěl – ani sázkaři, ani dealeři drog, ani ženy. Všichni se ho snažili zkompromitovat; nikomu se to nepovedlo.

Celé roky tedy Basile ohrožoval Pinkieho obchody. Sám sebe jmenoval generálem ve válce proti drogám a měl dostatek schopností, aby do ní naverboval i ostatní. Když byl zabit Kev Stuart, stal se konflikt osobním sporem.

Basile byl kvůli tomu stále ještě zahořklý a přes výsledek procesu s Bardem nehodlal nechat celou věc spát. Rozhodl se, že si nedá pokoj, dokud nepomstí Stuartovu smrt. To, že odešel od policie, byla jen kouřová clona.

A to byl druhý důvod, proč Pinkie doufal, že Basila získá pro sebe. Kdyby byl Basile jeho zaměstnancem, mohl by ho lépe sledovat. Dokud byl Basile u policie, daly se jeho aktivity snadno monitorovat. Teď zmizel a zdálo se, že nikdo neví, kde je ani co má v úmyslu. Pinkiemu se to nelíbilo.

Člověk se nevyšplhá do tak mocného postavení, jaké měl Pinkie, aniž by si cestou nadělal spousty nepřátel.

Nespočítal by všechny hrozby, skutečné i naznačované, kterých se mu za ty roky dostalo. Platil velké peníze za ochranu proti lidem, kteří k němu chovali zášť. Cítil se v bezpečí. I tak byl ale dost chytrý, aby věděl, že přes všechna možná opatření nemůže být bezpečný na sto procent čtyřiadvacet hodin denně. Nikdo, dokonce ani hlava státu, není nezranitelný.

Někde kolem kroužil Burke Basile, odjištěné dělo s krátkým doutnákem, a v duši choval pořádnou nálož nenávisti vůči Pinkiemu Duvallovi. Pinkie by musel být hlupák, aby ho to trochu neznepokojovalo.

Systém, kterému Basile věřil, ho zklamal, takže na něj udělal dlouhý nos a opustil ho. Jeho chování se už neřídilo pravidly a předpisy policie, což znamenalo, že byl dvojnásob nebezpečný.

Basile mu samozřejmě nemohl ublížit, aniž by pošpinil sebe sama, ale to byla jen malá útěcha. Kdo ví, jak moc je ten chlap šílený? Kam až je ochoten zajít, jen aby se pomstil? Co mohl vlastně ztratit? Neměl už kariéru. Neměl už ženu, neměl děti. Neměl žádné materiální statky.

Nedával v sázku dokonce ani svou dobrou pověst, protože tu už pošlapala média.

A to právě Pinkieho znepokojovalo nejvíc. Zkušenost ho naučila, že čím méně může člověk ztratit, tím větší hrozbu představuje.

„Chci, abyste ho našli,“ řekl Bardovi důrazně.

„A co mám udělat, až ho najdeme?“

Pinkie se na něj významně podíval.

Bardo se zakřenil. „Tak to s potěšením.“

Zaklepala Pinkieho sekretářka. Kývnutím ji pozval do své soukromé kanceláře. „Promiňte, že ruším, pane Duvalle, ale chtěl jste, abych vám tu informaci sdělila, hned jak ji získám.“

Pinkie už Bardovi naznačil, co má dělat. Propustil ho tedy a vzal si od sekretářky strojem psanou zprávu o Janině domově. Když Pinkie včera večer dorazil domů, Remy se už zase chovala skoro jako dřív. Byla celá nadšená charitativní akcí, v jejímž čele stál ten otec Gregory. Ten ji také pozval na návštěvu svého zařízení. Pinkie slíbil, že si to rozmyslí. Zdálo se, že jde o celkem neškodnou věc, zvlášť když to Remy zbavilo chmur, do nichž se v poslední době halila.

Důkladně se vyptal Errola na knězovu návštěvu a překvapilo ho, že nepřišel jeden, ale dva. Ten jeden, jak se dozvěděl, byl starší a věcnější. Ten mladší byl hezký, ale podle Errola nejspíš homosexuál. To on, otec Gregory, většinou mluvil. Errol prohlásil, že po celou dobu návštěvy zůstal v místnosti a že kněží mluvili jen a jen o domově pro opuštěné děti.

Pinkie obracel v prstech vizitku, kterou kněz dal Remy.

Zeptal se sekretářky, jestli zavolala na číslo, které na ní bylo natištěno. „Ano, pane. Zvedla to žena.“

„Jak se ohlásila?“

„Janin domov.“

„Takže je to v pořádku?“

„Určitě, pane Duvalle. Chtěla jsem mluvit s otcem Gregorym. Řekla mi, že ani on, ani otec Kevin tam právě nejsou, ale že jim ráda vyřídí vzkaz.“

Pak se sekretářka zasmála. „Myslela si, že volám proto, že chci věnovat dar. Podala mi o Domově víc informací, než jsem chtěla. Nezapsala jsem to všechno doslova, ale jak vidíte ze zprávy, dělala jsem si dost podrobné poznámky.“

„Výborná práce, Dixie.“ Burke vzal od dívky sluchátko a zavěsil ho. Telefonní automat byl v chodbě ve druhém patře laciného hotýlku, který páchl ucpanými odpady.

„Stálo to za čtyřicet babek.“

I když Burke zaplatil Dixie předem, šla za ním do pokoje, který si najímal ze dne na den pod falešným jménem. Sedla si na postel a zaryla jehlové podpatky bílých lakových kozaček do flekaté přikrývky. Když se usmála, viděl Burke mezi stoličkami žvanec jedovatě zelené žvýkačky. „Fakt myslíš, že jsem mluvila jako jeptinda?“

„Zblbla bys i mě. Chceš něco k pití?“

„Si piš.“

Burke vytáhl plechovku limonády z polystyrénového boxu na led – v pokoji nebyla lednička – a podal jí ji.

„Když jsi říkal pití, tak jsem myslela –“

„Nic takového. Na to jsi ještě moc mladá.“

To jí přišlo hrozně k smíchu. Otevřela plechovku a vysrkla bubliny, které z ní vyšuměly. „Tos myslel vážně, co jsi povídal?“

„Co?“

„Mluvila jsem jako jeptinda? Třeba jsem se minula povoláním.“

„Třeba.“

„Ale když to tak vezmeš, tak jsem něco jako jeptiška.“

Burke pozvedl skepticky obočí.

Opřela se o lokty, což byla poloha, při které jí prsa skoro vypadla z černé saténové půlkové podprsenky, kterou měla pod rozepnutou džínovou košilí. „Já to myslím vážně.“

„Jeptišky nenosí červenou vinylovou minisukni a nepoužívají těžký parfém, Dixie.“ Ta gardéniová vůně byla něco jako její obchodní značka. Když ji hledal někdo od policie, doslova ji vyčenichal. V tomhle malém pokoji, kde už určitě proběhly stovky nechutných obchůdků, byla ta sladká vůně hustá jako sirup a trochu se z ní zvedal žaludek.

„Jeptišky slouží svým bližním. A co jiného dělám já?“

„Myslím, že rozdíl je ve způsobu té služby.“

„No dobře, když to bereš takhle…“ Napila se. „Ty jsi katolík, Basile?“

„Vychovali mě tak.“

„Neumím si tě představit, jak se modlíš a tak.“

„Taky už je to dlouho,“ zamumlal.

Bylo prakticky jisté, že si Pinkie Janin domov prověří, zvlášť když jeho žena požádá o povolení ho navštívit. Na základě téhle hypotézy zaplatil Burke vyhladovělému malíři dvacet dolarů za to, aby načrtl falešné logo neexistujícího dětského domova.

Pak šel do samoobslužné tiskárny a vyrobil si asi deset vizitek s logem a číslem telefonního automatu na chodbě před jeho pokojem. Jednu z těch vizitek nechal paní Duvallové.

Dopoledne se vydal hledat „sekretářku“ a narazil na Dixie. Byla to dobrá děvka a ještě lepší špicl. S tím prvním žádné zkušenosti neměl, ale několikrát už od ní koupil informace a pokaždé se ukázaly správné. Šlapala chodník od svých třinácti. Burkovi připadalo jako zázrak, že se dožila požehnaného věku sedmnácti let.

„Víš, ráno jsem tě skoro nepoznala,“ podotkla a přejela si chladnou plechovkou po silně nalíčených rtech. „Kdy jsi přišel o knír?“

„Před pár dny.“

„Jak to?“

„Chtělo se mi.“

„Ty teď děláš na něčem tajným?“

„Dá se to tak říct.“

„Ta čůza v telefonu říkala, že je z kanceláře Pinkieho Duvalla. Jak to?“

„To nemusíš vědět.“

„Hergot, Basile, od tebe se toho člověk dozví.“

„Nejspíš se mi nechce mluvit, Dixie.“ Natáhl se na postel vedle ní a zchumlal si pod hlavu plochý polštář.

Překulila se k němu a položila své stehno přes jeho. „To mi celkem vyhovuje, puso. Mluvit nemusíme.“

Sjela mu dlaní přes prsa k přezce pásku a začala ji rozepínat. Přikryl jí ruku svou dlaní. „Tak jsem to nemyslel.

Svých čtyřicet dolarů sis už vydělala, a já nemám na rozhazování.“

Vteřinu nebo dvě o tom přemýšlela. Pak přejela dlouhým nehtem přes jeho nedávno oholený horní ret. „Ale co, já ti to přidám zadarmo.“

„Díky, ale tentokrát ne.“

„Jak to? Že bys byl ten poslední věrnej ženáč?“

„Už ne.“

„Už nejsi věrnej?“

„Už nejsem ženáč.“

„Tak o co jde? No tak, Basile. Měla jsem i jiný poldy.

Spousty. Ty jsi poslední, co ještě odolal, a já musím myslet na svou reputaci. Můžeš poctivě říct, že tě ani nenapadlo si to se mnou rozdat?“

Usmál se na ni. „Dixie, ty jsi eso a rozdat si to s tebou určitě patří k největším radostem života. Ale já bych mohl mít dceru ve tvém věku.“

„A co to s tím má společnýho?“

„Teď zrovna všechno. Jsem utahaný a potřebuju se vyspat.“

„Je odpoledne.“

„Včera v noci jsem byl dlouho vzhůru.“

„Další důvod, aby sis dáchnul a užíval si. Práci obstarám já.“ Rukou zajela zpátky k přezce pásku.

Znovu ji zarazil. „Dneska ne.“

Zklamaně povzdechla, dech jí byl cítit zeleným jablkem.

„Tak jo,“ řekla nabručeně. „Ale můžu tady s tebou chvíli jenom tak ležet a nic nedělat?“

Pohledem sjel od růžových rtů k ňadrům přetékajícím z krajkové podprsenky. „Takhle si ale moc neodpočinu.“

Šibalsky se usmála. „Takže tě přece jenom rajcuju.“

„Zmiz, Dixie. Nech mě v klidu si zdřímnout.“

Přátelsky do ní šťouchnul a ona vyskočila z postele. „No dobře, ale snažila jsem se.“ U dveří se zastavila s jednou rukou v bok, druhou na klice dveří. „Jestli si něco začínáš s Pinkiem Duvallem, tak si koleduješ o průser.“

„Já vím.“

„Dobrejch chlapů, jako jsi ty, zas tak moc není, Basile.

Dávej na sebe pozor, jo?“

„Ty taky, Dixie.“

Právě když otevřela dveře, telefonní automat v chodbě se rozezvonil. Basile vyletěl z postele jako raketa. „Vezmi to,“

pobídl Dixie a postrkoval ji před sebou chodbou. „Stejně jako předtím.“

Prostitutka mluvila jako školená sekretářka, když po třetím zazvonění zvedla telefon. „Dobrý den. Janin domov.“ Chvíli poslouchala a pak řekla: „Okamžik, prosím.“

Přikryla sluchátko a zašeptala: „Chce mluvit s otcem Gregorym.“

„Kdo je to? Stejná žena jako předtím?“

„Ne, myslím, že ne.“

„Řekni jí, že otec Gregory je pryč, a zeptej se, jestli chce mluvit s otcem Kevinem.“

„A to bude kdo?“

„Já.“

Dixie se na něj podezřívavě dívala, ale vzkaz vyřídila. Po chvilce podala sluchátko Burkovi. „Poslužte si, padre.“

„Dobrý den. Tady otec Kevin.“

„Dobrý den, otče. Tady Remy Duvallová.“

Na okamžik zavřel oči. Zatím to vycházelo. „Ano, jistě.

Dobrý den. Jak se máte, paní Duvallová?“

„Dobře, díky. Platí ještě to pozvání do Janina domova?“

„Samozřejmě. Kdy máte čas?“

„Co třeba pozítří? Po obědě?“

Pozítří. Po obědě. Necelých osmačtyřicet hodin. Stačí do té doby všechno zařídit? Slyšel sám sebe, jak říká: „To se hodí. Ve tři hodiny?“

„Výborně. Dejte mi adresu.“

„No, abych pravdu řekl, paní Duvallová, ono se to špatně hledá. Mnohem jednodušší, než abych vám popisoval cestu, by bylo, kdybychom vás s otcem Gregorym vyzvedli a odvezli vás sem.“

„No, já nevím…“

Vycítil její váhání a tak dodal: „Váš příspěvek byl přímou odpovědí na naše modlitby. Váš šek jsme použili na zakoupení dodávky, kterou jsme moc potřebovali. Rádi bychom se pochlubili.“ Dixie zuřivě žvýkala a sledovala ho s pobaveným zájmem.

„Moc mě těší, že jste náš dar mohli vhodně využít,“ řekla Remy Duvallová.

„Takže vás můžeme vyzvednout?“

„No, myslím, že by to šlo.“ Pak určitěji dodala: „Ano, vyzvedněte nás tady.“

„Nás?“

„Mého, ehm, Errola. Pojede taky.“

„Dobře.“

„Takže se uvidíme pozítří ve tři.“

Odsouhlasil den a hodinu a zavěsil, ale nepustil sluchátko z ruky. Stál nehybně a zíral do prázdna, ale mysl mu divoce pracovala. Po chvilce si uvědomil, že tam Dixie pořád ještě stojí, opírá se o zeď se založenýma rukama a pozorně ho sleduje. „Co je to s tebou, Basile?“

„Jak to myslíš?“

„Vypadáš jako kluk, co si zrovna domluvil rande s královnou krásy, je z toho celej pryč a přitom se toho bojí.“

„To není rande, Dixi,“ řekl nepřítomně. Pak zavrtěl hlavou, aby se probral z omráčení, a znovu jí poděkoval za pomoc. „Bez tebe bych to nedokázal.“

„A co bys dělal?“

„Na tom nezáleží.“ Z náhlého popudu si začal prohledávat kapsy, aby našel něco, na co by se dalo psát.

„Koukej, dám ti adresu a chci, aby sis ji schovala. Kdybys někdy potřebovala bezpečné místo, jdi tam.“

Našel starou účtenku z obchodu s polotovary a naškrábal na ni adresu. Dixie se na ni skoro ani nepodívala a nacpala ji do jedné kapsy bundy. „Bezpečné místo? Mně se nic nestane.“

„Nebuď naivní. Holky jako ty mívají krátký život.“

Poklepal na kapsu, kam si strčila papírek. „Nezapomeň.“

Burke si opřel hlavu o opěrku svého nového auta. No, nové právě nebylo, jen jiné než toyota. I když to bylo obtížné, odolával nutkání zavřít oči. Kdyby to udělal, mohlo by ho přemoci vyčerpání a on by usnul a o něco přišel.

Doufal, že po vší té dřině, kterou ho stálo tu štěnici umístit, bude ten krám aspoň pracovat.

Duvall

si

pravděpodobně

nechává

dům

denně

prohledávat, jestli někde není nějaké odposlouchávací zařízení, a ačkoli by nevěděl, že mu ji tam umístil Burke Basile, oba kněží by jistě byli mezi prvními podezřelými.

Protože nejmodernější vybavení bylo drahé a do Burkova rozpočtu se nevešlo, požádal o službu policistu, který pracoval v archivu důkazních předmětů. Před pár lety se jeho syn zapletl se špatnou partou. Jeden z Basilových kolegů ho zatkl pro přechovávání. S policistovým požehnáním Basile na kluka tvrdě uhodil, vyděsil ho tak, až byl přístupnější, a dostal ho z toho. Rodina mu byla dodnes vděčná.

Maličká štěnice byla zabavena při razii; nikomu nebude scházet, a tak ji policista sebral. S Basilem ji vyzkoušeli.

Fungovala, ale kvalita nebyla nic moc.

Dnes ji zatím neměl příležitost vyzkoušet. Po hodině a půl sledování zůstávala ložnice temná. Podíval se na hodinky. Jedenáct hodin dvanáct minut. Jak dlouho může ještě čekat? Byl vyčerpaný. Od té doby, co odpoledne mluvil s paní Duvallovou, se nezastavil.

„Otec Kevin“ neměl potíže s tím vyinkasovat Duvallův šek v bance. Ty peníze mu umožnily zaplatit hotově za lacinou dodávku, kterou si našel přes inzerát. Dodávku odvezl rovnou do levné lakovny, kde požádal o rychlou práci. Vůz bude připravený zítra ráno. Pak se vrátil do svého pokoje a z kartonu vyřezal šablonu, pomocí které zítra vytvoří na čerstvě nalakovaných dveřích dodávky logo Janina domova.

Kolem proplula limuzína.

Než si Burke uvědomil, že blížící se auto patří Duvallovým, díval se už na jeho zadní světla. Zadržel dech a nevydechl, dokud limuzína nezmizela za kovovou bezpečnostní branou v zadní části pozemku. O chvíli později se v ložnici rozsvítilo.

Nasadil si sluchátka a hned uslyšel hlasy.

„… v opeře… ji slyšel… a… hrůza.“ To byl Pinkie.

Burke si upravil sluchátka právě včas, aby slyšel paní Duvallovou říkat: „… na ni pyšní, že prošla prvním kolem konkurzu. Je to jejich jediná dcera.“

„No, mě to k smrti nudilo. Je tu horko. Stáhni termostat.“

Několik minut Burke neslyšel nic dalšího a představoval si je, každého ve vlastní šatně, jak se chystají do postele.

Další slova pronesla paní Duvallová. „Napíšu jim zítra poděkování.“

„Jak chceš. Sundej si to, sakra.“

Světlo zhaslo. Ze sluchátek se linuly šustivé zvuky přikrývek, uvelebujících se těl, Pinkieho, jak se přisunuje ke své nahé ženě a hladí pleť poprášenou tělovým pudrem z dózy se stříbrným víčkem.

Burke zavřel oči.

„Všichni chlapi tam dneska slintali nad mou krásnou ženou.“

„Díky.“

Burke si říkal, že už nemá cenu poslouchat. Nebudou mluvit o Duvallových nezákonných obchodech. Nedozví se nic dalšího, když bude špiclovat zjevně soukromou konverzaci. Ale stejně poslouchal.

„Přistihnul jsem Salleyho, jak ti kouká na prsa. Zamračil jsem se na něj. Zčervenal až po kořínky paruky,“ zasmál se Duvall. „Než došlo na moučník, tak si všichni chlapi u stolu dávali ubrousek do klína, aby nebylo vidět, jak jim to stojí.“

„Neříkej to.“

„Proč ne? Je to pravda.“

„Já tomu nevěřím.“

„Věř tomu, Remy. Když se na tebe chlap podívá, nedokáže myslet na nic jiného než na kundu.“ Další šustění, změna polohy. „Vidíš to?“

Zamumlala něco tak tiše, že to mikrofon nezachytil.

Ať ale řekla cokoli, Duvalla to potěšilo, protože se samolibě zasmál. „Ty víš, co s tím, číčo.“

O chvíli později Duvallovo spokojené zamručení.

Burke sklonil hlavu a promnul si oči.

Po chvíli, která Burkovi připadala jako věčnost, Duvall zasténal: „Páni, puso, to je k zbláznění. Pojď sem.“ A pak: „Co je s tebou? Jak to, že nejsi vlhká?“

„Pusť mě a já něco donesu.“

„To nic. Přitáhni kolena… jo, takhle. Jak tě to Pinkie učil.“

Burke znovu opřel hlavu o opěrku. Poslouchal dál.

Poslouchal Duvallův proud oplzlostí, jeho sténání a mručení. Poslouchal to všechno, až Duvall s hlasitým klením a lapáním po dechu došel k vyvrcholení.

Pak se ve sluchátkách neozývalo nic kromě tichého elektronického šumu. Poslouchal ještě několik minut. Když Burka rozbolela čelist, uvědomil si, že má zaťaté zuby.

Prsty sevřel volant tak pevně, že zbělely. Pomalu je odtrhl.

Sundal sluchátka a podrážděně je odhodil na prázdné sedadlo vedle sebe. Otřel si rukávem zpocené čelo.

Nakonec nastartoval a odjel.

KAPITOLA 18

Burke nechal nově nalakovanou dodávku zaparkovanou za opuštěným skladištěm a jen doufal, že až se pro ni zítra ráno vrátí, bude tam ještě pořád stát a bude netknutá. Než zahnul za roh, otočil se zpátky na auto a potěšilo ho, jak se mu povedla šablona. Z téhle vzdálenosti bylo logo Janina domova skoro nečitelné. Vypadalo to jako amatérská práce a právě to měl Burke v úmyslu.

Zamyšleně se loudal po chodníku a Maca McCuena si všiml až tehdy, když stál přímo před ním a zastoupil mu cestu.

„Burku! Páni, člověče, já tě hledám po celém městě.“

Burke v duchu zasténal. To mu tak ještě scházelo, nechat se rozptylovat Macovým klábosením. Ale pokusil se o úsměv a předstíral, že je rád, že ho vidí. „Ahoj, Mácu. Jak to jde?“

„Skoro jsem tě nepoznal. Co to máš s vlasy? A kde máš knír?“

„Naposled jsem ho viděl v umyvadle v koupelně.“

„Na to si budu muset chvíli zvykat.“ Pak změnil tón z přemítavého na napjatý a zeptal se, co Burke sakra dělá.

„Nic moc. Jak jsi mě našel?“

„Nebylo to jednoduché. Před pár dny jsem se začal trochu vyptávat, ale nikdo nevěděl, kde jsi. Nebo to nechtěli říct. Pak jsem narazil na Dixie. Vzpomněla si, že tě viděla.“

„Kolik tě to stálo?“

„Deset babek.“

„Já jsem jí dal dvacet, aby na to zapomněla.“

„No jo,“ pokrčil Mac filozoficky rameny, „znáš děvky.“

Jo, znal děvky. Některé prodají kamaráda za deset dolarů.

Jiné si počkají na limuzíny a přepychová sídla.

Burke věděl, že se Maca nebude lehké zbavit. Zaťal proto zuby a pozval ho na pivo. K jeho překvapení Mac odmítl.

„Teď pospíchám. Ale hledal jsem tě proto, že jsem tě chtěl pozvat na večeři. Dneska. Něco jako večírek na rozloučenou.“

Burke si neuměl představit méně vhodnou příležitost.

„Vážím si toho, Macu, ale ne.“

„Klid. Nikde za nábytkem nebudou schované hordy lidí, nevyskákají a nebudou ječet ‚Překvapení’. Nic takového.

Jen ty, já a Toni. Toni bude vařit.“

„Zní to lákavě, ale…“

Mac, nezdolný jako vždycky, píchl Burka ukazováčkem do hrudi. „Já se nenechám odbýt. Pět doláčů, že dneska večer žádné jiné plány nemáš. Tak přijď. V sedm. Víš, kde bydlím? Napsal jsem ti adresu na zadní stranu.“ Vtiskl neochotnému Burkovi vizitku do ruky.

Dokonce i na Maca, který byl vždycky až příliš horlivý a aktivní, to bylo podivné chování. Když se obracel k odchodu, Burke ho chytil za rukáv. „Nikdy dřív jsi mě na večeři nepozval, Macu. O co jde?“

„O tvou budoucnost.“ Burke tázavě naklonil hlavu.

„Večer,“ dodal Mac. Pak si vyprostil ruku a svižným krokem odcházel.

Burke otočil vizitku a přečetl si, co tam Mac napsal.

Nebyla to adresa.

Burke byl v domě McCuenových jenom jednou, když vezl Maca po práci domů. Mac měl auto v opravě a nechtěl obtěžovat svou ženu, takže místo toho obtěžoval Burka.

Tehdy bylo po setmění a Burke si okolí nijak zvlášť nevšiml. Teď, když dorazil za soumraku, byl překvapen, jak dobře si McCuenovi žijí – podstatně bohatěji, než žili on s Barbarou nebo Stuartovi. Domy v ulici stály daleko od sebe a oddělovaly je sestříhané živé ploty a pečlivě upravené trávníky. Auta před domy byla nová a drahá.

Mac otevřel dveře dřív, než k nim Burke došel. „To jsem rád, že jsi tu, Burku. Pojď, seznámím tě se svou ženou.“

Mac s úsměvem potřásl Burkovi rukou, poplácal ho po zádech a vtáhl ho do rozlehlé haly. V jeho jednání nebyl ani náznak záhadnosti nebo nervozity, kterou na něm Burke pozoroval ráno. Burke s sebou přinesl karton dováženého piva a kytici. Karton podal Macovi a kytici Toni McCuenové, když je Mac představil.

Byla to drobná blondýnka, opravdu tak hezká, jak se její pyšný manžel chlubil. Poděkovala Burkovi za kytici sladkým jižanským hlasem se silným přízvukem, který byl určitě pravý. „Moc mě těší, že vás konečně vidím. Podle toho, co povídal Mac, je Burke Basile žijící legenda.“

„To Mac přehání. Rád vás poznávám, Toni.“

„Venku je dneska hezky. Co kdybyste si vzali pivo do patia? Zavolám vás, až bude večeře. Už by to nemělo dlouho trvat.“

Když vycházeli ven, ukázal Mac Burkovi, kde se chystají vybudovat bazén. „Dal jsem Toni vybrat – bazén, nebo dítě.

Vybrala si bazén.“ Mac zamrkal. „Jasně že pořád dělám, co můžu, abych ji zbouchnul. Vsadím se deset ku jedné, že bude těhotná, ještě než ten bazén doděláme, ale co.“

Nábytek v patiu nebyl toho laciného druhu, jaký se kupuje v naději, že vydrží aspoň jednu sezónu. Zahradní gril byl rolls-royce mezi podobnými zařízeními. Než je Toni zavolala k večeři, Burke usoudil, že buď si McCuenovi žijí značně nad poměry, nebo Toni přinesla do manželství tučnou sumičku, anebo že Macovi hazardní hry poskytují slušný vedlejší příjem.

Jedna věc byla jistá: z policajtského platu se takhle žít nedá.

Po vynikající večeři – vepřové ledvině s obrovskou oblohou – je okouzlující Toni vyhnala z jídelny, aby mohla uklidit.

„Je na tebe venku moc zima?“ zeptal se Mac.

„Vůbec ne.“

Vrátili se do patia s koňakem a doutníky, chvíli seděli mlčky a oboje si vychutnávali. Burke čekal, až Mac začne hovor, který se měl zjevně záměrně odehrávat mimo doslech jeho ženy. Burke byl rozhodnut nepřipomenout Macovi jeho záhadnou poznámku o Burkově budoucnosti ani se vyptávat na varování, které mu připsal na rub vizitky: Měj oči vzadu. Je proč.

Tenhle večírek vymyslel Mac. Byla jeho věc postarat se o zábavu.

Mac se ve tmě zeptal: „Proč jsi odešel, Burku? A nevykládej mi ty nesmysly o vyčerpání.“

„To nejsou nesmysly. Když Kev umřel, už jsem všechno dělal jenom mechanicky.“

„Měl jsi zlost, když jsem poskočil na seržanta a dostal velení jeho jednotky, co? Ne, neříkej nic,“ řekl Mac, když viděl, že se Burke chystá něco namítat. „Já vím, že se ti to nelíbilo. Chápu, jak to bylo mezi tebou a Kevem Stuartem.“

„Ty to říkáš, jako bychom byli milenci nebo tak něco.“

Mac zdusil zasmání. „Tak hloupý nejsem. Ale vím taky, jak moc sis to bral, když Kev umřel.“

Burke nedokázal vymyslet vhodnou odpověď, takže mlčel. Nehodlal diskutovat o svých nejvnitrnějších pocitech s Mačem, jednak proto, že jeho city byly jen jeho věc, a jednak proto, že Macovi tak docela nevěřil.

Neměl pro tu nedůvěru žádný konkrétní důvod. Měl jen takový pocit, že Macova přátelskost a okázalost skrývá temnější, hrozivější stránku jeho osobnosti. A dokud Burke tu charakterovou vadu neodhalí, bude si na Maca dávat pozor.

Mac pokračoval: „Chci říct, že si nemyslím, že to, co se stalo Stuartovi, je ten pravý důvod, proč odcházíš.“

„To nebylo všechno.“

„Vím, že ses rozešel se svou ženou.“

„Novinky se šíří rychle.“

„Zvlášť když jde o legendu.“

Burke zaklel. „To je dneska večer už podruhé, co slyším tenhle nesmysl. Ještě jednou a už mě fakt nakrkneš. Já do prdele nejsem žádná legenda.“

Mac se zasmál, ale jeho smích nezněl tak úplně upřímně.

Naklonil se dopředu, opřel se lokty o kolena a zadíval se na žhnoucí konec svého doutníku. „Byl to Kev, Burku?“

„Co jestli byl?“

Mac zvedl oči a pohlédl mu zpříma do očí. „Ten, kdo z oddělení vynášel zprávy.“

Kdyby Mac nabídl Burkovi svou svůdnou Toni k nočním hrátkám, nebyl by Burke šokovanější. Pak se jeho ohromení změnilo v hněv. „To si myslíš?“

„Já si to nemyslím,“ zavrtěl hlavou Mac. „Ale říká se to.“

„Kdo to říká?“

„Však víš,“ řekl a pokrčil rameny. „Prostě se to říká. Na oddělení. A V. I. se taky na ledacos ptá.“

Vnitřní inspekce se na ledacos ptá? Znamená to, že konečně začalo vyšetřování, po kterém Burke tak dlouho volal? Otravoval kdekoho, od Douga Patouta po vrchního komisaře, tím, že trval na tom, aby se v oddělení provedlo tajné vyšetřování, dokud nebude zrádce odhalen a odstraněn. To by přece byla ironie, kdyby podezírali Keva.

„Jsou lidi, ne já“ vysvětloval rychle Mac. „Ale jsou lidi, co si myslí, že jsi možná na Kevovu zradu přišel a když se naskytla příležitost, tak jsi ho odrovnal. Bylo to tak?“

„Ne,“ odsekl Burke podrážděně.

„Nebo…“

Když se Mac odmlčel, Burke ho pobídl: „No tak, Macu.

Co se ještě povídá?“

„Že jsi to byl ty.“

Burke nedal najevo, co cítí, ale Mac pravděpodobně vytušil, jak mu stoupá hladina adrenalinu, a obával se výbuchu, protože spěšně pokračoval: „No, podívej se na to z jejich hlediska. Tuhle se nám povedl tak senzační zátah, jako už dlouho ne.“

„Četl jsem o tom. Gratuluju.“

„Takže to vypadá…“

„Značně podezřele, že se oddělení najednou začalo dařit, jen jsem vypadl.“

„Vypadalo by to mnohem líp, kdyby ses vrátil.“

„Ani náhodou.“

„Tak mi řekni, že nemají pravdu,“ zvýšil Mac hlas.

„Nikdy jsem nestál o to být tvůj idol, sakra. Ani tvůj, ani ničí.“

„Kdo nás prodával?“

„Nevím, a je mi to jedno.“

„Možná to nevíš, ale jedno ti to není. Ani zdaleka ne. Na to vsadím Tonin zadek, a na tom mi sakra záleží.“

„Taky má proč.“ Pokusil se usmát, ale tak docela se to nepovedlo, a Mac na něj stále zamračeně hleděl a dožadoval se vysvětlení. „No dobře, Macu, není mi to jedno. Není mi to jedno, protože ten parchant má na svědomí Kevovu smrt. Ale čím víc jsem se snažil ho vyčenichat, tím míň mě měli u neworleanské policie rádi.

Ta záležitost se Sachelem a že Raymonda Hahna našli mrtvého, to mě definitivně znechutilo. Tak jsem si řekl, kašlu na to, a vypadl jsem. Od té doby se mi líp dýchá a toho rozhodnutí nelituju.“

Mac zamyšleně bafal z doutníku. „Tak to bylo oficiální vysvětlení. A teď mi to řekni neoficiálně.“

„Neoficiálně? Až zjistím, kdo to dělá na obě strany, tak ho zabiju.“

Burke a jeho mladší bývalý kolega se na sebe zkoumavě zadívali. Po chvíli jako by z Macových širokých ramenou zmizelo trochu napětí. „Hned je mi líp, když slyším, jak to přiznáváš. Jak ti můžu pomoct?“

„Nemůžeš.“ Burke prudce zavrtěl hlavou. „Kevin byl můj parťák, můj kamarád a zabila ho moje zbraň. Je to můj problém.“

„No dobře, je mi jasné, o co ti jde. Ale nemyslím, že bys to dokázal sám, a zvenčí to bude mnohem těžší. Vrať se na oddělení a pracuj na tom zevnitř.“

„To nejde.“

„Odcházet se má, když všechno šlape,“ namítal Mac. „Ne když je všechno špatně. Tvůj kamarád umře. Tvoje manželství se rozpadne. V oddělení jsi pod tlakem. Všichni vědí, že máš všeho plný zuby. No a když se teď někomu z oddělení něco stane, koho asi myslíš, že budou podezřívat nejdřív?“

Na tom něco bylo, ale Basile řekl: „To je riziko, kterému se prostě nemůžu vyhnout.“ Přimhouřil oči před kouřem stoupajícím z jeho doutníku. „To Patout tě navedl, abys mi udělal tohle kázání?“

„Ne. Ale kdyby tu byl, tak ti řekne totéž.“

„Už mi to řekl. Vlastně zrovna dneska.“

Burke měl brzo ráno první schůzku s rozvodovým právníkem. Barbara neztrácela čas, podala žádost a jemu to vyhovovalo. Jen ho rozčilovalo, že musí platit za advokáta, když jí přece už řekl, že může mít svého fotbalového trenéra, rozvod a všechno ostatní, co ji napadne.

„Patout volal Barbaře a dostal od ní jméno mého právníka. Nechal u něj vzkaz, abych se mu ozval,“ vysvětlil Burke Macovi.

„No a?“

„Snažil se mě přesvědčit, abych se vrátil, přesně jako ty teď. Ale oba si můžete tu energii ušetřit. Jsem pryč a pryč zůstanu.“

„No dobře, jak chceš,“ řekl podrážděně Mac. „Ale ochranu nepotřebuje jenom tvoje reputace, ale taky tvoje kůže.“

„Aha, to varování na rubu vizitky. Myslel jsem, že jsem narazil na detektiva z televizního seriálu.“

„Možná to bylo trochu melodramatické, ale když si něco začneš s Pinkiem Duvallem, tak…“

„Kdo říká, že jsem si něco začal s Pinkiem Duvallem?“

„V poslední době se po tobě ptala spousta lidí. Kde bydlíš? Jaké máš plány? A tak. Většinou jsou jenom zvědaví nebo je to doopravdy zajímá. Ale jeden z těch chlapů, co se vyptávali mě, je kamarád Wayna Barda. Spoj si tečky a vyjde ti Duvall. Mám obavu, že se možná na tebe chystají, když tě už nechrání policie.“

„Jo, Duvall se na mě chystal, to máš pravdu, ale nehodlal se mě zbavit. Už mě našel a nabídl mi práci.“

„Práci?“

Burke vyprávěl Macovi o onom rozhovoru.

„Práci,“ opakoval Mac zamyšleně. „No, aspoň tě nechtějí zabít. Ale stejně se mi to nelíbí. Jestli se V. I. doslechne, že máš cokoliv společného s Bardem nebo Duvallem, bude to pro tebe vypadat zle.“

Burke zadusil doutník. „Nemusíš si dělat starosti, Macu.

Řekl jsem Duvallovi jasně, co si o něm myslím.“ Vstal. „Už je pozdě. Radši vypadnu.“

Mac vstal také. „Kde teď bydlíš?“

„Proč?“

„Kdybych se něco doslechl, tak potřebuju vědět, kde tě seženu.“

„Ještě jsem si nenašel nic stálého.“

„Dej mi vědět, až najdeš.“

„Jasně.“

„Co budeš dělat?“

„S čím?“

„S tím, o čem jsme mluvili,“ odpověděl netrpělivě Mac.

„Máš prachy? Povídá se, že tě Barbara pěkně oškubala.“

„Zvládnu to. Abych pravdu řekl, uvažoval jsem o tom, že na čas odjedu.“

„Kdy?“

„Brzo.“

„Na jak dlouho?“

„Nevím. Na tak dlouho, abych si to trochu srovnal v hlavě a rozhodl se.“

„Kam jedeš?“

„To jsem se ještě nerozhodl.“

„Za hranice?“

„Ještě jsem se nerozhodl,“ opakoval podrážděně.

Kdyby Macovi řekl, že Kevovu památku už pohřbil a že nechá celou věc být, věděl by Mac, že Burke lže. Přísahal tedy pomstu, což vyhovovalo Macovu idealismu a ještě posílilo Burkovu pověst legendy. Ale při takové záplavě otázek Burke zase zostražitěl. Je Macův zájem tak upřímný a nevinný, jak se má zdát?

Pohlédl k domu, kde bylo oknem vidět Macovu mladou krásnou ženu v kuchyni. Královna krásy, která umí vařit a uklízet a zjevně jí vyhovuje role manželky a hospodyňky.

Ten kluk má přece kliku.

A pak Burka napadlo, proč tedy vlastně Mac pořád vypadá tak hladově. Byl jako toulavá kočka, úzkostná a neustále na lovu, ne jako spokojená kočka, které nikdy nedojde smetana v misce.

Mac, jako by vycítil Burkovo podezření, se usmál svým nakažlivým úsměvem a plácl ho po rameni. „No, ať se rozhodneš dělat cokoliv, pravděpodobnost je na tvé straně.

Vyhraješ. Vsadím sto ku jedné.“

Burke se vší vážností odpověděl: „Tuhle sázku bys mohl snadno prohrát, Macu.“

Teplota výrazně poklesla, ale Mac seděl v patiu ještě dlouho po tom, co Burke poděkoval Toni za večeři a odešel.

Burke Basile měl už slušnou reputaci, když Mac k policii přišel. Basile by sice nevyhrál v žádné soutěži popularity, protože nebral úplatky, ale respektovali ho. Používal spíš mozek než pistoli, i když by byl hlupák každý, kdo by ho označil za zbabělce. Basile raději obchodníky s drogami přechytračil, ne přestřílel. Za nejúspěšnější operaci považoval takovou, při které nebyl nikdo zraněn.

Mac mu ale přesto věřil, že kdyby Burke zrádce v oddělení objevil, zabil by ho.

„Macu?“ přišla bosá Toni. „Není ti tady zima?“

Vzal ji za ruku a políbil jí dlaň. „Na Basila to udělalo dojem. Skvělé jídlo.“

„Díky. Jdeš dovnitř?“

„Za chvilku.“

„Nezapomeň zamknout.“ Odešla, ale ve dveřích zaváhala. „Je všechno v pořádku?“

„Jasně, lásko. Všechno dobrý.“

„Basile se mi líbí.“

„Mně taky.“

„Je milejší, než jsem čekala. Podle toho, jak jsi ho popisoval, jsem myslela, že bude – já nevím, děsivý nebo tak.“

Burke Basile byl děsivý. Pro své nepřátele byl hodně děsivý. A právě teď byla děsivá i jeho budoucnost.

Ale ne děsivější než ta Macova.

KAPITOLA 19

„Měli jsme hrozné štěstí, že jsme našli tu prázdnou budovu. Je mimo dosah špatných vlivů města, což považujeme za velkou výhodu.“

Tak odpověděl otec Gregory na poznámku paní Duvallové, že netušila, že Janin domov je tak daleko od metra.

Řídil Burke. Gregory na sedadle vedle něj dlouze vykládal o výhodách neexistujícího zařízení. Oba pasažéři seděli vzadu. Errol zíral z okna a byl přímo ztělesněním nudy. Remy Duvallová se zájmem naslouchala a občas se na něco zeptala.

Burke rád nechal Gregoryho mluvit. On sám nebyl v nicneříkajících rozhovorech žádný expert, zatímco Gregory pro ně měl zřejmě zvláštní nadání. Burke dokonce ani nevystoupil z auta, když vyzvedávali paní Duvallovou a jejího strážce. „Předpokládám, že je Duvall v kanceláři,“

řekl, když zaparkoval dodávku u chodníku před sídlem Duvallových. „Ale pro ten málo pravděpodobný případ, že je doma, nesmí být otce Kevina vidět.“

Gregory se zdál být smířený s Bohem i s lidmi, když vykročil po chodníčku k domu. Dveře otevřel Errol a gestem ho pozval dál. Burke si v duchu vypočítával všechny důvody, proč by měl odjet – a hned. Existovala řada naléhavých argumentů, proč to všechno skončit dřív, než spáchá vážný zločin.

Ale zahnal je a místo toho se soustředil na důvod, proč to udělat musí: na Petera a Davida Stuartovy. Ti byli dostatečným ospravedlněním. Ti dva chlapci budou vyrůstat bez otce a hlavním viníkem toho je Pinkie Duvall.

Přední dveře se otevřely a ti tři vyšli. Burke se podíval přes Errola na ženu, která se usmívala něčemu, co řekl Gregory. Myslí mu probleskl výraz „jako ovce na porážku“.

Ale než došli k dodávce, Burke své svědomí umlčel. Když se poprvé podepsala jako paní Duvallová, přijala tím riziko manželství se zločincem.

Gregory klábosil kilometr za kilometrem. Hrál svou roli dobře a zdálo se, že je úplně klidný. Samozřejmě by nebyl tak vyrovnaný, kdyby věděl, jak to odpoledne skončí.

Burke ho nechtěl znervózňovat a tak s ním podrobnosti neprobíral. Ujistil ho jen, že nebude zraněný a nedostane se do potíží. Pokud všechno půjde podle Burkova plánu, bude ten slib dodržen.

„Promiňte, otče Gregory,“ přerušila Remy Duvallová jeho neúnavný výklad. „Otče Kevine, co to jde z té kapoty?

Je to kouř?“

Burke právě uvažoval, jak dlouho ještě bude trvat, než si někdo jiný všimne toho, co on sám už pozoroval několik kilometrů. Otec Gregory, který seděl tváří dozadu, se otočil.

„Kouř?“

„Pára,“ odpověděl podrážděně Burke. „Než jsem tu dodávku koupil, tak jsem všechno zkontroloval, ale asi jsem přehlédl prasklou hadičku u chladiče.“

„Co budeme dělat?“ Otec Gregory byl otřesen. Rozbitá hadička od chladiče v plánu nebyla.

Burke se na svého společníka usmál tak kněžsky, jak jen za těch okolností dokázal. „K našemu cíli ještě dojedeme.“

„Jak je to daleko?“ zeptala se paní Duvallová.

„Už jenom pár kilometrů.“

„Já myslím, že tam nedojedem.“ To byl Errol, který promluvil od začátku cesty poprvé. Burke cítil jeho dech na krku, protože se naklonil dopředu a zadíval se Burkovi přes rameno, aby odhadl situaci. „Jestli pojedete dál takhle, tak ten motor zavaříte.“

Gregoryho sebeovládání ještě trochu povolilo. „Ehm, otče Kevine, možná bychom měli tu návštěvu odložit a zkusit to znovu někdy jindy, až bude dodávka opravená.

Nemůžeme paní Duvallovou obtěžovat.“

„S tím si nedělejte starosti,“ řekla. „Nechci, aby se vám nová dodávka nějak vážně poškodila.“

„Bůh vám žehnej za to, jak jste nesobecká a chápavá,“

odpověděl jí Gregory. Pak se obrátil k Burkovi. „Pojďme se otočit a vrátit se do města.“

„Zpátky to taky nedojede,“ vložil se do toho Errol.

„Šoupněte to támhle do toho servisu před náma. Můžete si dát tu rachotinu spravit a já zavolám Romanovi, aby přijel vyzvednout paní Duvallovou a mě.“

Gregory kývl: „Otče Kevine, vypadá to, že to je jediná možnost.“

Pumpa zvaná Křižovatka ležela v zaplevelené vidlici dvou sbíhajících se státních silnic. U pumpy bylo šest čerpacích stojanů a v opravně stání pro dvě auta. Přilehlá kavárnička nabízela studené pivo, domácí klobásy a řadu krabích jídel. Nad budovami vlála americká vlajka, státní vlajka Louisiany a pruhy a hvězdy Konfederace.

Burke zastavil a vypnul motor. Zpod kapoty se už pára doslova valila. Syčící voda a nemrznoucí směs stříkala na chodník pod autem. „Podívám se, jestli je opravář ve službě,“ řekl, když vystupoval. „Otče Gregory, co kdybyste zatím vzal paní Duvallovou do kavárny a objednal jí něco k pití?“

„To je vynikající nápad.“ Zdálo se, že se Gregorymu ulevilo, že má znova přijatelný plán činnosti.

„Zavolám Romana z kavárny,“ řekl Errol. „Paní Duvallová nepůjde nikam beze mě.“

Vyrazili ke vchodu do kavárny; Burke šel hledat automechanika. Objevil ho v garáži. Dlouhé neumyté vlasy mu čouhaly zpod ušmourané čepice a ležely na vyhublých ramenou jako špinavé konopí. Kromě umaštěné kombinézy měl na sobě sandály a dřevěné korálky.

Když uviděl Burka, ve tváři se mu objevilo ohromení.

„Když jste tu byl včera, nevěděl jsem, že jste kněz.“

„Zázraky jsou nekonečné.“ Burke mu vtiskl do ruky padesátidolarovku. „Jak rychle můžete tu díru zalepit?“

Mechanik ukázal na roli lepicí pásky. „Jak to vychladne, vletím na to. Určitě nechcete tu hadičku vyměnit? Nic na tom není. Ta páska moc dlouho nevydrží.“

„Páska stačí. Tak jak dlouho? Deset minut?“

Mechanik nasál vzduch přes zkažené žluté zuby. „Těžko.

Je to hrozně horký.“

Burke mu podal dvacetidolarovku. „Vezměte si rukavice.

Klíče jsou v dodávce. Až skončíte, přistavte to před vchod a nechtě motor běžet.“

„Jo. Ale není mi to jasný. Jak to, že jste sám sobě propíchnul hadičku od chladiče?“

„Bůh jedná záhadnými způsoby.“

Burke vešel do přeplněné kavárny a propletl se mezi stoly k třem ostatním, kteří už seděli. „Objednali jsme vám kávu.“

„Díky, otče Gregory.“

„Mluvil jste s opravářem?“ zeptala se paní Duvallová.

Usmál se na všechny a spokojeně jim oznámil, že dodávka bude za chvíli opravená. Servírka jim donesla kávu. Burke se napil a sledoval přitom okolí navenek lhostejně, ale ve skutečnosti se stále rostoucí obavou.

Prohlédl si kavárnu včera odpoledne, když se domlouval s automechanikem. Ten mu poradil, že když propíchne hadičku od chladiče, než vyjedou, nedostanou se daleko, protože se voda začne vařit.

Tohle místo bylo pro jeho plán ideální. Bylo to na venkově, nejméně šest kilometrů od nejbližší policejní stanice nebo šerifova úřadu. Včera tu byl hned po obědě.

Kromě dvou unavených servírek, pokladní, která kouřila jednu od druhé a koukala se na nějakou limonádu v televizi, a hrstky náhodných obědvajících hostů tu bylo prázdno.

Burke usoudil, že tu možná bývá víc lidí v době večeře, kdy sem přijde i pár místních. Jinak to bylo tiché, pomalé, ospalé místo sloužící především několika náhodným motoristům, kteří si tu něco zakousli, než jim u pumpy doplnili nádrž.

Bohužel se přepočítal. Teď bylo zjevné, že Křižovatka je oblíbenou odpolední zastávkou dělníků, kteří to v práci zapíchli brzo a stavěli se tu na jedno dvě piva cestou domů.

Kavárna byla plnější, než čekal. Hlučná hudba burácela z hrací skříně, která včera vůbec nehrála. Všechny stoly a boxy byly plné stejně jako všechny stoličky u baru. Další problém bylo složení klientely. Kromě dvou kněží, kočky a strážce to byli samí testosteronem nadupaní obhroublí štamgasti.

V centru jejich pozornosti byla manželka Pinkieho Duvalla.

Všichni chlapi se olizovali, někteří doslova, někteří obrazně, ale všichni patrně přemýšleli o tom, co taková sexbomba jako ona dělá ve společnosti dvou mužů božích a jednoho tupého bouchače.

Errol ale nebyl tak hloupý, jak vypadal. „Tohle se panu Duvallovi nebude líbit,“ zamračil se na jednoho ze zírajících dělníků. „Volal jsem domů. Roman byl na nějaké pochůzce, ale má se vrátit asi…“ – podíval se na hodinky – „za dvacet minut.“

„Do té doby se odtud dostaneme dodávkou.“

Burkovo ujištění ale neuklidnilo Errolovo podezření ani Gregory ho nervozitu. Gregory pod stolem poklepával nohou ve stejném tempu jako jehla na singrovce. Ten nervózní pohyb Burka rozptyloval a už se chystal mu říct, aby toho nechal, když Gregory odstrčil židli a vstal.

„Promiňte.“ Otočil se a vyrazil směrem k pánskému záchodu.

„Neměl bych zavolat pana Duvalla?“ vypustil Errol zkušební balónek otázky k paní Duvallové. „Mohl by pro nás poslat Barda nebo někoho.“

„Radši bych ho s tím neobtěžovala,“ řekla.

„Děláte si zbytečné starosti, Errole.“ Burke dělal, co mohl, aby se usmíval jako laskavý kněz. „Mechanik slíbil, že spravit tu hadičku bude trvat jen deset minut. Až paní Duvallová dopije ten druhý šálek kávy, můžeme vyrazit. Co vy na to?“

„No dobře,“ zavrčel Errol. „Já vím jenom to, že se to panu Duvallovi nebude –“

„Ty buzno zastranej!“

Výkřik zdůraznil ještě zvuk tříštěného skla. Stejně jako všichni ostatní hosté v kavárně se i Remy Duvallová a Errol obrátili, aby se podívali, co bylo příčinou takového výbuchu.

Burke vyskočil. „Do prdele!“

Gregory ležel na podlaze v louži rozlitého piva, kňučel a uhýbal před mužem, který se k němu sehnul, popadl ho za zátylek a za pásek a postavil ho na nohy.

Hrubým, nekultivovaným a nemilosrdným hlasem vykládal na celou místnost: „Tak se du vychcat, a dyž se votočim, tak tendlecten zasranej úchylák s ním na mě mává.“ Těžkou botou kopl Gregoryho do zadku tak, až Gregory přistál na jiném stole. „Ten čurák bude dneska litovat, že se narodil.“

Tři muži u stolu, do něhož Gregory vletěl, už stáli.

Střídavě si ho přehazovali a zasypávali ho ranami a nadávkami. Brzo se přidali dva další.

Burke přes rameno sykl na Errola: „Odveďte ji odtud.

Sejdeme se v dodávce.“

Pak si prorazil cestu davem. Všichni už stáli, někteří i na židlích, a řevem povzbuzovali ty muže, kteří zpracovávali Gregoryho. Když se Burke dostal až k epicentru té vřavy, vrhl se do něj a podařilo se mu zasáhnout většinu útočníků, až stál tváří v tvář předmětu Gregoryho touhy. Napadlo ho, že láska musí být skutečně slepá, protože to byl vysloveně ošklivec a každý krychlový centimetr jeho mohutného býčího těla přímo přetékal vzteky.

Pěstí zasáhl Burka do brady, až odletěl zpátky. „Ty seš taky takovej?“ hnal se po Burkovi. „Vy zasraný úchylové, co se schováváte pod těma svejma vobrácenejma límečkama, z vás se mi chce blejt!“

Sklonil se, aby Burka zvedl a ještě mu přidal. Ale když jeho rudý a vzteky zkřivený obličej byl jen pár centimetrů od Burkova, zarazil se tak náhle, že setrvačností málem ztratil rovnováhu a padl na Burka.

Zastavila ho Burkova pistole, jejíž hlaveň se zaryla do mohutného čela. Burke se o něj opřel a vstal.

„Couvni, blbče.“

„Co –“

„Odvolej ty svoje kámoše, nebo tvoje nejbližší svátost bude poslední pomazání.“

To už si i několik ostatních všimlo, že kněz míří na jejich kamaráda pistolí. Znehybnil je spíš šok než strach. Za pár okamžiků ustala veškerá činnost a jediný zvuk v místnosti, samozřejmě kromě hlučné hudby z hracího automatu, bylo Gregoryho fňukání.

„Jdi támhle.“ Hromotluk Burka okamžitě poslechl.

Zakopával přitom o vlastní nohy, ruce držel nad hlavou.

Burke chladně oslovil kruh nepřátelských tváří: „Ne abyste někdo provedli nějakou pitomost.“ Zamanévroval ke Gregorymu a šťouchl do něj nohou. „Vstaň.“

Gregory si zakryl hlavu rukama a rozvzlykal se ještě hlasitěji. Burke byl v pokušení přidat mladíkovi nějakou tu ránu sám. Místo toho zaťal zuby a procedil: „Jako že je Bůh nade mnou, jestli se nezvedneš a nepůjdeš ke dveřím, tak tě tu nechám, ať si s tebou dělají, co chtějí. Než s tebou budou hotoví, tak budeš na kolenou prosit, aby ses mohl vrátit do basy.“

To varování zabralo. Gregory se stále ještě s fňukáním těžce vydrápal na nohy. „Mrzí mě to. Já –“

„Drž hubu.“

„No dobře, hlavně mě tu nenechte.“ Otřel si krvácející tvář rukávem a potácel se k východu.

Burke opsal pistolí oblouk z jedné strany místnosti na druhou a couval ke dveřím. „Odcházíme. Nestojíme o další potíže. Nic se nestalo. Prostě se starejte o své.“

Když došel ke dveřím, vystrčil Gregoryho ven a pak ho následoval. Ulevilo se mu, když uviděl dodávku s nastartovaným motorem. „Vlez dovnitř,“ houkl na Gregoryho a sám se rozběhl ke kanceláři čerpací stanice, kde viděl Errola, jak mluví do telefonu a rozkládá přitom rukama.

Burke vletěl dovnitř a vyrval strážci sluchátko z ruky.

Pak ho s ním uhodil do spánku. Rána Errolovi moc neublížila, ale omráčila ho na tak dlouho, aby Burke stačil popadnout Remy Duvallovou za paži a táhnout ji za sebou ke dveřím.

Snažila se mu vytrhnout. „Co to děláte?“

Nějaká zákaznice, která platila za benzin, pronikavě vykřikla. Pokladník se sehnul pod pult, patrně pro zbraň.

„Nedělejte to!“ houkl na něj Burke. Pokladník ztuhl.

Automechanik, ten stárnoucí hippie, stál ve dveřích spojujících opravnu s kanceláří, otíral si ruku do špinavého hadru a neustále opakoval: „No teda!“

Burke vycouval z kanceláře. Manželka Pinkieho Duvalla se neustále snažila vykroutit. Popadl ji v pase a táhl ji k dodávce. Zarývala podpatky do země a mávala rukama, ale proti němu neměla šanci, i když se jí několikrát podařilo pořádně ho nakopnout vysokým podpatkem do holeně, až zaklel bolestí. Zaťala dlouhé nehty do hřbetu Burkovy ruky.

„Nechtě toho!“ Sevřel ji pevněji v pase a do ucha jí řekl: „Můžete se rvát, jak chcete, ale nebude vám to nic platné.

Jedete se mnou.“

„Proč to děláte? Pusťte mě.“

„Ani náhodou.“

„Můj manžel vás zabije.“

„Pravděpodobně. Ale ne dnes.“

Otevřel dodávku ze strany řidiče a vstrčil ji dovnitř, pak se nasoukal za ní. Když přibouchl dveře, zařadil a sešlápl plyn až k podlaze. Dodávka vyrazila, až po pneumatikách zůstaly na chodníku černé šmouhy. Burke prudce zahnul doprava na jednu ze státních silnic a přímo do cesty přijíždějícímu tankeru. Obě auta se minula o vlásek.

Gregory střídavě a hlučně ječel, modlil se a klel. Burke se na něj rozkřikl, aby držel hubu. „Sakra! Co sis vlastně myslel? Kvůli tobě jsme mohli být všichni mrtví!“

„To je vaše vina, ne moje,“ vzlykal Gregory. „Co má znamenat ta pistole? O pistoli jste nic neříkal.“

„Měl bys být sakra rád, že jsem ji měl, protože jinak bych ti tu tvoji hubenou prdel těžko zachránil. I když sám nevím, proč jsem to vlastně dělal.“

Paní Duvallová, která stále ještě seděla vedle Burka, zvedla střední opěrku a skočila dozadu mezi oběma předními sedadly. Vrhla se po klice odsunovacích dveří na pravé straně zadních sedadel. „Zastav ji!“ zařval Burke.

Gregory byl v dost špatném stavu, ale Burka se příliš bál, než aby ho neposlechl. Vrhl se mezi sedadla na Remy a popadl ji za vlasy. „Phomiňte. Phomiňte.“ Rty měl už teď groteskně naběhlé a místo nosu měl rozmlácený krvavý chuchvalec. „Je zlý. Nechci vám nic udělat. Ale když neudělám, co mi řekne, tak by mě zabil.“

„Chápu,“ řekla až neuvěřitelně vyrovnaně. „Ale pusťte mi vlasy.“

Burke ji přes rameno oslovil: „Nikdo vám nic neudělá, když budete spolupracovat. Jasné?“ Odměřeně kývla, ale pochyboval o její upřímnosti. „Při téhle rychlosti byste se zabila,“ varoval ji pro případ, že by se pokusila vyskočit z dodávky.

„Rozumím.“

„Dobře. Gregory. Pusť ji a vrať se na své místo. Vy,“

řekl jí, „si sedněte tady mezi nás na podlahu.“

Gregory se vyškrábal zpátky na sedadlo. Burke se neuklidnil, dokud Remy nebyla bezpečně na podlaze mezi oběma sedadly. „Kdo jste?“ zeptala se.

V očích měla slzy a strach. Z tváře se jí vytratila barva. A její bledost ještě zdůrazňoval pramínek krve v koutku úst.

Kousla se do rtu? Nebo ji během jejich zápasu neúmyslně uhodil?

Ta myšlenka Burka znepokojila a on se raději znova soustředil na cestu. A dobře, že to udělal, protože ve zpětném zrcátku uviděl pick-up, který se řítil za nimi.

„Sakra!“ Co jiného mohlo ještě nevyjít? Jak Gregory, tak paní Duvallová krváceli a pick-up plný naštvaných hromotluků visel téměř na výfuku dodávky. „Gregory, vezmi si pistoli.“

„Co? Proč?“

„Ohlídni se.“

Gregory se podíval do zrcátka a zaječel, když uviděl řítící se pick-up. Ten muž ze záchoda stál na korbě a opíral se o kabinu. O střechu si podpíral brokovnici namířenou na dodávku. Vydával řev, při kterém stydla krev v žilách. Na korbě s ním jelo ještě několik jemu podobných a kabina jimi přímo přetékala.

„Ježíšikriste. Panebože,“ kvílel Gregory. „Oni mě zabijou.“

„Zabiju tě sám, jestli se nesebereš,“ houkl Burke. „Vem tu pistoli!“ Natáhl ruku přes paní Duvallovou a vtiskl pistoli Gregory mu do třesoucích se rukou.

„Nikdy jsem nestřílel.“

„Stačí jenom namířit a zmáčknout spoušť.“

Burke doufal, že tahle absurdní honička neskončí přestřelkou. Doufal, že si dokáže před pick-upem udržet dostatečný náskok, aby k tomu nedošlo. Dodávka nebyla žádné rychlé auto a spěšná oprava hadičky se může každou chvíli stát kritickým faktorem. Ale pick-up byl těžký. S

tímhle nákladem navíc taky nedosáhne maximálního výkonu.

Rozzuřený dav se možná nakonec honičkou unaví a usoudí, že může svůj čas trávit lépe zpátky v kavárně s další rundou piva. Nebo jim možná Burke unikne, až se setmí.

Nebo je možná budou pronásledovat, dokud je nechytí a všechny nezabijí.

Pick-up je doháněl, až to vypadalo, že jim sedí přímo na nárazníku. Burke prudce strhnul volant před něj, aby je pick-up nemohl předjet. Pak stejný manévr zopakoval na opačnou stranu. Brzo se z toho stal souboj řidičů. Burke se soustředil na to, aby zůstal vpředu a nesjel přitom z úzké silnice. Jedna chyba a všichni vletí do močálu, který se táhl po obou stranách silnice.

Soustřeďoval se na řízení tak, že si nevšiml natažené ruky paní Duvallové, dokud nebylo už téměř pozdě na to zabránit jí vytáhnout klíč ze zapalování. Prudce přikryl svou rukou její. Zajíkla se překvapením a bolestí, protože kroužek na klíče se jí zaryl do dlaně.

„Pusťte to!“ přikázal Burke. Řídil teď jen jednou rukou a dodávka vjela na krajnici, rozstříkla kolem sebe štěrk a Burke ji skoro přestal ovládat. Gregory zděšeně zaječel.

„Všechny nás zabijete!“ vykřikla paní Duvallová.

„Zastavte. Určitě se s nimi dokážeme nějak dohodnout.“

„Zbláznila jste se? Jeho a mě zabijou a hodí aligátorům.

Vás zabijou až potom, co se na vás všichni vystřídají. Tak sakra pusťte ten klíček a možná budeme mít –“

Zadní okno roztříštil výstřel z brokovnice. Gregory znova zaječel a vrhl se k zemi, i když broky letěly v širokém oblouku a opěradla posloužila jako ochrana před odletujícími střepinami. Paní Duvallové sloužilo ke cti, že nezaječela, ale okamžitě pustila klíček a přikrčila se k zemi.

Burke dupl na plyn, i když ten byl už až u podlahy.

Dodávka už rychleji jet nemohla, proto ho překvapilo, že pick-up se v zadním zrcátku vzdaluje. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, že zpomaluje. Výstřel z brokovnice byl jejich poslední výpad. Hromotlukové to balili.

Pick-up se zmenšil na pouhou tečku, ale Burke pořád stál na plynu. Zatáčku projel na dvou kolech. Oči nespouštěl ze zpětného zrcátka ještě další dvě minuty, ale když začalo být zřejmé, že pronásledování skončilo, řekl: „Už můžete vylézt. Rozhodli se, že za tu námahu nestojíme.“

Gregory se se sténáním vyhrabal zpátky na sedadlo. Příliš nepřipomínal toho pohledného muže, který dnes ráno představoval kněze. Jeho pohmožděné rysy byly naběhlé, zkřivené a pokryté zaschlou krví.

Naopak krev na zádech saka paní Duvallové byla jasně červená.

KAPITOLA 20

Pinkie otevřel dveře Bardova auta ještě dřív, než úplně zastavilo. Všiml si, že šerif a jeho lidé už dorazili, a to bylo nepříjemné, ale s tím si poradí. Uviděl Errola, jak stojí u zdi se shrbenými rameny, ruce zabořené v kapsách kalhot, a tváří se, jako by se chtěl každým okamžikem rozplakat.

Nikde neviděl Remy, ale doufal, že to znamená, že našla útočiště v soukromé kanceláři uvnitř budovy. Představa, že jeho manželka byla byť jen vzdáleně zapletena do barové rvačky, byla nemyslitelná. Noviny si smlsnou.

Přikázal Bardovi najít Remy a odvést ji do auta, sám vyrazil k Errolovi. „Čím rychleji odtud vypadneme, tím líp.“

Bardo vykročil směrem ke kanceláři pumpy, kde šerif vyslýchal svědky. Pinkie oslovil Errola: „Co se stalo?“

„Ta… ta… dodávka se rozbila. Řekl jsem mu, aby zastavil tady –“

„Komu jsi to řekl?“

„Otci Kevinovi. Ten řídil.“

Pinkie kývl a pobídl ho, ať pokračuje. Errol s koktáním vyprávěl a zdůrazňoval přitom, že paní Duvallovou celou dobu nespustil z očí, dokonce ani když z automatu volal Romana, aby pro ně přijel.

„Měl jsi zavolat mě.“

„Navrhoval jsem to, ale paní Duvallová říkala, ať vás neobtěžuju. Nelíbilo se mi to, ale ona –“

„Jak začala ta rvačka?“

Pinkie poslouchal s rostoucím úžasem. „A to byl ten kněz, kterého moje žena přijala v našem domě?“

„Říkal jsem vám, že si myslím, že je teplej,“ bránil se Errol.

„Ale neříkal jsi mi, že je schopen zkoušet to na veřejném záchodku. Proboha!“

„Řekl jsem vám, jak se mi to jevilo, šéfe.“

„No dobře, a co bylo dál?“

„Ti chlapi začali mlátit otce Gregoryho. Já jsem odvedl paní Duvallovou ven, hned jak to začalo. Vzal jsem ji sem do benzinky. Odtamtud jsem volal k vám do kanceláře.

Zrovna jsem to vysvětloval vaší sekretářce, když –“

„No dobře. Zbytek si poslechnu potom. Teď vyzvedneme Remy a vypadneme odtud.“

„Ehm, pane Duvalle…“

„Pinkie!“

Duvall se obrátil směrem, odkud na něj volal Bardo. Ten k němu utíkal, zjevně rozčilený.

„Tvoje žena tu není. Odvezli ji.“

„Cože? Kdo ji odvezl? Šerif? Kam?“

„To právě jsem… nestačil jsem vám to ještě vysvětlit, pane.“

Pinkie se znovu otočil k Errolovi, který se tvářil jako odsouzenec před popravčí četou. „Než jsem vám znova volal do kanceláře, byl jste už na cestě sem. A Bardo nemá mobil, tak jsem mu nemohl volat do auta. Vaše sekretářka říkala, že pager neberete. Neměl jsem jak –“

Pinkie ho popadl za klopy a zatřásl jím. „Máš dvě vteřiny na to, abys mi řekl, kde je moje žena.“

„To nemůžu, pane Duvalle,“ rozplakal se. „O-o-otec Kevin vytáhl pistoli –“

„Pistoli!“

„Ano, pane. On… mě praštil do hlavy a odvezl paní Duvallovou v dodávce pryč.“

Pinkiemu zčervenal svět, jako by mu přímo před očima praskla žíla a zalila je krví. Vytáhl osmatřicítku, kterou vždycky nosil v pouzdře na zádech, a krátkou hlaveň vrazil do měkkého záhybu kůže pod Errolovou rozklepanou bradou.

Probralo ji, když ji zvedali z dodávky. Záda a rameno ji pálily, jako by na ně zaútočilo tisíc zuřivých včel.

Uvědomila si, že ji někdo nese. Otevřela oči.

Byla tma; nad hlavou zářily hvězdy. Byly jich miliony.

Víc, než kdy viděla. Jejich jasnost ji ohromila. Ať byla kdekoli, nebylo to poblíž města. Oblohu nekazila umělá světla. Vzduch byl chladný, ale vlhký.

„Dredde! Dredde!“

Poznala hlas otce Kevina. Slyšela také rychlé kroky po dutě znějících prknech a uvědomila si, že ji nese patrně po mostě nebo po molu.

Na jeho konci byla podivná budova – v podstatě několik staveb pospojovaných zřejmě bez jakýchkoli předběžných plánů na jejich konečnou podobu.

Za dveřmi stál ještě podivněji vypadající muž. Držel u pasu brokovnici a mířil s ní na ně.

„Kdo je to?“

„Potřebuju pomoct, Dredde.“

„No ne.“ To už byli v kruhu světle žlutého světla přicházejícího z lampy zavěšené na vysokém kůlu. Muž zvaný Dredd zřejmě otce Kevina poznal, protože odložil brokovnici a otevřel dveře. „Co tu proboha děláš? Co se jí stalo?“

„Výstřel.“

„Mrtvá?“

„Ne.“

„Je to zlé?“

„Dost. Kam ji mám dát?“

„Mám jenom jednu postel, a víš dobře kde.“

Dovnitř vcházeli kolem Dredda a ona zachytila závan kouře. Vousy jako by mu žhnuly. To byla samozřejmě halucinace. Viděla ještěry a zvířata s odhalenými tesáky pokukovat ze stěn. Na policích stály láhve s nějakými kalnými roztoky. Neidentifikovatelné kostry znehybněly v hrozivých polohách. Dotýkaly se jí kůže a kožešiny.

Uviděla na bidýlku sovu a neuvědomila si, že je živá, dokud pták neotočil hlavu a neupřel na ni žluté oči a pak zmateně nerozprostřel křídla.

Otec Kevin se natočil bokem, aby prošel úzkými dveřmi do malé místnosti. Z hrubého dřevěného stropu visela na elektrickém vedení holá žárovka. Její skromné světlo vrhalo přízračné stíny na zdi pokryté žloutnoucími novinami.

Položil ji na úzkou postel uprostřed místnosti. Povlaky zatuchle páchly, jako by dlouho nebyly vyprané, a možná vůbec nikdy. Byla by protestovala, kdyby měla sílu.

„Skoro jsem tě nepoznal,“ řekl Dredd otci Kevinovi.

„Já teď skoro nepoznávám sám sebe.“

„Kdo je támhleto?“

Z místnosti, odkud právě přišli, slyšela žalostně vzlykat otce Gregoryho. „Potom,“ odpověděl otec Kevin.

„Vypadá, jako by ho protáhli mlátičkou.“

„Jestli ho nezabiju sám, tak to přežije. O ni mám strach.“

„No, tak se na to mrknem.“

Otec Kevin ustoupil a podivný muž se přiblížil k posteli.

Remy byla tak ohromená, že ani nevykřikla. Pleť měl opálenou tak do tmava, že skoro nevypadala lidská a spíš připomínala kůže, které viděla ve vedlejším pokoji. Tvář mu pokrývala hustá síť křižujících se hlubokých vrásek. Do půl těla byl nahý, ale většinu jeho hrudi pokrýval vlnitý šedý vous, který jí připomínal mech.

Vousy nehořely. V koutku úst držel cigaretu.

Když k ní natáhl mozolnaté ruce, ucouvla. Jeho dotek byl ale podivuhodně jemný. Opatrně jí nadzvedl levé rameno, až ležela skoro na boku. Zasténala bolestí a ostře vykřikla, když zkoumal zraněné místo.

„Promiň, cher,“ zabručel. „Já vím, že to teď bolí, ale Dredd to spraví.“

Pak ji opatrně otočil zpátky na záda a odvrátil se.

„Zacláníš mi,“ řekl podrážděně a odstrčil otce Kevina, který se tiskl co nejblíž.

„Jak moc je to zlé? Bude v pořádku? Zvládneš to?“

„Najednou se ptáš. Nejdřív mi sem vletíš se ženskou, která je postřelená a napůl v bezvědomí, a s farářem, který je tak zmlácený, že jsem něco takového dlouho neviděl.

Zakrvácela mi celou postel a ty se mě teď zeptáš, jestli to zvládnu?“

„A zvládneš?“

„Jasně že zvládnu. Když mi dáš čas. Klika je, že to byly jen ptačí broky, ale schytala jich několik.“

„Co můžu udělat?“

„Můžeš se mi neplést do cesty.“

Remy zavřela oči. Postřelili ji?

Pak si na všechno vzpomněla – na poruchu dodávky, na kavárnu, na rvačku, na kněze s pistolí.

Prudce otevřela oči. Stál u postele a zíral na ni pohledem stejně upřeným jako předtím sova. To, jak se rouhal, jak se uměl rvát a vůbec jak se choval, naznačovalo, že profesí tohoto muže není duchovní služba.

Někde v koutku mysli se divila, jak mohla být tak naivní.

Při bližším pohledu na něm nic nesvědčilo o zbožnosti.

Vyzařovala z něj vášeň, která se neshodovala s milostí a mírem přislíbenými těm, kdo kráčejí po cestách Páně. Jeho ústa nebyla určena k modlitbě. Byla příliš tvrdá, příliš cynická, vhodnější pro hrubá slova. Byl vášnivý, ale ne v lásce k Bohu a lidstvu.

I když stál bez hnutí, zdálo se, že se chvěje vnitřním žárem, který ji děsil. Neměla strach jen o sebe, ale i o něj.

Muž, kterému říkal Dredd, se vrátil a přinesl s sebou sklenici nějaké tekutiny.

Otec Kevin po ní sáhl a podezřívavě k ní čichl. „Co je to?“

„Pletu já se tobě do tvých věcí?“ odsekl Dredd a sklenici mu sebral.

„Koukej, Dredde, ona je –“

„Ona je zraněná. Snažím se jí pomoct. Ale jestli mi nevěříš, můžeš sebrat ji i tu nepovedenou karikaturu faráře a dát mi pokoj. Vnutil jsi mi ji sem. Tak co?“

Mlčení otce Kevina si vyložil jako souhlas. „Tak dobře.“

Otočil se znova k ní, sklonil se a přitiskl jí sklenici ke rtům. „Vypij to.“ Tekutina odporně páchla. Snažila se odvrátit hlavu, ale on jí přitiskl dlaň na tvář a vrátil ji zpět.

„No tak. Po tom usneš. Nebudeš nic cítit.“

Naklonil sklenici a ona měla na vybranou: buď odporně chutnající tekutinu spolknout, vyplivnout nebo se zalknout.

Usoudila, že kdyby ji vyplivla nebo se zalkla, vrátil by se s další dávkou. Kromě toho příslib zapomnění byl lákavý.

Vypila do dna.

„Hodná holka. Je ti zima?“ Přitáhl jí přikrývku na nohy.

„Teď tě tady nechám a jenom si donesu věci. Než se vrátím, budeš nejspíš už spát, ale neboj se. Já se o tebe postarám. Až se probudíš, bude ti mnohem líp.“ Poplácal ji po ruce a narovnal se. Cestou ven řekl: „Chtěl jsi něco dělat. Tak ji svlíkni a polož ji na břicho.“

Dredd pak odešel a ona byla zase sama se svým únoscem. Posadil se na kraj tenké matrace a začal jí rozepínat knoflíky saka. Nemohla mu v tom zabránit. To, co dostala vypít, účinkovalo rychle. Prsty už ji začínaly brnět. Bylo stále těžší udržet oči otevřené.

Když ji nadzvedl, aby jí sundal sako, padla jí hlava na jeho rameno. Připadalo jí, že paže, z kterých stahoval rukávy saka, s ní nemají nic společného. Bolestně zkřivila tvář, když jí odlupoval krví prosáklou látku od kůže, ale bolest nebyla už tak palčivá jako před chvílí.

Cítila, jak jí prsa povolila, a věděla, že jí rozepnul podprsenku. Za normálních okolností by zpanikařila. Teď neměla dost energie ani na to, aby jí to vadilo.

Pak ji opatrně znova položil a ona otevřela oči právě včas, aby zahlédla, jak si utírá pot z čela. Všimla si, že na hřbetě ruky má čtyři krvavé šrámy, jak ho drápla nehty.

Špičkou malíčku se dotkl jejího koutku. „Bolí tohle?“

„Kdo jste?“

Podíval se jí do očí. Po krátkém zaváhání řekl: „Jmenuju se Burke Basile.“ Ještě několik vteřin se na ni díval, pak vztáhl ruce k jejím ramenům, aby stáhl ramínka podprsenky.

„Nechte toho. Prosím.“

„Slyšela jste ho. Mám vás svléknout a položit na břicho, než se vrátí.“

To nebyla věc, proti které protestovala. Snažila se zavrtět hlavou, ale nebyla si jistá, jestli se ten příkaz vůbec dostal z hlavy ke svalům nebo jestli svaly poslechly. „Nedělejte to, pane Basile,“ zašeptala. Vzdala boj za to udržet oči otevřené, zhluboka vydechla a pak tichounce s posledním zbytkem dechu dodala: „Zabije vás.“

KAPITOLA 21

„Tak vidíte, šerife,“ uzavřel Pinkie rozmáchle, „otec Kevin použil pistoli mé ženy, aby ji ochránil. Je to zvláštní představa, viďte – kněz s pistolí.“

Šerifa to zřejmě tolik nepobavilo. „Proč nosí vaše žena pistoli?“

„Během své kariéry jsem si nadělal řadu nepřátel, což by vás nemělo překvapovat. I když má paní Duvallová tělesného strážce, radím jí, aby s sebou nosila v kabelce zbraň. Dobře, že ji dnes měla.“

Šerif si mnul bradu. „Já nevím, pane Duvalle. Ti svědkové tvrdí, že se s ním rvala.“

Pinkie se dobromyslně zasmál. „To je celá ona. Moje žena je tvrdohlavá a nemá ráda, když jí někdo říká, co má dělat. Otec Kevin se ji snažil odvést ze scény, ale ona chtěla zůstat a bránit otce Gregoryho. Soucítí s ním pro tu jeho…

buďme laskaví a nazvěme to slabostí.

Ona už je taková. Vždycky ochraňuje slabé a je připravená si to rozdat s každým násilníkem. Upřímně řečeno jsem vděčný otci Kevinovi, že takovým způsobem zasáhl. Myslelo mu to rychle, že ji odsud dostal. Mám mu hodně za co děkovat.“

„Jste si jistý, že ji vezou domů?“

„Určitě.“ Pinkie vztáhl ruku. „Nemůžu říct, že mi bylo potěšením, ale je dobrý pocit vědět, že tady v jeffersonském okrese všichni umíte rychle řešit krize.“

„Díky, pane Duvalle. Snažíme se.“

„Dobrou noc.“ Duvall vykročil k autu.

„Počkejte, ještě něco, pane Duvalle: Jak to, že ten kněz praštil vašeho člověka do hlavy?“

„Otec Kevin na něj měl určitě zlost, že dopustil, aby se mu situace takhle vymkla z ruky.“ Pohlédl k autu a pak přísně dodal: „To ostatně hodlám vyřídit hned.“ Znovu zamával a nasedl.

„Tak kam?“ zeptal se Bardo.

Pinkie byl v pokušení vyrazit směrem, kterým odjela dodávka, ale po setmění a aniž by věděli, kam jedou, by na těch zapadlých silničkách mohli jezdit hodiny a nedosáhnout ničeho, leda se beznadějně ztratit. „Do mé kanceláře.“

Bardo se rozjel směrem k městu. „Co jsi řekl tomu buranovi?“

„Něco jsem si vymyslel.“

„A on to sežral?“

„Nedal jsem mu na vybranou. Kdybych mu dovolil, aby to bral jako únos, zavolal by FBI.“

„A to by kšeftu neprospělo.“

„Vůbec. Ostatně lidi z FBI si obvykle nenajdou ani vlastní zadek. Líp si s tím poradím sám.“

Bardo se ohlédl přes rameno. „No, aspoň tě nezavřeli pro vraždu. Zarazil jsem tě právě včas.“

Errol se krčil v rohu zadního sedadla a pořád ještě vypadal otřesený nedávným setkáním se smrtí a záchvatem zvracení, který ho pak postihl. Pinkie už málem stiskl spoušť, když ho Bardo zarazil. Vykroutil mu osmatřicítku z ruky a mluvil do něj, dokud se Pinkie neovládl.

„Ne že bych tě nechtěl zabít,“ řval na Errola, který tou dobou už zvracel do suchého plevele u stěny domu. „Jediný důvod, proč tě ušetřím, je to, že potřebuju, abys mi je pomohl najít.“

V té chvíli přišel šerif a představil se. Sdělil Pinkiemu, co zatím zjistili jeho vyšetřovatelé. „Pokladník byl tak otřesený, že nebyl skoro schopen slova, když k nám volal, takže naši nevěděli, do čeho jdou. Ale když si s těmi lidmi začali povídat, brzo přišli na to, že nešlo jen o obyčejnou rvačku. Mrzí mě, že vám to musím říct, pane Duvalle, ale vypadá to, že vaše žena byla unesena.“

Po hodinové debatě Pinkie konečně přesvědčil šerifa, že svědci byli hysteričtí a že doopravdy neviděli to, co tvrdili, že viděli. To byla jedna z Duvallových specialit. Tu techniku přivedl k dokonalosti na stovkách kriminálních případů. Svědci, kteří nejdřív přísahali na jednu věc, otočili celé svědectví naruby po křížovém výslechu Pinkieho Duvalla.

„A co ten automechanik?“ ptal se šerif. „Říká, že se tu ten kněz objevil včera, oblečený do obyčejných šatů, a ptal se, co se dá dělat s hadičkou, aby praskla.“

Pinkie odtáhl šerifa stranou a naznačil kouření marihuany. „Rozumíte?“

Šerif rozuměl a přiznal, že svědectví mechanika, známého narkomana, nemusí být spolehlivé. Žena, která platila benzin, když k příhodě došlo, také trvala na tom, co viděla, ale i ona nakonec začala pochybovat o vlastních uších a očích. Pokladník, zmatený různými možnostmi, které mu Pinkie předložil, nakonec uznal, že kněz se spíš snažil paní Duvallovou dostat ze scény než jí ublížit. A pokud šlo o ty hromotluky, kteří je pronásledovali, ti se vytratili hned, jak se vrátili a uviděli šerifovo auto u Křižovatky. Ti, co v kavárně zůstali, nevěděli lautr nic vo nikom a vo ničem.

Pinkie Duvall byl živá legenda. První, co mu šerif řekl, bylo: „Je mi ctí, pane Duvalle. Viděl jsem vás v televizi.“

Být v televizi působilo na mysli obyčejných lidí jako mocné kouzlo. Pinkie šerifova obdivu také využil. Slunce Pinkieho Duvalla přezářilo šerifovu schopnost dedukce i jeho smysl pro povinnost.

Pinkie dosáhl žádaného výsledku – zabránit vyšetřování a všeobecnému pátrání –, ale stálo to spoustu času.

Následkem toho měl Únosce jeho ženy velký náskok.

Pinkie se otočil a oslovil Errola: „Kdo to byl?“

Errol těžce polkl a zvedl masitá ramena k uším. „Byli to faráři.“

„Neříkej mi, že to byli faráři,“ zarazil ho Pinkie tak tiše, že to bylo hrozivé. „Už ti proniklo do toho kusu hovna, co ho máš místo mozku, že nejspíš nebyli to, co tvrdili, že jsou?“

Errol jako by urážku neslyšel. „Já vím jenom to, že to byli stejní dva chlapi, co přišli nedávno k nám do domu.“

„Jak vypadali?“

„Jako f –“ Chtěl říct faráři, když uviděl, jak se Pinkiemu zúžily oči. „Jak jsem vám už tenkrát říkal, pane Duvalle, otec Gregory je mladý a hezký. Štíhlý. Tmavé vlasy a oči.

Teplouš. Ten chlap vůbec nezavře pusu. Otec Kevin moc nemluví, ale velí on. Určitě.“

„Jaký je?“

„Chytrý a mazaný. Hned jsem mu nevěřil. To jeho jsem chytil… ehm…!“

„Cože?“

Errol nervózně pohlédl na Barda. Olízl si rty. Otřel si ruce o stehna.

„Jeho jsi chytil při čem?“ zeptal se Pinkie a kladl důraz na každé slovo.

„Šel jsem, ehm, šel jsem na záchod a… a přistihl jsem otce Kevina na schodech. Šel dolů.“

„On byl nahoře? Byl nahoře v mém domě a ty ses o tom ani nezmínil?“

Bardo tiše hvízdl.

„Říkal, že šel na ten horní záchod, protože na spodním došel papír. Kontroloval jsem to. V držáku fakt nic nebylo.“

„Ty by ses mohl živit jako detektiv,“ ušklíbl se Bardo.

„Ty a ještě dva.“

„Sklapni,“ utrhl se na něj Duvall. „Jak ten hajzl vypadá?

Fyzicky.“

Erroll popsal muže o větší než průměrné výšce, štíhlého, ale silného, s pravidelnými rysy, bez viditelných jizev a poznávacích znamení, bez vousů.

„Oči?“

„Těžko říct. Nosí brýle.“

„Vlasy?“

„Tmavé. Sčesané hladce dozadu.“

Popis se hodil asi na stovku mužů z širokého okruhu Pinkieho známých, přátel a nepřátel. „Ať je to kdo chce, nebude žít dlouho.“

Nikdo ještě nevzal nic, co patřilo Pinkiemu, tak, aby mu to prošlo. A tenhle parchant mu sebral jeho nejcennější majetek. Jestli se jí dotkl… Jestli na ni vložil jen prst…

Vychutnával si představu, jak toho bezejmenného muže zabíjí holýma rukama.

Bardo přerušil Pinkieho vražednický sen. „To přece nedává smysl, aby dva faráři, z toho jeden teplouš, unesli ženu. K čemu ji chtějí?“

„Oni nechtějí Remy. Oni chtějí mě.“

Pinkie o tom neměl žádný důkaz ani nemohl ten závěr opřít o žádný určitý důvod. Ale věděl to jistě.

„Tlač, sakra.“

„Vždyť tlačím.“

Na to shodit dodávku do močálu byl Gregory stejně nepoužitelný jako na cokoli jiného. Burke ho pořád napomínal, aby se víc snažil. Oba muži se do auta znova opřeli a vší silou ho strkali po promáčené zemi. Konečně o pár metrů popojela. Burke už si myslel, že mají vyhráno.

Ale pak dodávka uvízla v bahně na dně kalného proudu a zůstala jen napůl potopená.

„Co teď?“

„Necháme ji tak,“ odsekl Burke. „Nakonec ji najdou. Ale tou dobou bude už Duvall vědět, kdo má jeho ženu.“

Burke s Gregorym dusali bahnitým terénem zpátky k Dreddovu pick-upu a Burke přitom ignoroval Gregoryho fňukání. Na tohle odlehlé místo jel on pick-upem a Gregory ho následoval v dodávce. Během jízdy Burke pečlivě sledoval zpětné zrcátko. Kdykoli zahnul, zpomalil a počkal, až se světla dodávky zase objeví. Čekal, že se Gregory každou chvíli sesype. A nedalo se předvídat, co mladík v takovém případě udělá.

Poměrně poslušně teď vyšplhal zpátky do pick-upu.

Burke jel po klikaté cestě, po obou stranách lemované močály. Kořeny cypřišů vykukovaly nad hladinu vody jen kousek od silnice. Nad hlavou visela nízká klenba větví obrostlých visícím mechem. Ve dne připomínaly do krajek oblečené ruce krásky dělající pukrle. V noci nabyly přízračného vzhledu kostlivcových paží v roztrhaném rubáši. Občas se v předních světlech zaleskly žhavé oči nějakého nočního tvora, který jim spěchal z cesty nebo vklouzl zpátky do močálu.

Burke jel bezpečně, ale rychle. Obával se o pacientku.

Dredd ji uspal jedním ze svých domácích lektvarů vyrobených z kdoví čeho. Ale ať už byly složky jakékoli, zabralo to. Prospala celou proceduru, při které jí Dredd vybral z levého ramene a levé strany zad několik broků a pár střepin skla.

Drobná zranění hodně krvácela, ale Dredd je pečlivě vyčistil a pak je ošetřil balzámem, o němž tvrdil, že je zahojí a uleví jí od bolesti. Burke se po celou tu proceduru držel poblíž, takže Dredd byl ještě popudlivější než obvykle.

Prakticky vystrkal Burka z místnosti a připomněl mu, že jestli se nezbaví té dodávky, tak ráno zaplaví Dreddovo kupectví půlka jižní Louisiany. „A nic není pro obchod horší než policejní auta zaparkovaná před vchodem.“

Burke tedy odjel, nerad, ale s vědomím, že jeho přítel má pravdu – dodávky bylo třeba se zbavit včas. Teď, když ji měl z krku, chtěl se co nejdřív dostat zpátky a zjistit, jak se daří paní Duvallové.

„Zneužil jste mě.“

„Cože?“ Gregory opakoval své podrážděné prohlášení.

Burke odpověděl: „Přijal jsi podmínky dohody, Gregory.“

„Když jsme tu dohodu uzavírali, tak se neříkalo nic o pistoli a o únosu.“

„Když jsme dneska vyzvedávali Remy Duvallovou, co sis asi tak myslel, že se stane?“

„Myslel jsem, že ji chcete přinutit darovat té falešné charitě spoustu peněz. Myslel jsem, že nějak oblafnete Pinkieho Duvalla, něco jako v Podrazu. Nikdy mě ani nenapadlo, že byste udělal něco takového jako unést jeho ženu.“

„Je tvoje chyba, že ses zapletl do únosu. Kdybys neflirtoval s tím buranem, byl bys zůstal na Křižovatce.

Plánoval jsem, že se tam zbavím tebe a Errola. Ale to ne, tebe se musely zmocnit touhy. To kvůli tvojí úchylnosti je paní Duvallová postřelená a všichni jsme jenom o vlásek vyvázli životem.“

„Já jsem taky zraněný,“ vzlykal.

„Smůla. Kdybych byl neměl jinou práci, tak jsem tě zaškrtil sám za to, co jsi provedl. A teď drž hubu, nebo to ještě udělám.“

„Jste zlý, Basile. Zlý.“

Burke se drsně zasmál. „Gregory, z té mojí zlé stránky jsi mě ještě nepoznal.“

Mladík znovu vzlykl a Burke pocítil záchvěv lítosti.

Gregory v tom byl až po uši. To, co mu zpočátku připadalo jako filmový scénář, se změnilo v noční můru. Burke plánoval, že ho zítra nějak bezpečně dopraví do města.

Když bude chvíli sedět doma, dokud se mu nezahojí tvář, nic se mu nestane. Jeho pravou identitu nikdo neznal. Roli otce Gregoryho už nikdy hrát nebude. A nikdo nebude mít podezření, že se třetí syn prominentní rodiny účastnil odvážného únosu. Kromě toho Duvall půjde po Burkovi, ne po Gregorym. Tomu se nestane nic.

Gregory se tak dlouho mračil a nešťastně mumlal, až usnul. Když dojeli k Dreddovi, Burke s ním zatřásl, aby ho vzbudil. „Má ti Dredd udělat něco s tím obličejem?“

„To myslíte vážně? Nenechal bych toho skřeta, ani aby se mě dotkl.“ Pohlédl k stavbě na konci mola a lehce se otřásl.

„Jak je libo,“ vystupoval už Burke. „V přední místnosti je lehátko. Doporučuju ti, aby sis zdřímnul.“

Gregory vystupoval z auta pomalu. Burke se rozhodl, že i přes Gregoryho odmítnutí požádá Dredda, aby mu dal něco, co by mu ulevilo. Jejich hostitele našel ještě u lůžka paní Duvallové.

„Jak je jí?“

„Spí jako miminko.“

Burke sebou trhl, protože mu to slovo připomnělo její zpověď a dítě, o které přišla.

Dredd zhasl elektrické světlo, ale na nenalakované skříňce blikotala jediná svíčka. Remy ležela na břiše, jednu tvář obrácenou nahoru, druhou zabořenou do polštáře.

Vlasy měla shrnuté z obličeje a upravené na polštáři. Dredd se ve své práci vyznal.

Zranění už nekrvácela. I když ji to hodně bolelo, byly rány jen povrchové. Burke ale uvažoval, jestli po nich zbudou jizvy. To by byla škoda, protože její pleť byla neposkvrněná a vypadala skoro průsvitně. Vzpomněl si na tu první noc, kdy ji viděl v altánu. Teď mu nepřipadala o nic skutečnější než tenkrát.

„C‘est une belle femme.“

„Jo, to je.“

„Má ta vidina nějaké jméno?“

Burke se otočil a pohlédl Dreddovi do zbrázděné tváře.

„Paní Duvallová. Žena Pinkieho Duvalla.“

Nepřišel žádný výkřik pochybující o Burkově zdravém rozumu, žádný nevěřícný výraz, žádná záplava otázek nebo žádostí o vysvětlení. Dredd se jen dlouze a upřeně zadíval na Burka a pak kývl. „V támhleté skříňce je láhev whiskey.

Posluž si.“ Vykročil ke dveřím.

„Ten člověk vedle má bolesti.“

Dredd mávnutím naznačil, že slyšel, ale neobrátil se.

Burke si podal Dreddovu whiskey a potěšilo ho, když viděl, že je to značkový nápoj a ne nějaká doma pálená břečka. Jediná židle v místnosti měla rozvrzané nohy a na vyplétaném sedadle stopy po myších zubech, ale Burke ji přitáhl k posteli a opatrně se na ni posadil.

Nejedl od snídaně před skoro čtyřiadvaceti hodinami.

Měl by podniknout nájezd na Dreddovu kuchyň, ale byl tak unavený, že to sám sobě rozmluvil. Chvíli tam jen seděl a díval se, jak žena spí, sledoval jemné stoupání a klesání jejích zad a připadal si jako sprosťák, protože myslel na ňadra stisknutá pod ní.

Svlékal ji rytířsky a s rozumným odstupem. S rozumným odstupem. To ale neznamenalo, že si nevšiml. Panebože, jak by si byl mohl nevšimnout? Když má chlap příležitost vidět předmět svých snů nahý, tak se podívá. Prohlédne si ňadra a všimne si, že bradavky jsou pevné, ale velmi světlé.

Kdo by mohl čekat, že si nevšimne punčoch do půli stehen?

Mějte rozum. A kalhotek tak průsvitných, že se vůbec nemusela obtěžovat?

Rychle po sobě vypil dva panáky whiskey. V prázdném žaludku zapůsobily jako prskavky.

Pravou ruku měla položenou vedle sebe dlaní vzhůru.

Viděl červené otisky, které jí způsobil kroužek od klíčů, když jí Burke zmáčkl ruku. Nemohl odolat. Vztáhl ruku a přejel ta znamení prsty. Její prsty reflexivně zareagovaly a přitiskly se k dlani. Provinile ucukl.

Třetí panák už tolik nepálil.

Pohledem se vrátil k její tváři. Víčka byla nehybná. Rty měla uvolněné a pootevřené. Z jedné strany úst jí vytékal pramínek slin, zrůžovělý krví z ranky v koutku. Dotkl se jí malíčkem stejně jako předtím, a pak nechal vlhkost na prstu uschnout.

Znovu se napil z láhve whiskey.

Tak to tedy udělal. Spáchal zločin. Jeho život se nevratně změnil. I kdyby paní Duvallovou zítra jejímu manželovi vrátil, nemohl by pokračovat ve svém životě tam, kde skončil. Už nebylo cesty zpět. Všechny únikové východy byly zatlučené.

Asi by se měl cítit provinileji, zahanbeněji a vyděšeněji, než se doopravdy cítil.

Možná začínal být opilý po té whiskey. Možná byl jen příliš hloupý, než aby se bál následků, které na něj čekaly.

Ale když usínal se zvukem tichého dechu Remy Duvallové, cítil se báječně.

KAPITOLA 22

„Co tím chceš říct, že je pryč?“

Po několika málo hodinách, které prospal vsedě na Dreddově nepohodlné židli, měl Burke ztuhlý krk, záda měl rozlámaná, jako by mu přes ně přepochodovala armáda, z whiskey ho tupě bolela hlava a úsvit vrhl chladné světlo reality na fakt, že překročil hranici mezi ochranou zákona a jeho porušováním.

„Neřvi na mě,“ odsekl Dredd. Pomocí dlouhé vidličky obrátil kus masa, který se pekl na železném roštu. „Je to tvůj farář, ne můj.“

„Není to farář.“

„Nepovídej.“

Burke si masíroval spánky a zamračil se nad tím sarkasmem. „Jmenuje se Gregory James a je to nezaměstnaný herec. Mimo jiné.“

„Ať je co je,“ vrčel Dredd, „je to taky zloděj, sakra.

Sebral mi nejlepší pirogu.“

Burke spustil ruku. „Chceš říct, že utekl do močálu?“

Představa,

jak

Gregory

James

odstrkuje

loďku

nepřátelským prostředím močálu, byla neuvěřitelná. „K

močálu se nejspíš v životě dostal nejblíž včera v noci, když jsme se pokoušeli potopit tu dodávku. Sám tam nemůže přežít.“

„Nejspíš ne,“ souhlasil Dredd a zavrtěl přitom dlouhým šedým ohonem.

Bez ohledu na roční období nosil jen rozedrané džínové šortky. Žádnou košili, žádné střevíce. Mozolnaté nohy, které se šouraly po zohýbaném linoleu podlahy, vypadaly tvrdé jako kopyta. Na bulváru v centru města by se asi za ním kdekdo otočil, ale do prostředí, které si sám pro sebe vytvořil, jeho podivný vzhled zapadal. Za záclonu tu sloužila vybledlá a roztrhaná britská vlajka. Neodvětraná kamna stála na konci pultu, kde prodával tabák, pivo a živé návnady, na dohled byl i stůl, kde míchal a vařil své bylinné lektvary. Nějak takhle by asi vypadala hygienikova nejhorší noční můra, ale Dreddova omezená klientela nebyla na takové věci citlivá.

Pokud šlo o Gregoryho šance na přežití, bral je filozoficky. „Jen doufám, že až se zapojí do potravního řetězce, připluje mi moje loď zpátky. Chceš snídani?“

„Co to je?“

„Jsi hladový nebo zvědavý?“

„Hladový,“ odpověděl neochotně Burke.

Dredd mu naložil opečené maso a lžící mu přidal omáčku, kterou udělal ze šťávy z masa, hrstky mouky a trochy mléka. Podával to s bílým chlebem a silnou kávou v neworleanském stylu – s cikorkou.

„Když ses myl, byl jsem se podívat na Remy,“ zabručel Dredd plnými ústy.

Burke přestal jíst a tázavě se na něj podíval.

„Řekla mi, jak se jmenuje.“

„Je vzhůru?“

„Už zase ne.“

Burke vytřel zbytek šťávy chlebovou kůrkou a překvapilo ho, že má prázdný talíř. Neidentifikovatelné maso bylo neuvěřitelně chutné. Dredd se stejně dobře vyznal v koření jako v kořínkách a bylinkách, z nichž míchal svá domácí léčiva. Odsunul prázdný talíř a sáhl po kávě. „Myslím, že se celou noc ani nehnula.“

„Účinky sedativa začaly vyprchávat, když jsem jí na rány dával další balzám. Zase jsem ji uspal. Měla by prospat většinu dne.“

„Kdy ji můžu přestěhovat?“

Dredd už také dojedl a začal hledat cigarety. Našel balíček, jednu si zapálil a zadržel kouř v plicích déle než obvykle. „Nic mi do toho není, ale kde jsi proboha přišel k ženě Pinkieho Duvalla?“

„Unesl jsem ji.“

Dredd si odkašlal, ještě několikrát potáhl z cigarety a posbíral si z vousů pár drobků chleba. Aspoň Burke doufal, že to byly drobky. „A máš pro to nějaký zvláštní důvod?“

„Pomstu.“ Burke mu odvyprávěl celý příběh počínaje nocí, kdy ho Wayne Bardo oklamal tak, až on sám zastřelil Keva Stuarta, a konče děsivým únikem před davem rozzuřených chlapů. „Když jsem viděl, že je zraněná, napadl jsi mě nejdřív ty. Nevěděl jsem, kde je nejbližší nemocnice, a odtud jsme byli jen pár kilometrů. Já vím, jak si ceníš soukromí. Hrozně mě mrzí, že jsem tě do toho zatáhl, Dredde.“

„Zapomeň na to.“

„Jde hlavně o to, že vím, že ti můžu věřit.“

„Tak ty mi věříš, jo? Věříš mi tolik, že ti můžu říct na rovinu, jak to vidím já?“

Burke věděl, co přijde, ale gestem naznačil Dreddovi, aby pokračoval.

„Ty ses nejspíš úplně zbláznil, Basile. Prokurátor na tebe může sepsat obžalobu na dvě stránky, ale to není nic proti Duvallovi. Víš vůbec, koho máš proti sobě?“

„Líp než ty.“

„Takže ti nedělá starosti, že ti Pinkie Duvall rozpáře břicho jako praseti a mrtvolu nechá káňatům?“

Burke se ironicky ušklíbl. „Jauvajs.“

Dreddovi se ta poznámka ale vtipná nezdála. Podrážděně zavrtěl hlavou a zapálil si další cigaretu bez filtru. „Než tohle skončí, bude někdo mrtvý.“

„To je mi jasné,“ kývl Burke, už bez úsměvu. „Byl bych radši, abych to nebyl já, ale když budu…“ Výmluvně pokrčil ramena.

„Tak stejně nemáš pro co žít. Tak jsi to myslel? Zabil jsi vlastního člověka, tvoje kariéra skončila, tvoje manželství šlo ke všem čertům, tak pro co žít. Takhle nějak by se to asi dalo shrnout?“

„Tak nějak.“

„Ho…

vno.“

Rozdělil

sprosté

slovo

do

dvou

samostatných slabik a mezitím vyplivl kousíček tabáku.

„Každý má pro co žít, i kdyby to měl být jenom východ slunce.“ Naklonil se přes stůl a karatelsky zamával cigaretou

Burkovi

před

obličejem

jako

matka

ukazováčkem. „Stuarta jsi zabil náhodou. Od policie jsi odešel sám, nevyhodili tě. Manželství jsi měl mizerné. Je to dost, že ses té ženské zbavil. Nikdy jsem ji neměl rád.“

„Nesvěřoval jsem ti podrobnosti svého osobního života proto, abys mi je teď omlátil o hlavu.“

„Víš co, ty chytráku? Já vím, že to přeháním, ale tu výsadu jsem si vysloužil, když jsi mi sem včera vrazil a vyklopil jsi mi tady krvácející ženskou. A kromě toho,“

dodal nabručeně, „mám tě docela rád a nelíbilo by se mi, kdyby ses nechal oddělat.“

Jeho káravý výraz trochu změkl, i když soucit se k jeho skřetímu vzhledu nehodil. „Já vím, o čem mluvím, Basile.

Věř mi. Věci se můžou moc ošklivě podělat, ale život je život, a mrtvý je mrtvý. Jednou provždy. Ještě není pozdě odříznout návnadu a ze všeho vycouvat.“

Dredd patřil k těm několika lidem, kterých si Burke skutečně vážil, a věděl, že ten pocit je vzájemný. „Máš pravdu, Dredde. A vím, že to myslíš dobře. Ale bez ohledu na následky musím potrestat Wayna Barda a Pinkieho Duvalla, nebo se o to aspoň do posledního dechu snažit.“

„Já tomu nerozumím. Proč?“

„Už jsem ti říkal proč. Abych se pomstil.“

Dredd se na něj upřeně podíval. „To ti nebaštím.“

„Je mi líto.“ Burke vzal do ruky šálek a upil kávu. Tím gestem symbolicky uzavřel debatu na toto téma.

Dredd zřejmě viděl, že nemá cenu se hádat. Zavěsil si cigaretu do koutku, vstal, sebral ze stolu nádobí a strčil ho do kovové výlevky. „Co s ní budeš dělat?“

„Nic. Přísahám. Je to moje vina, že je zraněná, a hrozně mě to mrzí. Nikdy jsem na ni nechtěl vztáhnout ruku. To bych neudělal. Věř mi, to nikdy.“

Dredd otočil rozcuchanou hlavu a významně se na Burka podíval.

„Co je?“

„Na tak nevinnou otázku nějak podezřele protestuješ.“

Burke odvrátil pohled od jisker v Dreddových očích.

„Nejde o ni, ale o něj.“

„No dobře, dobře, já ti věřím,“ pokýval Dredd. „Chtěl jsem se jenom zeptat, kam ji hodláš uklidit na tu dobu, co budeš líčit na Duvalla. Samozřejmě hádám. Používáš ji jako návnadu v pasti, co?“

„Víceméně. Nechám ji v rybářské chatě.“

Burke chatu používal jen jednou dvakrát do roka, pokud měl to štěstí a na pár dní se utrhl. A kdykoli to udělal, stavěl se vždycky v Dreddově kupectví pro jídlo, pivo a návnadu.

Dreddův obchod byl mimo vyšlapané cesty, ale pro rybáře a lovce, kteří se vyznali v labyrintech močálů, to bylo známé místo a orientační bod. Vedla k němu jen jedna štěrková cesta. Většina dopravy se tu odehrávala po vodě.

Dredd si mnoho nevydělal, ale také mnoho nepotřeboval.

Většinu příjmu získával v sezóně aligátorů. Lovil je a prodával jejich kůže. Kromě toho si přivydělával přípravou domácích léčiv.

„Kdo jiný o té chatě ví?“ zeptal se Dredd.

„Jenom Barbara, ale ta nemá ponětí, kde to je. Nikdy tam se mnou nejela, samotná ta myšlenka jí byla odporná.“

„Ještě někdo?“

„Můj bratr Joe tam se mnou párkrát byl na víkend rybařit.

Ale to už je pár let.“

„Tomu věříš?“

Burke se zasmál. „Svému bratrovi? Jasně že mu věřím.“

„Když to říkáš… Co ten tvůj Gregory?“

„Ten je neškodný.“

„A ty jsi blázen,“ odsekl Dredd hrubě. „Co když bude mít štěstí a dostane se z močálu dřív, než ho uštkne ploskolebec? A co když začne přemýšlet, co mu udělá Pinkie Duvall, když ho chytí? Co když ho napadne, že zajde za Duvallem sám a prodá tvoji kůži, aby zachránil tu svou?“

„Z toho strach nemám.“

„Proč ne?“

„Protože Gregory je zbabělec.“

„Byl dost statečný na to, aby mi ukradl pirogu a vypravil se do bažiny.“

„To jenom proto, že měl větší strach ze mě než ze živlů.

Myslí si, že ho možná zabiju za to, co se stalo na Křižovatce. Mockrát jsem mu tím hrozil a třeba je přesvědčený, že to myslím vážně. Ale on to nějak přežije.

Má neuvěřitelné štěstí. A až ho močál vyplivne, bude utíkat tak rychle a tak daleko, jak to půjde. Ten za Duvallem nepoběží.“

„Jak se s ním chceš spojit?“

„S kým, s Duvallem? Ale to se pleteš, Dredde. Ten se spojí se mnou.“

„A jak to udělá?“

„Na to si musí přijít sám. Jenže mezitím tě ohrožuju, když tady zůstávám. Takže zpátky k mé původní otázce: Kdy ji můžu bezpečně přestěhovat?“

Doug Patout pomalu spustil nohy z rohu psacího stolu a postavil je na podlahu. U lokte mu chladl šálek kávy.

Přečetl ten článek třikrát dokola.

Byl to bezvýznamný sloupek, ne vyšší než patnáct centimetrů, na straně dvacet Times Picayune. Obsahoval stručný popis rvačky v jedné kavárně u pumpy v jeffersonském okrese. Zapleteni do ní byli dva katoličtí kněží, manželka slavného neworleanského právníka a její osobní strážce. Podle mluvčího šerifova úřadu celá věc skončila bez zatýkání.

Patoutovu pozornost upoutaly dva zdánlivě nepodstatné detaily: kolik manželek slavných neworleanských právníků má osobní strážce? A zadruhé, jistý svědek si všiml, že jeden z těch neidentifikovaných kněží měl podivný zvyk – otvíral a zavíral pravou pěst.

Patout zmáčkl tlačítko intercomu. „Můžeš sem na chvilku přijít?“

Za necelou minutu vkráčel do kanceláře Mac McCuen přetékající energií jako obvykle. „Co se děje?“

„Přečti si tohle.“

Patout postrčil noviny na druhou stranu stolu a ukázal na článek. Mac ho přečetl a vzhlédl. „A co?“

„A to: neznáš náhodou někoho, kdo má divný zvyk otvírat a zavírat pravou pěst?“

Mac se posadil na židli proti svému nadřízenému. Znovu přelétl článek očima. „Jo, ale to rozhodně není kněz.“

„Kdy jsi ho naposled viděl?“

„Povídal jsem ti o tom, pamatuješ? Je to pár dní, co u nás byl na večeři.“

„Jak vypadal?“

„Pořád stejný Basile.“

„Pořád stejný Basile s pořád stejnou záští k Pinkiemu Duvallovi?“

McCuen se znovu podíval do novin. „A do prdele.“

„Jo.“ Patout si mnul temeno, jako by mu dělalo starost rozšiřující se holé místo. „Naznačil Burke něco o tom, co dělal od té doby, co odešel od policie?“

„Moc toho neříkal. Ale to on přece nikdy. Nenechal si koukat do karet. Povídal jenom, že chce na čas odjet a v klidu přemýšlet.“

„Sám?“

„Tak to říkal.“

„Kam?“

„Prý se ještě nerozhodl.“

„Víš, jak se s ním spojit?“

„Ne.“ McCuen se nervózně zasmál. „Koukej, Patoute, to je nesmysl. Ten chlap s tím směšným pohybem ruky byl kněz. A taky se tu neříká přímo, že to byla Duvallova žena.

Nemohla to být ona. Strážce nestrážce, Duvall by ji k Burkovi Basilovi nepustil ani na padesát metrů.“

„To je fakt. Jsou zapřísáhlí nepřátelé.“

„I kdyby nebyli. Podle toho, co jsem slyšel, je to kočka a o hodně mladší než Duvall.“

Patout nadzvedl obočí, aby naznačil McCuenovi, že má dokončit myšlenku.

„No, Burke je takový ten silný mlčenlivý typ, po kterém ženské šílejí. Není to žádný hezoun toho druhu jako Brad Pitt, ale Toni říkala, že jí připadá atraktivní. Vždycky jsem si myslel, že to dělá ten knírek, ale ona ho viděla už bez něj.

Zřejmě je v něm něco víc. Něco takového, co můžou chápat jenom ženské a –“

„On si oholil knír?“ Patoutův žaludek udělal přemet.

„To jsem neříkal?“

Patout vstal a sáhl po saku, které viselo na věšáku.

McCuen byl ohromený. „Co se děje? Kam jdeš?“

„Do jeffersonského okresu,“ odpověděl Patout přes rameno a vyrazil ze dveří.

Špinavá voda z louže zacákala pneumatiky Bardova auta, jak zastavil u rozpadajícího se chodníku. „Tady to je.“

Pinkie se na dům znechuceně podíval. Bylo to okolí stejného druhu, zapadák stejného druhu, v jakém našel Remy s její matkou a se sestrou v plenkách. „Sešlý“ byl nedostatečný přívlastek.

Celou noc byl vzhůru a snažil se identifikovat ty dva únosce, kteří se maskovali za kněze. Jeho podzemní síť přímo bzučela zprávou o únosu. Nabídl velkou odměnu každému, kdo přijde s nějakou informací.

Během jednoho z opakovaných líčení celé události si Errol vzpomněl na něco, co předtím zapomněl. „Ten, co si říkal otec Kevin, málem toho druhého zmlátil sám. Slyšel jsem, jak povídá něco o vězení.“

„O vězení?“

„Jo. Nevzpomínám si, co to přesně bylo, protože jsem odváděl paní Duvallovou ven, jak byla moje povinnost. Ale podle toho, co povídal, mi připadalo, že otec Gregory byl už za něco takového ve vězení.“

Strážce se tak zoufale snažil získat znovu Pinkieho přízeň, že si advokát nebyl jistý, jak spolehlivá ta informace je. Bylo možné, že nějaký bývalý vězeň, který proti Pinkiemu něco má, se snaží pomstít dávno zapomenutou křivdu, ale stejně možné bylo, že si to Errol vymýšlí, aby se sám dostal z palebné linie. Jenže Pinkie nemohl opomenout žádnou stopu, takže jeden z jeho špehů v policii už teď sestavoval seznam recidivistů se sexuálními delikty.

Zaměstnanec telefonní společnosti, který si odpracovával honorář za právní zastupování, pátral po tom, komu patří číslo uvedené na vizitce s logem Janina domova, o níž teď Duvall už věděl, že byla falešná. Jeho sekretářka si číslo ověřila, patrně ji však oklamal někdo velice chytrý.

Před necelou půlhodinou, když dostali zprávu, že číslo uvedené na vizitce patří telefonnímu automatu v téhle budově, Bardo rychle svolal tým čtyř mužů, kteří je sem následovali v jiném autě.

Pinkie trval na tom, že pojede s Bardem. Až ti drzí kněží budou umírat, Pinkie se jim chtěl dívat do očí. Zrudlý adrenalinem a vzteky se vyřítil na neuklízeny chodník.

Bardo postavil dva své muže na hlídku u předního vchodu a druhé dva poslal na druhou stranu budovy pro případ, že by se únosci pokusili utéci s Remy zadním vchodem.

Pinkie a Bardo překročili opilce spícího ve vchodu a vešli. Pinkie měl zvláštní pocit, že ho někdo vodí za nos, že právě dělá přesně to, co si únosce přál. Vystopovat to číslo bylo příliš snadné. Když někdo dokázal naplánovat takový složitý únos, neměl by přece přehlédnout něco tak základního. Pinkieho to vedlo k úvaze, jestli to přehlédnutí nebylo úmyslné.

Na druhou stranu věděl ze zkušenosti, že i ti nejchytřejší zločinci ztroskotají na těch nejhloupějších chybách.

Nalevo od vchodu byla recepce, ale nikdo v ní nebyl.

Bardo přešel přes sešlou halu k telefonnímu automatu na stěně a zkontroloval číslo. Zavrtěl hlavou. Pinkie ho gestem poslal nahoru.

Klusali tiše. Když doběhli do druhého patra, uviděli telefon asi v polovině úzké chodby plné graffiti. Světlo bylo tak slabé, že Bardo musel přidržet zapalovač u odřeného plastikového pouzdra na přední straně automatu, aby přečetl číslo. Ukázal Pinkiemu zdvižený palec.

Pinkiemu prudce vylétl krevní tlak. Škubl bradou ke dveřím na konci chodby. Když se po Bardově tichém příkazu k otevření dveří nic nestalo, vykopl je. Uvnitř ležel natažený na posteli muž, zpitý do němoty. Remy nikde.

Podle stavu toho člověka a podle počtu láhví od bourbonu, které se válely kolem něj, usoudili, že to není jejich pachatel. Kromě toho mu mohlo být přes šedesát, byl růžový a podsaditý a nehodil se na něj popis ani jednoho z obou kněží.

Druhý pokoj byl prázdný a zdálo se, že v něm v poslední době ani nikdo nebydlel. Ve třetím před nimi v hrůze couvla nějaká žena a začala hlasitě bědovat v rychlé španělštině. Bardo ji udeřil hřbetem ruky přes ústa. „Drž hubu, kurvo,“ přikázal zlým šepotem. Zmlkla a přitiskla k sobě několik hladově vypadajících dětí, aby neplakaly.

Čtvrtý a poslední pokoj byl také neobývaný. Ale na posteli byla o polštáře opřená bílá obálka a na ní bylo napsáno tiskacím písmem jméno Pinkieho Duvalla.

Popadl ji a roztrhl. Na špinavý koberec vypadl jediný list papíru. Sebral ho a přečetl si strojem napsaný vzkaz.

Pak zařval tak, že se okna zatřásla.

Bardo od něj papír vzal. Když si ho přečetl, zaklel. „To by se neodvážili.“

Pinkie vyrazil z místnosti a hnal se dolů po schodech s Bardem v patách. Bardovi muži dostali příkaz je následovat. Naskákali do druhého auta a měli co dělat, aby je dohnali.

Pinkie zuřil tak, že se téměř neovládal. V očích mu žhnul vražedný výraz. „Já je zabiju. Už teď jsou mrtví. Mrtví.“

„Ale kdo to je?“ zeptal se Bardo a prudce otočil volantem, aby se vyhnul protijedoucí dodávce. „Kdo by Remy něco takového udělal?“

Remy. Jeho Remy. Jeho majetek. Ukradený. Ať už byli ti hajzlové, kdo chtěli, musel jim přiznat, že mají odvahu.

Škoda že se taková kuráž vyplýtvá na lidi, kteří až moc brzo umřou. A oni umřou. Pomalu. Bolestně. Nejdřív budou žebrat o milost, pak žadonit o smrt. Za to, že mu vzali, co bylo jeho, co stvořil, umřou.

U hřbitova Lafayette obě auta se skřípotem zastavila a z nich vyskákalo šest mužů. Vtrhli vysokými železnými vraty dovnitř, Duvall a Bardo v čele. Pinkie nečekal na Barda ani na ostatní. Hledal řadu určenou v dopise, proplétal se uličkami náhrobků, až se dostal do té, kterou hledal. Běžel po cestičce, písek mu skřípal pod botami, od úst mu stoupala pára.

Netušil, co najde. Reminy ostatky zabalené v pytli a někde odhozené? Nedávno otevřený hrob, její krev na kamenném oltáři? Krabici od bot s popelem uvnitř? Oběť voodoo?

Jednou přikázal Bardovi, aby jisté ženě odřízl obličej a poslal ho v krabici na pizzu jejímu manželovi, který ignoroval

předchozí

jemnější

varování.

Pinkie

předpokládal, že jeho čeká něco podobně šokujícího.

Neznámého nepřítele už nebude podceňovat. Ten člověk je chytrý, lstivý a zná Pinkieho Duvalla dost dobře na to, aby věděl, za jakou nitku zatáhnout. Poslal Pinkieho na tuhle morbidní honbu za pokladem, na jejímž konci najde – Nohy mu sklouzly na štěrku, jak se náhle zastavil.

Pochopil v okamžiku, kdy to uviděl.

Nenašel ani mrtvolu, ani krev, ale poselství bylo stejně jasné. Ve spáncích mu bušilo a pěsti měl zaťaté, když četl jméno vyryté na kameni. Odpočíval tu v pokoji Kevin Michael Stuart.

KAPITOLA 23

„Zabije mě?“

Dredd krmil Remy polévkou, a když trochu rozlil, horlivě jí otíral rty papírovým ubrouskem. Tiše si přitom nadával za svou nešikovnost, ale na její otázku neodpověděl.

„Přestaňte předstírat, že mě neslyšíte, Dredde,“ řekla a zadržela mu ruku, když se jí snažil dát do úst další lžíci polévky. „Já nezpanikařím. Jenom to chci vědět. Zabije mě?“

„Ne.“

V jeho tváři nezahlédla nic, co by ji přimělo pochybovat.

Opřela se tedy znova do polštářů, kterými jí podložil záda, aby ji mohl snáz krmit. Prohlásila, že se může najíst sama, on však trval na tom, že to udělá, a ona teď byla šťastná, že souhlasila. Zranění na jejích zádech nebyla už tak bolestivá jako předtím, ale hlava se jí pořád ještě motala z toho dlouhého spánku vyvolaného drogou. Nebyla by měla energii na to donést si k ústům víc než pár lžic, a přitom byla překvapivě vyhládlá. Polévka, které Dredd říkal courtbouillon, byl rybí vývar s rajčaty, cibulí a rýží. Jídlo to bylo horké a chutné.

„Jde mu o výkupné?“

„Ne, cher, Basile o světské statky nijak moc nestojí.“

Rozhlédl se po místnosti, kterou si zařídil a vybavil na skládce. Mrkl na ni a dodal: „V tom jsme si podobní.“

„Tak proč?“

„Víte něco o Basilově příteli, o procesu s Waynem Bardem a o tomhle všem?“

„Pomsta?“

Stařík odpověděl cajunskou francouzštinou, ale jeho výmluvné pokrčení rameny víc než postačovalo.

„Můj manžel ho zabije.“

„To on ví.“

Zkoumavě se na něj podívala.

„Basilovi je jedno, jestli umře, jen když s sebou vezme Duvalla. Snažil jsem se mu to dneska ráno rozmluvit, ale on mě neposlouchá. Je jako posedlý ďáblem.“

Remy doufala, že by jí Dredd byl ochoten pomoci. Vzala ho tedy za ruku a pevně stiskla. „Prosím vás, zavolejte policii. Udělejte to, Dredde, ne jen kvůli mě, ale taky kvůli panu Basilovi. Ještě není pozdě na to, aby se sám vzdal.

Nebo na policii zapomeňte. Zavolejte mého manžela. Basile může zmizet dřív, než se sem Pinkie dostane. Přesvědčím Pinkieho, aby se nemstil. Prosím vás, Dredde.“

„Hrozně rád bych vám pomohl, Remy, ale Burke Basile je můj přítel. Nikdy bych jeho důvěru nezklamal.“

„I kdyby to bylo pro jeho vlastní dobro?“

„On by se na to tak nedíval, cher.“ Jemně vyprostil ruku.

„Pro Basila je to… poslání. Sám sobě přísahal, že pomstí smrt Keva Stuarta. Teď už mu to nikdo nerozmluví.“

„Znáte ho dobře.“

„Jako málokdo jiný, řekl bych. Ono není tak lehké ho poznat.“

„Co je to za člověka?“

Dredd se zamyšleně poškrábal v hustém šedém plnovousu. „To byl v New Orleansu jeden chlápek, co mlátil svoji ženu a tři děti. Vždycky je úplně rozmašíroval, když se ožral, a to bylo skoro denně. Ale jeho rodinka a kamarádíčci ho vždycky nějak dostali z basy, když už tam skončil.

A jednou večer volal na policii soused a říkal, že ten chlap je tentokrát určitě zabíjí, protože řev těch dětí je slyšet po celém okolí. První polda, který se tam dostal, nečekal na ostatní, protože ty děti byly v nebezpečí, a kromě toho si myslel, že s ožralou nebude mít práci. Tak šel dovnitř sám.

No a když to všechno skončilo, tak ten mlátička ležel v kuchyni na podlaze mrtvý a jeho žena a děti měly poprvé v životě klid. Ale toho poldu, co toho parchanta zastřelil, vyšetřovala Vnitřní inspekce.

Pár těch kancelářských myší na oddělení napadlo, že ten polda měl už možná tak plné zuby toho, jak ten chlap používá svou ženu a děti jako boxovací pytle, že ho prostě zastřelil, když se naskytla příležitost, a jenom tvrdil, že to bylo v sebeobraně.

Ten ožrala šel po tom poldovi s řeznickým nožem dlouhým jako ruka, ale to V. I. vůbec nevadilo. Ona to není dobrá reklama, když při zatýkání policista podezřelého zastřelí. Do policie se pak trefují novináři. Kdekdo vykládá o policejní brutalitě. Prostě na stranu toho policajta se nikdo nepostavil.

Jediný Basile. Basile stál při něm, když s ním skoro nikdo nemluvil. Ostatní poldové nechtěli mít nic společného s kolegou, kterého zrovna vyšetřovala inspekce, ale Basile si naopak dal záležet, aby se s ním spřátelil, zrovna když potřeboval přítele nejvíc a žádného neměl.“

Dredd dopovídal příběh, vzal jí z klína tác a nesl ho přes pokoj ke skříňce. „Co se stalo s tím policistou?“ zeptala se Remy.

„Pod nátlakem odešel od policie.“

„A založil si Dreddovo kupectví?“

Otočil se k ní. „To bylo před osmi lety. Od té doby jsem se neholil.“ Ve vousu se mu objevila štěrbina úsměvu.

„Byla to sebeobrana?“

„Ano, ale o to nejde. Jde o to, že Basile policistu Dredda Michouda neodsoudil předem. Basile neměl tenkrát žádnou hodnost, ale stál na mé straně a nijak se tím netajil, i když to nebylo populární ani taktické.“

Když se znova vrátil k posteli, donesl s sebou kobaltově modrou láhev. Odzátkoval ji a ukápl z ní nějakou tekutinu do čaje, který se louhoval na bedničce sloužící jako noční stolek.

„Tak, a teď tohle vypij, cher. Vším tím povídáním jsem tě unavil. Je načase, abys zase usnula.“

„Co mi to dáváte?“ zeptala se.

„Stejně bys to neznala, i kdybych ti to řekl.“

„Já myslím, že je to aspirin rozpuštěný ve vodě.“ Remy vzhlédla a uviděla předmět jejich rozhovoru stát v otevřených dveřích. Dodal posměšně: „Ale ta záhadně vypadající láhev je dobrý nápad, Dredde. Vypadáš jako opravdový alchymista.“

Dredd se zamračil. „To jenom dokazuje, kolik toho víš.

Kdyby sis dal panáka tohohle, tak ti to tu tvoji chytráckou hlavičku vyřadí z provozu nejmíň na týden.“

Místnost byla přeplněná Dreddovou sbírkou ze skládky a když se Basile vtiskl mezi prádelník a postel, jako by se prostor ještě zmenšil.

„Jak je jí?“

„Proč se nezeptáš jí?“

Remy byla ráda, že Basile neoslovil přímo ji. Dávala přednost tomu ho ignorovat. „Kde jste se naučil takhle ošetřovat lidi, Dredde?“

„Od babičky. Slyšela jste někdy o lidech, kterým se říká traiteur?“

„Léčitel?“

„Vy umíte francouzsky?“

To byl Basile a znělo to překvapeně.

„A španělsky,“ odpověděla klidně a pak znovu oslovila Dredda. „Cajunský dialekt se liší od školní francouzštiny, viďte?“

„To bych řekl,“ zasmál se. „Když mluvíme mezi sebou, nikdo jiný nám nerozumí ani slovo. A nám to vyhovuje.“

„Jaká byla vaše babička?“

„Šel z ní strach. Když jsem se narodil jejímu nejmladšímu synovi, byla už stará. A z nějakého důvodu, na který jsem nikdy nepřišel, si mě ta stará paní oblíbila.

Často mě s sebou brala do močálu, kde sbírala suroviny na svoje lektvary. Dělala jich desítky. Lidi za ní chodili, aby jim vyléčila cokoli od žloutenky po žárlivost.“

„To musela být fascinující žena.“

Kývl prošedivělou hlavou. „Léčitelé tu jsou stejně dlouho jako Cajuni. Lidi si o nich často myslí, že jsou to čarodějnice a provozují černou magii. Ale ve skutečnosti jsou to ženy se zvláštním hojivým dotekem a se znalostí bylinek.“

„Ženy?“

„Většinou. Já jsem výjimka,“ řekl a znělo to skoro, jako by se chlubil. „Nenaučil jsem se všechno, co uměla babička Michoudová, to ani zdaleka ne, ale když jsem se sem přestěhoval, začal jsem míchat některé její jednodušší elixíry.“

Basile podotkl: „Jednou někoho otrávíš.“

„Možná, ale dneska ne,“ odsekl Dredd. Pak, s okázalým nezájmem o Basila, přitiskl šálek čaje Remy ke rtům. „Do dna, cher.“

Basile mohl mít pravdu. Čaj mohl být jedovatý a ona mohla usnout tak hluboce, že už by se nikdy neprobudila.

Ale instinktivně Dreddovi důvěřovala a tak pila, dokud nebyl šálek prázdný. Přidal ho k tácu od večeře a nesl ho pryč. U dveří se zastavil a zavrčel na Basila: „Potřebuje klid.“

Když zůstali sami, Remy se vyhýbala pohledu na něj.

Připadal jí hrozivější než ta aligátoří lebka na prádelníku za ním, nebo skoro dvoumetrová hadí kůže přitlučená na zeď pokrytou novinovým papírem. Vlastně by byla raději sama s Dreddovou makabrózní výzdobou než sama s Basilem. Už se jí zmocňovala vítaná malátnost, ale připadala si hrozně zranitelná, když tam tak ležela se zavřenýma očima a on na ni upřeně zíral. Ramena nad okrajem špinavé pokrývky měla nahá. Nevzpomínala si, kdo a jak ji svlékal. Nechtěla si na to vzpomenout.

„Kdybych si opravdu myslel, že by vás mohl otrávit, nebyl bych vás k němu přivezl.“

Mluvil tiše, ale jeho hlas v malé místnosti zněl nepřirozeně hlasitě a zvukové vlny byly doslova hmatatelné. Pravděpodobnější ale bylo, že Dreddův domácí lektvar pro spaní jí sice otupil mysl, ale zbystřil smysly.

Bojovala s popudem podívat se na něj, ale oči se jí neodolatelně stáčely k nohám postele. Rukama se přidržoval kovové pelesti. Zdálo se, že ji velmi pevně tiskne, a nakláněl se dopředu, jako by se bál, že začne levitovat.

„Kdybyste mě nepřivezl sem, pane Basile, co byste se mnou byl udělal? Vyhodil mě někde u cesty?“

„Nikdy jsem neměl v úmyslu připustit, aby se vám něco stalo.“

„Ale stalo.“ Zatvrzele mlčel, ale nepřekvapilo ji, že se neomluvil. „Vaše přestrojení bylo velmi dobré.“

„Díky.“

„Otec Gregory je skutečný?“

„Ne. Je to herec, kterého jsem vydíráním donutil, aby mi pomohl. Je to jeho chyba, že jste zraněná. Vy a já jsme z Křižovatky měli odjet sami.“

„Co jste s ním udělal?“

„Nic jsem s ním neudělal,“ odsekl. „Když jsem se dneska ráno vzbudil, byl pryč. Někdy před úsvitem utekl.“

Nevěděla, jestli mu má věřit nebo ne, ale předpokládala, že kdyby se byl chtěl otce Gregoryho zbavit navždycky, byl by to udělal včera, kdy na něj měl takový vztek. „Z tohohle nemůžete vyváznout, pane Basile.“

„Ani to nečekám.“

„Tak co tím chcete získat?“

„Duševní klid.“

„To je všechno?“

„To je hodně.“

Dlouze se na něj podívala, ale jeho výraz byl nerozluštitelný. „A co já?“

„Vy to přežijete.“

„Pinkie vás zabije.“

Obešel postel a přistoupil k ní ze strany. Ruku, na níž stále ještě byly znát čtyři šrámy od jejích nehtů, vztáhl k Remy.

„Ne!“ vykřikla. I přes své omámení ho popadla za zápěstí.

„Pusťte.“

„Co chcete dělat? Neubližujte mi.“

„Pusťte,“ opakoval.

Spustila ruku, protože neměla sílu s ním bojovat.

Vyděšenýma očima sledovala jeho ruku, která se vztáhla k její hlavě. Prsty se dotkl jejích vlasů.

Pak ruku stáhl a ona uviděla, jak si mezi ukazováčkem a palcem točí peříčkem – bílým, hebkým, stočeným uprchlíkem z Dreddova zatuchle páchnoucího polštáře.

„Bojíte se mě?“

Oči upírala na pomalu se otáčející peříčko, jako by to byl magický talisman. Pomalu odvrátila pohled. „Ano.“

Zdálo se, že si to srovnává v hlavě, ale nijak nespěchal s ujištěním, že nemá důvod se ho bát. „Máte bolesti?“

Zavřela oči, jako by jí tím připomněl, že je pod vlivem uspávadla.

„Ne.“

„Nikde?“

„Ne.“

„Bolí vás ret, jak jste se do něj kousla?“

„Kousla jsem se?“

„Včera večer vám krvácel.“

„Aha. Už si vzpomínám. Ne, nebolí to.“

„Bylo vám z té Dreddovy medicíny špatně?“

„Vůbec ne.“

„Myslel jsem si, že byste to možná neměla pít. Nemuselo by to prospívat… Chci říct, mám mu povědět o tom dítěti, o které jste přišla?“

„Kdybych byla ještě těhotná, tak možná ano, ale…“

Náhle se prudce vzpamatovala, i když její oči se rozevíraly jen pomalu a i pak měla potíže na Burka Basila zaostřit.

Stále ještě stál u postele, nehýbal se, až na pravou ruku, která se otevírala a zavírala, upřeně na ni hleděl a zdálo se, jako by jí viděl až do duše a četl v její mysli.

„Jak vy víte o mém dítěti?“

Když se Doug Patout vrátil do kanceláře, nepřekvapilo ho, že na něj čeká Pinkie Duvall. Ještě dřív, než za sebou Patout zavřel, Duvall na něj zaútočil: „Kde jste byl celý den?“

Patout, který odhadl náladu svého hosta a znal její důvod, si odpustil obvyklé zdvořilosti. Shodil kabát a pověsil ho, pak se posadil ke stolu. „V jeffersonském okrese. Je to zvláštní, jak se tam v posledních čtyřiadvaceti hodinách všichni ženou. Mám dojem, že vy jste tam taky včera večer byl.“

„Takže vy víte.“

„Jo, vím. Co ale nevím, je to, proč jste před šerifem sehrál takové divadlo. Proč jste nenechal policii vyrazit po stopě, dokud byla horká?“

„Já si svoje problémy řeším sám.“

„Tohle je podstatně víc než jen problém, Duvalle.“

„Není to váš okrsek, Patoute. Co jste těm balíkům vykládal?“

„Totéž co vy, ale strávil jsem pár hodin v šerifově úřadovně. Z kolegiality mě nechal přečíst očitá svědectví.

Mluvil jsem taky s policisty, kteří byli na místě první. Vy jste je sice přesvědčil, že to celé nebylo nic než bizarní sled špatně vyložených událostí, ale jak mně se to jeví, byla vaše žena unesena.“ Skončil tím, že se podrážděně zeptal: „Nemyslíte, že by o tom měla vědět FBI?“

„Ne. Protože až Basila chytím, zabiju ho sám.“

Jeho arogance Douga Patouta šokovala a rozezlila. „Vy tedy máte nervy, přijít mi do kanceláře a prohlásit něco takového.“ Prudce otevřel spodní přihrádku stolu a vytáhl z ní láhev Jacka Daniela. Vylil olejnaté zbytky zapomenuté ranní kávy do plastikového pytle v koši a pak do šálku nalil whiskey. „Někde tady je ještě jeden hrneček.“

„Ne, díky. S policajty nepiju.“

„Arogance a urážky.“ Patout pozvedl šálek k Duvallovi, posilnil se hltem whiskey, nalil si další, vypil ho a pak oslovil nejmocnějšího advokáta ve městě, který právě drze prohlásil, že zabije policistu – bývalého policistu – za to, že unesl jeho ženu.

„Jak se paní Duvallová vůbec seznámila s těmi takzvanými kněžími?“

Duvall mu vyprávěl všechno, co o podvodu s Janiným domovem věděl, a přiznal i svou dnešní detektivní práci, která ho dovedla do toho zapadáku. Když Patout uslyšel o hřbitově, ironicky se usmál. „To je celý Basile. A taky to vysvětluje, proč to všechno udělal.“ Smutně zavrtěl hlavou a zamumlal: „Panebože, on se musel zbláznit.“

„Ne, nezbláznil se,“ řekl Duvall. „Kdyby se zbláznil, tak bych ho mohl litovat a zabít ho rychle. Ale on je mazaný parchant, který přesně ví, co dělá, takže mu vyrvu srdce, ještě když bude tlouct, do prdele.“

„Doporučuju vám, abyste si dával pozor na jazyk, Duvalle. Nezapomínejte, kde jste.“

„Já vím, kde jsem, a je mi to jedno. Nic, co řeknu, se nedostane dál než k tomuhle stolu. O nic víc než já nestojíte o to, aby se v tom šťoural ten tupohlavý šerif nebo FBI, protože chcete chránit pověst neworleanské policie a svého kamaráda Basila.“

„Který od policie odešel. Už není členem oddělení a tudíž za něj nezodpovídám.“

„Ne, oficiálně ne. Ale když provedl něco takového hned po svém odchodu, začnou se lidi divit, jak to, že si nikdo ničeho nevšiml dřív, než mu ruplo v hlavě. Proč mu nikdo nenařídil psychiatrické léčení po tom, co zabil Stuarta? Proč šéf tohohle oddělení nevěděl o jeho duševním úpadku?

Chápete, jak to myslím, Patoute? Jestli nedostanu Basila dřív já než policie, budete mít na hlavě ne máslo, ale hromadu hoven.“

„Přestaňte na mě ječet a vyhrožovat mi, Duvalle.“

„Jen vám říkám, jak to je.“

„Jestli Burke porušil zákon, bude příslušně potrestán.“

„To si tedy buďte jistý.“

Doug si jen přál, aby tu byl Burke. Jak ten by si vychutnával pohled na Pinkieho Duvalla, který se snížil k hysterickému řvaní jako obyčejný smrtelník. Douga rozhodně těšilo vidět Duvalla takhle vyvedeného z míry. V

duchu smekal před svým přítelem, který to způsobil.

„Zabít Basila možná nebude tak snadné, jak si myslíte,“

řekl. „Uvědomujete si, proti komu vlastně stojíte? On je osobnost jako málokdo. A čest je jeho druhé jméno.“

„Vážně?“ Duvall pohrdlivě odfrkl. „Zřejmě ho neznáte tak dobře, jak si myslíte.“

„Možná ne,“ připustil Patout. „Nikdy jsem si nemyslel, že bude hrát vabank a udělá něco takhle dramatického, ale udělal to, což znamená, že vaše situace je tím nebezpečnější. Basile nečeká, že tohle skončí smírně. Vaší ženě neublíží. O její bezpečí nemám strach. Ale o vaše ano.“

„Nebojím se takového nějakého chudáka, co se přestrojuje za faráře, sakra.“

„Měl byste. Basile je chytrý. Je mnohem chytřejší než já, a možná dokonce chytřejší než vy, i když vím, že si myslíte, že to ani nejde. A žene ho pomsta. To je silná motivace. Byl byste hlupák, kdybyste se ho nebál.“

Duvall se na něj zamračil, ale přešel jak urážku, tak Patoutovu charakteristiku Basila. „Kdo je ten druhý?“

„Ten druhý kněz? Nevím.“

„Kde mám začít hledat Basila?“

„To taky nevím. Ale v té dodávce se nedostane daleko.

Podle popisu není těžké ji najít.“

„Dodávka se už našla.“

Ta zpráva Patouta poplašila. „Kde? Kdo ji našel?“

„Pár lidí mi ji hledalo. Našla se před dvěma hodinami, napůl potopená ve dvou metrech vody v močálu směrem na Houmu.“

„Kde je teď?“

„To neuhodnete.“

„Duvalle, trvám na tom, abyste ji odevzdal policii jako důkaz.“

„Trváte na tom?“ posmíval se. „Na to zapomeňte, Patoute. I když na tom trváte, je ta dodávka touhle dobou už minulost.“

Patout zůstal na Duvalla zírat a nevěřícně vrtěl hlavou.

„Vy jste stejný cvok jako Burke. Takhle to už nemůžu nechat.“ Sáhl po telefonu, ale Duvall mu sluchátko vyrazil z ruky.

Patout vyletěl a vztekle se postavil proti právníkovi. „Tak to jste dokonce i vy už zašel moc daleko, Duvalle. Musíte uvědomit FBI.“

„Pinkie Duvall nepotřebuje FBI.“

„Nepotřebuje, nebo nechce?“ Patout píchl Duvalla ukazováčkem do hrudi. „Nechcete, aby se do toho zapojila FBI, protože máte moc co skrývat. Kdyby začali prověřovat vaše záležitosti, mohli by zapomenout na únos vaší ženy a jít po něčem opravdu velkém.“

I když si Patout uvědomoval, že se dívá do očí nestvůry bez svědomí, nestvůra se smála. Duvallův hlas byl klidný, uhlazený a zlověstný. „Opatrně, Patoute. Nechcete přece, abych se rozčílil, viďte?“

Odstrčil Patoutovu ruku. „Vím, jak se vám líbí vaše současné postavení u policie. Vím taky, že pošilháváte po místě zástupce velitele. Takže vám doporučuju, abyste se hned teď začal rozhlížet po tom svém Basilovi a abyste s tím nepřestával, dokud se nenajde, jinak vaše naděje na kariéru právě skončily.“

Patoutův svět se otáčel kolem jeho kariéry. Záhy se rozhodl, že jeho aspirace nejsou slučitelné s uspokojivým rodinným životem, takže zavrhl myšlenku na manželství a děti, zůstal svobodný a celým srdcem se vrhl do práce.

Kariéru učinil středem svého života a nelitoval toho.

Rozhodně o ni nechtěl přijít.

Věděl dobře, jak užitečné kontakty Duvall má, a nebral tedy jeho hrozby na lehkou váhu. Věděl také, že u Duvalla se

za

každou

vyslovenou

hrozbou

skrývá

deset

naznačených, a právě ta nevyslovená varování mu dělala největší starost.

„Když je dokážu najít,“ začal Patout pomalu, „a když bude Basile souhlasit, že tu svou šílenou vendetu ukončí, musíte mi dát slovo, že se ho ani nedotknete.“

Duvall o tom chvíli přemýšlel, pak se natáhl přes stůl a stiskl Patoutovi ruku, jako by souhlasil. Řekl ale. „Ani náhodou, Patoute. Ten hajzl unesl mou ženu. Zemře.“

KAPITOLA 24

„Všechno je hotové,“ prohlásil Burke a nevšímal si tiché výčitky svých dvou společníků. Remy Duvallová seděla na rezavé kovové zahradní židli na verandě. Vnější zeď za ní byla obrněna starými poznávacími značkami.

Dredd napichoval návnadu, cigaretu zavěšenou v koutku úst. Kouř z ní se mísil s mlhou stoupající z hladiny močálu.

„Jestli to vážně uděláš, tak jsi blázen,“ mručel a upevňoval na háček živého raka.

„To už jsi mi říkal asi tisíckrát.“ Burke gestem pobídl Remy, aby sešla na molo a k malému člunu, do kterého naložil zásoby z Dreddova obchodu.

„Copak nevidíš, že je slabá jak májové kotě?“ Dredd odhodil prut a šel k ní, mozolnatou rukou ji vzal pod paží a pomohl jí vstát. Obešel s ní bílé porcelánové umyvadlo, které v létě sloužilo jako váza na květiny, ale teď se v ní shromažďoval cigaretový popel a špačky. Spolu došli po molu až ke kůlu, k němuž byl člun připoután.

Burke nastoupil první a podal jí nahoru ruku. Všiml si, že zaváhala, než vložila svou ruku do jeho, ale udělala to a opatrně sestoupila do vratkého plavidla. Burke ji přidržel, když si sedala na hrubé prkno zasazené do mělkého kovového trupu loďky, které tu sloužilo za primitivní a nepohodlné sedátko. Ruce položila vedle sebe a po obou stranách pevně sevřela prkno. Zadívala se přitom do vířící mlhy a kalné vody.

„Za den nebo dva přijedu pro další zásoby,“ řekl Burke Dreddovi, když odmotával lano z nízkého sloupku.

„Určitě nezabloudíš?“

„Určitě.“

„Jestli ano…“

„Nezabloudím.“

„No dobře, dobře.“ Dredd se podíval na Remy a řekl: „Ať se o tebe dobře stará, cher. Protože jestli ne, tak si to s ním vyřídím.“

„Byl jste moc hodný, Dredde. Děkuju vám.“

Něha v jejím hlase způsobila, že si Burke připadal jako zbytečný kompars ve velmi dojemné scéně.

Dredd se obrátil k němu: „Kdyby se jí některá ta rána otevřela –“

„Už jsi mi říkal, co mám dělat,“ přerušil ho netrpělivě.

Stařík zamručel něco, co Burke nezaslechl, ale byl docela rád, že ne. Všechno to už slyšel slovo od slova tolikrát, že by to Dreddovo kázání mohl opakovat zpaměti.

Dredd byl prakticky poustevník. Nevázal se na nikoho.

Ale vůči Remy Duvallové choval už teď bezvýhradnou náklonnost, která by Burkovi připadala komická, kdyby ho tak hrozně nerozčilovala. Zdálo se, že Remy zapůsobí na každého muže, kterého potká; na každého jinak, ale se stejnou intenzitou.

Nechtěl se ale s Dreddem rozejít ve zlém, a proto na něj zavolal: „Díky za všechno, Dredde.“

Stařík plivl do vody tak, že minul Burka jen o pár centimetrů. „Nechte ruce ve člunu. Je na ně sice ještě trochu brzo, ale za týden nebo dva vylezou a budou pěkně hladoví.“

Burke slyšel o dvou starých aligátorech, které měl Dredd příliš rád, než aby je zabil, a s kterými prakticky zacházel jako s domácími zvířaty. Burke si nebyl jistý, jestli je to pravda, nebo výmysl, který má odradit nezvané návštěvníky, ale mávnutím naznačil, že varování slyšel, a odrazil člun.

Přidal blafajícímu motoru trochu plynu, otočil kormidlem a loďka vyrazila do mlhy. Těsně než zahnula za okraj zátoky, Burke se ohlédl. Dredd seděl na kraji mola a chytal ryby, šedý ohon mu spočíval ve žlábku páteře, bosé nohy, spuštěné nad vodu, zakrývala vířící mlha kolem kotníků.

„Nebude mu zima?“ Také Remy Duvallová se na staříka ohlížela.

„Má tuhou kůži. Co se sem nastěhoval, v jiném oblečení jsem ho neviděl. Je vám zima?“

„Ne.“

„Řekněte si. Dám vám deku.“

Byla navlečená v Dreddových odložených věcech a zabalená do ponča, takže jí v podstatě zima být nemohla, ale něco s ní nebylo v pořádku. Seděla strnule jako socha a držela se prkna pod sebou, jako by na tom závisel její život.

„Zadřete si třísky.“

„Prosím?“

„Když se toho prkna budete takhle držet, můžete si zadřít třísku. Klidně se uvolněte. Rychleji už to nepojede. V

těchhle zátokách žádné výkonné plavidlo nepotřebujete.“

„Já bych ten rozdíl stejně nepoznala. Jsem v něm poprvé.“

„V močále?“

„Ve člunu.“

Nechápavě se zasmál. „Vy bydlíte ve městě, které prakticky plave, a nikdy jste neseděla ve člunu?“

„Ne,“ odsekla. „Nikdy jsem neseděla ve člunu. Mám vám to zopakovat čínsky?“

Její ostrá odpověď vyplašila pelikána. Vyletěl ze svého hradu s hlučným plácáním křídel, až sebou paní Duvallová trhla.

„Klid,“ řekl Burke.

Velký pták se dotkl hladiny vody jen pár metrů od nich, ale zjevně se rozhodl, že se mu bude lépe lovit jinde. Zdvihl se z mlhy jako symbolický přízrak z nějakého mýtu a zmizel nad korunami stromů.

Močál mohl být buď chrámem, nebo esencí hrůzy, podle toho, jak se na to kdo díval. Burke si byl vědom jeho nebezpečí,

ale

miloval

ho.

Poznal

ho

během

vysokoškolských let, kdy s přáteli z bratrstva strávil řadu víkendů pitím piva a zkoumáním zdejších nekonečných zátok a močálů. Když si na to dnes vzpomínal, uvědomoval si, jak byli při takových výpravách hloupě neopatrní, ale nějak se jim podařilo přežít to jen s kocovinami, sluncem spálenou kůží a pokousáním od hmyzu.

Slíbil si tehdy, že jestli někdy dá dohromady dost peněz, koupí si tu svoje vlastní útočiště. Nakonec to dopadlo tak, že bratr se s ním o náklady na rybářskou chatku podělil. Joe tam rád jezdil na víkendy, ale nikdy nesdílel Burkův nábožný obdiv k primitivní mystice močálu.

Toho rána vypadal močál obzvlášť záhadně: nereálná, nebarevná krajina z vody, mlhy a holých, mechem obrostlých stromů, jejichž zkroucené obnažené větve se zvedaly v prosebných postojích k nízkým mračnům temně šedé oblohy.

Očím někoho, kdo nikdy nepoznal podivnou krásu močálu, to muselo připadat jako noční můra. Zvlášť když ten někdo byl sám s člověkem, kterému nevěřil a kterého se bál.

Pohlédl na ni a s nelibostí zjistil, že i ona se dívá na něj.

„Jak jste věděl o mém dítěti?“

Včera večer se dokázal vyhnout odpovědi. Zírala na něj beze slov jen několik okamžiků, než Dreddův elixír vykonal své. Pak zavřela oči, svezla se na polštáře a okamžitě upadla do hlubokého spánku.

Během včerejška ho napadlo, že by možná neměla dostávat léky tak brzo po potratu. Nemohly by Dreddovy elixíry způsobit křeče nebo spontánní krvácení? Ta možnost ho děsila. Co se stane se ženou, když přijde o dítě? Jak dlouho trvá, než se uzdraví, a co se přitom děje? Neměl o tom ani ponětí.

Od své první sexuální zkušenosti v šestnácti letech zmapoval terén ženského těla už mnohokrát a docela dobře se v něm vyznal. Roky manželství jeho znalosti samozřejmě prohloubily. Rozuměl trochu i příslušnému slovníku. Měl zlomkovité vědomosti o cyklech a podvazování vaječníků a estrogenu a hysterektomiích.

Víc vědět nechtěl. Chce snad nějaký muž kromě lékařů profesionálů znát složitosti ženského těla a rozumět jim?

Záhady uzavřené v tom relativně malém prostoru fascinovaly muže od dob stvoření. Nekonečné galaxie nevyvolaly tolik spekulací, tolik úžasu a tolik úcty.

A tajemství bylo nedílnou součástí oné přitažlivosti.

Aspoň pro Burka Basila ano. Nechtěl o ty iluze přijít.

Nechtěl si pokazit poetické představy, které v něm vyvolávala ženskost.

Ale včera se na její potrat musel zeptat. Pro klid vlastní mysli musel vědět, že jí Dreddovy léky neublíží.

„Odpovězte mi,“ naléhala teď. „Jak jste věděl o mém dítěti? To nevěděl nikdo kromě mé lékařky. Neřekla jsem to živé duši.“

„Někomu přece.“

Sledoval její tvář, když o tom přemýšlela, a poznal přesně, kdy přišla na odpověď. Bezhlesně zalapala po dechu. Pak se na něj podívala, jako by byl antikrist, a oči se jí naplnily slzami. Jedna jí přetekla přes řasy a skutálela se po tváři. Vzpomněl si na pramínek krve v koutku jejích úst.

Tahle jediná slza byla výmluvnější.

„Vy jste slyšel mou zpověď?“

Odvrátil hlavu. Nedokázal se jí podívat do očí.

„Jak je to možné?“

„Záleží na tom ještě?“

„Ne. Nejspíš nezáleží na tom, jak jste to udělal, ale udělal jste to.“ Po chvilce dodala. „Vy jste zlý, pane Basile.“

Na tuhle část celé akce sám nebyl moc pyšný. Ale jeho špatné svědomí ho jen ponouklo k výpadu: „Házíte kamením, paní Duvallová? To je zvláštní. Od ženy, která se prokurvila do bohatého manželství.“

„Co vy o tom víte? Co víte o mně? Nic!“

„Pššš!“ Burke zvedl ruku, aby ztichla.

„Nevím, co si o mně myslíte. Je mi jedno –“

„Mlčte!“ vyštěkl. Rychle vypnul motor loďky a poslouchal.

Zvuk blížící se helikoptéry nebylo možné si splést.

Zaklel, znovu nastartoval motor a nejvyšší možnou rychlostí zamířil do hustého cypřišového porostu. Trup narazil na sukovité kořeny stromů, které trčely z vody jako krápníky.

Vztáhl ruku a přitlačil Remy hlavu do klína, aby ji neuhodily nízké větve. Jen byli pod stromy, znovu vypnul motor a chytil se jednoho z kořenů, aby člun zastavil. Mlha naštěstí zakryla vlny, které po nich zůstaly.

Remy se vzpírala proti jeho ruce a snažila se zvednout hlavu.

„Nehýbejte se.“

Nechal dlaň pevně položenou na její hlavě a očima sledoval oblohu. A přesně jak čekal se nad korunami stromů objevila nízko letící helikoptéra. Byla příliš malá, než aby patřila k vrtulníkům, jaké transportovaly dělníky na ropné plošiny u pobřeží, a na policejní helikoptéru zase nebyla dost nápadná. Kdyby byla od dopravní policie, musel by se pilot ztratit, protože tady nebylo široko daleko jediné auto. Mohl to být instruktor, který svému žákovi nabízel pohled na močál z ptačí perspektivy, ale něco takového bylo v tak mlhavý den málo pravděpodobné.

Mnohem spíš si ji najal Pinkie Duvall, aby hledala jeho manželku a jejího únosce.

Paní Duvallová si sáhla nad hlavu a snažila se zbavit jeho ruky. „Už je pryč. Pusťte mě.“ Bylo ji slyšet, i když měla ústa zabořená do těch beztvarých šatů, které jí Dredd dal.

„Zůstaňte tak.“ Napínal uši, aby slyšel, jestli se helikoptéra vzdaluje, nebo jestli se vrací k druhému přeletu.

„Nemůžu dýchat.“ Už se s ním začala rvát doopravdy.

„Řekl jsem zůstaňte tak. Jenom –“

„Pusťte mě.“

Burke vycítil její paniku a pustil ji. Pokusila se postavit, ale udeřila se do hlavy o nízkou větev a padla zpátky. Člun se nebezpečně zahoupal, až se chytla boků a tím nebezpečí ještě zvětšila. Burke ji uchopil za ramena. „Nehýbejte se, sakra.

Ledaže

byste

se

chtěla

převrátit.

to

nepředpokládám.“

Ukázal bradou a ona se otočila. Kolem lodi ani ne deset metrů daleko plaval aligátor, klouzal mlhou mlčky a výhružně, nad hladinou byly vidět jen ještěří štěrbiny jeho očí.

Přestala s ním bojovat, ale krátce a rychle lapala po vzduchu. „Nemohla jsem dýchat.“

„Omlouvám se.“

„Pusťte mě.“

Burke ji s podezřívavým pohledem pomalu uvolnil.

Složila si ruce na prsou, jako by chtěla zakrýt jejich rychlé stoupání a klesání. „Udělejte… udělejte se mnou cokoliv jiného, ale neduste mě.“

„Nechtěl jsem vás dusit. Jenom jsem nechtěl, abyste se uhodila o větev.“

Podívala se na něj výmluvně. „Chtěl jste mi zabránit, abych dala signál té helikoptéře. Já nejsem úplně hloupá, pane Basile.“

„No dobře, máte pravdu. Držel jsem vám hlavu dole, abyste na sebe nemohla upozornit vrtulník. Ale už se se mnou takhle neperte. Kvůli vám se tyhle necky skoro převrátily. Příště bychom už nemuseli mít takové štěstí.“

„Skončit ve vodě je to poslední, co bych chtěla. Neumím plavat.“

Skepticky odfrkl. „Já taky nejsem úplně hloupý, paní Duvallová.“

„To je on! Tenhle to je. Otec Gregory.“ Errol s triumfálním úsměvem poklepal prstem na policejní fotografii Gregoryho Jamese. Už celé hodiny prohlížel ilegálně získané policejní spisy.

Pinkie byl stále ještě skeptický, protože byl přesvědčen, že si Errol tuhle podrobnost vymyslel, aby si napravil pověst. „Gregory James,“ četl ze složky. „Žádná falešná jména. Několik zatčení pro mravnostní delikty. Jeden podmíněný trest.“ Obrátil se k čekajícímu policejnímu poslíčkovi. „Zjistěte, co je s ním teď.“

„Je s Burkem Basilem a paní Duvallovou,“ řekl Errol, když úředník odešel splnit Pinkieho příkaz.

„Nepoznal jsi Basila po Bardově procesu. Proč myslíš, že dokážeš identifikovat otce Gregoryho?“

„Basila jsem viděl jen z dálky. A jako otec Kevin stejně vypadal jinak. Jsem si jistý, že to je otec Gregory. Použil dokonce i svoje vlastní jméno.“

Pinkie se pořád tvářil neutrálně. „Uvidíme.“

Errol propotil košili, než se poslíček vrátil. „Sedí to, pane Duvalle. Gregory James si před pár měsíci poseděl ve vězení. Teď je na podmínce.“

„Vidíte, já jsem vám to říkal!“

„No, asi bych se ti měl omluvit, Errole. Jak se zdá, díky tobě není už identita otce Gregoryho tajemstvím.“

Errol zářil jako sluníčko. Pinkie ho propustil, ale požádal ho, aby nechodil daleko, kdyby bylo něco potřeba. Errol se klaněl celou cestu ven ze dveří, do kterých právě v té chvíli vešel Bardo. „Venku se všichni můžou zbláznit z Del Raye.

Už je tady hodinu. Tvrdí, že má nějakou hrozně důležitou informaci, ale že ji řekne jenom tobě osobně. Můžeš s ním promluvit?“

Pinkie bez velkého nadšení dovolil Bardovi, aby ho poslal dovnitř.

Del Ray Jones si vydělával nejrůznějšími nečistými způsoby, ale jeho hlavní obor byla lichva. S rozkvětem hráčských lodí v New Orleansu jeho kšefty zažívaly konjunkturu a tím Jonesovi ještě posílily ego, už tak neúměrné jeho skutečné ceně.

Byl to zlý, zpustlý, úlisný hajzlík, který uměl výborně zacházet s nožem. Jednoho dne se nechal trochu moc unést, když se jeden z jeho klientů zpozdil s platbou, a podřízl mu krk. To byla jeho první a zatím i jediná vražda. Bez sebe strachy utíkal za svým právníkem pro radu.

Pinkie mu poradil, aby se pár týdnů držel z dohledu, a ujistil ho, že zmizení jednoho drobného hazardního hráče nezpůsobí v neworleanském podsvětí víc než drobné zavinění. Měl pravdu. Zločin zůstal nevyřešen. A Pinkie věděl, kde je zakopaný – v tomto případě člověk.

Teď, když se otřásal Pinkieho život, Del Ray se ze všech sil snažil oplatit mu to a dokázat svou loajalitu a užitečnost.

Bardo ho dovedl dovnitř. Pinkie šel rovnou k věci: „Doufám, že to nebude ztráta času.“

Del Ray si olízl drobné ostré zoubky. „Ne, pane Duvalle.

Budete určitě moc spokojený.“

Pinkie o tom pochyboval. Del Ray byl podvodník dbalý jen vlastního prospěch, kluzký jako had, Sachel bez Sachelova švihu. Dělal by pasáka vlastní matce, kdyby z toho koukal kšeft.

Překvapivě ale Pinkieho zájem stoupal, jak naslouchal Del Rayově informaci, vykládané vysokým, lísavým hláskem. Když skončil, Pinkie se podíval na Barda, který řekl: „To zní dobře.“

„Taky to je dobré, pane Duvalle,“ dodal Del Ray.

„Tak do toho.“

„Ano, pane.“ Del Ray s úsměvem šťastné krysy vyběhl z místnosti. Bardo ho následoval.

Když Pinkie zůstal sám, vstal a protáhl si bolavá záda.

Časně ráno se osprchoval v koupelně své kanceláře. Roman mu z domova donesl čisté šaty. Osvěžilo ho to, ale odpočinutý ani zdaleka nebyl. Oči ho pálily z nedostatku spánku.

Nalil si skleničku. Patro zvyklé na archivní vína si spálil jedním z nejlepších skotských vývozních artiklů. Druhou skleničku upíjel pomaleji a zamyšleně přitom přecházel po kanceláři.

Co přehlédl? Co by mohl ještě udělat? Jakou protislužbu by teď mohl na kom požadovat, aby našel Remy a zabil toho parchanta, který ji unesl?

Využil všechno, co měl k dispozici. Uvedl do činnosti velké množství lidí. S přesností tajného a dobře vycvičeného komanda teď pročesávali město a přilehlé okresy, ptali se, poslouchali klepy. Nikdo z nich nepřišel s jedinou stopou po místě pobytu jeho ženy. Jiní pracovali jen na shromažďování informací o Burku Basilovi, o jeho zájmech, silných a slabých stránkách. Pinkie najal i helikoptéru, aby přelétávala nízko nad močálem a hledala je, ale to jediné, co zatím objevila, byla opuštěná dodávka.

Ve které byla krev.

Krev Gregoryho Jamese? Pravděpodobně. Podle těch svědků, kteří byli ochotni mluvit, ho ti chlapi v hospodě zmlátili pořádně. Ale dodávka měla také rozbité zadní okénko. V polštářování se našly broky. Bylo možné, že byla prolita i Remina krev. Ale Pinkie nemohl riskovat vyšetřování, které by bylo potřeba k tomu, aby to zjistil.

Aby se do toho nemohla zaplést policie, nechal Pinkie dodávku zničit.

Jestli je Remy naživu, ale zraněná, jestli je někde v močálu, je určitě vyděšená.

Nebo není?

Do Pinkieho mysli se pomalu vkrádala jiná možnost.

Nejdřív to byl pouhý zárodek myšlenky, jako první záchvěvy neklidu, který se nedá identifikovat ani lokalizovat; jen nejasné znepokojení, pocit, že všechno není v pořádku, a varování, že se to bude ještě zhoršovat. Jak míjely hodiny a stále se neobjevovaly žádné informace o Remy a jejím únosci, nepřišel ani telefonát nebo dopis se žádostí o výkupné, začala ho ta myšlenka užírat pomalu jako rakovina.

Co když Remy nebyla unesena? Co když utekla s Basilem?

Byla to absurdní představa. Šokovalo ho, že jeho podvědomí vůbec mohlo vymyslet tak bizarní alternativu k tomu, co se zdálo být zřejmé. Nebyl k tomu žádný důvod.

Vůbec žádný. Neměla důvod ho opouštět. Zbožňoval ji. Dal jí všechno, co chtěla.

Ne, to nebylo tak docela pravda.

Chtěla být oddána knězem v kostele a on to odmítl.

Manželství bylo svátost a pro někoho tak zbožného jako Remy hodně znamenalo. Pinkie prohlásil, že je to nesmysl stejně jako většina katolicismu. Náboženství je pro ženy a slabochy. Vzali se tedy před soudcem bez všech parádiček.

Podle Remy dodnes žili v hříchu.

Chtěla také dítě. Pinkie se znechuceně zamračil při představě, že by byla nafouklá jako balon. A po devíti příšerných měsících ranního zvracení, nejrůznějších znetvoření a neuspokojivého sexu člověk dostane co?

Mimino. Panebože.

Dost nepříjemné bylo už to, že se musí dělit o Remy s její mladší sestrou. Jejich vzájemná náklonnost byla pro něj zdrojem soustavného podráždění a nepříjemností. Vůči rodině choval přibližně stejné pocity jako vůči náboženství.

Sebejistý muž je nepotřebuje.

Ale vzájemná oddanost obou sester pracovala také v jeho prospěch. Používal jí jako páky, kterou měnil Reminy postoje, kdykoli se odchýlila z cesty, kterou pro ni vytýčil.

Hned jak se Pinkie vrátil z jeffersonského okresu, kde byla jeho žena naposledy viděna, zastavil se u Nejsvětějšího srdce. Nezmínil se o Remině únosu, jen se pozeptal na Flaru a ulevilo se mu, když slyšel, že jeho mladá švagrová je ve zdech kláštera.

Remy by neodešla bez Flary. Což zlikvidovalo teorii, že utekla s Basilem. Koneckonců, kde by se s ním setkala?

Kdy a jak by byli mohli vymyslet tenhle složitý plán?

Pinkie zavrtěl hlavou, jako by chtěl rázně popřít vlastní pochyby. Neutekla; byla unesena násilím a proti své vůli.

Burkem Basilem. Ten parchant, který se mu vysmál do tváře, když mu nabídl životní šanci, měl teď jeho ženu. To věděl. Nevěděl ale, co s ní Basile udělá.

Uměl si to ale představit.

Ta myšlenka ho tak rozčílila, že mrštil sklenicí přes místnost, kde se roztříštila o stěnu a polila ji drahou skotskou. Errol vrazil do dveří, aby zjistil, jestli Pinkiemu nehrozí nebezpečí. „Vypadni!“ Errol se vyděšeně stáhl, vycouval ze dveří a zavřel za sebou.

Pinkie chodil po místnosti, jako by hledal něco, na čem by si mohl vylít vztek. Od toho dne, co od Angel koupil její dceru, byla Remy jeho. Odvezl ji do Nejsvětějšího srdce, aby si mohl být jistý, že zůstane čistá. Vzdělání bylo samozřejmě důležité, ale v Pinkieho mysli bylo až druhotné. Důležitější byly jiné kurzy, na kterých Pinkie trval. Chtěl, aby se naučila správně mluvit a uhlazeně chovat, aby zvládla etiketu, takže až ji s sebou vezme na veřejnost, bude živou poctou Pinkieho velikosti.

Po svatbě ji naučil všemu, co žena skutečně potřebuje vědět, to jest jak potěšit muže. Vybíral jí šaty, boty, šperky.

Zformoval ji pro sebe, vytvořil ji výlučně k vlastnímu použití.

Manželka Pinkieho Duvalla musí být právě tak dokonalá jako jeho orchideje, jeho víno, jeho kariéra. Proto byl tak vzteklý. Remy teď pro něj byla zničena. Už nikdy z ní nebude mít ten požitek.

I když na ni Basile nevztáhne ruku…

Což samozřejmě vztáhne.

A i když ne, všichni budou předpokládat, že ano, což bylo stejně špatné.

Dokáže snášet, že si všichni myslí, že jeho nepřítel píchal s jeho ženou? To nedokáže. A nebude. Všichni by se mu smáli.

Ne, v okamžiku, kdy byla Remy unesena, byla pošpiněna a zkažena a tedy nepřijatelná.

Což znamená, že nejen Basile, ale i Remy musí zemřít.

KAPITOLA 25

Chata stála na kůlech jako ostrůvek počasím vyběleného dřeva obklopený vodou barvy a hustoty hrachové polévky.

„Ritz to není,“ podotkl Basile, když přistál s člunem u jedné ze starých pneumatik uvázaných na sloupech. Vylezl na molo, přivázal člun a pak pomohl Remy ven.

„Je tu molo, které spojuje chatu s poloostrovem,“

vysvětloval a ukázal napravo, „ale v zimě, kdy je vyšší hladina vody, je potopené. Ostatně se stejně skoro rozpadá.“

Podívala se přes kanál a uviděla hustý les s propleteným podrostem, lemovaný ostřicí. Žádná pevná zem v dohledu nebyla. Zdálo se, že veškerá vegetace, dokonce i stromy, roste z vody.

„Jak hluboká je voda?“

„Dost hluboká,“ řekl stručně a podal jí hnědý papírový sáček plný potravin. „Dveře nejsou zamčené. Vezměte to s sebou dovnitř.“

Remy ho nechala vykládat loď a kupit zásoby na molo, které bylo asi metr nad vodou. Vykročila k stavbě, kterou Burke nazýval chatou, ale pro kterou by se lépe hodil název chatrč. Její kroky přitom po vybělených prknech dutě duněly.

Zvedla závoru a otevřela dveře. Uvnitř bylo šero, protože všechna okna byla zavřená. Páchlo to tu plísní. I v těch nejlepších domech v jižní Louisianě měli co dělat, aby se na zařízení zhoubně neprojevilo, že se tu vlastně žije pod úrovní moře. Tahle chatrč už zřejmě dávno podlehla.

„Varoval jsem vás, že to není žádný luxus.“ Basile se objevil za jejími zády a lehce ji postrčil dovnitř. „Položte ten pytel zatím na stůl. Nejdřív musím zlikvidovat šváby, než to vyložíme.“

Remy udělala, co jí řekl, a pak si začala prohlížet interiér chaty podrobněji. Byla to víceméně jediná místnost, i když tu byly dveře, na které někdo namaloval srpek měsíce, což mělo patrně znamenat toaletu.

„Splachuje – většinou – do septiku na poloostrově,“ řekl jí. „A teče tu voda, ale doporučuju, abyste pila jen vodu z láhví. Na mytí je cisterna u jižní zdi. Tu vodu kolem nedoporučuju ani na koupání, ani na plavání.“

Zle se na něj podívala přes rameno, došla k oknu a otevřela okenice. Den byl ještě šedý, takže světla moc nebylo, ale stejně místnost poněkud rozveselilo.

U jedné zdi stála polstrovaná pohovka, která vypadala, že ji v charitě odmítli. Uprostřed místnosti byla kuchyňská linka z padesátých let s umakartovou deskou a rezavými kovovými nožičkami. I nohy tří stejných židlí byly v podobném stavu, ale sedadla měla jasně modré koženkové potahy. Byl tu vařič na bombu se dvěma hořáky. Lednička chyběla.

„Není tu elektřina,“ vysvětlil, jako by jí četl myšlenky.

„Ale máme tu topení na propanbutan a od Dredda jsem přivezl plnou bombu. Je vám zima?“

„Hrozná.“

Začal si hrát s topením; ona se dál rozhlížela. Kromě jednoho prádelníku a několika polic a stolků byla jediným dalším kusem nábytku dvojpostel. Odhalená pera byla rezavá. Matrace byly potažené beznadějně flekatou černobílou cíchovinou. Nad postelí visel raneček moskytiéry.

Právě když se Remy dívala na postel, přistál uprostřed matrace nacpaný povlak na polštář. „Přivezl jsem čisté povlečení,“ vysvětlil Basile. „Než to tady vystříkám proti hmyzu a uložím ty věci, mohla byste povléknout.“

Byla vděčná za to, že má co dělat. Vysypala obsah polštáře na postel a ulevilo se jí, když viděla, že spolu s jednoduchými bílými povlaky je uvnitř také prošívaná deka přes matraci. „Jak dlouho tady budeme?“

„Dokud nás nenajde váš manžel.“

„On nás najde.“

„S tím počítám.“

„Možná byste měl taky počítat s tím, že vás zabije.“

Obratně skládal konzervy z hnědého papírového pytle na hrubou polici. Teď na chvilku přestal, postavil jednu plechovku na spodní polici, pečlivě ji narovnal a obrátil se k Remy.

„Myslím, že je fér, abyste věděla jednu věc. Před pár týdny jsem držel v ruce pistoli a uvažoval jsem o tom, že si vystřelím mozek. Jediný důvod, proč jsem to neudělal, je to, že hodlám zabít muže zodpovědného za smrt mého přítele. Potom už je mi úplně jedno, co se se mnou stane.“

„Myslím, že se mýlíte, pane Basile. Když dojde na volbu mezi životem a smrtí, vyberete si život.“

„Jak myslíte,“ pokrčil lhostejně rameny a vrátil se ke své práci.

„Co vaše rodina?“

„Žádnou nemám.“

„Nejste ženatý?“

„Už ne.“

„Chápu.“

„Ne, nechápete.“ Zmuchlal prázdný pytel. „Neříkal jsem vám tohle všechno proto, aby řeč nestála. Říkal jsem vám to proto, abyste ušetřila sebe i mě nějakého zastrašování, které snad máte v plánu. Nebude fungovat. Já už vím, jaký je váš manžel veliký zlý chlapec. Nic, co udělá, mi nezabrání pomstít smrt Keva Stuarta.“

Hodil pytel do kouta a pak vyšel zpátky k člunu pro další zásoby. Topení vydávalo dostatečné množství tepla. Remy vyklouzla z Dreddova pleteného, od molů prožraného svetru a dokončila povlékání postele. Pod postelí zahlédla krabici a v ní složenou přikrývku. Zkoumavě ji očichala a usoudila, že je v podstatě čistá, ale že by ji bylo potřeba vyklepat.

Došla až k otevřeným dveřím, kde se srazila s Basilem, který nesl lodní pytel. „Kam jdete?“

„Vyklepat tu deku.“

Shodil pytel z ramene na molo. „Já ji vyklepu.“

Přehodil deku přes okraj mola a pořádně s ní zatřepal.

Když se přesvědčil, že se v ní nezahnízdil žádný hmyz, vrátil ji Remy. „Žádná havěť v ní není.“

„Děkuju.“

Když se k němu obrátila zády, zaslechla, jak tiše zaklel.

„Položte tu deku.“

„Proč, co se stalo?“

„Udělejte to.“

Nečekal, až poslechne, sebral Remy deku z rukou, odhodil ji na postel a stejným pohybem obrátil Remy zády k sobě. Vytáhl zadní díl flanelové košile z kalhot, které jí Dredd půjčil, a než mohla protestovat, zvedl jí košili k ramenům, takže měla záda nahá.

207

„Co to děláte?“

„Na zádech košile máte krvavé skvrny. Několik ran se vám otevřelo. Dredd by mě zabil, kdyby se do nich dostala infekce. Sedněte si.“ Přitáhl jednu z chromových židlí, vzal Remy za rameno a pokusil se ji přimět, aby si sedla. Bránila se. „Co se děje?“

„Unesl mě člověk, který právě prohlásil, že má v úmyslu zabít několik lidí. Jestli jsem trochu nervózní, tak to může být tím.“

Zaklel. „Neublížím vám. Jasné? Můžete se přestat lekat pokaždé, když se k vám přiblížím. A teď si sedněte a otočte se zády.“

Udělala to, ale zůstala na samém krajíčku židle.

Dredd sbalil do plátěného sáčku všechno potřebné. Burke donesl sáček ke kuchyňskému stolu. Pak jí vyhrnul košili až na krk, aby se mu nepletla. Vpředu si ji Remy přidržela tak, že zkřížila ruce na prsou. Poťukal krvácející místa chomáčkem vaty namočené v dezinfekci.

„Pálí?“

„Ne,“ zalhala. Pálilo to hrozně, ale ona to snášela stoicky.

Pracoval metodicky a mlčky. Vyčistil rány a pak na každou z nich nanesl Dreddův léčivý balzám. Pohyby měl neškolené a nejisté; neměl Dreddův léčivý dotek ani neuměl v jednom kuse chlácholivě klábosit. Ticho bylo nepříjemnější než to pálení.

„Jak často sem jezdíte?“

„Ne tak často, aby mě tady kdokoliv hledal, jestli jste si třeba myslela, že by se tu mohl zastavit nějaký kamarád.“

„Nemyslela.“

„Stejně je to jedno.“

„Jezdíte sem obvykle sám?“

„Občas s bratrem.“

„Pro dva lidi je to hrozně malé.“

„Vždycky si hodíme mincí, kdo dostane postel.“

„Kdo prohraje, spí na pohovce?“

„Hmm.“ Zaklapl víko plechovky s balzámem, aby dal najevo, že skončil. „Ty rány se nejspíš otevřely, když jste stlala. Zbytek dne radši zůstaňte v klidu.“

„A co my?“

„Co co my?“

„Taky si budeme házet mincí o postel?“

Když neodpověděl hned, otočila hlavu. Paže měla pořád zkřížené na prsou, ale zadní část košile měla ještě srolovanou za krkem. Když se na něj podívala přes nahé rameno, příliš pozdě si uvědomila, že mu ta otázka musela připadat jako provokativní návrh.

„A o co by šlo, paní Duvallová? Orel a prohraju a spím na pohovce? Hlava a vyhraju a dostanu postel a vás?“

Pohrdlivě odfrkl. „Nejspíš by mi to mělo lichotit, protože Duvallovi se prodáváte mnohem dráž. Ale i tak děkuju, nechci.“

„Paní Duvallová?“

Del Ray Jones přiblížil obličej jen na několik centimetrů od obličeje svého klienta. „Koktal jsem snad?“

„Ne, ale máte hrozně špatný zvyk na lidi prskat, Del Rayi. Maminka vám měla dát rovnátka, když jste byl malý.

Ten váš předkus je lepší než sprcha.“

Del Rayovy pichlavé oči se ještě zmenšily. „Jsem si jistý, že když se do toho dáte a budete o tom doopravdy pořádně přemýšlet, napadne vás nějaká informace o paní Duvallové.“

„Myslíte manželku Pinkieho Duvalla?“

„No vidíte, už teď víte víc, než jste myslel.“

„Hádal jsem,“ řekl jeho společník a protáhl se, jako by si chtěl uvolnit ramena. „Jestli myslíte Pinkieho madam, tak tu jsem v životě neviděl a vůbec nevím, o čem to sakra mluvíte.“

Lichvář naklonil hlavu a provokativně se usmál. „Ale no tak, no tak. Nelžete starému Del Rayovi. Na to jsme už přátelé moc dlouho.“

„Přátelé? To tak. Vy nejste můj přítel. Vy jste mor a cholera.“

„To se mě dotklo,“ řekl Del Ray a položil si ruku na srdce. „Vážně nevíte nic o manželce pana Duvalla?“

„Vážně.“

„Neslyšel jste o tom, že zmizela?“

„Zmizela?“

„Dobré, dobré. To bylo vážně dobré Takové upřímné.

Kdybych nevěděl, co vím, možná bych vám vážně uvěřil, že vás to překvapilo.“

Ramena jeho společníka byla pořád ještě napjatá. Přiznal: „No dobře, něco jsem zaslechl, ale nic konkrétního nevím. A teď vypadněte. Máme schůzku v pátek. Do té doby ten váš hnusný ksicht nechci vidět.“

Když se Del Rayův klient odvracel, lichvářova ruka vylétla. Byl v ní vystřelovací nůž. Del Ray položil jeho špičku druhému muži na tvář. Už se nesmál – dokonce ani svým zlým úšklebkem – a řekl: „Můžete zkusit vytáhnout bouchačku, ale než mě stačíte prásknout, tak vám tu tvářičku pěkně zrychtuju.“

„Dal jste mi čas do pátku,“ řekl muž téměř bez pohybu rtů. „Pak ty svoje prachy dostanete.“

„Už jste mi párkrát lhal.“

„Tentokrát ne. Už jsem ty prachy sehnal.“

„Fakt?“

„Přísahám.“

„A víte co?“ Del Ray stáhl nůž a poklepal jeho plochou stranou o dlaň, jako kdyby ho něco napadlo. „Když teď pojedete se mnou, tak možná někoho přesvědčím, aby ten dluh za vás zaplatil.“

„Aby za mě zaplatil dluh?“

„A vy jste říkal, že nejsem váš přítel. Nestydíte se?“

Lichvář ukázal na cadillac zaparkovaný u chodníku. „Pan Duvall s vámi chce mluvit.“

„Pinkie Duvall se mnou chce mluvit?“

„Jo. To je přece od něj hezké, že vás takhle osobně zve, ne?“

„Jsem rád, že jste přišel tak rychle, pane McCuene.“

Mac vešel do luxusní soukromé kanceláře Pinkieho Duvalla. Del Ray Jones a Wayne Bardo mu byli v patách.

Jestli tohle nebyla jáma lvová, tak co už by bylo? A bylo celkem jasné, kdo tu má roli Daniela. Jednoznační favorité byli domácí.

Mac se posadil na židli, k níž mu Pinkie pokynul, a snažil se tvářit nenucené. Bardo a Del Ray se postavili na stráž každý za jedním jeho ramenem. Mac se podíval advokátovi zpříma do očí. „No, tak tady mě máte, Duvalle. Co ode mě chcete?“

„Chci zpátky svou ženu.“

„Zpátky!“ Mac se přinutil zasmát. „Vy jste ji ztratil? Jo?

No, já ji nemám, ale můžete mě prohledat.“

Bylo jasné, že Duvall jeho smysl pro humor neoceňuje.

„To není k smíchu, McCuene. Byla unesena.“

„Cože?“ vykřikl. Otočil hlavu vzhůru nejdřív na jednu stranu a pak na druhou, z Del Raye na Barda, a zvedl obočí, aby dal najevo, jaký dojem na něj udělala důležitost toho sdělení. Když se obrátil zpátky k Duvallovi, řekl: „Únos je zločin pro FBI. Co chcete, abych s tím dělal já?“

„Tady není třeba řešit žádné záhady. Já vím, kdo ji unesl.

Burke Basile.“

I když to Mac čekal, připravoval se na to, dokonce to sám předpokládal, oficiální to bylo teprve teď, když to slyšel od Duvalla.

Doug Patout byl podrážděný od chvíle, co si v novinách přečetl zprávu o podivné události na Křižovatce. Div Macovi neurazil hlavu, když se zeptal, co se Doug dozvěděl v jeffersonském okrese. Mac ho zasypával otázkami, ale Patout odmítal sdělit podrobnosti a tvrdil, že se ukázalo, že to není případ pro policii. Možná to nebyl oficiálně případ pro policii, ale teď už nebyla záhada, proč byl Patout tak rozčilený – jeho obavy, že v tom má prsty Basile, se potvrdily.

Basile měl dobrý důvod mstít se Duvallovi. Ale zvolil si zatraceně dramatický způsob. Mac uvažoval, jestli jeho jediným motivem byla pomsta. Pomyšlení, že na tom může být víc, než se na první pohled zdá, bylo znepokojující. Ale usoudil, že nejlepší způsob, jak z Duvalla něco vytáhnout, je hrát hloupého.

„A proč myslíte, že vaši ženu má Basile? Co by s ní dělal? Aha,“ předstíral náhlé osvícení. „Pomsta za Keva Stuarta, co?“

Duvall pohlédl na Barda a pokrčil rameny tak, že Mac znervózněl. To gesto naznačovalo: snažil jsem se být hodný, ale nepomohlo to. „McCuene, jsem unavený, znepokojený a rozzlobený. Takže půjdu rovnou k věci.“

„Fajn. Já mám taky lepší věci na práci.“

„I přes svoje lukrativní vedlejší zaměstnání dlužíte Del Rayovi něco kolem padesáti tisíc dolarů, je to tak?“ i Mac se dostal do neřešitelné situace, když mu banka pohrozila, že mu vypoví kredit, pokud nezaplatí značné dluhy, nemohl říct Toni, že svůj příjem prohrával v hazardních hrách, místo aby platil jejich dluhy. Nemohl jí ani říct, aby přestala používat přečerpané kreditní karty.

Zoufale potřeboval peníze a hledal pomoc. Ta se našla v odpudivé podobě Del Raye Jonese. Del Ray mu půjčil peníze, které Mac prohrál v sázce na Superpohár. A protože Mac nemohl splatit první dluh, půjčil mu Del Ray další peníze. A ještě další.

Mac se teď v duchu zapřísahal, že jestli z téhle budovy odejde po svých, se všemi končetinami nepoškozenými, do smrti už nebude hrát. Nebude sázet na poníky ani na největší sportovní události. Ani se nepodívá na blackjack, kostky a poker. Přestane hned a úplně. Ani mincí si nehodí.

Protože Duvall už zjevně o jeho dluhu věděl, mohl ho klidně přiznat. „Spíš je to kolem pětatřiceti tisíc.“

„Po dnešku je to padesát,“ informoval ho Duvall. „A zítra to bude ještě víc. Nebo…“ Udělal pauzu, aby se ujistil, že Mac poslouchá. „Nebo váš dluh může být zrušen. Zaplacen do halíře. To si vyberte.“

Mac věděl, jak Duvall jedná, a bylo mu proto jasné, že ta nabídka je tak krásná, až to nemůže být pravda. Srdce mu ani neposkočilo radostí. „Výměnou za co?“

„Za Basila.“

Mac se nevěřícně zasmál. „Já přece nevím, kde je!“

„Musíte mít aspoň nějaké ponětí.“

„Nesvěřoval se mi, ani když jsme spolu pracovali,“

odpověděl Mac a sám slyšel, jak se mu hlas svírá nervozitou. „A teď už vůbec ne.“

„Večeřel u vás doma, než unesl mou ženu.“

Mac polkl. Proboha, ten chlap ví všechno. „To bylo ode mě takové gesto, večeře na rozloučenou. Nic víc.“

„Nevyložil vám svůj plán s únosem?“

„To rozhodně ne! Koukejte, pane Duvalle, Basile se nesvěřuje nikomu. Zvlášť od té doby, co umřel Stuart, je uzavřený jako škeble. Nikdo nemůže říct, že by mu byl blízký. Dokonce ani Patout, vážně. Basile je samotář.“

„Jo,“ zavrčel Duvall. „A teď zrovna je sám s mou ženou.“

„Ale já o tom nic nevím. Ztrácel jste čas.“ Mac vstal a obrátil se k odchodu, ocitl se však tváří v tvář Del Rayovi.

„Mohl jste si ušetřit cestu, vy pitomče. Říkal jsem vám, že o tom nic nevím. Dostanete peníze v pátek, přesně jak jsem řekl.“ Odstrčil lichváře a vykročil ke dveřím.

Duvall za jeho zády řekl: „Vyspěte se na to, McCuene.

Zapátrejte v paměti. Třeba Basile utrousil nějakou stopu, na kterou jste si hned nevzpomněl.“

Mac sáhl po klice a otevřel dveře. „Nevím, kde Basile je.

A už mě s tím neotravujte.“

„Pane McCuene?“

„Co je?“ Mac byl vzteklý a vyděšený. Kde proboha sežene padesát tisíc dolarů? A do pátku? Dokonce i kdyby dokázal přemluvit Del Raye, aby mu počkal, Duvall byl úplně něco jiného. Otočil se k Duvallovi a s povýšeností, kterou necítil, řekl: „Co je, Duvalle?“

„Pozdravujte ode mě svou ženu.“

Macovi málem vyskočilo srdce z hrudi. „Mou ženu?“

zasípal hrdlem vyschlým na troud.

„Toni je moc hezké děvče.“

Mac sjel pohledem k Bardovi, který rty a jazykem udělal obscénní mlaskavý zvuk. Del Ray se zahihňal.

Když Mac pomalu zavřel dveře do kanceláře Pinkieho Duvalla, byl stále ještě uvnitř.

KAPITOLA 26

Gregory si chvíli myslel, že je znova na jevišti, i když reflektor byl slabý a jeho paprsek rozptýlený. Slyšel potlesk. Zdál se mu jiný než obvyklý aplaus, ale trval dlouho a to bylo příjemné.

Ale když zamrkal a zaostřil na reflektor, zjistil, že to na něj přece jen nezáří divadelní světlo; byl to mlhavý měsíc.

To, co omylem považoval za potlesk, bylo rytmické bouchání člunu, který narážel na něco pevného ve vodě.

Překážkou mohl být potopený kmen stromu nebo tělo leviatana. Gregory to nevěděl a bylo mu to téměř jedno.

Hrůza paradoxně otupila jeho strach.

V močálu čas jako by ztrácel smysl, zvlášť ve dnech, kdy je zataženo, světlo se neliší od svítání do soumraku a jediná drobná změna je v stupni šedi. Odhadoval, že uběhlo šestatřicet hodin od chvíle, kdy se vyplížil z Dreddova kupectví a nechal vousatého majitele toho strašidelného místa chrápat v houpací síti.

Basile byl v zadní místnosti, spal vsedě na židli vedle postele paní Duvallové, bradu opřenou o prsa. Gregory ho viděl oknem, když se plížil na molo. Bál se Basila, i když spal, a nebylo celkem divu. V Basilově uvolněné pravé ruce zahlédl pistoli, kterou použil při únosu.

Gregory potlačil nešťastné fňuknutí, po špičkách došel na konec mola a sklouzl dolů do loďky, kterou odpoledne viděl uvázanou u jednoho ze slizkých pilířů. Neuvědomil si, jak je loďka malá, dokud neodmotal provaz a neodstrčil ji od mola. Na okamžik se ho zmocnila panika, když si uvědomil, že ani neví, jestli se ta věc vůbec udrží na hladině. U Basila by nevylučoval ani to, že použije extrémní opatření evropských dobyvatelů Nového světa.

Aby jejich vyděšená a pověrčivá posádka nemohla utéci, zničili vlastní lodě.

Během těch prvních děsivých minut nejméně stokrát uvažoval o tom, že se vrátí. Ale nakonec měl přece jen větší strach z Basila než z močálu. Zvolil si neznámou hrůzu, v níž mohl zahynout, raději než Basila, který ho byl určitě schopen zabít.

Asi za půl hodiny si dovolil uvěřit, že Basile do lodi nenavrtal díry a že se člun nepropadne do bahna. Plavidlo nemělo motor, takže ho poháněl vesly, až měl svaly v rameni a v zádech v jednom ohni. Děsil ho každý neobvyklý zvuk. Každý pohyblivý stín v něm vyvolával hrůzu. Toužil se poddat slzám a zoufalství, ale vesloval dál, naslepo řídil člun neznámými vodami bez cíle a směru, a říkal si, že se zorientuje, jen se rozední.

Ale východ slunce jeho úzkost jen zvýšil. Denní světlo odhalilo všechna rizika, která temnota milosrdně skryla. Při každém zavinění vody si představoval jedovaté hady a zlé aligátory, kteří ho sledují zpod hladiny. Ptáci s děsivě velikými křídly se snášeli nad jeho hlavu a nevrle skuhrali.

A samo jednotvárné okolí by člověka dokázalo přivést k šílenství. Postupoval vpřed v naději, že už za nejbližším rohem najde nějakou změnu v té pekelné jednolitosti. Zdálo se mu, že už má za sebou celé míle, a pořád neviděl žádnou novou krajinu, jen drobné nuance světla a stínu.

Kolem poledne prvního dne si přiznal, že se beznadějně ztratil. Byl vyčerpaný, protože předchozí noci nespal.

Pohmožděniny ho bolely víc než včera. Jedno oko měl oteklé tak, že na ně skoro neviděl. Dech mu hvízdal rozbitými nozdrami, z nichž občas odkápla čerstvá krev.

Opatrně prozkoumal špičkami prstů rty a zjistil, že jsou groteskně oteklé.

Byl tak zmlácený, že by dal milion dolarů za jedinou tabletu aspirinu, ale i kdyby nějakou měl, byl by ji musel polknout nasucho. Domníval se, že za hodinu dvě najde místo, kde bude moci vystoupit na břeh, osvěžit se jídlem a pitím a pak si najmout nějaký dopravní prostředek, jímž by se dostal zpátky do New Orleansu, a tak si s sebou nevzal žádné zásoby ani vodu.

Neměl ani jídlo, ale to mu připadalo jako nepodstatné ve srovnání s vědomím, že zemře sám a bez lásky v divočině.

Truchlivý konec pro chlapce, který vyrůstal se všemi výhodami, jež Amerika poskytuje svým bohatým a krásným.

Dokonce i když narazil na něco, co se zdálo být pevnou zemí, ani ho nenapadlo uvažovat o tom vystoupit na břeh.

Nejhorší doba jeho života – před tímhle posledním týdnem – byl letní tábor, kam ho poslali, aby se zocelil. Nezvládl tenkrát ani ty nejzákladnější tábornické dovednosti. Po dvou týdnech zoufalé vedení tábora zavolalo jeho rodičům a slíbilo, že jim vrátí poplatky, když si pro syna přijedou a odvezou ho.

I ostřílení lovci a rybáři se stávali oběťmi močálu – buď je zabil nepřátelský terén, nebo divoká zvířata, která v něm žila. Četl zprávy o příšerných úmrtích. Někteří nešťastníci zmizeli a jejich rodiny se nikdy nedozvěděly, jaký hrozný osud je potkal. Pokud to Gregory James nezvládl ani na letním táboře, nebyl docela jistě citově, duševně ani tělesně vybaven k tomu přežít v močále a byla by sebevražda pokoušet se tudy brodit pěšky.

Dokud zůstane v člunu, bude mít ještě šanci. Žádné velké plavidlo to nebylo, ale posloužilo jako plovoucí ostrov relativního bezpečí. Chránilo ho před přímým stykem s živly, dravci a jedovými zuby.

Ale jak hodiny přibývaly, jeho šance na přežití se zmenšovaly a jeho slabá naděje pohasínala. Nevzpomínal si přesně, kdy to vzdal, odložil veslo a lehl si do páchnoucí loďky, aby čekal na smrt. Mohlo to být včera, protože si nejasně vzpomínal na to, že uběhla další noc. Začalo z nízkých mraků konečně pršet dnes, nebo to bylo včera?

Nevzpomínal si.

Teď byla znova noc. Slabý měsíc se snažil proniknout mraky. To bylo hezké. Měsíční světlo dodávalo jeho odchodu nádech romantiky. Když znova usne, třeba se mu bude zase zdát, že stojí ve světlech reflektorů jako hvězda v nejnovějším hitu Broadwaye, že sklízí nadšené kritiky, publikum ho zbožňuje a odměňuje ho hodinovým bouřlivým potleskem.

Gregoryho neklidný spánek náhle zahnalo světlo tak jasné, že mu div neproniklo až do lebky. Reflexivně si zakryl oči rukou. Někdo na něj něco hulákal, ale on nerozuměl ani slovo. Snažil se odpovědět, ale zjistil, že nemá hlas.

V záři světla se objevily mohutné ruce a uchopily ho pod rameny, vytáhly ho z lodi a neobřadně ho vyklopily na houbovitou mokrou zem. Bláto bylo naštěstí měkké. Chtěl zůstat v tom blátě ležet, opřít si o něj tvář a vrátit se k svému snu.

Ale někdo ho převalil na záda a škubnutím zvedl do sedu.

Někdo mu přitiskl nějakou věc na rty a on strachem a bolestí vykřikl. Pak mu ústa naplnil pramínek vody a sklouzl mu do hrdla. Začal hltavě pít, až se zalykal.

Když jeho kašel utichl, znovu se pokusil promluvit.

„Dě… děkuju.“ Měl pocit, že má rty obrovské a gumové, jako by strávil celý den v zubařském křesle. Přejel po nich jazykem a ucítil krev.

Světlo, které ho vzbudilo, naštěstí zhaslo, ale přirozeného světla už bylo dost na to, aby viděl, že jeho milosrdní samaritáni mají na sobě zablácené vysoké boty až po kolena. Do nich měli nacpané nohavice. Kdovíproč ho napadlo, že on nikdy nenosil nohavice zastrkané do jakýchkoli bot.

V duchu řešil obtížnou rovnici: Čtyři boty rovná se dva muži.

Mluvili spolu tichými hlasy, ale Gregory pořád ještě nedokázal rozeznat slova. Zaklonil hlavu, aby jim znovu poděkoval za svou záchranu, ale když uviděl jejich tváře, slova mu na oteklých rtech odumřela a on omdlel.

„Kolik je hodin?“

Při zvuku jejího hlasu se Burke obrátil od vařiče. Seděla na kraji postele a protírala si oči.

„Bude šest.“

„To jsem spala tak dlouho?“

„Ještě v sobě máte ten Dreddův lék.“

Šla na záchod. Když se vrátila, nalila si sklenici vody a pomalu ji vypila. Po chvilce řekla: „Ten tuk máte moc horký.“

Byla pravda, že nebyl žádný mistr kuchař, ale rybu už párkrát smažil a dala se jíst. „Kde jste se vyučila kuchařem?“ zeptal se nevrle.

„Jsem samouk.“

Zavrčel.

„Už to není, co to bývalo. K vaření už teď moc příležitostí nemám, ale rozhodně to umím, a jestli ten plamen nezmenšíte, tak se obal spálí dřív, než bude ryba hotová. Ráda to udělám místo vás.“

„To věřím. A já skončím s horkým omastkem ve tváři.“

„Pane Basile, já mám hlad. Ráda bych něco snědla, než zorganizuju svůj odvážný pokus o útěk. Kromě toho pochybuju, že bych tu litinovou pánev uzvedla třeba i oběma rukama.“

V syčícím oleji začínaly být dva kusy ryby příliš rychle příliš křupavé. Pohlédl na ni a usoudil, že pravděpodobně nemá dost síly na to, aby ho zmrzačila, aniž by přitom ublížila i sobě samé. Ustoupil tedy a pokynul jí, aby zaujala jeho místo.

„Tu rybu jste chytil vy?“

„Dneska odpoledne.“

„Jestli vám to nevadí, tak začnu znova. Mohl byste prosím vás sundat tu pánev z vařiče?“ Udělal, co mu řekla; ona vypnula hořák. Drátěnou lopatkou vytáhla spálené kusy ryby z omastku. Zatímco ryba chladla, Remy prohrábla prsty mouku a strouhanku. „Dal jste tam sůl?“

„Ehm, ne.“

„A nějaké koření?“

Zavrtěl hlavou.

Na úzké poličce nad vařičem stálo několik plechovek s kořením. Sáhla po cayenském pepři. Burke rychle couvl a ona se rozesmála. „Policajt obětí cayenského pepře,“ řekla a nasypala koření do strouhanky. „Zrovna vidím ty titulky.“

„Už nejsem policajt.“

„Ne, přešel jste na opačnou stranu a dal jste se na páchání zločinů.“

„Spáchal jsem jenom jeden. Zatím.“

„Není únos trochu ambiciózní debut?“

„Popichujete mě, paní Duvallová? Myslíte si, že je to legrace?“ Obrátila se k němu, polekána jeho tónem.

„Považujete za zábavné, že Wayne Bardo už zabil dva lidi od té doby, co ho váš manžel dostal z vězení? To jest dva, o kterých víme. K popukání, co?

Anebo co takovýhle vtip? Když umřel Kevin Stuart, nechal po sobě dva malé syny, kteří vyrostou a nebudou vědět, jak báječný chlap byl jejich táta. Až příště budete mít chuť se smát, tak si na to vzpomeňte.“

„Starat se o to, aby byli klienti osvobozeni, je Pinkieho práce. Tak už to advokáti dělají.“

„Koukám, že vás pořádně naočkoval. Ale vy jste vůbec chytrá hlavička, co? Dokonce už v mladém věku jste se od své matky naučila o kurvení dost, abyste ulovila bohatého a mocného manžela.“

„Nemáte nejmenší ponětí, o čem mluvíte.“

„Omyl, paní Duvallová. Já vím všechno o Angel, o jejím zaměstnání toplesky i o výnosném vedlejším příjmu z kurvení, ze kterého si platila drogy.“

To vyvolalo jakousi reakci, ale nedokázal ji zařadit.

Překvapilo ji, že toho Burke tolik ví? Měla zlost, že vytahuje na světlo minulost, na kterou si přála zapomenout?

Byla v rozpacích, nebo zuřila? Nebyl si jistý. Ale v každém případě mu útok oplatila.

„Když to všechno víte, tak jak mi můžete vyčítat, že jsem se chtěla zbavit jí i toho života? Kdybych nepotkala Pinkieho, tak by Flara i já…“

„Flara?“

„Moje sestra.“

Sestra? Jak mu tohle mohlo ujít? Pak si vzpomněl, jak ji sledoval do luxusní dívčí školy. „Kolik je jí let?“

„Šestnáct. Ale byla ještě miminko, když nás Pinkie odvezl od naší matky.“

„A Angel vás nechala jen tak odejít?“

„Ne tak docela.“

„Tak co? Docela.“

Odvrátila hlavu, ale obešel ji, aby se na něj musela podívat. „Jak jste přišla k Duvallovi?“

„Myslela jsem, že víte všechno, pane Basile,“ posmívala se.

„Myslím, že si to umím představit.“

„Poslužte si.“

„Angel tancuje v jednom z jeho klubů, ale on jí platí za víc než za tancování. Je to jeden z jejích klientů. Jednou si všimne vás a vy se mu líbíte víc než maminka. Angel vám poradí, abyste použila pár triků, které vás naučila, a slíbí vám, že si tak ulovíte bohatého muže. Tak nějak to bylo, ne?“

Sklonila hlavu, jako by přiznávala porážku nebo jako by se styděla, ale to trvalo jen chvilku. Když vzdorně zvedla hlavu, měla oči plné hněvivých slz.

„Angel mě ledacos naučila, to je pravda, pane Basile.

Když mi bylo šest, dokázala jsem pro ni krást cigarety v obchodě a nikdy mě nechytili. Než mi bylo osm, propracovala jsem se už ke kradení jídla, aby bylo něco k večeři. Ale krást krabice a plechovky bylo moc nešikovné, tak mě Angel a jeden z jejích zákazníků naučili, jak vybírat kapsy. Ten chlap tvrdil, že mám pro to přirozený talent.

Měla jsem prsty šikovnější a šikovnější. Cvičila jsem se, až jsem byla lepší než můj učitel. Což bylo dobře, protože když se narodila Flara, hodily se ty peníze, na které jsem si takhle přišla, na kojenecké mléko a jiné potřebné věci.“

Odmlčela se a setřela si z tváře slzu. „Jenže pořád nebylo dost peněz na všechno, a někdy mi je Angel sebrala a koupila si za ně drogy, dřív než jsem je mohla utratit za věci pro dítě. Tak jsem musela být drzejší a krást častěji.

Jednou jsem před Antoine’s sáhla do špatné kapsy.

Pinkie Duvall mě pronásledoval až domů a chtěl mě nechat zavřít. Ale pak uviděl, jak žijeme, a rozmyslel si to.“

„A udělal Angel nabídku. On zapomene na tu zlodějnu, když dostane vás.“

„Když dostane Flaru a mě. Matka souhlasila s tím, že ho udělá naším poručníkem.“

„To věřím. Bylo jí jasné, co je Duvall zač. Viděla, jak mu svítí oči, když viděl její pěknou mladou dceru.“

„Tak to nebylo,“ zavrtěla rezolutně hlavou.

„Pinkie Duvall se stal vaším poručníkem z dobroty srdce nebo z křesťanské dobročinnosti?“ zasmál se Burke. „Tomu nevěříte ani vy sama. Tak proč si myslíte, že tomu uvěřím já?“

„Nemusel převzít zodpovědnost i za Flaru.“

„Musel, když to všechno mělo vypadat hezky legálně.

Soudce by mu možná nespolkl to přání stát se poručníkem dospívající dívky, ale dvě zneužívané chudé sestry, to prošlo mnohem snáz.“

Možná to byla vzpomínka na Kevovu rodinu, která odmítla jeho přátelství, nebo možná cítil nevítaný soucit s malou Remy a její sestřičkou Flarou, či ho snad tížilo jeho vlastní špatné svědomí. Něco jako by sytilo jeho hněv a nutilo ho pokračovat. Cítil, jak v něm stoupá temná zloba.

Chtěl ubodat Remy Duvallovou krutými urážkami, aby taky někdo jiný na téhle planetě věděl, jaké to je, když bolí srdce. Je to, jako když vám ho někdo omotá ostnatým drátem. Měl dojem, že je načase, aby také někdo jiný zažil to, co on sám prožíval od chvíle, kdy zabil vlastního člověka.

Udělal několik kroků k ní, až už neměla kam couvat a on viděl svůj vlastní obraz v jejích obsidiánových zorničkách.

„V duchu jste si to nalakovala narůžovo, ale věděla jste už tenkrát stejně dobře jako teď, co Duvall chce. Chtěl mladou kurvu, která se vyučila u zkušené profesionálky.“

„Proč mě nenávidíte?“

„Vsadím se, že jste byla panna, co? Duvall by vás byl vrátil, kdybyste nebyla tak nevinná, jak tvrdila vaše matka.“

„Nedovolím, abyste se mnou takhle mluvil.“

„Počkal den dva, nebo si vás vyzkoušel hned tu první noc?“

Hodila po něm stěrkou a utekla.

Horký olej mu cákl do oka. Chytil se za ně rukou a klopýtal ke dveřím. Jen z nich vyběhl, něco těžkého mu přistálo na zátylku a srazilo ho na kolena. Pak ho znovu zezadu něco udeřilo do hlavy.

Když se zhroutil tváří k zemi na molu, byl v bezvědomí.

„Nanci?“

Nanci Stuartová zaháněla rozparáděné syny na zadní sedadlo auta. Když uslyšela své jméno, otočila se a překvapeně i vykřikla: „Dougu! Co ty tady proboha děláš?“

Patout řekl: „Přijel jsem dost včas, takže jsem viděl kus tréninku. Máš tu dva budoucí ligové hráče.“

„Já osobně si myslím, že na baseball je moc zima, ale trenéři chtějí začít sezónu včas.“

„Máš chvilku?“

„No,“ zaváhala, „zrovna jedeme s týmem na pizzu.“

„Hmm.“ Rozhlédl se kolem a pak sklopil oči a přehrábl štěrk špičkou boty. „Omlouvám se, že jsem tě takhle přepadl, ale potřeboval jsem se tě zeptat na něco, co se nedalo vyřizovat po telefonu.“

V její hezké tváři se usadila obava. „Co se děje?“

„Jde o Basila. Utekl nám z kurníku. Potřebuju ho najít.“

Chlapci začali být netrpěliví. Nanci otevřela dveře a mávla na ně, ať vystoupí. „Svezte se s Haileyovými. Řekněte paní Haileyové, že přijedu hned za vámi. A chovejte se slušně!“

Bez ohledu na závěrečný pokyn se hnali hlava nehlava přes parkoviště k dodávce, do které právě nastupovali pokřikující chlapci. Jejich maminka vstrčila oba malé Stuarty dovnitř a pak zamávala na Nanci, aby dala najevo, že její vzkaz dostala.

Nanci se obrátila zpátky k Patoutovi a řekla: „Klukům Burke chybí. Pořád se na něj ptají. Nechtěla jsem, aby tenhle rozhovor zaslechli.“

„Chybí jim?“ opakoval zmateně. „Já myslel, že už u vás patří k inventáři.“

„Patřil, než jsem ho požádala, aby už nechodil.“

Patout poslouchal její vysvětlení, proč požádala Burka, aby je přestal navštěvovat. „Já vím, že mu to ublížilo, Dougu, ale vidět ho tak často zase ubližovalo mně. Každá návštěva byla bolestná připomínka Keva a toho, jak umřel.

Snažila jsem se, aby se z toho stala minulost. Ale s Burkem to byla přítomnost.“

Patout se zeptal, kdy se odehrála ta poslední návštěva, a když mu to řekla, zamračil se. „To bylo asi v době, co od nás odešel.“

„Odešel? On odešel od policie?“

Řekl jí o Basilově postupném, ale stálém upadání.

Polekala se: „Nevěděla jsem dokonce ani o tom, že se rozešli s Barbarou. Neřekl mi o tom ani slovo.“

„Nebral si to ani zdaleka tolik jako Kevovu smrt. Ta ho pořád ještě užírá. Dokonce ani já jsem si neuvědomil, jak moc, až… teď.“

„Co se stalo, Dougu? Jak jsi to myslel, že uletěl z kurníku? Chceš říct, že zmizel?“

„Nějak tak to vypadá.“

Zvedla chvějící se prsty ke rtům. „Nemyslíš doufám, že si ublíží?“

„Ne, to ne, ale nic víc už říct nemůžu. Bylo by to k Burkovi nefér, protože všechny podrobnosti jsou zatím nejasné.“

„Podrobnosti čeho? On něco… udělal?“

Patout zaváhal. „O tom bych radši nemluvil, Nanci.

Došlo k určité příhodě, ale není zatím předmětem vyšetřování, protože druhá strana si přeje ji utajit. Ale je to ošemetná situace. Když budu mít velké štěstí a Basila brzo najdu, možná dokážu zabránit skutečné katastrofě. Jestli ne, tak jeho život tak či tak skončil.“

Sepnula ruce a zasténala: „To je moje vina.“

„Ne, není. Schylovalo se k tomu dlouho a bylo by se to stalo, i kdybys mu nezarazila další návštěvy.“

Nebyla ani zdaleka přesvědčena, ale nabídla se, že udělá všechno, co je v jejích silách, aby mu pomohla.

„Řekni mi, kam mohl odjet,“ řekl Patout. „Zmínil se někdy před tebou o nějakém – řekněme útočišti, o nějakém místě, o kterém moc nemluvil?“

„Nevím.

Možná

nějaká

rybářská

chata,

ale…“

Masírovala si čelo, jako by chtěla povzbudit paměť. „Jestli mi kdy řekl, kde to je, tak jsem to zapomněla. Ale Barbara to nejspíš ví.“ Patout se zatvářil kysele. „Snažil jsem se ji zastihnout doma, pak jsem to vzdal a zavolal do té školy, co učí. Ona a její přítel si vzali volno a odjeli na Jamajku. Byli pryč, ještě než i Basile zmizel. Jsem si jistý, že o tom nic neví.“

Nanci vypadala nešťastně. „Kdybych ti tak mohla pomoct. Mám Burka moc ráda. Pro mě i pro Keva to byl ten nejlepší přítel, jakého jsme mohli mít. Rvalo mi to srdce, když jsem mu musela říct, aby už nechodil. Ale ty chápeš, proč jsem to udělala, ne?“

„Chápu. A on to určitě chápal taky.“ Dotkl se na rozloučenou její ruky a omluvil se, že ji zdržel. Když odcházel, ještě dodal: „Kdyby tě cokoli napadlo, zavolej mi.“

„Mluvil jsi s jeho bratrem?“ Patout se zastavil: „S

bratrem?“

KAPITOLA 27

Burke byl v bezvědomí jen pár minut, ale za tu krátkou chvíli se Remy Duvallové podařilo odveslovat s člunem dvacet nebo třicet metrů daleko. Teď se snažila nastartovat motor.

Doplazil se na konec mola a zavolal ji jménem. Za očima mu vybuchly ohňostroje bolesti a jeho napadlo, čím ho to asi udeřila a jak mohla tak štíhlá žena vložit do rány tolik síly.

Směřovala k pevnině ve směru, který jí předtím naznačil, ale staré molo vedlo ve skutečnosti na opačnou stranu.

Schválně ji zmýlil. „Paní Duvallová, i když se dostanete na pevnou zem, tak tam zahynete. Ztratíte se a nikdy nenajdete cestu ven.“

Vzdala své pokusy s motorem, znova uchopila veslo a opřela se do něj. Burke uvažoval o tom, že skočí do vody a poplave za ní. V některých částech močálu nebyla voda hlubší než po kolena. Tady ale dosahovala nejméně nad hlavu. Normálně by to nebyl problém. K člunu mohl doplavat za pár vteřin. Ale teď se mu točila hlava, zvedal se mu žaludek a nebyl si jistý, jestli by zůstal při vědomí, kdyby se pokusil plavat. Mohl by se utopit. Pak by zahynuli oba, protože to sakra myslel vážně, když ji varoval před nebezpečími číhajícími na člověka, který se ocitne sám a ztracený v močálu.

Zbývala mu tedy jediná možnost, a ta byla odporná.

Ale protože neviděl jiný způsob, jak ji zastavit, přinutil se vstát. Zapotácel se a musel na chvilku zavřít oči, než se obzor dohoupal zase na místo, kde být měl. Když přešla nejhorší nevolnost, klopýtal zpátky k chatě kolébavým krokem, který nejspíš vypadal jako chabá napodobenina chůze Johna Wayna.

Pistole byla tam, kde ji ukryl.

Tak rychle, jak mu jeho postižená rovnováha dovolovala, se vrátil na konec mola, sevřel pistoli oběma rukama a zamířil na malý člun. „Obraťte se a plujte zpátky, paní Duvallová.“ Ignorovala ho. „Jestli to neuděláte, tak loďku prostřílím a potopím.“

Otočila se na něj a uviděla pistoli v jeho ruce, ale nevyvedlo ji to z míry. „Vy to neuděláte, pane Basile.“

„Proč ne?“

„Protože výstřely by mohly někoho upozornit, že jsme tady, a o to přece nestojíte.“

„Slyšela jste někdy o tlumičích?“

Zpozorněla. Pustila veslo. „Nejste vrah. Když loď potopíte, tak se utopím.“

„Vezměte to veslo a poplujte zpátky.“

Neudělala to. „Nezapomínejte, říkala jsem vám, že neumím plavat.“

„A taky nezapomínám, že jsem vám řekl, že nejsem pitomec.“

Vypálil z pistole. Ji úmyslně minul, ale v boku lodi asi tři centimetry pod čárou ponoru nadělal řádku otvorů.

Později se mu zdálo, že nezaječela tak, jak by člověk čekal. Nebo pokud ano, neslyšel to přes skřehotání ptáků, kteří už začínali hřadovat na noc v horních větvích okolních stromů. Teď začali hlučně protestovat. I s tlumičem se praskot výstřelů zdál v tichu snášející se noci hlučný.

Voda prosakující do lodi v Remy okamžitě vyvolala paniku. Snažila se zastavit proud tím, že přitiskla dlaně na otvory, ale nebylo jí to samozřejmě nic platné.

„Nejlepší bude, když skočíte do vody a poplavete zpátky, paní Duvallová. A když už tam budete, tak taky přitáhněte člun.“

„Nemůžu.“

„Ale můžete. Stačí, když vezmete provaz a potáhnete ho za sebou.“

Byla čím dál vyděšenější a takhle z dálky to vypadalo přesvědčivě. Burke čekal nějaký trik. Vypadala sice asi tak nebezpečná a mazaná jako motýlek, ale už ho mockrát ošálila – když se vrhla po postranních dveřích jedoucí dodávky, pokusila se vytrhnout klíčky ze zapalování, když na něj hodila stěrku, ze které odkapával horký tuk, a pak mu málem vyrazila mozek z hlavy holí, jen vyšel ze dveří chaty. Tou její křehkou a nevinnou fasádou se už oklamat nedá.

Musel ale přiznat, že tohle byl zatím její nejlepší výkon.

Zdálo se, že je bez sebe hrůzou, když vstala, až se loďka nebezpečně zahoupala. „Prosím vás, pane Basile. Já se utopím.“

„Ale neutopíte.“

„Prosím!“

Stalo se to, když vztáhla paži, jako by ho chtěla na tu dálku vzít za ruku. Člun se naklonil a pak se zhoupl zpátky, až Remy padla do špinavé vody. Divoce kolem sebe plácala, ale pak se potopila. A zůstala pod vodou. Burke ji neviděl. Se zatajeným dechem úzkostlivě prohledával očima hladinu, až zahlédl, jak se její hlava vynořila.

Oddechl si. Další z jejích triků.

Ale byla vidět jen vteřinku, než zase zmizela. Přitom sebou házela a lapala po dechu.

Tentokrát se znovu neobjevila.

„Do prdele,“ zašeptal Burke. Pak hlasitěji: „Do prdele!“

Zapomněl na pálící oči, na to, že má možná otřes mozku, i na to, že by si měl sundat boty. Pustil pistoli na molo a vrhl se do vody.

Bylo to jako zkoušet plavat v krupicové kaši. Jako v ošklivém snu, čím delší dělal tempa a čím silněji kopal nohama, tím pomaleji jako by postupoval. Než se dostal k převrhnutému člunu, pálily ho svaly i plíce. Přehodil paže přes trup lodi, několikrát se zhluboka nadechl, pak se pustil a vklouzl pod hladinu.

Plaval ve stále širších kruzích a slepě šmátral kolem sebe, až se musel vynořit, protože mu došel vzduch. Přitom uviděl bublinky vystupující zpod hladiny asi deset metrů od něj. Posílil se dalším pořádným nádechem a vrhl se tím směrem.

Cítil její vlasy na ruce jako hedvábné mořské řasy, ale když po ní sáhl, sevřela jeho dlaň jen vodu. Divoce zašátral rukama, až ji našel. Plíce mu div nepraskly. Objal ji pažemi a odrazil se od kluzkého dna k hladině. Voda nebyla tak hluboká, ale byla hustá a zdálo se, že se z ní nikdy nedostanou.

Když se vynořili, zalapal po vzduchu, ale ještě než popadl dech, už plaval směrem k molu a Remy Duvallovou táhl za sebou. Nepohnula se, nebránila se jeho snahám, jak to topící se lidé obvykle dělají. Bál se zjistit proč. Přinutil se podívat na její tvář. Byla nehybná a bledá jako tvář mrtvého, pokrývala ji špína.

Když se dostal k molu, měl další problém: Jak vyšplhat nahoru a nepustit ji přitom. Především si musel pospíšit.

Ležela ochable přes jeho ohnutou levou paži. Jak dlouho už je bez kyslíku?

Naléhavost situace mu dodala sílu natáhnout se a sevřít pravou rukou jedno z pacholat. Dvakrát se neúspěšně pokusil vytáhnout se tak vysoko, aby dostal pravou nohu na molo. Když vykopl nohu vzhůru potřetí, zachytil se mu podpatek o prkno. Opřel se o něj, několik vteřin sbíral sílu a snažil se přesvědčit své svaly, že dokážou to, co od nich hodlal požadovat.

S herkulovským úsilím posunoval pravou nohu po molu, až se i ona dala použít jako páka. Nakonec se za pomoci pravého lokte a ruky, pravého kolene a nohy vytáhl nahoru.

Když se břichem dotkl prken, skoro se rozesmál úlevou.

Vytáhl Remy Duvallovou za sebou a položil ji na molo.

Ke rtům jí lnuly pramínky vlasů. Odsunul je stranou a začal s resuscitací. Stlačit dva tři, pauza. Raz dva tři, pauza.

Sevřít nos, vdechnout do úst. Raz dva tři, pauza.

Jak dlouho to trvalo? Nebyla pod vodou víc než dvacet vteřin, když za ní skočil. No dobře, možná třicet. Plus těch pětačtyřicet, možná víc, než doplaval ke člunu. Minuta pod hladinou. To je dohromady kolik?

Raz dva tři, pauza. Raz dva –

Vykašlala vodu. Položil jí ruku na tvář a obrátil jí hlavu tak, aby se nezalkla, když zvracela vodu, kterou spolykala.

Trvalo několik minut, než začala zase normálně dýchat a než zmizel namodralý nádech kolem úst.

Když otevřela oči, byl Burke to první, co uviděla.

Nemohla se vyhnout pohledu na něj a on se nemohl vyhnout jejímu obviňujícímu zraku. „Moc mě to mrzí.

Nevěřil jsem vám. Myslel jsem, že je to trik.“ Nenapadlo ho už nic jiného, co by řekl, a tak opakoval: „Mrzí mě to.“

Unaveně se zvedl a podíval se na temnou vodu. Loď pořád ještě plula, protože se překotila dnem vzhůru. Jestli ji nedostane zpátky, budou v pěkném průšvihu. Musel něco udělat hned, než podlehne naprostému vyčerpání a nebude schopen se pohnout. Podruhé skočil do vody.

Sice ho neobklopovalo teplo lidské laskavosti, ale přinejmenším ho nezabili. Zatím.

Gregory dělal, co mohl, aby vypadal neškodně. Nebylo to těžké, protože nebyl jen neškodný, ale také naprosto bezmocný. Kromě toho pochyboval, že by tyhle lidi vůbec někdo dokázal vyděsit. Mohli ho podříznout pro zábavu, ale ne proto, že by se cítili ohrožení.

Jemu samému se žaludek svíral hrůzou. Nejspíš cítili jeho strach i přes pronikavé aroma husté polévky, která bublala v hrnci na plotně. Hospodyně mu jí přinesla mísu a bez cavyků ji s těžkým bouchnutím postavila na stůl.

Nebyla o nic přátelštější než muži – její manžel a syn, usoudil Gregory –, kteří ho doslova dotáhli lesem do tohohle domu, kde ho žena a dvě mladší dívky podrobily podezřívavému zkoumání. Asi by měl být vděčný, že ho zachránili, než se z něj stala večeře pro aligátory nebo než podlehl hladu, žízni a počasí.

Zachránili ho před nebezpečími močálu, ale jejich pohostinnost nebyla nijak slavná. Zatím vzbuzovali jen obavy, ale z obav se mohla každým okamžikem stát hrozba.

S tímhle druhem lidí nebylo radno si zahrávat.

Pokusil se navodit přátelštější náladu a usmál se na hostitelku. „Vypadá to báječně. Děkuju.“

Zavrčela a odhalila přitom mezeru po několika předních zubech. Svému manželovi řekla něco v cajunské francouzštině. On nevrle cosi zabručel v odpověď. Děti byly stejně nesdílné jako jejich rodiče. Stály tiše a sledovaly, jak si Gregory nese k ústům lžíci s polévkou.

Měl hrozný hlad, ale po několika soustech si uvědomil, že měl polévku nejdřív ochutnat a pak se teprve ládovat.

Byla tmavá a hustá, plná nejrůznějších plodů moře, cibule, rajčat, ibiškových lusků a rýže, ale kuchařka nešetřila ani kořením, které mu sežehlo patro.

Dlouze se napil vody a pokračoval v jídle pomaleji. Za posledních pár dnů se mu scvrkl žaludek, takže měl rychle dost a zvládl jen půl porce. „Mockrát děkuju,“ poplácal se po břiše. „Bylo to výborné, ale už nemůžu.“

Žena bez poznámky odnesla mísu a lžíci, ale sklenici s vodou mu nechala. Muž si sedl naproti němu. Byl hrozně zarostlý. Hrubé černé chlupy mu trčely z nozder, z uší i z kloubů prstů. Vlasy měl připlácnuté čepicí, ale bradu mu zakrýval mohutný plnovous, který se táhl až dolů na krk a splýval s hustou srstí ve výstřihu.

„Jak se jmenujete?“

Gregory, který ho poprvé slyšel mluvit anglicky, se zakoktal. „Ehm, Gregory.“

„Otec Gregory?“

Gregory ho to nejdřív vyvedlo z míry, ale pak si uvědomil, že má pořád ještě kolárek. „Ehm, ano. Ano. Otec Gregory.“ S knězem budou možná jednat uctivě. Jeho smrt například může být rychlá a bezbolestná, ne pomalá a mučivá.

Jeho lež vyvolala reakci, v jakou doufal. Zřejmě na ně udělalo dojem, že mají mezi sebou muže Božího, a začali si něco vzrušeně povídat. Hlava rodiny nakonec pronikavě pískla a ostatní okamžitě zmlkli.

Podíval se na Gregoryho s viditelnou nedůvěrou. „Co se vám stalo s obličejem?“

„Větev.“

Dvě obočí, která vypadala jako housenky přilepené na čele, se pozvedla a utvořila podezřívavé zamračení.

„Víte, ztratil jsem se,“ pokračoval Gregory. Jejich výrazy zůstávaly neproniknutelné. Vysvětloval dál. „Jel jsem, totiž jeli jsme s přítelem tábořit. On vezl napřed autem zásoby a já jsem měl vzít loď a setkat se s ním na dohodnutém místě.

Jenže jsem se ztratil. Nedával jsem pozor, kam jedu, a vrazil jsem rovnou do stromu. Dostal jsem takovou ránu, že mě uspala. Kdoví jak dlouho jsem v té loďce plul, než se zachytila tam, co jste mě našli.“ Udělal směrem k němu znamení kříže. „Bůh vám žehnej, příteli.“ Pak, aby ten monolog nějak zakončil, dodal: „Ten druhý kněz, ten můj přítel, je už nejspíš bez sebe strachy. Řekl bych, že zorganizoval pátrání.“

Chlupatec se podíval na svou ženu a zavrčel; ona vydala syčivý zvuk v místech, kde by měla mít špičáky.

Gregory snášel jejich odmítnutí těžce. Chtělo se mu plakat. Dostal se až na samé dno a zbývala mu jen jediná možnost –vydat se na milost a nemilost svým rodičům. Už si nad ním asi desetkrát umyli ruce, ale když byla situace opravdu zoufalá, vždycky se znova objevili, a zoufalejší situaci, než byla tahle, si už představit neuměl.

Určitě jim dokáže říct něco, co zahraje na strunu rodičovské starostlivosti nebo přinejmenším povinnosti.

Koneckonců ho zplodili. Rádi mu zaplatí nějakou tu cestu.

Třeba do Evropy nebo do Orientu. Pošlou ho hodně, hodně daleko, jen aby se ho zbavili a aby se vyhnuli zahanbení, které by jim mohla způsobit jeho přítomnost v New Orleansu.

Zítra odjede. Jeho otec to dokáže zařídit. Za pár hodin bude v bezpečí před Burkem Basilem a před Pinkiem Duvallem a před celou tou hrůzou. Litoval dne, kdy se do toho zapletl, ale teď mu svitla naděje a od záchrany ho dělil jen jediný telefonát.

„Byli jste hrozně laskaví. A teď, kdybych mohl použít váš telefon…“

„Nemáme telefon,“ řekl muž stručně.

„No nic.“ Ani ne tři metry od něj na zdi byl jasně vidět telefonní přístroj, ale Gregory považoval za rozumnější na něj neupozorňovat, zvlášť když byla v plném proudu další vzrušená rodinná rozprava. Z francouzštiny něco málo uměl, ale nic z toho, co se učil, neznělo takhle, takže nevěděl, o čem je vlastně řeč, dokud otec znovu gestem nenařídil ticho.

„Oženíte tohohle chlapce.“

Gregory na něj nechápavě zíral. „Prosím?“

Muž ukázal na podsaditého mladíka, který pomáhal při jeho záchraně. „Chce se oženit. A vy ho oženíte, oui?“

Polévka znovu bublala, tentokrát v Gregoryho žaludku.

Po dnech půstu snědl příliš mnoho. Potil se právě tolik jako paní domu, která si neustále otírala horní ret utěrkou přehozenou přes rameno.

Situace byla čím dál ošemetnější. Aby z ní vyšel živý, bude muset použít všechny své herecké schopnosti. Chlapci mohlo být asi osmnáct a zdálo se, že za pár let bude stejně chlupatý jako jeho otec. Gregory se na něj laskavě usmál.

„Ty se chceš oženit, synu?“

Chlapec pohlédl na otce, aby odpověděl za něj.

Vousáč vyděsil Gregoryho tím, že vyštěkl nějaký příkaz v cajunské francouzštině.

Otevřely se dveře do vedlejší místnosti a objevila se neuvěřitelně mladá dívka. To jest neuvěřitelně mladá na to, že měla břicho vzedmuté pokročilým těhotenstvím.

„Ježíši Kriste,“ zasténal Gregory, a nebyla to modlitba.

KAPITOLA 28

Burke dotáhl loďku zpátky k molu. Přitom plaval asi tak energicky jako člověk, který má kolem krku uvázanou kovadlinu. Hlava ho bolela, jako by mu ji někdo naklepal paličkou na maso. Když se dostal k lodi, stálo ho všechny zbytky energie vytáhnout člun na molo. Sebral pistoli, jejíž zásobník vyprázdnil do trupu, ale nepokusil se hned odhadnout škody. Momentálně ho víc než Dreddova loď zajímala Duvallova žena.

Byla pořád tam, kde ji nechal, ale otočila se na bok a přitáhla si kolena k tělu, patrně aby se zahřála. Když se nad ni naklonil, kapala jí do tváře voda z jeho šatů. Nepohnula se. Vstrčil jí ruku do výstřihu košile a hmátl po krku, aby se přesvědčil, že ucítí puls.

„Proč jste si to neusnadnil a nenechal mě utopit?“ Teprve když to dořekla, otevřela oči.

„Mrtvá mi nejste k ničemu,“ řekl chraptivě. Teď, když mu konečně stačilo dojít, jak blízko měla k smrti, podlamovala se mu kolena úlevou.

„Nebyla by moje smrt dobrá pomsta?“

„Nechci, aby vás Duvall oplakával. Chci, aby si pro vás přišel.“

Pak udělala tu poslední věc, kterou by byl od ní čekal – rozesmála se.

Vztekle odtáhl ruku a nechal ji být. Usoudil, že když jí je tak dobře, že se směje, neměla její koupel v močále žádné vážnější následky. Byl blázen, že si to tak bral.

Boty mu čvachtaly po prknech, když překročil odhozený sochor – ten určitě použila jako zbraň – a obešel chatu na druhou stranu. Tam se bez ohledu na zimu svlékl do naha.

Důkladně se vydrbal dešťovou vodou ze sudu a obyčejným mýdlem. Vlasy si vymyl šamponem a do uší zašťoural namydleným kusem hadru. Doufal, že tak odradí případné mikroby od toho, aby se uvnitř usadili natrvalo.

Když si připadal dostatečně čistý, vešel dovnitř a chvíli se sušil před topením, než se oblékl.

Šamponováním podráždil bouli na zátylku. Bolelo to hrozně, ale ani na vidění, ani na paměti nepociťoval žádné následky, takže otřes mozku pravděpodobně neměl. Vzal si aspirin, aby otupil bolest, a pak se vrátil ven.

Paní Duvallová se už nehihňala. Spíš to vypadalo, že usnula. „Haló.“ Šťouchl ji špičkou nohy do kolene. „Musíte se umýt.“

Zasténala a přitáhla si nohy blíž k tělu.

„V té vodě je spousta dost hnusných breberek. Nechci, abyste mi tu umřela na nějakého parazita.“

Pokusil se ji vzít za ruku a zvednout, ale nespolupracovala. Potichu zaklel, sklonil se k ní a donutil ji posadit se. „Já jsem taky unavený, dámo. Můžete si za to sama. Kdybyste neudělala takovou pitomost, nebylo by vám teď takhle mizerně.“

Přinutil ji vstát a pak ji napůl vedl a napůl nesl na druhou stranu chaty k nádrži. Naplnil kbelík čistou vodou a do dlaně jí vtiskl mýdlo.

„Celá se umyjte,“ poradil jí. „Uši, nos, všechno. Pořádně se vydrhněte. Až skončíte, měla byste být růžová jako miminko. Pak vám ošetřím ty rány na zádech.“ Dělala mu starosti infekce. Otevřené rány obzvlášť přitahují bakterie a močál byl přímo líhní jednobuněčných zabijáků.

Nechal ji, aby se umyla, a vrátil se do chaty, kde jejich nesnědená rybí večeře už začínala páchnout. Sebral jak usmažené, tak neusmažené porce a dobře je zabalil do igelitového sáčku. Pánev přikryl pokličkou a rozhodl se, že tuku se zbaví později. Neměl už chuť k jídlu a pochyboval, že ona ano. Ale možná by se jí měl zeptat.

Cestou sebral další dva ručníky a stáhl z postele přikrývku. Vzal je s sebou na roh chaty. „Paní Duvallová?“

zavolal. Neodpověděla. Poslouchal, jestli uslyší šplouchání vody, ale neslyšel nic. Vůbec nezaznamenal žádný pohyb.

„Paní Duvallová?“

Když neodpověděla ani podruhé, vyhlédl za roh, ale nemusel si dělat starosti, že bude vypadat jako voyeur. Byla pořád ještě oblečená, seděla na nízké stoličce u zdi, ruce apaticky složené v klíně. Burke si všiml, že mýdlo stále drží v pravé ruce.

„Co se děje?“ Blížil se k ní ostražitě. Její zdánlivá netečnost k okolí mohla být jen další trik. Když přišel blíž, všiml si, že se třese. „Já vím, že je tady zima, ale vážně byste to měla ze sebe spláchnout. Čím dřív, tím líp.“

„Chtěla jsem umřít.“

„Cože?“

„Chtěla jsem –“

„Já jsem vás slyšel,“ přerušil ji podrážděně. „Jenom mi to připadá jako dost hloupý způsob, utopit se v těchhle sračkách.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. Vlasy měla pořád zacuchané, mokré a plné řas. „Když jsem byla malá holka, každý večer před spaním jsem se modlila, aby přišli andělé a odnesli mě do nebe, než se vzbudím.“

Uvědomil si teď, že její smích na molu byl příznakem hysterie. Tohle byla její druhá fáze. Měla hrůzu z močálu, z utopení, možná i z něj. Má s ní zatřást, uhodit ji nebo ji rozptýlit? Rozhodl se pro to třetí. „Za něco takového se někdy modlí všechny děti. Obvykle když mají vztek na rodiče a chtějí je potrestat za to, že byli přísní.“

„Styděla jsem se.“

„Za to, že jste chtěla umřít?“

„Ne, za to, co dělala Angel a co nutila dělat mě.“

Jestli tím chtěla jen vyvolat soucit, byla zatraceně dobrá herečka. Její hlas byl jako z jiného světa, znělo to, jako by skutečně byla malá holčička schoulená pod dekou a prosící anděly, aby si pro ni přišli.

„Myslím, že proto mi Bůh vzal to dítě. Aby mě potrestal za to, že jsem se modlila za špatné věci.“

Burke už toho měl dost. „No tak, vstaňte.“

Vytáhl ji na nohy a začal jí rozepínat pásek. Kdyby byla látka suchá, byly by jí příliš velké kalhoty okamžitě spadly.

Teď jí ale těžký materiál vlhce lnul ke stehnům.

Klekl si a stáhl jí kalhoty z nohou. „Koukejte, ono to takhle nefunguje.“ Uchopil ji za jeden kotník a vytáhl jí nohu z nohavice. Totéž udělal i s druhou. „Bůh má moc práce s řízením světa a nemá čas vést si o každém osobní záznamy.“

Odhodil kalhoty a sáhl po knoflících Dreddovy staré košile. Začal je rozepínat odspoda nahoru. Přitom povídal, aby odvedl svou vlastní pozornost od hladkého břicha, do kterého mluvil. „Tyhlety výčitky svědomí jsou blbost, leda se budete užírat. Takže si koukejte přestat myslet, že jste sama vinna tím, že jste přišla o dítě, nebo se zblázníte jako já. Byla to biologie. Nic víc.“

„Nemusíte to dělat.“

Zvedl hlavu a podíval se jí zpříma do očí. Uviděl, že už se zase vzpamatovala. Její malátnost přešla. Zvedl se, ale ruce nechal lehce položené na jejím pase. „Byla jste mimo.“

„Už jsem v pořádku.“

„Určitě?“

„Bojíte se mě nechat samotnou, když jsem říkala, že jsem chtěla umřít?“

„Možná.“

„Kdybych chtěla umřít ještě teď, mohla jsem se utopit.

Nechtěla jsem.“

„Taky jsem nechtěl. Kdybyste se vážně utopila, byla by to moje chyba, protože jsem vám nevěřil, že neumíte plavat.“

„A na svědomí toho už máte dost i bez toho?“

„Tak nějak.“

Neměl ponětí, kolik vteřin uběhlo, protože získal její soustředěnou pozornost – aspoň její pohled se ani na okamžik neodchýlil od jeho – a on si až příliš dobře uvědomoval, jak se její kůže pod jeho dlaněmi zahřívá.

Ona si to zřejmě uvědomila také, protože pohlédla dolů na jeho ruce, a on ji v té chvíli pustil a odstoupil. „Ta špína začíná zasychat,“ podotkl. „Bude se špatně smývat.

Nakloňte se přes zábradlí a já vám pomůžu umýt vlasy.“

Zaváhala, jako by se jí ta představa nelíbila. Trochu podrážděn jejím odporem dodal: „Kbelík vody je dost těžký, zvlášť když se pokoušíte nalít si ho na hlavu. Jasné?“

Bez další diskuse přešla ke kraji mola a naklonila se přes zábradlí. Burke jí vylil na hlavu půl kbelíku čisté vody a pak jí pořádně vyšamponoval vlasy od kořínků ke konečkům. Spláchl nejhorší špínu a nalil druhou dávku šamponu.

Na rukou se mu tvořily kopečky pěny, jak jí masíroval hlavu. Potoky bublin jí stékaly po zátylku a do údolíček za ušima. Řetízek mýdlových perliček jí sklouzl po krku, přes zlatý řetízek kříže a níž, do límce Dreddovy hrozné flanelové košile a na prsa, o nichž Burke věděl, že jsou krásná.

Nepřestal s mytím, dokud pěna úplně nezmizela, a i pak to udělal neochotně. Znovu naplnil kbelík. Rozhovor mu připadal jaksi nepatřičný, takže vzal její bradu do dlaní a sklonil ji k zemi. Pomalu jí přeléval dešťovou vodu přes hlavu, kterou nakláněl nejdřív na jednu a pak na druhou stranu lehounkým tlakem na bradu.

Konečně z kbelíku vytekly poslední kapky.

Burke couvl. Na chvilku zůstal jen tak stát a díval se na zátylek její skloněné hlavy, pak znovu naplnil kbelík a postavil jí ho na molo k nohám. „Za vámi na stoličce je ručník. Až skončíte, bude vám možná zima. Kdybyste se chtěla zabalit, je tam taky deka.“ Pak odešel.

Uvnitř se zastavil uprostřed místnosti, těžce dýchal a tiskl si klouby prstů do očních důlků. Bolest hlavy se přestěhovala ze zátylku za oči a tam pulzovala. Burke se potil, jako by byl červenec a ne únor.

Neobratně poskládal na stůl věci, které mohl potřebovat na první pomoc. Právě přesunoval stůl a jednu ze židlí blíž k topení, když se objevila ve dveřích zahalená do pokrývky jako Indka do sárí a s turbanem z ručníku na hlavě. „Šaty jsem si namočila do kbelíku. Ráno je vymáchám.“

Pokynul jí, aby si sedla. „Tohle bude lepší udělat hned, než se obléknete.“

„Dobře.“

Když se usadila zády k němu, shrnul jí pokrývku z ramen a odhalil jí záda. Prohlédl rány a ulevilo se mu, když zjistil, že všechny vypadají zavřené a na žádné není znát, že by nedávno krvácela. Tak neosobně, jak jen byl schopen, očistil každou ranku dezinfekcí a znovu na ně nanesl hojivý balzám.

Nemluvili. Depresivní ticho nevyplňoval ani žádný obvyklý šum – rádio, televize, zvuky dopravy. Naprosté ticho neoživovalo nic než jejich dech.

Když skončil, nešikovně znovu zvedl deku, přikryl jí ramena a uhladil ji, aby držela. „Je vám dost teplo?“

„Ano.“

„Ehm, vzal jsem s sebou pár věcí. Co jsem myslel, že byste tady mohla potřebovat. Najdete to v tašce v koupelně.“ Když odjížděl z New Orleansu na prohlídku Janina domova on, věděl, že si má na pár dnů sbalit. Ona ne.

„Děkuju.“

„Za málo.“

Šla do koupelny a zavřela dveře. Burke otevřel láhev vody a skoro celou ji vypil. Ruce i nohy se mu chvěly; pořád se mu ještě točila hlava a zvonilo mu v uších.

Přisuzoval to tomu, že si vzal aspirin na lačný žaludek, námaze, kterou vynaložil na záchranu svého rukojmí před utonutím a lodi před potopením, nebo ráně na hlavě.

Přisuzoval to všemu kromě skutečné příčiny.

Když vyšla z koupelny, neměla už ručník na hlavě, ale vlasy měla stále ještě mokré a zastrčené za ušima. Měla na sobě šedou teplákovou soupravu. Tu jí koupil, než odjížděli z New Orleansu. „Byl bych vám ji dal už dneska ráno,“

podotkl Burke, „ale Dredd vás už probudil a oblékl. A rozhodně neměl náladu na to nechat mě měnit cokoliv, co udělal sám.“

Podívala se na něj zpříma, ale měl dojem, že vůbec nevnímá, co jí Burke říká. Nejdřív si myslel, že znovu upadla do podobného apatického stavu jako před chvílí, ale její bezeslovné zděšení pochopil ve chvíli, kdy se podíval na její vztaženou ruku.

Krabička s tělovým pudrem nebyla křišťálová a neměla stříbrné víčko. Nebyla zdaleka tak přepychová jako ta, kterou viděl na jejím toaletním stolku, ale byla to stejná vůně, ta, kterou na ní cítil na Francouzském trhu a ve zpovědnici.

Přečetl si v jejích očích otázku, pokrčil rameny a řekl: „Když jsme vás s otcem Gregorym přišli navštívit, trošku jsem slídil.“

Postavila krabičku s pudrem na stůl a nespouštěla z ní zrak. Prstem objela známé logo na víčku. „Jak jsem si vás kdy mohla splést s knězem?“

Měl na to odpovědět? Nevěděl, takže neřekl nic.

S pohledem stále upřeným na krabičku řekla: „Tenkrát ve zpovědnici…“

„Mhm?“

Lehce pokrčila rameny. „Nic.“

„Co?“

„To je jedno.“

„Jen to řekněte. Co?“

„Tenkrát jste…“ Odmlčela se a zhluboka se nadechla.

„Dotkl jste se mojí ruky?“

Zdálo se to jako věčnost, než se její oči zvedly až k jeho.

Čas se vlastně skoro zastavil. Její poslední slovo viselo ve vzduchu několik vteřin jako závěrečná chvějivá nota houslí.

Když konečně umlklo, ticho bylo hmatatelné a sladce tísnivé.

Burkovi bilo srdce těžce a rychle. Něco tu viselo na vlásku, ale on se to neodvažoval definovat. Vzdálenost mezi nimi se jako zázrakem zmenšila, i když si nevzpomínal, že by šel k ní. Ani ona se nepohnula. Ruku měla pořád ještě položenou na krabičce s pudrem a druhou volně svěšenou.

Právě té ruky se dotkl hřbetem své. Lehounce. Stáhl se.

Zaváhal. Znovu se dotkl a tentokrát setrval. Ruce se zároveň obrátily. Dlaně sklouzly proti sobě. Dotkly se.

Dotkly, pak přitiskly. Prsty se pomalu propletly.

Burke ohnul loket, zvedl svou pravou ruku, její levou.

Pak otočil zápěstím, takže její ruka byla nahoře. Pohlédl na ni a znovu užasl nad jemností její pleti, nad štíhlostí jejích prstů. Zvlášť prostředníčku.

„Váš snubní prsten je pryč,“ poznamenal.

„Sklouzl mi ve vodě.“

Snubní prsten zmizel. Ale pořád byla manželkou jiného muže. A ne nějakého muže, ale jeho nejhoršího nepřítele.

Když měl Duvall chuť líbat ji na krk v místě, kde pod zlatým řetízkem pulzovala žilka, měl na to právo. Když se na ni chtěl dívat a dotýkat se jí a milovat se s ní, i to mohl.

A to Burka štvalo tak, že si to vylil na ní.

„Můžete si koupit jiný diamant. Z Duvallovy životní pojistky.“

„Neříkejte takové hrozné věci,“ vykřikla a vytrhla mu ruku.

„Kdybych chtěl být opravdu hrozný, víte dobře, co bych udělal.“

Sloužilo jí ke cti, že ustrašeně necouvla. Naopak zvedla vzdorně hlavu. „Mám vám děkovat za to, že jste mě neznásilnil?“

„Nemáte dělat nic. Nejde o vás. To je záležitost mezi Duvallem a mnou. Vy jste jenom návnada, která ho má vylákat z doupěte.“

„To je předem ztracená záležitost, pane Basile.“ Zavrtěla hlavou a smutně se na něj usmála. „Chápu, jak měl ten váš plán fungovat, ale špatně jste odhadl mého manžela. On vám na tu návnadu neskočí. Nepřijde si pro mě. Po několika dnech a nocích, které strávím sama s vámi, mě můj manžel už nebude chtít zpátky.“

Krátce se zasmál. „Zkusit jste to musela.“ Sáhl jednou rukou do zadní kapsy kalhot a druhou ji vzal za paži.

„Co to děláte?“

„Připoutávám vás.“ Rozhodným pohybem zacvakl pouta kolem jejího zápěstí. „K čemu?“

„K sobě.“

KAPITOLA 29

Pinkie nechal zbytek sendviče na stole a přešel k oknu své kanceláře. Přes žaluzie se podíval na osvětlenou siluetu města. „Proč je sakra nikdo nedokáže najít? Nemohli se přece úplně vypařit.“

„Jak to vypadá, tak ano,“ zamumlal Bardo pusou plnou večeře.

Od objevu opuštěné dodávky nedošlo k žádnému dalšímu pokroku v hledání Basila a Remy. Lidé monitorující veřejnou dopravu na hranicích New Orleansu nic neviděli.

Pilot helikoptéry neobjevil nic, co by stálo za bližší zkoumání. Nikdo z Duvallových informátorů v jižní Louisianě neměl co hlásit.

„Jsi si jistý, že ti ta děvka řekla pravdu? Nevěděla nic?“

Bardo si zakryl rukou ústa a říhl. „Dixie? Když jsem zjistil, že pomáhala Basilovi, dost slušně jsem ji zpracoval.“

Pinkie se otočil a významně se na něj podíval. Bardo se zašklebil. „Ne, tak daleko jsem nešel. Touhle dobou už bude nejspíš zase na ulici. Ale dal jsem si poměrně dost záležet, kdyby byla něco věděla, tak mi to řekla.“

Pinkie se zase zadíval z okna. Světla města byla rozptýlená mlhou, ale on je stejně vlastně neviděl. Úplně se pohroužil do svého dilematu. V okamžiku, kdy ho Errol zavolal z Křižovatky, se jeho dokonale uspořádaný život zhroutil. Jeho klienti museli čekat. Soudci mu povolili odklady kvůli „nemoci v rodině“. Z kalendáře zmizely všechny schůzky a společenské závazky. Na telefony reagoval jen tehdy, když se přímo týkaly únosu.

Zatracený

Burke

Basile;

udělal

jeho

dobře

naprogramovaného života chaos.

Ten parchant za to zaplatí, a hodně. Jenže kde sakra je?

Pinkie pořádně vyděsil Douga Patouta, ale jeho zatím jediný příspěvek bylo zjištění, že Basilova manželka a její přítel jsou v zahraničí, což Pinkie stejně už věděl od svých lidí.

Jeho vnitřní detektor lži mu říkal, že Patout mluví pravdu, když tvrdí, že neví, kde Basile je. I tak by ale Pinkie mohl Patouta podezírat, že Basila kryje, nebýt jedné věci: Patoutova láska k vlastnímu postavení byla ještě větší než vážnost, kterou choval ke všem mužům svého oddělení, jeho oblíbence Basila nevyjímaje. Patout se chtěl propracovat až na špičku neworleanské policie. Nebyl to žádný zbabělec, ale nebyl ani hloupý. Chápal, jak nebezpečné je znepřátelit si Pinkieho Duvalla.

Po tom, jak vyděsili McCuena, předpokládal Pinkie, že i on bude hrát na jejich straně. Ale kdo ví? Může se ukázat, že je to stejně dobrý a důvěryhodný Basilův přítel, jako byl Basile přítel Keva Stuarta.

„Zasraný policajti,“ zavrčel.

„Cože?“ zeptal se Bardo.

„Nic.“

Po chvíli Bardo začal znova. „Víš, tak jsem si přemýšlel.“

„O čem?“

„O tom, kolik toho paní Duvallová ví o našich obchodech.“

Pinkie se pomalu otočil. „To myslíš jak?“

„To myslím tak, že Basile pravděpodobně umí být přesvědčivý, když si dá záležet. Zvlášť pokud jde o ženu.“

Wayne Bardo se nevědomky dotkl kořene Pinkieho obav.

Nikdy s Remy nemluvil o podrobnostech svých nejrůznějších vedlejších obchůdků, ale mohla tu a tam posbírat nitky informací, které, spleteny dohromady, by mohly vydat lano na jeho oprátku. Pravděpodobně věděla víc, než si sama uvědomovala. I náhodná poznámka by se mohla hodit někomu, jako je Basile, jehož policejní výcvik jen zostřil vrozenou schopnost úsudku. Kdyby Basile pohrozil Remy smrtí, kdo ví, na kolik věcí o manželově podnikání a kompromitujících stycích by si mohla vzpomenout. O důvod víc ji najít a umlčet.

„Kdyby ji Basile šikovně přesvědčoval, mohla by se začít svěřovat,“ pokračoval Bardo. „Co myslíš?“

„Já si myslím,“ odpověděl Duvall klidně, „že jestli ještě jednou promluvíš tímhle způsobem o mojí ženě, vytrhnu ti jazyk.“ Že on sám uvažuje o míře Reminy loajality, to bylo v pořádku; nikdo jiný si to ale dovolit nesměl.

„No tak, Pinkie, nerozčiluj se. Myslel jsem jenom –“

„Potřebuju odtud vypadnout,“ přerušil ho Pinkie.

„Kam jdeš?“

„Ven.“

„Jdu taky.“

„Ty tu zůstaneš. Nezapomínej, že máš práci.“

Pinkie vztekle škubl dveřmi a vyrazil do chodby před svou kanceláří. Errol, který tu spal na židli, vyletěl. „Kam to bude, pane Duvalle?“

„Jdu se projít. Sám.“

Sjel výtahem do přízemí, bez jediného pohledu přešel kolem hlídače a otevřel si dveře, které mu strážce na dálku elektronicky odemkl.

Pinkie ušel dva bloky a pak si zastavil jeden z neworleanských pověstně drahých taxíků. Když udal řidičce adresu, divně se na něj podívala přes zpětné zrcátko.

Dívky v podniku Ruby Bouchereauxové byly v neustálé permanenci díky mužům oslavujícím Mardi Gras. Od nynějška až do půlnoci Tučného úterý, kdy začínal půst, platil pro všechny pány limit jedné hodiny, ledaže by byli ochotni zaplatit závratné sumy. Ruby připomínala svým dívkám, že čím častější obrátka, tím větší zisk pro všechny.

Týden Mardi Gras byl vždycky obrovsky výnosný.

Každou noc bylo v podniku natřískáno pravidelnými klienty, kteří se chtěli ještě pobavit bez svých manželek po velkých plesech a večírcích, i lidmi, kteří přijeli do města slavit odjinud. Muži od osmnácti do osmdesáti se přišli bavit a zadovádět si v nejlepším nevěstinci v městě nejlepší zábavy v zemi.

Ruby bývala většinu večerů k nalezení na galerii nad hlavním sálem. Z této vynikající vyhlídky mohla sledovat všechno, co se dole dělo, a její prvotřídní personál se zatím staral o hladký chod podniku. Pokuřovala doutník, upíjela brandy, v duchu odhadovala, jaký zisk asi večer přinese, a při představě té sumy se spokojeně usmívala.

Smích ji přešel, když uviděla Pinkieho Duvalla.

Duvall na nikoho nepromluvil, protlačil se přímo k baru a objednal si skleničku. Rychle ji vypil a objednal si další.

Nejvíc z Pinkieho přetvářek Ruby vždycky pobavilo předstírání, že je milovníkem a znalcem vína. Tenhle svůj pečlivě budovaný obraz teď dole sám podkopával, protože do sebe házel panáky tvrdého alkoholu tak rychle jako námořník, který se po šesti měsících na moři konečně dostal na pevninu.

Zachytila pohled jedné ze svých zaměstnankyň a naznačila jí, aby se Pinkiemu věnovala. Vyvinutá blondýna patřila k Rubyiným nejlepším dívkám. Byla to dcera amerického diplomata, s rodiči hodně cestovala a navštěvovala nejprestižnější světové školy. Mluvila plynně několika jazyky a dokázala se bavit o široké škále témat.

Dokázala si poradit se škrobeným intelektuálem stejně jako chovat se jako koketa. Žádná fantazie pro ni nebyla dost bizarní, když šlo o klientovo potěšení, i když nepřipouštěla žádné zneužívání a bolest. Neměla naprosto žádný stud ani zábrany a sex považovala za formu umění. Používala také exotické metody, které se naučila v cizině, když naplňovala své vlastní představy o mezinárodních vztazích.

Nepříjemná událost v Barmě – když to ještě byla Barma –, do níž byla zapletena ona a vysoký vládní úředník, skončila propuštěním jejího otce z diplomatických služeb.

Ten se pak následkem toho zřekl jí. Se skandálem na krku a bez halíře si celkem přirozeně vybrala svou další kariéru a nikdy toho nelitovala. Klienti za ni platili hodně. I po odečtení procent pro Ruby z ní začínala být bohatá žena, a protože vypadala na méně, než kolik jí skutečně bylo, měla naději, že bude moci pracovat dlouho přes třicítku. Říkala si Isobel.

Pinkieho dnes nebylo třeba dlouho přesvědčovat. Dohoda u baru netrvala ani minutu. Následoval krásku po širokém schodišti. Ruby nechala doutník hořet v křišťálovém popelníku a vyšla jim na schody vstříc.

„Dobrý večer, Pinkie.“ I když by na něj byla raději plivla, usmála se odzbrojujícím úsměvem.

Neviděl ji o nic raději než ona jeho a pravděpodobně ho podráždilo, že ho donutila promluvit na ni. „Dobrý, Ruby.“

„Neviděla jsem tě od té doby, co Bardo provedl tu řezničinu na mojí dívce. Je to od tebe milé, že jsi nás zase poctil svou přítomností.“

Ignoroval ten osten. „Obchody ti vzkvétají. Ale kurvení vždycky vynášelo.“

Rubyin úsměv o poznání zledověl a v očích se jí zle zablýsklo. „Protože vždycky byli muži, kteří to nemohou mít jinak, než že za to zaplatí. Tak mě napadá, co tady vlastně dneska děláš ty? Tvoje žena neměla náladu? Remy se jmenuje, viď? Odmítla Remy dneska tvoje návrhy?“

Odměnou jí byl pohled na to, jak mu naběhly žíly na spáncích. Pánovitým gestem pobídl Isobel do schodů. Ruby se za nimi zamyšleně dívala.

Za svobodna se tu Pinkie objevoval několikrát do týdne.

Od svatby jeho návštěvy značně prořídly, i když ani teď nebyl v ložnicích v patře úplným cizincem. Občas přišel pro zábavu, občas, aby se odreagoval, ale Ruby ho ještě neviděla tak rozčileného jako dnes. Zajímavé.

„Slečno Ruby?“

Otočila se. Jedna z pokojských, která tu pracovala už v době, kdy byla Ruby malá, ji oslovila melodickým karibským přízvukem. „Říkala jste, ať pro vás přijdu, až se ta chudinka malá probere.“

Šly spolu po galerii, pak zabočily vpravo do chodby, která vedla do zadní části domu a do pokoje zastrčeného pod okapy. „Jak je jí?“ zeptala se Ruby, když se blížily k zavřeným dveřím.

„Hlavně je vyděšená.“

Místnost byla pohodlně zařízená, ale byla tak malá, že se pro běžný provoz nehodila. Obvykle ji dostala dívka, která byla nemocná a musela být izolovaná od ostatních, dokud byla její nemoc nakažlivá, nebo nová dívka, která potřebovala někde spát v době výcviku a zaškolování.

Ruby přistoupila k posteli a sklonila se nad dívkou se starostlivostí milující matky. „Jak je ti?“

Dixie se zkusmo dotkla špičkou jazyka koutku úst, kde se na ošklivé odřenině srazila krev. „Ten hajzl mě slušně předělal, co?“

„Doktor říkal, že v obličeji nemáš nic zlomeného.“

„To se sama divím, při tom, jak mě mlátil.“ V očích se jí objevily slzy. „Vypadám moc strašně?“

„Už jsi vypadala líp,“ řekla Ruby a jemně jí položila ruku na paži. „A zase budeš. Neděs se. Doktor tu nechal prášky proti bolesti. Můžeš si tady odpočinout, dokud se to nezahojí. Já bych to odhadla tak na dva týdny, možná tři.“

„Dva nebo tři týdny?“ Dixie se pokusila zasmát, ale při té snaze se jí zkřivila tvář bolestí. Jen očima obhlédla místnost, Ruby a čekající pokojskou. „Když nedělám, nejím. Jak myslíte, že vám to zacáluju?“

„Když jsi přišla, říkala jsi, že tě poslal Burke Basile. Je to tvůj klient?“

„Myslíte normálka? To ne,“ odpověděla Dixie. „Platil mi, ale jenom za informace, za nic jinýho. Když jsem ho naposled viděla, povídal, že když se dostanu do průseru, že mám jít sem. Vy jste jeho přítelkyně?“

„Řekněme, že si vzájemně jeden druhého vážíme a máme určitý společný cíl.“

„Hmm. No, jestli tohle všechno bude muset zatáhnout, dobře mu tak. To kvůli němu mě Bardo…“

„Wayne Bardo?“ Rubyin laskavý výraz ztvrdl. „To on ti to provedl?“

Dixie kývla. „Chtěl, abych ho vykouřila. A potom, když jsem mu neřekla nic o Basilovi, začal mi dělat z ksichtu sekanou.“

Ruby se posadila na kraj postele a zkušeným okem si dívku prohlížela. Tvář měla hrozně zřízenou, ale strukturu kostí měla vynikající, a když ji svlékali, všimla si Ruby její svůdné postavy. Ruby obvykle pohrdala děvčaty z ulice, ale Basile zjevně považoval tuhle za trochu lepší, jinak by jí nebyl poradil, aby šla sem.

Bude potřebovat zjemnit. Jméno jí změní na něco méně obvyklého a lákavějšího. Taky dny, kdy se polévala levnou gardéniovou vůní, už skončily. I stříbrný lak na nehty a lesklá červená sukně musejí pryč.

Potřebovala zkrátka kompletně předělat, ale slibné to děvče rozhodně bylo.

Ruby jí odhrnula vlasy z čela, na němž Bardovy pěsti zanechaly modřiny. „Proč se Bardo ptal na pana Basila?“

„Hledal ho.“

„Řekl proč?“

„Ne. Jenom si myslím, že to mělo něco… Jo, ale tohle asi nemám vykládat. Basile mi zaplatil, abych držela hubu.“

„Ale nevadilo by mu, že to řekneš mě. Nezapomínej, že tě sem poslal.“

„Jo, asi jo. No tak jo. Já myslím, že to má něco společnýho s ženou Pinkieho Duvalla.“

„Opravdu?“ Ruby s předstíranou lhostejností poslouchala Dixiinu velice zajímavou historku. „Kněz?“

Dixie se ušklíbla. „Umíte si to přestavit? Kdyby byl Basile farář, tak budou všecky ženský v kostele hotový, ještě než přestane kázat. Helejte, jestli mě to teda nebude nic stát, mohla bych dostat něco k pití?“

„Jistě.“ Ruby se obrátila k pokojské a požádala ji, aby donesla šálek čaje.

„Já jsem nemyslela zrovna čaj,“ poznamenala Dixie, když pokojská odešla.

Ruby se shovívavě usmála. „Vypiješ si čaj, vezmeš si prášek a budeš odpočívat. Když uděláš všechno, co ti řeknu, může tenhle nářez být to nejlepší, co se ti v životě stalo. Ale o tom si promluvíme později, až ti bude líp.“

Ruby nechala Dixie v péči pokojské a vrátila se na galerii, aby si promyslela, co jí dívka řekla. Bylo by možné, že za Pinkieho mizernou náladu je zodpovědný Burke Basile? Týká se jeho vendeta proti Duvallovi nějak Pinkieho mladé krásné ženy? Proč ho tak zajímalo všechno, co o ní Ruby věděla?

„To je od vás chytré, pane Basile.“ Ruby se tiše zasmála a zvedla sklenku brandy v mlčenlivém přípitku bývalému policistovi.

Jen škoda, že Basile nebude dlouho naživu.

A to nebude, jestli vztáhl ruku na manželku Pinkieho Duvalla.

Mac odjel do práce dřív než obvykle. Toni řekl, že potřebuje vyřídit nějaké papírování. Myslel si, že vyjíždí mnohem dřív, než začne špička, ale doprava se už teď vlekla kvůli počasí. Tlaková níže u mexického zálivu se přes noc posunula nad město a přinesla s sebou hustý déšť.

Když se dostal k velitelství, zaparkoval, ale nevešel do budovy. Místo toho se popral s deštníkem a došel několik bloků pěšky do kavárny, kde si objednal jen kávu. Spálil si jazyk, protože ji vypil dřív, než měla čas zchladnout. Pak si u pokladny nechal rozměnit drobné, šel k telefonnímu automatu a zavolal na číslo, které si předešlý večer vypsal ze založeného spisu Burka Basila.

„Haló?“

„To je Joe Basile?“

„Ano.“

Mac v duchu poděkoval bohu šťastných náhod. Už to bylo řadu let, co Burke určil kromě své manželky i svého bratra v Shreveportu jako člověka, kterému se má v případě naléhavé potřeby volat. Od té doby se bratr Joe mohl přestěhovat nebo změnit číslo. Mac měl ohromné štěstí, že se strefil napoprvé.

„Jmenuju se Mac McCuen.“ Mluvil přátelským, veselým a konverzačním tónem. „Pracuju s vaším bratrem. Nebo jsem pracoval. Než nedávno odešel od policie.“

„V protidrogovém oddělení?“

„Správně. Zmiňoval se vám Burke někdy o mně?“

„Vedl jste jeden z týmů po smrti Keva Stuarta.“

„Zase správně.“ Napadlo ho, v jakém kontextu o něm asi Burke mluvil. Stěžoval si na něj? Chválil ho? Neměl odvahu se zeptat. „Hodně jsem se od vašeho bratra naučil a hrozně mě mrzelo, že tak z ničeho nic odešel.“

„Měl už toho dost. Aspoň tak to vysvětloval mně.

Zapřísahal se, že s policejní prací skončil nadobro, ale nedivil bych se, kdyby se k ní vrátil. Třeba ne v New Orleansu, ale někde jinde.“

„V takovém případě bychom si všichni mohli jen gratulovat.“ Pak usoudil, že nic se nesmí přehánět a že by už mohl vzbudit podezření, a tak pokračoval: „Burke byl nedávno u mě a zmínil se o tom, že jede na čas pryč. K nám teď přijede tchyně,“ vymýšlel si dál. „Tak mě napadlo, že bych si vzal pár dnů volna a nechal dům napospas ženským.

A že bych se rozjel za Burkem. Jen tak pít pivo, povídat o starých časech a tak. Však to znáte.“

„Hmm,“ řekl bratr Joe neutrálně.

„Jenomže nevím, jak se s ním spojit.“

„A proč myslíte, že by chtěl, abyste se s ním spojil?“

Chytrost byla zřejmě v rodině Basilových vrozená. Bratr Joe nebyl sice policajt, ale taky to nebyl žádný duševní trpaslík. „Než odjížděl, povídal něco v tom smyslu, že je smůla, že s ním nemůžu jet. Tak teď, když můžu, říkal jsem si, že by mu moje společnost nejspíš nevadila.“

Následovalo dlouhé ticho a Mac si přitom hryzal spodní ret. Očima přejížděl po kavárně a snažil se mezi ranními návštěvníky objevit někoho, kdo by mohl špehovat pro Pinkieho Duvalla nebo Del Raye Jonese. Ale zdálo se, že nikoho ani v nejmenším nezajímá nervózní muž opřený u telefonního automatu.

Konečně Joe Basile řekl: „Obávám se, že vám nepomůžu, pane McCuene. Když jsem s Burkem naposled mluvil, připadal mi dost v depresi. Mně se taky zmiňoval, že chce odjet, a upřímně řečeno, měl jsem spíš dojem, že chce být sám.“

Mac zapomněl na své předchozí modlitby a v duchu vyslovil pár sprostých nadávek. „Aha.“

„Ale víte co? Jestli mě Burke zavolá, vyřídím mu to.

Když vás pak bude chtít pozvat, abyste za ním přijel, může to udělat sám. Víc udělat nemůžu.“

Mac uvažoval, jestli nemá Joeovi říct, že jeho starší bratr spáchal těžký zločin. Pak by možná spolupracoval lépe. Ale tu myšlenku zavrhl skoro hned, jak ho napadla. Duvall nechtěl roztrubovat, že byla jeho žena unesena. Pokud by se to rozneslo a přišlo by se na to, že to prozradil Mac McCuen, byl by hodně brzo mrtvý.

„Koukejte, pane McCuene, já už musím jít,“ řekl Joe Basile. „Rád jsem vás slyšel. Když budu mluvit s Burkem, vyřídím mu, že se k němu můžete přidat. Hezký den.“

Zavěsil, takže Mac držel v ruce hluché sluchátko. Položil ho zpátky do vidlice a doloudal se zpátky k pultu, kde požádal o další kávu a zachmuřeně se do ní zadíval.

Panebože, jak se mohly věci tak rychle a tak hrozně zvrtnout?

Ještě před pár týdny byl se svým životem ohromně spokojený. Dlužil sice Del Rayi Jonesovi, ale dluhy měl už i dřív. Člověk vždycky může sehnat peníze, a slušné peníze, když ví, jak na to. Pravda, ty sumy byly vyšší než dřív, ale to byla přece jen otázka nul, ne? Jo, byl cvok, že si něco začal s Del Rayem – ten hnusák byl ostuda i lichvářů –, ale to byla jen dočasná krize a řešení čekalo za rohem. Byl si jistý, že se všechno vyřeší.

Teď se rozpoutalo peklo. Basile už toho měl dost a odešel, čímž celé protidrogové oddělení otočil naruby.

Vnitřní inspekce usoudila, že je čas na další kontrolu, což znamenalo, v že všichni včetně Maca byli v mizerné náladě.

Patout byl nešťastný a nesoustředěný kvůli Basilově odchodu a kvůli tomu, že se zapletl do něčeho, co zavánělo únosem. Del Ray Jones si postavil tu svou hnusnou hlavu a za jeho hrozbami stál Pinkie Duvall, což je činilo mnohem reálnějšími.

Macova jediná naděje na záchranu byla najít Duvallovi Basila, a jeho jediná naděje na to, že ho najde, mu zrovna popřála hezký den.

„To teda bude,“ mručel si pro sebe, když z kapsy kalhot vydoloval několik dolarovek a položil je na pult.

Pinkie mu dal čtyřiadvacet hodin. Do večera musí vědět, kde se Basile s advokátovou ženou schovává – nebo…

Sázky stály hrozivě proti němu.

Joe Basile zamyšleně zavěsil a uvažoval o tom podivném telefonátu Maca McCuena. Ale nemohl se jím zabývat dlouho, protože v kuchyni u stolu seděl host a pil s Lindou kávu. Jeho manželka nepočítala s tím, že bude muset takhle brzo ráno dělat hostitelku. Zazvonění zvonku ji vytáhlo z postele. Na sobě měla nejstarší a nejteplejší župan a oči měla ještě oteklé od spánku.

Pohlédla na Joea vracejícího se do kuchyně. „Kdo to volal?“

„Někdo z kanceláře, chtěli vědět, kdy přijdu.“

Zatvářila se divně, ale neřekla nic a nabídla se, že hostu uvaří snídani.

„Ne, děkuju, paní Basilová,“ odpověděl Doug Patout.

„Než jsem sem šel, něco jsem si dal. Omlouvám se, že jsem se vám tady objevil takhle brzo ráno.“

„To nic.“

„Přijel jste z New Orleansu včera večer?“ zeptal se ho Joe.

„Jo, dorazil jsem pozdě a hned, jak odsud odejdu, se vracím. Přijel jsem jenom na otočku.“

„Proč jste prostě nezavolal?“

„To jsem mohl, ale říkal jsem si, že bychom si měli radši promluvit osobně.“

„To je to tak důležité?“

„Myslím, že ano. Za dobu své kariéry si váš bratr nadělal řadu nepřátel nejen mezi zločinci, ale i u policie samotné.

Říkal jsem si, že bude nejlepší, když o té věci nebudeme mluvit telefonem.“

„Vy nás děsíte, pane Patoute,“ řekla Linda. „Stalo se něco Burkovi?“

„To právě nevím a chci to zjistit. Odešel z oddělení a za pár dnů se pak za záhadných okolností ztratil.“

„Volal sem a říkal, že na pár dní odjíždí, že si potřebuje všechno rozmyslet,“ podotkl Joe. „Když uvážím, že se rozešel s Barbarou a odešel z oddělení, tak mi to nepřipadá jako velká záhada.“

„Nevíte o některých dalších věcech.“

„Například?“

„Je mi líto, Joe, ale nemůžu o nich mluvit. Je to tajná policejní informace.“ Položil obě ruce na stůl a naléhavě pokračoval. „Prosím vás. Jestli máte tušení, kam mohl Burke jet, řekněte mi to. Je hrozně důležité, abych ho našel dřív, než ho najde kdokoli jiný. Nemůžu ani dost zdůraznit, jak je to důležité.“

„Chcete říct, že je v nebezpečí života?“ zeptala se Linda.

„Možná.“

Což znamená ano, pomyslel si Joe. Cítil tíhu své situace.

Viděl se se svým starším bratrem jen jednou dvakrát do roka, ale byli si bližší, než by ty řídké návštěvy naznačovaly. Dokonce by se nebál říct, že on a jeho bratr se milují.

Jestli je Burke v nějaké kaši, pohnul by nebem a zemí, aby ho z ní dostal. Jeho dilema pocházelo z toho, že nevěděl, co má dělat, protože nevěděl, jestli Burke chce být nalezen nebo ne. Kýmkoli. McCuenem. Nebo Dougem Patoutem.

Joe měl pocit, že jestli Burke odjel a nikomu neřekl kam, tak chce být sám. Když odešel od policie, nejspíš by si nad „tajnou policejní informací“ umyl ruce. A proč ho Patout a McCuen hledají každý zvlášť? Ani jeden se nezmínil o tom druhém. Jestli je situace tak kritická, jak nezávisle na sobě tvrdili, proč nehledají Burka kolektivně?

„Je mi líto, pane Patoute, ale nepomůžu vám,“ opakoval Joe to, co už řekl McCuenovi. „Burke mi neřekl, kam jede.“

„Nic vás nenapadá?“

„Nic.“

„Kdybyste to věděl, řekl byste mi to?“ Odpověděl poctivě: „Ne, neřekl.“

Patout povzdechl. Pohlédl na Lindu a okamžitě pochopil, že podporuje manželovo rozhodnutí. Pokřiveně se usmál.

„Jste moc podobný svému bratrovi, Joe.“

„Děkuju. Beru to jako kompliment.“

Patout položil na stůl vizitku a vstal. „Kdybyste si to rozmyslel, zavolejte mi kdykoli. Paní Basilová, znova se omlouvám, že jsem vám sem vrazil a ani předem nezavolal.

Děkuju za kávu.“

Basilovi se dívali od dveří, jak nasedá do auta a odjíždí.

Linda se obrátila k Joeovi. „Z kanceláře ti nikdy nevolají a neptají se, kdy přijdeš.“

„To byl McCuen, taky policajt. A hádej, co chtěl.“

„Vědět, kde je Burke?“

„Přesně. A Patout jel až do Shreveportu, aby se s námi sešel.“

„Co to znamená? Co se to děje, Joe?“

„Ať se propadnu, jestli to vím. Ale zjistím to.“

Vrátil se do kuchyně a listoval domácím telefonním seznamem, až našel číslo Dreddova kupectví.

Dredd bez ohledu na déšť vyšel zkontrolovat návnady.

Dřepěl právě na konci mola, vyvrhoval rybu a vnitřnosti házel zpátky do vody, když slyšel zvonit telefon.

Zanadával na to vyrušení a kolébavým klusem se rozběhl zpátky k domu. Bosé nohy mu pleskaly o mokrá prkna.

„Vydrž, už jdu,“ řekl nahlas, když otevíral dveře.

Zadýchaný námahou popadl sluchátko a řekl: „Haló?“

Nic než volný tón. Praštil sluchátkem. „Krucifixalelujá!“

Nenáviděl telefony a celkem mu nevadilo, že hovor nestihl. Jestli je to skutečně důležité, tak ten někdo zavolá znova.

Rozčílilo ho to, že právě když sáhl po sluchátku, vyhlédl ven a viděl, jak pelikán snídá jeho úlovek.

I přes déšť stáli turisté frontu na kolesový parník Kreolská královna, který je měl odvézt po řece na prohlídku starých plantážnických sídel. Když se loudali po můstku na palubu, bojovali s turistickými brožurkami, deštníky, igelitovými pláštěnkami, fotoaparáty a videokamerami.

Nástup na loď zdrželo nevlídné počasí a skupina důchodců, z nichž někteří potřebovali zvláštní pomoc, aby se na palubu vůbec dostali.

Nástup se zastavil úplně, když se ozvalo zaječení, při němž tuhla krev v žilách.

Vydala ho žena, která se opírala o svého šokovaného manžela a třesoucím se prstem ukazovala do bahnitých vod řeky Mississippi, do níž předtím nepřítomně zírala v pomalu postupující frontě.

Ostatní se nahrnuli k zábradlí, aby viděli, co způsobilo ženě takový šok. Někteří zalapali po dechu a s odporem se odvrátili. Jiní si přitiskli ruce na ústa, aby nezačali zvracet.

Ti se silnějšími žaludky fotografovali nebo natáčeli na video. Několik lidí se šeptem začalo modlit.

Errol, který teď po smrti vyvolával mnohem větší pozornost než zaživa, plaval na zádech a zíral vodou vzhůru očima, které se už začínaly mléčně kalit.

KAPITOLA 30

Burke stál v otevřených dveřích chaty, pil kávu a díval se na déšť, když ji uslyšel za sebou. Podíval se přes rameno a téměř čekal, že ji uvidí, jak napřahuje litinovou pánev nebo nějaký jiný tupý předmět a chystá se mu vyrazit mozek z hlavy.

Včera večer se jí silně nelíbilo, když ji k sobě připoutával, a dost se vzpírala. Měl potíže s tím uklidnit ji, aniž by jí ublížil. „Nebylo by to nutné, kdybyste se nepokusila utéct,“ řekl jí pak. „Nemůžu riskovat, že mě omráčíte nebo zabijete, až budu spát.“

„To mě ani nenapadlo.“

„No, mě to napadlo.“ Natáhl se na postel a stáhl ji za sebou. „Pro mě to byl dlouhý a únavný den. Já jdu spát. A doporučuju vám, abyste udělala totéž.“

Odmítla si lehnout a seděla na kraji postele bez sebe zlostí. Zavřel oči a nevšímal si jí. Konečně se poddala vyčerpání, lehla si a usnula mnohem dřív než on. Ráno odemkl pouta a vstal, aniž ji probudil. Zjevně byla ještě rozladěná, ale nesnažila se připlížit se k němu se zbraní.

„Kafe je na vařiči,“ řekl jí.

Nonšalantně se vrátil ke své meditaci nad počasím. Nad močálem visela opona hustého deště, která nejevila žádné známky toho, že by se chtěla někdy brzo zvednout. Bylo dobře, že s sebou přivezl tolik zásob, že jim vydrží na několik dní. K Dreddovi dneska nepojede. Stejně by se nikam nedostal, když teď loď měla v trupu díry.

Kvůli počasí museli zůstat v chatě. Nebylo by logické, že všichni ostatní udělají totéž? Jak blízko má Duvall k tomu je najít? Kdy se objeví? V příštích deseti minutách? Nebo to bude trvat ještě týden?

Burke doufal, že to bude spíš brzo. Chata jako by se kolem nich zmenšovala. Začal pociťovat stísněnost a ten tlak na něj těžce doléhal. Když vedle ní včera v noci ležel, vnímal každý její dech. Kdykoli se pohnula, věděl o tom.

Její vzdechy mu neustále rušily spánek. I když k ní teď stál zády, neustále věděl, kde je a co dělá.

V New Orleansu nosila šaty, které ji křiklavě inzerovaly jako sexuální objekt. Její garderoba byla nákladná, ale vypadala téměř lacině.

Teď, oblečená v šedé teplákové soupravě z obchodního domu, vypadala měkčeji a dokonce víc sexy než tehdy v noci v altánu v těch černých šatech s výstřihem. Bez líčidel, s tvářemi zrůžovělými spánkem, s rozcuchanými vlasy vypadala hřejivě, mazlivě a nevinně jako kotě. A eroticky jako nikdy.

Už se mu přestávalo dařit ignorovat touhu, kterou v něm vyvolávala od chvíle, kdy ji poprvé uviděl. Tu noc pocítil vlnu touhy, která neopadla, ani když zjistil, že ta éterická bytost z altánu je manželka Pinkieho Duvalla.

Když si uvědomil, kdo to je, proč neměl dost rozumu, nenašel si nějakou milou ochotnou ženu a nestrávil s ní noc, aby se odreagoval? Za posledních pár měsíců jeho manželství se s Barbarou intimně nestýkali, takže byl už pořádně nadržený. Měl vzít Dixie za slovo, když mu to nabízela zadarmo. Nebo Ruby Bouchereauxovou. Hodinka s některou z jejích dívek by mu udělala dobře. Ale on řekl děkuju, nechci. Byl snad blázen nebo co?

I když se obával, že dokonce ani zkušená děvka používající všechny tělesné triky, které byly kdy vynalezeny, by tenhle oheň uhasit nedokázala.

Kde sakra je ten Duvall?

Byla ta jeho údajná moc jen nafouknutá bublina, která měla vyděsit jeho nepřátele? Je jeho armáda žoldáků jen fiktivní? A jestli existuje, je to ve skutečnosti jen banda hlupáků? Nebo je Burke Basile únosce, jakému se nikdo nevyrovná? Má pro to přirozený talent, který objevil až teď?

Ať tak nebo tak, podstatné bylo, že začínal čtvrtý den se svou rukojmí a bylo stále těžší, ne snadnější, dívat se objektivně na výsledek celé téhle akce.

Vylil kávovou sedlinu do deště. „Máte hlad?“

„Ano. Včera večer jsme se nějak nedostali k večeři.“

Podíval se na ni, jako by jasně říkal: A či je to vina? Ale nahlas podotkl: „Podívám se, co tam máme.“

Burke prohlédl zásoby potravin v plechovkách, které vybral z polic Dreddova kupectví. „Kromě chleba a sušenek máme sardinky, oříšky, tuňáka, hořčičné klíčky, chilli, rajskou polévku, lančmít, fazole, hovězí na paprice, ananas, ještě fazole a arašídovou pomazánku.“

„Hořčičné klíčky?“

„I zálesáci nejspíš potřebují vlákninu.“

„Dám si chleba s burskou pomazánkou a trochu ananasu.“

Když jedli, zeptal se jí na rány na zádech. „Ráno jsem se na ně dívala v zrcadle v koupelně,“ řekla mu. „Řekla bych, že se to hojí. Myslíte, že je potřeba je ještě ošetřovat?“

„Dredd by mi nikdy neodpustil, kdyby se do nich dostala infekce. Bude lepší, když mě necháte se o ně ještě trochu starat, přinejmenším dnes.“

„Třeba bych to zvládla sama.“

Sáhl právě po jejím prázdném papírovém tácku, ale znova ho pustil. „Aha, už chápu. Vám nevadí léčení, ale to, že se vás přitom musím dotknout.“

„Neřekla jsem…“

„Mám stejně čisté ruce jako Bardo, a nezdálo se mi, že by vám vadilo, když vás osahával on, tak na mě nezkoušejte takové blbosti.“

„Bardo?“ vykřikla.

„Jo, viděl jsem vás s ním v akci v altánu tu noc, co ho osvobodili. Večírek pořádal Duvall, ale vy s Bardem jste docela úspěšně slavili sami.“

„Já nevím, co si myslíte, že jste viděl, pane Basile, ale pletete se.“

„Viděl jsem toho dost. Odešel jsem, než to začalo být moc zahanbující.“ Odstrčil židli a rychle vstal. „A nemyslete, že jsem si nevšiml, jak si dáváte ruce křížem, jako bych náhodou mohl zahlídnout vaše prsa. Viděl jsem, jak vám skoro vypadla ze šatů, takže vím, že tu nynější cudnost jenom hrajete. A nebudu proto vůči vám nijak vlídnější, paní Duvallová. Abych pravdu řekl, spíš mě tím štvete.“

Domluvil a vyrazil z chaty ven.

Déšť nedéšť, musí tu zatracenou loď uvést zase do provozu.

Než Gregory otevřel oči, pokusil se přesvědčit sám sebe, že měl jenom hrozně divoký sen. Včera večer moc pil, nebo si dal moc marijánky, nebo prostě dělal něco, co jeho podvědomí přimělo vymyslet si bizarní dobrodružství, ve kterém se vyskytoval Burke Basile, Pinkie Duvall, poustevník žijící v močálu mezi staženými aligátory, krásná žena, a aby ta galerie podivných postav byla celá, i on sám v roli kněze.

Díky Bohu, že ta noční můra skončila.

Ale když otevřel oči, nepřivítaly ho žaluzie v oknech vedoucích na dvůr jeho domu ve městě. Místo toho uviděl dvě ošklivé záclony zavěšené nepravidelně na zrezivělé kovové tyči. Skrovné šedé světlo pronikalo vybledlým kalikem dovnitř. Dešťové kapky, těžké jako olůvka, stékaly z okapů domu, v němž strávil noc.

Žehnal svým zachráncům za pomoc. Květnatě jim poděkoval za jejich pohostinnost. Oni ho naopak požádali o požehnání pro svého syna a jeho těhotnou sestřenici. Otec Gregory, který neviděl jinou možnost, souhlasil s tím, že provede svatební obřad.

Ten byl naplánován na dnešek. Doufal jen, že si ještě pamatuje celý postup. Seminář mu připadal vzdálený celou věčnost. Stejně vzdálený se mu ostatně zdál celý život před tím, než ho Basile zatkl na veřejném záchodě v městském parku. Gregory proklínal svou smůlu. Co ho zrovna ten večer táhlo do parku? Proč nešel radši do kina?

Ale to by bylo jedno, pomyslel si malomyslně, když na sebe navlékal své uválené šaty. Dřív nebo později by ho byl Basile tak jako tak naverboval do své soukromé války proti Pinkiemu Duvallovi. Basile potřeboval někoho, kdo by měl Gregoryho jedinečnou kombinaci kvalifikací. Kdyby ho Basile nedostal v parku, došlo by k tomu někde jinde.

Zkontroloval svůj vzhled v matném zrcadle a vyšel z ložnice. Rodina byla shromážděna ve velké místnosti, kde byl obývací pokoj i kuchyně, navzájem oddělené barem. U

něj seděl ženich a srkal pivo. Nevěsta si natáčela vlasy.

Přípravy na svatbu byly v plném proudu. Někdo mu vtiskl do ruky šálek kávy a postupně ho seznamovali s nejrůznějšími babičkami, tetami a neteřemi, které už dorazily, aby všechno připravily, než přijdou ostatní hosté.

Kdekdo dobromyslně proklínal déšť; Gregory byl vyzván, aby zasáhl a požádal Boha, ať se během dne vyčasí. Nejistě se usmál a slíbil, že to vyřídí.

Od plotny se linuly lákavé vůně. Mohutní mužští příbuzní nosili na ramenou basy piva. Gregory, který se snažil vypadat tak nenápadně, jak se dalo, přecházel od okna k oknu a vyhlížel do deště v naději, že najde způsob, jak uniknout. Včera to vypadalo, že dům stojí na ostrově.

Ulevilo se mu, když zjistil, že ve skutečnosti stojí na špičce poloostrova a že k pevné zemi vede asi padesát metrů dlouhá cesta vysypaná drcenými mušlemi.

Kolem poledne se dům začal plnit přáteli a příbuznými, kteří všichni nesli nějaké jídlo – polévky, kraby, domácí klobásy, krevety po kreolsku, červené fazole a rýži, uzené, dokonce i několikapatrový bílý kokosový dort s plastikovou nevěstou a ženichem na vršku.

Z živé konverzace Gregory rozuměl jen pár slov. Bylo zřejmé, že jsou úzce propojená skupina a že on je tam zjevně jediný cizinec. Každý nově příchozí ho sledoval podezřívavě. Snažil se jejich nedůvěru rozptýlit žehnajícím úsměvem, i když si nebyl jistý, nakolik je přesvědčivý, protože jeho tvář stále ještě vypadala, jako by po ní přeběhla banda ragbyových zadáků. Nikdo z rodiny ani ze svatebních hostí se nezeptal, proč je ochoten provést obřad, který ostatní kněží z morálních důvodů vykonat odmítli.

Když podepsal povolení k sňatku, otec zabručel díky.

I když cizince ve svém středu nijak nevítali, navzájem měli ze své společnosti potěšení. Zdi domu jako by se nafukovaly a ustupovaly rámusu, který návštěvníci produkovali, zvlášť když si hudebníci začali ladit nástroje.

Ve dvě odpoledne nevěsta nesměle vešla do velké místnosti. Měla na sobě dlouhé květované šaty, které předtím Gregory viděl v rukou jedné z babiček. Ta je spěšně upravovala, pravděpodobně proto, aby se do nich vešlo

nevěstino

zvětšené

břicho.

Muži

postrčili

klopýtajícího, napůl opilého ženicha na jeho místo vedle zardívající se nevěsty.

Spolu stáli proti otci Gregorymu, který začal obřad tím, že svolával Boží požehnání na toto krásné shromáždění rodiny a přátel. Pokud příslušný text nebyl tak docela přesný, nebyl tu nikdo natolik střízlivý, aby si toho všiml.

Za necelých pět minut se šťastný pár otočil k sobě, aby polibkem zpečetil manželství, které bylo od začátku až do konce podvodné. Otci Gregorymu to bylo úplně jedno.

Chtěl se jenom odtud dostat dřív, než někdo odhalí podvodníka v něm.

Jedl s nimi. Vypil jedno pivo. Oni žádné zábrany neměli a lili do sebe zdánlivě nekonečné množství čehokoli. Čím víc pili, tím hlučnější byla hudba a tím divočejší tanec.

Došlo ke dvěma pěstním potyčkám, ale vyřešily se s minimem krve. Za soumraku byl dům zapařený bublajícím jídlem, potícími se lidmi a vášní, která jako by podbarvovala všechno, co dělali. Někdo otevřel dveře, aby se uvnitř vyvětralo.

Právě jedněmi z těchto dveří se otec Gregory vykradl ven, na sobě vlněné sako a čepici jednoho z bratranců.

Déšť ho okamžitě promáčel, ale jakmile byl ze dveří, rozběhl se divoce ke kůlně chránící loď, která je sem předešlého večera přivezla. Dokonce ho ani nenapadlo, že by se mohl vrátit ke člunu, který ukradl Dreddovi a který teď kotvil vedle rodinné lodě. Už žádné močály, děkuju pěkně. Od nynějška to riskne po suchu. Číhá tam sice spousta potenciálních nebezpečí, ale přinejmenším nejsou tak přízračná.

Když se obrátil zpátky k domu, neviděl žádnou známku toho, že by si jeho úniku někdo všiml. Sklonil hlavu proti dešti a vyběhl z kůlny. Přikrčil se a utíkal tak rychle, jak to jen dokázal, napínal na maximum svou omezenou kapacitu, hnal se, až měl pocit, že mu prasknou plíce. Rozvzlykal se nesmírnou radostí, když se dostal na konec cesty.

Ústila na dvouproudovou státní silnici. Opřel se rukama o kolena, dvakrát se zhluboka nadechl a pak se rychlým krokem vydal tím směrem, kde, jak doufal, leželo nejbližší město.

Pěšky nemohl jít daleko. Jediná jeho naděje byla, že nějaké auto přijede dřív, než si někdo na oslavě všimne, že otec Gregory už mezi nimi není, a půjde ho hledat. Když teď očistil hříšníky, nebylo ho už zapotřebí.

Když si všiml světlometů auta, které ho dojíždělo, poskočilo mu srdce. Mohl to být někdo z oslavy, koho poslali, aby ho našel a přivezl zpátky. Nebo to mohl být někdo od policie, pátrající po únoscích paní Duvallové.

Nebo to mohl být někdo, komu Pinkie Duvall platí a komu nabídl velkou odměnu, když únosce najde.

Nebo to mohl být prostředek k návratu do civilizace.

Prosím, Bože, modlil se, když se otočil a zvedl ruku.

Pick-up zpomalil, řidič si ho prohlédl, pak ho minul a postříkal špinavou dešťovou vodou. Gregory byl tak nešťastný, že se rozplakal. Vzlykal ještě o pět minut později, když se objevilo další auto. Musel vypadat tak nešťastně, že v řidiči vyvolal soucit, protože ho auto minulo a zastavilo.

Rozběhl se k němu. Vedle řidiče seděla nejvýš sedmnáctiletá dívka. Ta za volantem byla ještě mladší. Se zájmem si ho prohlížely. Ta první se zeptala: „Kde máte auto, pane?“

„Potopil jsem ho do močálu, když jsem hrál kněze, abych unesl manželku jednoho bohatého a mocného člověka.“

Rozesmály se, protože usoudily, že to měl být vtip.

„Dobrý,“ řekla znova ta první. Kývla k zadnímu sedadlu.

„Sedejte.“

„Kam jedete?“ zeptal se opatrně.

„Do New Orleansu,“ odpověděla. „Jedeme slavit.“

„Dobrý,“ opakoval její slovo a nasedl.

Řidička dupla na plyn; auto se smeklo po vlhké silnici a pak vyrazilo do tmy.

Uvnitř si Gregory poopravil úsudek o jejich věku.

Nemohlo jim být ještě ani patnáct a oblečené byly tak, že by se Madona červenala. Průhledné halenky a vyzývavé krajkové podprsenky. Oči, nosy a rty propíchnuté. Oči a rty zdůrazňoval dramatický make-up.

Když dojeli do Francouzské čtvrti, požádal je, aby ho vysadily, ale snažily se ho zlákat, aby s nimi zůstal. „Určitě byste se bavil,“ řekla jedna.

„Nemyslete si, že to tady neznáme,“ dodala druhá.

„To je právě ono,“ vrhl na ně svůj nejpodmanivější úsměv. „Vy jste na mě moc zkušené.“

Lichotka zabrala. Zastavily na křižovatce a Gregory vystoupil. Když odjížděly, posílaly mu hubičky. Šokovala ho jejich pitomá lehkomyslnost. To je rodiče nevarovali, že nemají brát stopaře? Nekoukaly se nikdy na zprávy? Jak mohly vědět, že Gregory není nějaký úchylák?

Pak si trpce připomněl, že přece je úchylák.

Vyhýbal se davům, které se i přes nepřízeň počasí vydaly slavit první den Mardi Gras, vyhýbal se všem pohledům a pěšky ušel pár zbývajících bloků. Když vkročil do své ulice, nálada mu stoupla. Posledních dvacet metrů k domu běžel. Klíč od vchodu byl pořád ještě schovaný tam, kde ho nechal to ráno, když s Basilem vyrazil vyzvednout paní Duvallovou na prohlídku Janina domova.

„A ty někomu vykládej o pitomosti a lehkomyslnosti,“

zavrčel pohrdlivě na vlastní adresu.

Jeho obrázek nejspíš leží v každé kanceláři FBI po celé zemi i v cizině. Je z něj hledaný zločinec. Určitě je na něj vypsaná odměna. Podílel se na únosu a kdoví na kolika dalších zločinech. Jeho otec z toho bude bez sebe. Zřekne se Gregoryho a vydědí ho.

Co tedy dělat? Nejdřív ze všeho: studená láhev vína a dlouhá horká sprcha. Dneska zůstane tady. Ráno si sbalí. A zítra vypadne.

Nevěděl přesně, jak tu cestu zaplatí bez otcovy pomoci.

Má se tomu zlému starému parchantovi ještě jednou vydat na milost? Možná kdyby nejdřív promluvil s matkou, mohl by se dovolávat jejího mateřského pudu, jestli ta semetrika něco takového má.

Rozhodl se, že se na to vyspí. Rozsvítil.

„Ahoj, Gregory.“

Zaječel. Na pohovce v jeho obýváku se rozvalovali dva policisté. Jako velicí pavouci seděli ve tmě a čekali na něj.

Jeden to vlastně přiznal. „Je načase, že ses objevil. Už dva dny na tebe čekáme. Ježíšmarjá,“ dodal, když si pořádně prohlédl Gregoryho tvář. „Vypadáš hrozně. Už ti nebudou říkat Hezoun.“

Ten druhý dodal: „Žít jako psanec není tak snadné, jak to vypadalo,

co?

No,

dobrodružství

skončilo:

Tvoje

zločinecká kariéra je pryč. Zadušená v zárodku, dalo by se říct. Takhle.“ Luskl prsty dva centimetry před Gregoryho zkřiveným nosem.

Gregory se opřel o stěnu, zavřel oči a se sténáním vrtěl hlavou ze strany na stranu. Noční můra pokračovala.

KAPITOLA 31

Déšť ustal, ale temné, chmurné mraky tvořily nad močálem nízký strop. Remy stála v otevřených dveřích chatrče a sledovala, jak Basile spouští loď přídí napřed na vodu.

Spravil díry po kulkách něčím, co bylo uskladněno v hluboké bedně stojící u vnější stěny. Podle toho, co viděla, použil něco podobného smůle a izolační pásku. Hrubá opravářská práce zřejmě vyžadovala podobně hrubé nadávání, ale zjevně se podařila, protože loď se udržela na vodě. Přivázal ji k molu.

„Neteče?“ zeptala se Remy, když se vracel k chatě.

„Možná tam dojedu a nepotopím se přitom.“

„Kam?“

„K Dreddovi.“

„Kdy?“

„Ráno. Jestli se vyčasí. Mohla byste mi podat ručník?

Když půjdu dovnitř takhle, bude všude mokro.“

Zarytě a bez přestávky pracoval celý den v lijáku bez jakékoli ochrany. Džíny a košili měl úplně promáčené. Vzal si od ní ručník s lakonickým „díky“ a pak se zašel za roh umýt. Když se za pár minut znova objevil, měl ručník omotaný kolem boků. Beze slova si s sebou vzal do koupelny suché šaty.

Všimla si, že ramena má pokropená pihami.

Když vyšel z koupelny, mávl rukou směrem ke stolu.

„Co to je?“

„Večeře.“ Použila, co bylo k dispozici, a prostřela pro dva. V jedné ze zásuvek, kam se ukládalo kuchyňské náčiní, našla dokonce i svíčku. Stála v loužičce vlastního vosku na prasklém talířku, ale změkčila trochu drsnost chaty. „Je to jen chilli s fazolemi, ale říkala jsem si, že budete mít asi hlad, protože jste neobědval.“

„Jo. Fajn.“

Sedl si a ona naservírovala jídlo. Krabice slaných krekrů a láhev vody doplnila menu. Několik minut jedli mlčky.

První promluvil on. „Není to zrovna to, na co jste zvyklá.“

Položila lžíci do misky a rozhlédla se po místnosti. Byla zařízená vyřazenými kusy nábytku, které se k sobě nehodily, zahřívala ji přenosná kamínka, osvětlovala petrolejka, ale byla útulná a suchá, útočiště před nepřátelským okolím. „Ne, není to to, na co jsem zvyklá, ale líbí se mi to. Možná proto, že je to tak jiné než všechno, co jsem předtím viděla.“

„Žádný cajunský milenec vás nikdy nevzal na rande do své rybářské chaty?“

„Nikdy jsem nebyla na rande a neměla jsem žádné milence.“ Uždíbla roh slané sušenky, položila ji na svou misku a sáhla po sklenici vody. Když zachytila jeho pohled, podivila se jeho ohromení. „Co je?“

„Nikdy jste nebyla na rande?“

„Ne, pokud nepočítáte Pinkieho. Přímo od své matky jsem se dostala k Nejsvětějšímu srdci a pak k Pinkiemu.

Moc příležitostí k tomu pořídit si nějakého přítele jsem neměla. Dokonce jsem nechodila ani na školní taneční hodiny.“

„Jak to?“

„Žila jsem s Angel v jednopokojovém bytě,“ řekla tiše.

„Muži na mě neudělali nejlepší dojem. Neměla jsem nejmenší chuť tancovat. A i kdybych měla, Pinkie by to nepřipustil.“

Znovu se odmlčeli. Bylo slyšet jen cinkání lžic o kameninové misky. Konečně řekl: „Uvažovala jste někdy o tom, že se stanete jeptiškou?“

Ta otázka ji pobavila; tiše se zasmála. „Ne, Pinkie měl jiné plány.“

„Měla jste splatit dluh.“

„Asi by se tomu dalo tak říkat. Oženil se se mnou hned první den po tom, co jsem vyšla ze školy.“

„Na vysokou jste nešla?“

„Chtěla jsem, ale Pinkie to nedovolil.“

„Pinkie by to nepřipustil. Pinkie měl jiné plány. Pinkie to nedovolil.“

Jeho tón ji urazil. Řekla: „Vy to nechápete.“

„Ne, to nechápu.“

„Nejsem

hloupá.

Absolvovala

jsem

všechny

korespondenční vysokoškolské kurzy, co jich je.“

„Já si nemyslím, že jste hloupá.“

„Ale myslíte. Vaše mínění o mně je až příliš zjevné, pane Basile.“

Už měl chuť se začít hádat, ale rozmyslel si to, pokrčil rameny a řekl: „Nic mi do toho není. Jenom nemůžu pochopit, jak někdo, ať muž nebo žena, může předat svůj život někomu jinému a říct mu: ‚Koukej, řiď ho za mě, ano?‘ To jste se nikdy v ničem nerozhodla sama?“

„Ano. Jednou jsem se vzepřela Pinkieho přáním a tajně jsem se ucházela o místo v umělecké galerii. Studovala jsem umění. Milovala jsem ho. Během přijímacího pohovoru jsem majiteli galerie dokázala svůj obdiv k umění i svoje znalosti. Přijal mě. Trvalo to dva dny.“

„Co se stalo?“

„Galerie vyhořela do základů. Budova a všechno, co v ní bylo, byly úplně zničené.“ Významně se na něj podívala.

„Žháře nikdy nechytili, ale já jsem se taky už nikdy neucházela o jiné místo.“

Už nejedl. Seděl s lokty na stole, sepjaté ruce před ústy, a díval se na ni přes klouby prstů. Všimla si, že i na tvářích má spršku pih. Oči neměl hnědé, jak si předtím myslela, ale zelené, tak temně zelené, že vypadaly hnědé, když se člověk právě nedíval hodně zblízka.

„Chcete ještě?“

Nejdřív se zdálo, že otázce nerozumí, pak se podíval dolů na svou prázdnou misku. „Ano, prosím vás.“

Druhou porci snědl mlčky.

Když skončil, začala sklízet ze stolu. Nabídl se, že umyje nádobí, a ona ho nechala. Sama utírala.

„Nikdy jsem nepotkal nikoho jako vy,“ řekl. „Dneska ráno jste mě téměř na kolenou prosila, abych vás vrátil manželovi, a mně se přitom zdá, že vás Duvall vysloveně citově zneužívá. Jste jako vězeň ve vlastním domově.

Nerozhodujete o ničem. Váš názor se nepočítá, ani když jde o vaši vlastní budoucnost. Nejste nic než Duvallův majetek, věc, kterou se chlubí.“

„Jako jeho orchideje.“

„Orchideje?“

„Tráví hodiny ve skleníku pěstováním orchidejí.“

„Děláte si legraci.“

„Ne. Ale to není podstatné. Dokončete tu myšlenku, prosím vás.“

„Myšlenku? Mně se zdá, že vám nevadí, že jste jenom majetek, když si uvědomíte, co všechno za to dostáváte.

Krásné šaty. Šperky. Limuzínu se šoférem. Jaká matka, taková dcera. Vy prostě jen účtujete víc než Angel.“

Kdyby ji uhodil, nemohlo to pálit víc. Odhodila utěrku a odvrátila se, ale on ji zachytil mokrou rukou za zápěstí.

„Pusťte mě.“

„Prodala jste tělo i duši Pinkiemu Duvallovi a máte pocit, že protože vaše matka byla děvka a narkomanka, měla jste na takové rozhodnutí právo. Jenže tak to není, paní Duvallová. Děti si nemohou vybírat rodiče ani okolnosti, za jakých je vychovávají, ale my dospělí, my můžeme volit.“

„Myslíte?“

„Vy ne?“

„Možná jste vy měl snadnější volbu než já, pane Basile.“

„Ale já myslím, že vaše volba byla velice snadná.

Kdybych byl krásná a žádoucí mladá žena, možná bych se taky prodal tomu, kdo nabídl nejvíc.“

„To si myslíte?“

„Možná ano.“

„Ne, myslím to, že jsem krásná a žádoucí.“

Pustil její ruku a vypadal, jako by dostal ránu do brady.

Ale i když se už nedotýkali, nespouštěl ji z očí. Po chvíli řekl: „Jo, myslím. Kromě toho vy víte, že si to myslím.

Používáte svou sexualitu jako měnu, a každý muž, kterého potkáte, si chce taky kousek vybrat, od toho okoralého mrzouta Dredda po toho koktavého chlapíka na Francouzském trhu, co vám prodal pomeranče.“

Rty se jí pootevřely překvapením.

„To jsem byl já, ten v té baseballové čepici, co za vámi běžel se zapomenutým sáčkem,“ vysvětlil rozhněvaně.

„Tenkrát jsem vás špehoval, a špehoval jsem vás taky tu noc, co jste měla schůzku s Bardem v altánu.“

„Neměla jsem žádnou schůzku s Bardem. Ani tu noc, ani nikdy jindy. Mám z něj husí kůži.“

„Mně se to nezdálo.“

„Vy tak všechno víte a tak snadno soudíte! To mě dost překvapuje, zrovna vy byste snad měl ze všech nejlíp vědět, že věci nejsou vždycky takové, jak vypadají. Měl byste vědět, jak mohou polehčující okolnosti situaci zamlžit.“

Udělal krok k ní. „O čem to sakra mluvíte?“

„Zabil jste svého partnera. Vystřelil jste kulku, která způsobila jeho smrt. Technicky vzato se stalo tohle. Ale soudy založené jenom na tomhle faktu by vůči vám byly nespravedlivé. Protože v tom hrály roli ještě další věci. A když se vezmou v úvahu, tak vás zbavují viny.“

„No dobře. A co?“

„A to, že když neznáte všechny okolnosti mého života, jak se opovažujete kázat mi o možnosti volby?“

„Paní Duvallová?“ řekl chladně.

„Co je?“

„Ječela jste někdy takhle na svého manžela?“ Ta nečekaná otázka a chladný tón, kterým byla pronesena, ji zastihly nepřipravenou. Nadzvedl obočí. „Ne? Možná jste měla. Možná by přestal podpalovat domy, kdybyste mu někdy řekla jak se opovažuješ a pohrozila mu, že odejdete.“

„Odejdu?“ zasmála se trpce. „Geniální nápad, pane Basile! Proč mě to nenapadlo? Proč jsem –“

„Pšt!“ Přistoupil k ní, položil jí jednu paži kolem pasu a druhou na ústa. Snažila se vykroutit, ale on jen zvýšil tlak ruky a stiskl ji pevněji. „Pšt!“

Pak zaslechla hluk, který on rozeznal už před chvilkou.

Znělo to jako motor.

„Protože nevíte, kdo to je,“ řekl tiše, „doporučuju vám, abyste mlčela.“

Vzpomněla si na muže, kteří je pronásledovali z Křižovatky, a kývla. Pustil ji. „Zhasněte tu svíčku.“ Sfoukla ji a on uchopil lucernu a stáhl ji tak, že jen slabounce žhnula. „Neukazujte se.“

Položil jí ruku na temeno hlavy, jako to udělal ve člunu, když nad nimi přelétala helikoptéra, přitiskl ji k zemi a gestem ji pobídl, ať vleze pod stůl. Zalezla tam.

Tiše jako stín došel ke skříni a ona sledovala, jak bere pistoli za vrchní poličkou. To bylo snad to jediné místo, kde zbraň nehledala, když odpoledne venku opravoval člun.

Zastrčil si pistoli na záda za opasek džínů a pak se postavil na molo těsně za dveře.

Zvuk motoru sílil. Brzo se objevilo světlo, blikající mezi mechovitými větvemi a vrhající slabý závoj záře na chvějivou hladinu vody před blížící se lodí. Viděla z ní tolik, aby odhadla, že je přibližně stejné velikosti jako ta, na které Basile odpoledne pracoval.

Nějaký muž na něj zavolal cajunskou francouzštinou.

Odpověděl lakonickým: „Dobrej vespolek.“

Remy ucítila zachvění, když loďka připlula k molu a narazila na jednu z pneumatik na sloupech. Po kolenou a rukou vylezla zpod stolu a proplížila se přes místnost k oknu, odkud viděla lépe. Zvedla hlavu jen tak, aby měla oči nad okrajem okna. V loďce se choulili tři muži.

Nevěděla, jestli se má ozvat a upozornit je, že je zajatkyně, nebo zůstat schovaná. Zoufale se potřebovala vrátit do New Orleansu, ale dopravili by ji tam tihle muži bezpečně? Nebo je ve větším bezpečí s Basilem?

Zatímco uvažovala, co má dělat, Basile se jich zeptal, jestli ryby berou. Takže to nejsou policisté. Nebo se ji Basile snaží oklamat, aby si to myslela?

Opatrně se podívala ještě jednou. Muži nebyli ve slabém světle skoro vidět, ale v jejich obhroublém vzhledu nebylo nic, co by vypadalo na policisty, a loď neměla žádné oficiální označení.

Mluvčí skupiny vysvětlil anglicky Burkovi, že nejedou rybařit. „Někoho hledáme. Faráře.“

„Jakéhokoliv faráře, nebo jednoho určitého?“ Basile hovořil nenuceně, ale ona věděla, že ta přátelskost je předstíraná. „Ten farář, otec Gregory, může bejt v průšvihu.

Kdo ví?“ Rozeznala za těmi slovy galské pokrčení ramen.

„Jestli po něm někdo jde, tak se nechcem dostat do trablů taky.“

„Proč myslíte, že po něm někdo jde?“ Basile vyslechl mužovo vyprávění bez poznámek. Když skončilo, Basile řekl. „Ztratil se v močále? Chudák. V každém případě tady nikdo nebyl od té doby, co jsem sem před pár dny přijel.“

Tři muži v lodi se šeptem radili, pak mluvčí Burkovi poděkoval, popřál mu dobrou noc a člun odrazil. Obrátili se a vraceli se stejným směrem, odkud přijeli.

Remy uvažovala o tom, že by vyběhla ze dveří a zavolala na ně, ale rozhodla se to neudělat. Co na nich asi bylo, že to otce Gregoryho vyděsilo víc než nebezpečí močálu? Musel mít dobrý důvod jim nevěřit.

Nebo se jen bál, že ho předají policii?

Vstala a rozběhla se ke dveřím, ale Basile už tam byl a zastoupil jí cestu. „Můžete zakřičet a oni se vrátí,“ řekl tiše a naléhavě, „ale nemáte žádnou záruku, že vám neublíží.“

„A jakou mám záruku, že mi neublížíte vy?“

„Už jsem to udělal?“

Neviděla jeho oči, ale cítila jejich naléhavý pohled a věděla, že má pravdu. Její bezpečí spočívalo v tom, že si vybere zlo, které už zná.

Vycítil její rozhodnutí, přešel pokoj a zhasl lucernu, takže se chata ponořila do naprosté tmy. „Pro případ, že nás někde za rohem sledují,“ vysvětlil.

„Co myslíte, že se stalo s otcem Gregorym, když se vyplížil z té svatby?“ zašeptala.

„Bůh ví. Ale já teď přinejmenším vím, že se dostal aspoň tak daleko.“

Gregory se smířil s tím, že brzo umře. Za roli, kterou při únosu sehrál, sice trest smrti nedostane, ale ve vězení dlouho nepřežije. Lidé jako on jsou kořist, a ve vězení je převaha dravců. V cele se bude délka jeho života odhadovat na měsíce, a i po tak krátké době mu smrt bude připadat jako vítané vysvobození.

Choulil se na zadním sedadle neoznačeného policejního auta a srdce mu divoce bušilo. Ale kupodivu nejeli směrem ke stanici Vieux Carré. „Vezete mě do města?“ Policisté, kteří ho zatkli, si ho nevšímali a dál se bavili o plánech na nadcházející oslavy Mardi Gras.

Když projeli kolem policejního ústředí a ani nezpomalili, Gregoryho hrůza se znásobila. „Kam mě vezete?“

Muž vedle řidiče se k němu obrátil. „Budeš už držet hubu? My se tady pokoušíme si promluvit.“

„Vy jste od FBI?“

Zasmáli se a řidič řekl: „Jo, to jsme přesně my. Od FBI.“

Gregorymu se jejich tón už vůbec nelíbil a začal fňukat.

„Donutil mě k tomu. Basile je strašně zlý. Hrozil mi, že mě zabije, když mu nepomůžu. Ani jsem nevěděl, co chce dělat. Já jsem… já jsem nevěděl nic o únosu, dokud nebylo po všem.“

Jeho zapřísahání jimi zřejmě nepohnulo. Zkusil to tedy jinak.

„Můj táta je bohatý. Když mě odvezete k němu, tak vám zaplatí spoustu peněz a nebude se na nic ptát. Jenom mu řekněte, kolik chcete, a on vám to dá. Je hrozně bohatý, přísahám.“

„My o tobě víme všechno, Gregory,“ řekl ten vedle řidiče. „A teď sakra drž hubu, nebo už se rozčílím.“

Gregory polkl své další přemlouvání a začal tiše plakat.

Teď už mu bylo jasné, že není v rukou policistů, a všechny pochyby zmizely, když vjeli do podzemní garáže kancelářské budovy. V tuhle noční dobu byla garáž až na několik dalších aut prázdná.

Prázdná garáž byla prostředím, kde se odehrávaly nespočetné filmové vraždy, a tyto chmurné scény mu teď běžely myslí. Usoudil, že ho tady postaví čelem k betonové zdi a střelí do zátylku. Tělo bez tváře zítra najde nějaký úředník, který přijede brzo ráno do práce.

„Prosím vás,“ blekotal a schoulil se do rohu, když otevřeli zadní dvířka auta. „Prosím vás, nedělejte to.“

Muž, kterého si spletl s policistou, ho však popadl zpředu za košili a vytáhl ho ven. Gregory dopadl na kolena a začal prosit o život, ale oni ho zvedli a postrkovali ho k výtahu.

No dobře, tak ho nezastřelí v garáži. Asi nechtějí mít krev na šatech. Nejspíš ho vyvezou na střechu a shodí ho dolů, takže jeho poprava bude vypadat jako sebevražda.

Tím, že se stal komplicem při únosu, vykročil Gregory James do prázdna. Doslova.

Výtah ale zastavil dřív, než dojel na střechu. Když Gregoryho vytáhli z kabiny, překvapilo ho, že se ocitl v chodbě s kobercem, z níž na obě strany vedla řada mahagonových dveří. Na konci strohé chodby byly dvojité dveře s mosaznou tabulkou.

Když si Gregory přečetl jméno na ní vyryté, podlomila se mu kolena a on se svezl k zemi.

„Vstávej,“ řekl jeden z jeho průvodců.

„No tak, nechovej se jako idiot.“

Gregory se schoulil a nešťastně fňukal.

Dvojité dveře se otevřely a on uslyšel hlas hřímající chodbou: „Co se tady děje?“

„Nechce vstát. Co s ním máme dělat, pane Duvalle?“

Slyšet to jméno vyslovit bylo ještě horší než číst ho na tabulce na dveřích. Gregory si zakryl uši. Ale viděl, jak se k němu přiblížily naleštěné krokodýlí mokasíny. Když byly jen pár centimetrů od jeho hlavy, zastavily se.

Pinkie Duvall nad ním řekl: „Nejde o to, co s ním uděláme, pánové. Od téhle chvíle závisí osud pana Jamese výhradně na něm samém.“

KAPITOLA 32

„Pane Duvalle? Omlouvám se, že vás ruším. Volá slečna Flara. Je na státní.“

„Díky, Romane. Vezmu si to.“ Jen co komorník vyšel z Pinkieho domácí pracovny, Duvall zvedl sluchátko. „Flaro?

Jak se máš, holčičko?“

„Mám se tak, že jsem bez sebe strachy! Co se děje?

Musela jsem Romana prosit, aby mě nechal s tebou promluvit. Říkal, že dostal instrukce nikoho nepřepojovat.

Kde je Remy? Proč za mnou nepřijela? Už jsem o ní neslyšela celé dny. Stalo se jí něco hrozného, já to vím.“

„Uklidni se. Nic hrozného se nestalo.“

„Tak co se děje? Remy tu nebyla celý týden, a ona nikdy nevynechá. Kdykoliv k vám volám, tak si mě přehazují jako horký brambor.“

„Tvoje sestra měla těžkou angínu.“

Poplašeně řekla: „Je v pořádku?“

„Ještě pár dní v klidu a bude to dobré.“

„Proč mi to nikdo neřekl?“

„Remy tě nechtěla zbytečně plašit, tak požádala personál, aby se o tom před tebou nezmiňovali. Bere antibiotika a je už na tom mnohem líp, ale v krku ji pořád dost bolí. Těžko se jí mluví. A já mám případ, kterému musím věnovat veškerý svůj čas. Omlouvám se, že jsem nezavolal. Je to ode mě neodpustitelné.“

Pinkie poslouchal ticho na druhém konci linky, jak si Flara přebírala jeho lež. Kdyby jí řekl pravdu, měl by na krku hysterickou ženskou, a to by jen zhoršilo jeho problém. Flara byla impulzivní a nevypočitatelná; nemohl potřebovat další starost o to, jak asi zareaguje na sestřin únos. Brzo ji bude muset informovat o sestřině smrti, ale tím se bude zabývat, až na to dojde.

„Můžu ji zítra navštívit?“ zeptala se.

„Bohužel ne, miláčku. Ještě pořád je to nakažlivé. A to poslední, co by si přála, je to, abys to taky chytila. Sestra Beatrice by nám nikdy neodpustila, kdybychom u vás ve škole způsobili epidemii angíny.“

„Předepsala Remy léky doktorka Caruthová?“

„Záleží na tom?“

„Já nevím, Pinkie, ale… Remy byla v poslední době hrozně skleslá.“

„No a?“

„No, jen mě tak napadlo, že možná – to samozřejmě jenom hádám – jestli třeba nemůže být, no, těhotná?“

Pinkie se zadíval na křišťálové těžítko na svém stole, ale ve skutečnosti ho neviděl. Nevnímal nic kromě absurdní otázky své švagrové. A ta otázka se najednou tak absurdní nezdála.

Flara, která o jeho reakci nevěděla, pokračovala: „Jestli je, tak by snad neměla brát antibiotika, ne?“

„Není těhotná.“

„Víš to určitě?“

„Kdyby byla moje manželka těhotná, nemyslíš, že bych o tom věděl?“ odsekl.

„No kvůli tomu mi snad nemusíš utrhnout hlavu, ne?

Nechtěla jsem vyzvídat, Pinkie. Jenom si myslím, že Remy tajně touží po dítěti a lituje toho, že nikdy nepřišla do jiného stavu. Doufala jsem, že to je třeba ten důvod, proč je v poslední době tak slabá. Dokonce jsem se jí zeptala.“

„A co řekla?“

„Řekla, že ne.“

„Tak vidíš. Proč by lhala?“

„Asi máš pravdu,“ povzdechla Flara. „Jen mě to tak napadlo.“ Pak ho požádala, jestli by nepřidržel sluchátko Remy u ucha. „Jenom abych jí mohla říct ahoj. Nebudu ji nutit mluvit.“

„Teď spí.“

„No dobře, to ji radši nebuď,“ ustoupila, zjevně smutná.

„Ví o tom, že jsi několikrát volala, a oceňuje, že se tak staráš.“

„Jeden důvod, proč jsem si dělala takovou hlavu,“ dodala ještě, „je to, že Remy muselo hrozně vyvést z míry to s Errolem.“

„Ty jsi o tom slyšela?“

„Četla jsem o tom v novinách. Remy musela být bez sebe.“

„Ona to vlastně ještě neví. Byla tak nemocná, že jsem neměl to srdce jí tu špatnou zprávu vůbec říct.“

„Má už policie nějakou stopu?“

„O žádné nevím. Obávám se, že to bylo takové to náhodné násilí, zločin, který zůstane nevyřešený.“

„Errol byl silný jako býk,“ přemítala Flara nahlas. „Jak by ho mohl dostat nějaký obyčejný násilník?“

„Nechci mluvit špatně o mrtvém, ale Errolova fyzická síla daleko převyšovala jeho duševní schopnosti. Měl mít rozum a neprocházet se po navigaci sám uprostřed noci.“

„Asi jo, ale připadá mi divné, že –“

Pinkieho ten rozhovor unavoval. Přerušil ji. „Flaro, holčičko, musíš mě už omluvit.“

„Už jste mluvili o Tučném úterý? Myslím o tom, jestli budu moct přijít na večírek?“

„Už jsme o tom mluvili, ano. Ale ještě jsem se nerozhodl a teď na to skutečně není vhodná chvíle. Mám tu další telefon a ten se týká toho mého případu. Vyřídím Remy pozdrav.“

„Tak dobře,“ odpověděla s výrazným nedostatkem nadšení. „Řekni jí, ať mi zavolá hned, jak se na to bude cítit. Ahoj.“

Jen Pinkie zavěsil, požádal Romana, aby sehnal Barda.

Když Bardo dorazil a vešel do pracovny, Pinkie mu podal kartičku. „Pošli na to nejlepšího člověka, co máš. Ať je diskrétní, ale chci o ní vědět i to, co snídá.“ Bardo kývl a strčil kartičku do kapsy. Pinkie se ho zeptal: „Tak co náš pseudofarář, rozhodl se spolupracovat?“

Bardo se ďábelsky zašklebil. „Dáváme mu ještě chvíli na rozmyšlenou.“

„A co McCuen? Ten se neozval?“

Policista nepřišel večer na domluvenou schůzku s Bardem. Několik mužů se jelo podívat k němu domů.

Ohlásili, že nikdo není doma a že je tam hrozný nepořádek, jako kdyby obyvatelé odjížděli ve velkém spěchu.

„Moji lidi ho hledají. Však on se objeví,“ řekl Bardo se svou obvyklou povýšeností. Pak se už méně jistě zeptal: „Ale co když ani ten buzík, ani McCuen nezačnou zpívat?“

Pinkie se podíval na telefon a vzpomněl si na svůj poslední hovor. Pohladil sluchátko prstem a usmál se jako hráč, který má v rukávu vítězné eso. „Zkusím něco jiného.“

„Panebože, kdo to zase může být?“

Joe Basile usoudil, že jeho žena má dobrý důvod být rozmrzelá. Den začal mizerně hned za úsvitu neohlášenou návštěvou Douga Patouta. Teď ji pozdě v noci vzbudil telefon. Nahmatal sluchátko a při pátém zazvonění ho zvedl.

„Pane Basile, tady je zase Mac McCuen. Prosím vás, nezavěšujte dřív, než mě vyslechnete.“

„Co se děje, pane McCuene?“ zeptal se Joe netrpělivě.

„Ráno jsem vám lhal.“

Joe se posadil na kraj postele. „Jak to?“

„Řekl jsem vám, že mě Basile pozval, abych s ním vypadl na pár dnů ven. Nepozval. Ale musím se s ním spojit. Lhal jsem, protože jsem vás do toho nechtěl zatahovat. Bohužel už nemám jinou možnost.“

„Do čeho jste mě nechtěl zatahovat?“

„Váš bratr je až po uši v průšvihu.“

I když to bylo řečeno poněkud drsněji, bylo to v podstatě totéž, co tvrdil Patout. „Tím průšvihem myslíte, že je v nebezpečí?“

„Ve vážném nebezpečí. Jestli víte, kde je, musíte mi to říct. Musím ho sehnat dřív než kdokoli jiný.“

I to bylo téměř doslova totéž, co říkal Patout. Joe volal do Dreddova kupectví dvakrát, ale pak už to nezkoušel. Teď si přál, aby to byl udělal. Jestli Burke někam zmizel, pak nejspíš do své rybářské chaty. Pokud je Burke někde v okolí, Dredd by to věděl.

Joe osobně měl z šedivého bylinkáře a jeho přízračného doupěte husí kůži, ale mezi Dreddem a Burkem existovalo silné pouto. Joe usoudil, že se může spolehnout na to, že by mu Dredd řekl pravdu, kdyby ji znal. Bohužel ho nedokázal sehnat.

„Pane Basile, Joe, prosím vás, řekněte mi to,“ naléhal McCuen. „Víte, kde je Burke?“

„Už ráno jsem vám říkal, že nevím.“

„To jste mi říkal, ale je to vážně tak?“

Jeho tón se Joeovi Basilovi nelíbil. „Promiňte, pane McCuene, ale mně se zdá, že zoufalý a v průšvihu jste spíš vy, ne Burke.“

Po dlouhé pauze McCuen řekl: „Omlouvám se, že jsem naznačoval, že lžete. Na vašem místě bych lhal taky. Vážím si vaší loajality k Basilovi. Ale musíte mi věřit, že mu ubližujete, když mi nechcete říct, jak ho zastihnout.“

„Sice riskuju, že se budu nudně opakovat, ale opravdu nevím, kde je,“ vyslovil Joe s důrazem každé slovo.

„Musíte mít aspoň ponětí,“ namítal McCuen. Joe zaváhal jen na milisekundu, ale McCuen se toho chytil. „Co můžu říct, abych vás přesvědčil, že mi ho máte pomoci najít? Co můžu říct?“

Burke obvykle spal lehce. Proto ho překvapilo, že se nevzbudil dřív, než začala rozhazovat rukama. Pokoušela se zvednout pravou ruku, ale nemohla, protože tu měla připoutanou k jeho levé. Právě ostré škubání za zápěstí a bolest ze zařezávajících se pout ho vzbudila.

Nejdřív si důvod jejího zmítání vyložil špatně. „No tak!

Nechtě toho.“

Ale jak se probíral, uvědomil si, že Remy se nesnaží se od něj osvobodit. Moskytiéra, která visela ze stropu, spadla a přistála jí přímo na obličeji; Remy se divoce snažila z ní vyprostit.

Její pokusy skončily tím, že se jí látka omotala kolem levé paže. Čím usilovněji se ji snažila setřást, tím se do ní víc zamotávala. Otevřela ústa, aby vykřikla, ale když vdechla, vsála látku do úst, což její paniku ještě zvýšilo.

„Uklidněte se. Sundám vám to.“

Oči měla otevřené, ale buď ji držela noční můra nebo zpanikařila tak, že nebyla schopná rozumně uvažovat, protože když Burke vztáhl ruku k její tváři a pokusil se jí pomoci stáhnout síťovinu stranou, začala se s ním prát.

Házela hlavou ze strany na stranu. Pokusila se hlavu i zvednout, ale tím si síť jen pevněji přitiskla k obličeji.

Bušila do Burka levou rukou a pravým zápěstím dál škubala za kovové pouto. Přehodil přes ni pravou nohu, aby se chránil před jejím divokým kopáním. Znovu se pokusila křičet, ale měla v ústech látku a jediný zvuk, který se jí podařilo vydat, bylo chraptivé heknutí.

„Ležte klidně, proboha,“ sykl. „Snažím se vám pomoct.“

Konečně se mu podařilo uchopit síť a zatáhnout za ni tak, že praskla. Tím se Remy uvolnilo napětí kolem tváře. Ale roztrhané části se kolem ní dál ovíjely jako pavučiny.

Smetala je levou rukou, dokud se jich nezbavila docela.

Dýchala těžce, hlasitě a rychle.

„Jste v pořádku,“ chlácholil ji tiše. „Už je to pryč. Jste v pořádku.“

Natáhl ruku, aby jí odhrnul vlasy z tváře, ale tvrdě ho udeřila levičkou. „Nedotýkejte se mě!“

„Uklidněte se,“ tišil ji s dlaní zvednutou do vzduchu.

„Padla na vás moskytiéra. Nic víc to nebylo.“ Omámeně na něj zírala a dech se jí zvolna uklidňoval. „Nechcete trochu vody?“

Kývla. Večer postavila sklenici vody na vratkou trojnohou stoličku, která sloužila jako noční stolek. Burke po ní teď sáhl. „Můžete se posadit?“ Zvedla se na loket a napila se ze sklenice, kterou jí přidržel.

Déšť stále ještě monotónně bušil na zrezivělou střechu chaty. I tak ale do oken svítil kalně šedý měsíc. Burke stál u dveří ještě asi půl hodiny po tom, co tři muži odjeli, napjatý a ostražitý. Nevycítil v nich žádnou hrozbu, jen zvědavost na kněze, kterého zachránili před jistou katastrofou a on jim zmizel během svatebních oslav. Ale Burke byl raději zbytečně opatrný. Nerozsvítil lampu a stál na stráži, dokud si nebyl jistý, že nepředstavují hrozbu.

Nakonec navrhl, aby si on i Remy šli lehnout. Znovu ji k sobě připoutal, což vyvolalo další hádku. Tu vyhrál poukazem na to, že teď, když je loďka opravená, má Remy možnost úniku. Když teď zažil její noční můru, mrzelo ho, že ji poutal, zvlášť když chtěl vedle ní ležet nejen z důvodů bezpečnosti.

Pila vodu tak hltavě, že jí kapky stékaly z koutků. Když vypila všechno, vrátil Burke prázdnou sklenici na stolek.

„Už je vám líp?“

Znovu nepromluvila, jen kývla.

Přejel očima její čelo, tváře, nos a ústa. Na okamžik zaváhal a pak přejel bříškem palce po bradě a spodním rtu.

Když ruku odtáhl, byl prst mokrý.

„Já vás nekopnu, Basile.“

Z nějakého důvodu, možná to byla touha, mu to moc rychle nemyslelo. „Cože?“

Nespokojeně se zavrtěla a on si uvědomil, že jeho noha pořád ještě leží na jejích a přidržuje je na matraci. Noha, kotník, dokonce i vnitřní strana stehna – dotýkal se jí, jak to dělají milenci. Rozkrokem se tiskl k jejímu boku. Oči znovu sklopil k jejím rtům. Před chvilkou se jich dotýkal.

Byly vlhké. A neuvěřitelně měkké. „Ne, Basile. Prosím.“

KAPITOLA 33

Slova byla vyslovena šeptem, ale nemohla být jasnější.

Její prosba, aby toho nechal, se mohla týkat nejméně šesti přečinů, které ho okamžitě napadly. S větší dávkou sebeovládání, než jakou někteří lidé potřebují na celý život, stáhl nohu zpátky a lehl si na záda. Na chvíli se poddal vlastním nešťastným pocitům. Ale pak si uvědomil, že si Remy masíruje pravé zápěstí levou rukou.

„Bolí to?“ zeptal se.

„Trochu.“

„Škubala jste za ně. To mě vzbudilo. Chcete na to něco?“

Teď se chová vážně jako vzorný skautík. Nejen že se jí na její žádost ani nedotkl, teď jí ještě nabízí pomoc. Buď by zasloužil medaili za zásluhy, nebo cenu Idiot roku.

„Když máte takovou starost o moje zápěstí, tak byste mi ta pouta mohl sundat.“

„Ani náhodou.“

„Prosím.“

„Ne. A už mě o to nežádejte.“ Do háje se vzorným skautíkem.

Byli si tak blízko, že slyšel každý její výdech, a touha není věc, která by ustoupila na povel. Ale mezi nimi byly přehrady mnohem neproniknutelnější než ocelová zástěna.

A tou nikoli nejmenší bylo, že řekla „Ne, Basile“. Byl sice únosce, ale neznásilňoval.

Za druhé byla manželkou jiného muže. Pravda, nevěra byla oblíbený a přijatelný hřích. Kdyby se za mimomanželské

hrátky

dodnes

trestalo

veřejným

ukamenováním, už by na planetě dávno nezbylo žádné kamení. V oboru hříchů nevěra nikoho nezajímala.

Ale bez ohledu na náboženská hlediska tu byla morální stránka věci. Rád by sám sebe považoval za lepšího, než byla Barbara a její fotbalový trenér. A vyvolená dáma stejně řekla ne, takže k tomu tak jako tak nedojde. Tak na to přestaň myslet a koukej spát.

Ležel tam dlouho, úplně vzhůru a asi tak uvolněný jako čertík v zavřené krabičce. Vycítil, že i jí se těžko usíná.

Neměl zrovna náladu na povídání, ale bál se, že když to napjaté ticho nepřeruší, praskne mu čelist. „Měla jste zlý sen?“

„Ne tak docela,“ odpověděla. „Spíš… Ale ano, asi by se tomu dalo říkat zlý sen.“

„Souvisí to nějak s vaším strachem z udušení?“

Cítil, že kývla.

Člověk nemusel moc přemýšlet, aby na to přišel. „Co se vám stalo?“

Trvalo jí tak dlouho, než odpověděla, že si už myslel, že bude otázku ignorovat. Ale pak přece jen začala přerývaně mluvit. „Bylo mi jedenáct. On byl jeden z pravidelných Angeliných zákazníků. Už jako hodně malá jsem se naučila, že když je v domě muž, mám být zticha. Neplakat.

Nefňukat. Nežádat o nic, neupozorňovat na sebe. Snažila jsem se být tak nenápadná, jak se dalo, nejdřív abych se vyhnula trestu, potom aby si mě nevšimli. Přála jsem si být neviditelná, aby se na mě nedívali.

Ale tenhle mi nedovolil, abych ho ignorovala. Pořád se mi stavěl do cesty, popichoval mě, dělal Angel narážky na mě, kterým jsem nejdřív nerozuměla a které jsem potom pochopila až moc dobře.

Jednou v noci si ho přivedla po práci domů. Bylo hodně pozdě a já už jsem spala, ale jejich smích mě vzbudil. Byli samozřejmě oba zfetovaní a bavili se bez ohledu na mě.

Nakonec zvadli v Angelině posteli a já jsem zase usnula.

Nejsem si jistá, kolik uběhlo času. Kdybych se vzbudila dřív, mohla jsem se mu ubránit a utéct z bytu, ale když jsem se vzbudila, už na mě ležel a držel mi ruce nad hlavou.

Měla jsem na sobě tričko a kalhotky. To tričko mi vyhrnul a přikryl mi s ním obličej.“

Burke zavřel oči a ležel úplně bez hnutí.

Uběhlo několik okamžiků, než monotónním hlasem pokračovala: „Zrovna jsem se začínala vyvíjet. Prsa jsem měla měkká. On mi… šeptal mi… hrozné věci. Páchlo mu z pusy a štípal mě a já jsem nemohla dýchat. Strčil mi ruku do kalhotek a… No, bolelo to. Snažila jsem se křičet, ale obličej jsem měla přikrytý a nemohla jsem dýchat.“

Znovu se zajíkla a položila si levou ruku na prsa.

Postupně její panika zase opadla. „Angel se vzbudila a viděla, co dělá. Spustila kravál a vyhodila ho.“

„Ohlásila to na policii, dala ho zavřít?“

Oba zároveň k sobě otočili hlavy. Remy se na něj zvláštně podívala. „Angel neměla vztek na něj. Měla vztek na mě. Dostala jsem vynadáno, že jsem jejího chlapa přilákala k sobě do postele.“

„Panebože.“

„Měla jsem štěstí, že se vzbudila dřív, než mohl udělat něco víc než mě osahávat. Ta příhoda ji vlastně přivedla na nápad zapojit mě do práce. Nejspíš viděla větší možnosti zisků v dětské prostitutce než v dětské zlodějce. Nikdy mi o tom nápadu neřekla přímo, ale věděla jsem, na co myslí.

Přistihla jsem ji párkrát, jak na mě zamyšleně kouká.

Po té noci jsem začala spát s kuchyňským nožem.

Pořezala jsem dva její přátele a několik dalších jsem ohrožovala. Ale věděla jsem, že je jen otázka času, kdy mě některý z nich znásilní.

Pak přišla Angel do jiného stavu. Zuřila, protože nepřišla na to, že je těhotná, dokud nebylo moc pozdě na potrat. Jak těhotenství postupovalo, prodávala čím dál víc drog, aby si vynahradila ztracené příjmy z tancování a… z toho druhého. Když se Flara narodila, dala mi ji na starost, aby se mohla vrátit do práce. K tomu, aby uskutečnila svoje plány se mnou, se už nedostala. Měla jsem štěstí.“

„A to se nikdy nic z toho nedozvěděly úřady? Kde byli sociální kurátoři?“

„Jedna pracovnice ze sociální správy k nám pravidelně chodila.“ Suše pak dodala: „Kupovala od Angel drogy, dokud na to v sociálce nepřišli a nevyhodili ji. Místo ní už nikoho neurčili.“

Burke si zakryl oči pravým předloktím. Velkou část dětství prožil bez otce, ale pokud si vzpomínal, to nejtěžší, co musel zvládnout, bylo odevzdat včas úkoly a udržet svou polovinu pokoje, který sdílel s Joem, tak uklizenou, aby neschytal od matky kázání. A jeho matka byla laskavá a pozorná, i když musela velmi tvrdě pracovat, aby je uživila.

Remy byla nucena každý den bojovat jen o to, aby přežila. Ten parchant, který ji osahával, když jí bylo dvanáct, po sobě zanechal zlé sny, patologický strach z udušení a nejistotu. Ten příběh vysvětloval i to, proč si tak často křížila ruce na prsou.

Jenže tu něco nesedělo. Nosila hluboko vystřižené šaty a oblečení, které zdůrazňovalo zadek.

Spustil ruku, posadil se a podíval se na ni. „Proč jste mi to vyprávěla? Vymyslela jste si to, abych vás litoval?“

„Je to pravda, ale je mi jedno, jestli mi věříte jediné slovo.“

„Hlavně když mi to zabrání se vás dotknout, co?“

„Jděte do háje,“ řekla vztekle.

Bylo to poprvé, co použila třeba jen náznak nadávky, a to ho ohromilo tak, že začal zase uvažovat rozumněji. Věřil tomu příběhu. Už třikrát viděl, jak zpanikařila, když jí něco bránilo dýchat. Kromě toho, kdo by si něco takového mohl vymyslet? Bylo to tak strašné, že to musela být pravda.

Trochu obměkčen se zeptal: „No dobře, tak proč jste mi to povídala?“

„Protože jste člověk, který mi nasadil pouta,“ odsekla.

„Byla jsem oběť. Nelíbilo se mi to. Odmítám být vaše oběť, pane Basile.“

„Ublížil jsem vám?“

„Ublížil?“ opakovala s nevěřícným smíchem. „Vy vůbec nic nechápete, co? Na ostříleného policajta nejste zrovna chytrý. Ne, nebil jste mě, neznásilnil jste mě, netrápil jste mě hlady, fyzicky jste mi neublížil. Ale myslíte si doopravdy, že po tomhle mě muž tak vybíravý jako Pinkie bude ještě chtít zpátky?“

„Proč byste se sakra vracela zpátky?“ zeptal se, sám už také rozzlobený. „Jste uvězněná v manželství, které vypadá jako ze středověku. Nevěděl jsem, že ve svobodném světě vůbec ještě něco takového existuje. Proč proboha s tím parchantem zůstáváte?“

„Myslíte,

že

jsem

nezkoušela

utéct?“

vykřikla.

„Zkoušela. Jednou. Ušetřila jsem si dost peněz, abych si mohla koupit lístek na autobus – slyšíte dobře, pane Basile.

Nemám žádné vlastní peníze. Dostávám kapesné. Peníze na útratu. Můžu si dovolit koupit si na trhu pomeranče, ale o moc víc už ne.

Trvalo mi celé měsíce, než jsem dala dohromady tolik, abych si ten lístek mohla koupit. A to jsem ještě musela krást Pinkiemu peníze z peněženky, vždycky po pár dolarech, aby si toho nevšiml. Můj osobní strážce v té době se jmenoval Lute Duskie. Utekla jsem mu v Maison Blanche. Dojela jsem až do Texasu, do Galvestonu, kde jsem dostala práci v zahradnictví. Zalévala jsem tam ve školce květiny. Našla jsem si levný penzion, kde se platilo za pokoje po týdnech. Chodila jsem na dlouhé procházky po pláži, vychutnávala jsem si svobodu a plánovala jsem, jak pošlu pro Flaru a jak spolu začneme nový život. Byla jsem svobodná celé čtyři dny.

Pátý den jsem zvedla hlavu a uviděla jsem Pinkieho, jak jde ke mně skleníkem, kde jsem zalévala spousty begonií.

Nikdy nezapomenu na výraz v jeho tváři. Usmíval se.

Gratuloval mi k mojí chytrosti. Říkal, že se nestává často, aby ho někdo převezl. Měla prý bych být na sebe pyšná.

Přirozeně mě to překvapilo. Čekala jsem, že bude zuřit.

Místo toho řekl, že jestli už za něj nechci být vdaná, nemá v úmyslu mě držet. Kdybych ho byla požádala, byl by mě v klidu pustil. Jestli chci svobodu, můžu ji mít.“

„Ale byl v tom háček.“

„Ano. Byl v tom háček,“ řekla hlasem ochraptělým emocemi. „Požádal mě, abych s ním šla k autu. Stačilo, abych se podívala přes zabarvené zadní okénko limuzíny a znala jsem cenu, kterou bych musela za svou svobodu zaplatit. Flaru.

Pinkie ji přivezl s sebou. Byla asi ve věku, v kterém jsem byla já, když si mě matčini zákazníci začali všímat. Pinkie prohlásil, že já si můžu jít kam chci, ale Flara zůstane s ním.“ Našla pohledem jeho oči. „Mluvil jste o možnosti volby, pane Basile. Co myslíte, jakou volbu jsem měla já?“

Vyrazil ze sebe nadávku. „Nahradila by vás.“

„To by bylo to nejlepší, v co bych pro ni mohla doufat.“

„To nejlepší!“

„Od toho dne, co se Pinkie stal mým poručníkem, hýčkal mě, protože mě miluje. Po svém, ale miluje. Jenže k Flaře nic podobného necítí. Je k ní štědrý a laskavý. Ale jeho laskavost má jenom uklidnit mě a s žádným citovým vztahem k ní nemá co dělat.

Pinkie ví, že mám svou sestru radši než cokoli na světě.

Kdybych ho někdy opustila, použil by ji k tomu, aby mě potrestal. A bojím se, že přesně tohle udělá za to, že jsem se nechala unést.

A ještě něco. Když jsme se vraceli domů z Galvestonu, zastavili jsme se na jídlo. Pinkie odvedl Flaru do kavárny a mě požádal, abych se ještě zdržela a pomohla Errolovi, který nahradil Luta Duskieho. Errol vytáhl z kufru limuzíny několik těžkých plastikových pytlů a hodil je do kontejnerů za restaurací. Pana Duskieho jsem už nikdy neviděla ani o něm neslyšela.“ Odmlčela se a významně se na něj podívala. „Myslím, pane Basile, že to nejlepší, v co můžete doufat, je rychlá smrt.“

Této noci bylo mnohé poprvé. Rozplakala se. Během celé té těžké zkoušky neuronila jedinou slzu. Viděl, jak se jí slzy několikrát objevily v očích, ale nikdy doopravdy neplakala.

Téměř se jí dotkl. Zarazil se právě včas a stáhl ruku. Ale pak uviděl, jak jí slzy přetékají z vnějších koutků očí a po spáncích se kutálejí do vlasů. Přiblížil znovu ruku, až se klouby prstů jemně dotkl ze strany její tváře, a setřel slzy.

Neucukla a tak jí otřel i druhou tvář.

„Nemůžu dopustit, aby se Flaře něco stalo kvůli mně,“

řekla naléhavým šepotem. „Miluju ji. Od toho dne, co se narodila, jsem ji milovala a snažila jsem se ji chránit. Ona je to jediné, co je na tomhle světě moje. Dokonce i moje dítě mi Bůh vzal.“

Burke náhle pochopil, že když ji tehdy viděl v altánu, považoval mylně za projev smyslnosti výraz nesnesitelné ztráty. Teď stejné gesto opakovala znovu, položila si roztaženou levou ruku na spodní část břicha.

Impulzivně, aniž by o tom přemýšlel, položil svou ruku na její. Ohromena tím důvěrným gestem přestala okamžitě plakat. I Burke sám byl poněkud šokovaný. Zíral na jejich spojené ruce, aby si potvrdil, že to, co cítí, je skutečnost.

Leželi bez hnutí. Oba si uvědomovali zadržovaný dech toho druhého, tlukot srdce, chaotický, ale zvláštně synchronizovaný, horko, které se jim rozlévalo pod kůži, tlak jeho ruky na její.

Zvedl hlavu a podíval se na ni. Tmu prořízly pátravé pohledy, které se navzájem hledaly.

„Miloval jste svou ženu?“

Šeptala tak tiše, že ji přes divoký tlukot svého srdce sotva slyšel. „Barbaru?“

„Miloval jste ji?“

Barbara na něj měla větší vliv než kterákoli jiná žena, kterou do té doby potkal. Vzrušovala ho a podněcovala.

Bylo mu lépe s ní než bez ní. Ale během namlouvání a společných let, pokaždé, když se milovali, ať už před manželstvím nebo v něm, při každé trpké hádce i hezké chvilce, nikdy nepocítil to, co cítil teď. Byla to naprostá, úplná, uspokojující, všeobjímající vášeň vůči jiné lidské bytosti.

„Myslel jsem, že ano,“ odpověděl, zmaten omylem, v němž žil. „Ale možná ne.“

Pomalu se otočil, až měl tvář nad její, až jejich ruce, ty spoutané i ty nespoutané, spočívaly po obou stranách její hlavy, až cítil stoupání a klesání jejích ňader, chuť jejího dechu na rtech.

Položil si tvář vedle její, otřel se nosem o její ucho, vdechl její vůni. Na jeden zakázaný okamžik si představil svá ústa důvěrně spojená s jejími, své zkoumající ruce, svou nejdychtivější část pohrouženou do jejího těla.

Ty představy byly tak skutečné, že zasténal touhou. Ale odtáhl se. Když to udělal, otevřela oči. Stále ještě v nich byly slzy. Také se v nich zračil její zmatek. „Basile?“

„Bůh sám ví, že vás chci,“ řekl chraptivě. „Ale nevezmu si vás. Nedám vám důvod mě nenávidět.“

KAPITOLA 34

Dredd ho viděl přijíždět a stál na konci mola. „Je dost, že ses objevil. Už jsem tě viděl jako třicítku.“

„Nikdo mě ještě nezabil,“ zareagoval Burke na ten policejní termín pro oběť vraždy. „To ten déšť.“

Dredd si všiml Burkových primitivních oprav a zeptal se: „Co se stalo s mojí lodí?“

„Dovezla mě sem, ne?“ odsekl Burke, okamžitě ve střehu.

Byl ve své nejhorší náladě a čím dřív to jeho přítel pochopí, tím líp. Základní pravidla pro další dialog bylo třeba stanovit teď, aby nevznikly žádné nevraživé pocity.

Jeho nespokojenost pramenila z noci, kterou strávil tak, že ležel vedle Remy a plnil svůj slib, že se jí nedotkne. To, co jí včera večer řekl, byla jen částečně pravda. Kdyby se s ní miloval, nenáviděla by ho. Byl by jako všichni ostatní muži včetně jejího manžela, který ji zneužíval.

Druhá strana té mince byla, že kdyby se s ní miloval, nenáviděl by sám sebe.

Před pěti dny jí pohrdal za to, že udržuje vztah, jakýkoli vztah, s takovým parchantem, jako je Pinkie Duvall. Jeho pohrdání ho chránilo před její přitažlivostí. Ale teď, když věděl to, co věděl, o jejím životě předtím, než do něj vstoupil Pinkie, i potom, jeho názor na ni se změnil.

Drasticky. Znepokojovalo ho to. Už se nemohl spoléhat na to, že mu jeho pohrdání pomůže zůstat čestný.

„Jak to jde?“.

Loďka pomalu přistávala u mola a Burke hodil Dreddovi lano. „Ani se neptej.“

Dredd přesunul cigaretu do druhého koutku. „Hmm.

Zeptal bych se, co je, ale myslím, že si to dokážu představit.

Ta pichouette ti zalezla pod kůži, co?“

Burke vylezl na molo a vrhl na přítele nepříjemný pohled. „Proč myslíš?“

„Nejsem dnešní, proto myslím. I kdyby to byla jenom strašně ošklivá stará baba, stejně by to celé nebyl dobrý nápad. Ale když vidím, jaká je to –“

„Je mi to jasné,“ podrážděně ho přerušil Burke.

Dredd se zasmál sípavým smíchem silného kuřáka.

„Podle toho, jak se otec Kevin šklebí, soudím, že neporušil svůj slib čistoty, ale rozhodně ho to strašně svádělo.“

Burke ignoroval jeho vtipy a rázoval po molu k domu.

„Máš kafe?“

„Serou aligátoři do vody?“

„To já nevím. Jo?“

„Kde je Remy?“

„Nechal jsem ji v chatě.“

„Samotnou?“

„Nic se jí nestane.“

Dreddův pochybovačný pohled způsobil, že si byl Burke ještě méně jistý rozhodnutím, o němž pochyboval i sám.

„Jak dlouho budete pryč?“ zeptala se, než odjížděl.

„Než dojedu k Dreddovi, naložím nějaké zásoby a dojedu zpátky.“

„Několik hodin.“

„To vydržíte.“

„Vezměte mě s sebou.“

„To není dobrý nápad.“

„Proč?“

„Protože nevím, co se bude dít, až tam dojedu. Třeba budu potřebovat reagovat… pružně, a to nemůžu, když budu mít strach, aby se vám něco nestalo.“

„Tady se mi taky může něco stát.“

„Kdyby jela kolem loď, neukazujte se. Vrátím se, jak budu moct.“

„Co když vás zatknou a já tady uváznu?“

„Řeknu jim, kde jste.“

„Co když vás zabijí a já tady uváznu?“

„Dredd ví, kde vás hledat.“

Spor pokračoval ještě půl hodiny, ale Burke zůstal neoblomný. Teď, když upíjel Dreddovu silnou kávu, pořád ještě viděl její výraz ztracené holčičky, když stála ve dveřích chaty a dívala se za ním, jak odjíždí. Nebude klidný, dokud se nevrátí a nezjistí, že je Remy v pořádku.

Nezapomněl na muže, kteří se včera večer objevili a hledali otce Gregoryho.

Teď se Dreddovi o Gregorym zmínil. „Neobjevil se tady náhodou?“

„Po tom, co mi ukradl loďku? To těžko. Zastřelil bych ho, jen bych ho zahlídl.“

Burke mu vyprávěl, co se dozvěděl od pátračů. „To se mi zdá,“ smál se Dredd. „Fakt svatba?“

„Aspoň to tvrdili.“ Burke gestem ukázal na starou černobílou televizi. Dredd pohrdal komunikací s vnějším světem a televizi zapínal, jen když se nad Zálivem chystal hurikán. Ale Burke ho požádal, aby sledoval místní zprávy.

„Něco o nás?“

„Ani slovo.“

„To jsem si myslel. Duvall nechce, aby někdo věděl, že jeho ženu unesli. Špatná reklama.“

„Vypadá to tak. Ale jak dlouho může být jeho žena pryč, než si toho všimne někdo jiný?“

„V domě je služebnictvo, ale to bude mlčet, když jim to Duvall nařídí. Jenže Remy má sestru. Ta si začne dělat hlavu, pokud už nezačala.“

„A vida, tak ona už je to Remy, co?“

Burke ignoroval popíchnutí, vytáhl z kapsy džínsů papírek a plácl ho na pult. „Tady mám nákupní seznam.

Máš něco čerstvého?“

„Co třeba?“

„Zeleninu. Ovoce. Má ráda pomeranče.“

„Má ráda pomeranče,“ opakoval Dredd, naposled zatáhl z cigarety a udusil ji v dutém břiše keramického aligátora.

„Burku, kdybych byl mladší a silnější, kdybych tě neměl tak rád, tak bych se s tebou popral a svázal tě, abych ti zabránil to celé dovést do konce. Ale jsem starý a ne tak silný, jak jsem býval, a přece jenom tě mám rád. Takže tě můžu jenom varovat. Nerad se míchám do věcí jiných, ale-“

„A už jsme u toho.“

„Jo. Už jsme u toho.“ Dredd vyfoukl obláček kouře, který si vychutnával v plících. „Proč tu svoji hezkou dámu někam neodvezeš? Jestli se ti líbí a jestli ona má stejné pocity, proč se spolu prostě neztratíte? Zmizte, dokud to jde. Nechtě to být a někam spolu odjeďte.“

„Ona by se mnou neutekla, Dredde. A i kdyby ano, tak to celé, jak jsi to nazval, nemůžu nechat být.“

„A jak to skončí? Kam tím míříš?“

„Nevím.“

„Ale víš, jak to neskončí“ řekl Dredd a své prohlášení zdůraznil tím, že na Burka ukázal zrohovatělým prstem.

„Neskončí to nijak hezky.“

„Ne, to ne.“

Dredd se zoufale popotahoval za vousy. „Už ses Duvallovi pomstil,“ zvýšil hlas. „Sebral jsi mu ženu. Ať jsi s ní spal nebo ne, dostal jsi ho. Skonči to, Burku.“

„Skončí to, až bude Duvall mrtvý.“

„Proč to děláš? Proč?“

„Protože musím!“ rozkřikl se. Pak ovládl svůj tón a podrážděně dodal: „Hlavně mi dones, co potřebuju, abych odtud mohl zase vypadnout, jo?“

Dredd si něco zamumlal pod vousy, popadl seznam a začal snášet věci z polic. Vztekle je házel do papírového pytle. Burke došel k telefonnímu automatu, nastrkal do něj mince a vytočil číslo.

Na druhém konci to zvedli při druhém zazvonění.

„Dobrejtro, Duvalle,“ řekl. „Já jsem si myslel, že vás zastihnu hned po ránu.“

„Basile.“

Z úst Pinkieho Duvalla to jméno znělo jako nadávka.

Výborně. Doufal upřímně, že se stal právníkovou Nemesis.

„Udělal jste jednu velkou chybu, Basile, větší a sebevražednější chybu než Stuart, když tenkrát vrazil do toho skladiště.“

„Kevin nevěděl, do čeho jde. Já ano.“

„Takže víte, že vás zabiju.“

„Zabijete? To mě budete muset nejdřív najít, vy parchante.“

Burke zavěsil, ale několik okamžiků zíral zamyšleně do prázdna. Manželka toho člověka byla unesena. Byla pryč už několik dní v moci muže, který mu přísahal pomstu. Ale Duvall se přitom ani jednou nezeptal, co s ní je.

Burke opakoval, tentokrát upřímně: „Ty parchante.“

Pinkie uslyšel volný tón. „Nebylo to dost dlouhé, aby se to dalo vysledovat, pane Duvalle,“ řekl asistent z vedlejší kanceláře. „Je mi líto. Můžeme poslat svého člověka na centrálu, aby to dohledal, ale chvilku to potrvá.“

„To je jedno.“

K asistentově překvapení se Duvall začal smát, nejdřív tiše, pak se zlověstným potěšením. Podíval se na Wayna Barda, který se taky usmíval, a řekl: „Basile byl tak spokojený sám se sebou. Ten hajzl neví, že už ho máme.“

Bardo, který sdílel Duvallovu dobrou náladu, mu položil na stůl žlutou obálku. „A tohle se ti bude taky líbit.“

Pinkie si přečetl nápis na obálce a vysypal obsah na stůl.

„Tak brzo? To zírám.“

Listoval černobílými fotografiemi. Byly zrnité, kvalita byla zhoršená vzdáleností, ale to, co na nich bylo, bylo zřetelně k poznání. Pinkie zamlaskal. „Ale styďte se, paní doktorko.“ Bardovi pak řekl: „Ať ten nový člověk přistaví auto. Pojedu na návštěvu.“

Dredd naložil zásoby do lodi dřív, než za ním Burke došel na molo. „Našel jsem i pár pomerančů,“ zamumlal nevrle.

„Díky.“

„Máš tam tolik, že by ti to mělo několik dnů vydržet.“

Burke kývl, ale víc mu dělaly starost jiné věci. „Dredde, teď zrovna jsem Duvalla popíchl, tak si dávej pozor. Při první známce potíží vypadni do močálu a ztrať se.“

„Já se o sebe umím postarat, synku, díky. Jsem možná starý a šedivý, ale ne bezmocný.“

„Poslouchej mě,“ řekl Burke a počkal si, až mu Dredd věnoval plnou pozornost. „S kýmkoli, kdo je na Duvallově výplatní listině, si nic nezačínej. Slib mi, že se ztratíš, když se objeví někdo podezřelý. Buď ve střehu.“

„Dobře, dobře – ale kruci, telefon.“

Dredd vyrazil zpátky k chatě a proklínal buď telefon, nebo Burkovo kázání, Burke si nebyl jistý, co z toho. Měl starce rád. Kdyby se Dreddovi něco stalo, nikdy by si neodpustil, že ho do toho zatáhl.

„Burku!“

Poodjel jen asi dvacet metrů, když slyšel Dreddův křik i přes hluk motoru. Otočil se a podíval; Dredd na něj mával, aby se vrátil. Otočil člun a zavolal: „Co je?“

„Telefon pro tebe.“

Srdce mu poskočilo. Přepočítal se snad? Stačil Duvall vysledovat jeho telefon tak rychle? Je už na cestě sem?

Hladina adrenalinu mu rychle stoupla. Skočil na molo dřív, než loďka úplně přistála. „Kdo je to?“

„Tvůj bratr.“

Burke se zarazil. „Joe?“

„A kolik jich máš?“

„Co chce? Jak mě tady sehnal?“

„Na to se snad zeptej jeho, ne?“

Burke utíkal zpátky do obchodu a když se dostal k telefonu, těžce dýchal. „Joe?“

„Ahoj. Ani se mi nechce věřit, že s tebou fakt mluvím.

Volal jsem Dredda, že ti nechám vzkaz, ať se mi ozveš, kdyby ses u něj objevil.“

„Jsi v pořádku?“

„Koukej, brácho, já jo. To ty prý máš trable. Aspoň si to všichni myslí.“

„O čem to mluvíš?“

„No, nejdřív se tu včera ráno hned za svítání objevil Doug Patout. Jel sem většinu noci a byl tak mrzutý, jak jsem ho ještě neviděl.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tvému záhadnému zmizení. Nejdřív chodil kolem horké kaše, ale pak se na všechno vykašlal a řekl, že jsi v průšvihu. Ptal se mě, jestli vím, kam jsi jel.“

„A tys mu na to řekl…“

„Pravdu. Že to nevím. Řekl jsem, že mám možná tušení, ale že rodinná solidarita je rodinná solidarita a že mu to tušení neřeknu.“

„Výborně. Díky, Joe.“

„Počkej. To ještě není všechno. Když se bavil s Lindou v kuchyni, tak jsem v pracovně bral telefon. Byl to Mac McCuen.“

„Páni. Co ten chtěl?“

„Totéž. Jeho narážky byly sice trochu přehnané…“

„To je celý Mac.“

„Ale řekl jsem mu přesně totéž co Dougu Patoutovi – že mu nepomůžu. Když Patout odjel, pokoušel jsem se dvakrát volat do Dreddova kupectví pro případ, že bys byl náhodou v rybářské chatě a že byste se setkali. Ale ani jednou to nevzal. Trochu mě to vyděsilo a říkal jsem si, že jsi možná vážně v nebezpečí.“

„Nejsem.“

„Tak proč jsou Patout i ten McCuen přesvědčení, že ano?

McCuen se nechce nechat odbýt.“

„Já ho znám.“

„Volal znova uprostřed noci a vypadal ještě nervóznější než poprvé. Poslal jsem ho někam.“

„Dobře.“

„Jenže, Burku, on znova volal dneska ráno. Linda už je na mrtvici, protože je přesvědčená, že jsi mrtvý nebo tak něco. McCuen mě prosil, zapřísahal se, že to s tebou myslí dobře, prohlašoval, že když mu neřeknu, co potřebuje vědět, tak můžeme chystat pohřeb. Prohlásil, že jestli nevrhnu aspoň trochu světla na místo tvého pobytu, tak už jsi mrtvý teď. Tak jsem to udělal.“

„Co jsi udělal?“

„Vrhnul světlo.“

Burke couvl ke zdi a udeřil do ní hlavou.

„Co se děje, Burku? Udělal jsem to správně?“

Burke nemohl svého bratra vinit z toho, že McCuenovi tu informaci svěřil. Mac je přesvědčivý a neodbytný. A Joe má srdce na pravém místě. „Nedělej si s tím starosti.“

„Co se děje? Můžu ti nějak pomoct? Patout tvrdil, že to je tajná policejní záležitost.“

„Tak něco.“

„Burku, jestli jsi v průšvihu…“

„Koukej, Joe, je mi líto, ale nemám moc času.“ Mysl mu horečně pracovala. Teď začal stejně rychle i mluvit.

„Nepřerušuj mě, prosím tě. Jenom udělej to, co ti říkám.

Vypadni na pár dnů z města. Vezmi s sebou rodinu. Jeďte autem, plaťte hotově. Žádné kreditní karty, žádná veřejná doprava.“

„Co sakra –“

„Udělej to!“ rozkřikl se Burke. „Mám rád tebe, Lindu, děti. Udělej to.“

Po chvilce Joe neochotně souhlasil. „Dobře. Na jak dlouho?“

„Zavolám k tobě do kanceláře a nechám ti vzkaz v hlasové poště. Změň si heslo na vyzvedávání vzkazů.

Nikomu neříkej, kam jedeš. Jasné?“

„Jasné.“

„A Joe, zavolej Nanci Stuartovou.“

„Kevovu vdovu?“

„Jo. Řekni jí, ať vezme kluky a někam odjede. Stejné instrukce. Stejně naléhavé. Jasné?“

„Ano.“

„Díky, Joe. Kdy Mac ráno volal?“

„Před necelou hodinou.“

„Z New Orleansu?“

„Asi jo.“

„Nasměroval jsi ho k Dreddovi?“

„Ne. Chtěl Dredda obejít a jet rovnou k chatě.“

Do prdele! „Teď už fakt musím běžet. Dávej na sebe pozor, Joe.“

Zavěsil a vyrazil ke dveřím. Dredd byl na verandě a stál mu v cestě. Burke se mu vyhnul s obratností fotbalového útočníka a utíkal dál po molu, ani nezpomalil. „Joe řekl McCuenovi, kudy se jede k chatě,“ zavolal přes rameno.

„Sakra. Na které straně má McCuen namazaný krajíc?“

„Nevím. To mi právě dělá starost.“

„Bude s ním někdo?“

„Nepřekvapilo by mě to. V každém případě ho musím zahnat.“

„Mám jet s tebou?“

„To je můj problém, Dredde. Odvaž mě, prosím tě,“

požádal a skočil do loďky.

„Já jsem taky měl jednou problém. A ty jsi mi pomohl.“

„Už jsi mi pomohl dost. Do smrti ti to nezapomenu.“

Nastartoval motor. „Mimochodem, nejspíš rád uslyšíš, že tvoje léky zabraly. Remy se už všechna zranění zahojila.

Kdyby se mi něco stalo, tak jí určitě vyřiď… Jenom…

Řekni jí, že se za všechno omlouvám.“

KAPITOLA 35

Mac McCuen v duchu spočítal pravděpodobnost toho, že se ztratí, a usoudil, že je vysoká.

Půjčil si člun od chlapíka, který měl víc bradavic než zubů a který tvrdil, že nikdy neslyšel o bratrech Basilových ani o jejich rybářské chatě. McCuen ho podezříval ze lži a byl rád, že si instrukce Joea Basila napsal. Místní lidé zřejmě považovali močál za svoje království a nelíbilo se jim, když jim do něj pronikal někdo cizí.

Co jeho se týkalo, mohli si tu svou Bohem zapomenutou zemi klidně nechat. Nechápal, proč někteří lidé pějí ódy na přirozenou krásu zátok a močálů jeho rodného státu.

Hemžilo se to tu hmyzem, hady, aligátory, rysy, kanci a jinou divokou zvěří, a s ničím z toho on nechtěl nic mít.

Dokonce ani jako dítěti mu tábornictví moc neříkalo.

Vrcholem přírody byly pro něj koňské dostihy. Ty a jeho vlastní dvorek.

Myšlenky na domov mu připomněly Toni. Panebože, co si asi myslí? Včera večer, přibližně tou dobou, co se měl sejít s Del Rayem Jonesem a Waynem Bardem, balil své mladé krásné ženě kufry a odesílal ji k její matce do Jacksonu v Mississippi. Když jí začal cpát věci do kufrů, vyvedlo ji to samozřejmě trochu z míry a chtěla vědět, co se děje.

Vymyslel si narychlo historku o jednom dealerovi drog, kterého odhalili a který vyhrožoval všem zúčastněným policistům pomstou na jejich rodinách. „Pravděpodobně je to jenom bublina, ale Patout nám doporučil udělat preventivní opatření.“

Spolkla mu to. Ale i kdyby ne, nebyl by jí dal na vybranou. Odjede pryč z města do bezpečí, tečka, konec diskuse. Duvallovo ultimátum vypršelo a to neprojde bez povšimnutí. Přijdou ho hledat s loveckým instinktem a vytrvalostí ohařů.

Při Duvallových nenápadných poznámkách o Toni zpozorněl, přesně jak advokát čekal. Mac věděl, co je Wayne Bardo schopen udělat ženě. Viděl snímky z vražd, z nichž byl Wayne Bardo podezříván, ale nikdy usvědčen.

Takže Toni musela zmizet z města a zůstane v Jacksonu, dokud tahle záležitost mezi Burkem Basilem a Pinkiem Duvallem neskončí, ať už tak či onak.

Sakra, jak se stalo, že se ocitl v křížové palbě?

Samozřejmě že věděl jak. Hazard. Jeho chorobné hráčství mohlo za všechna špatná rozhodnutí, která udělal, a udělal jich dost. Každý přečin, který kdy spáchal, měl původ v tomhle jeho zvyku. Všichni věděli, že si tu a tam vsadí, ale nikdo netušil, kam až zašel, aby splatil dluhy – nevěděli to jeho příbuzní, jeho manželka ani lidé, se kterými pracoval.

Nikdo. Ale on to věděl. A hryzalo ho svědomí.

Přísahal Bohu, že jestli on a Toni vyjdou z téhle situace živí a zdraví, až do smrti si už nikdy nevsadí. Ale hned příštím dechem se vsadil sto ku jedné, že ten slib poruší.

Najednou se objevila chata.

Mac se skoro zasmál nahlas. Když ve člunu vyrážel, nevěřil, že má vůbec šanci chatu skutečně najít, ale dodržel instrukce Joea Basila do písmene, a skutečně, tady byla, přesně taková, jak ji Basile popsal, dokonce i s těmi protektorovanými pneumatikami uvázanými u mola.

Bylo už příliš pozdě na to přiblížit se opatrně. V tom mrtvém tichu Basile určitě slyšel motor mnohem dřív, než se člun objevil. Teď ho nejspíš sleduje z některého ze zastřených oken. Macovo srdce v hrudi bušilo tak divoce, jako by vědělo, že je v záměrném kříži pušky.

Vypnul motor a nechal malou loďku doplout až k molu.

Zavolal: „Jsem sám, Basile, a musím s tebou mluvit.“

Oběma rukama chytil jedno z pacholat a přidržel se ho, pak se nešikovně vydrápal z loďky a přivázal ji.

I když byl chladný den, Mac se nervózně potil. Cítil hladové a nepřátelské oči, jak ho sledují ze stovek skrýší na březích zátoky, ale žádné nebyly tak hrozivé jako ty Basilovy.

Když kráčel po molu k primitivnímu obydlí, zněly jeho kroky těžce a dutě. Byl vycvičen k tomu všímat si příznaků hrozícího nebezpečí, ale na veškerý policejní výcvik teď zapomněl. Odvážil se na nové území, které mu bylo tak cizí jako planeta Neptun. Cítil se neschopný a neohrabaný, a to je způsob, jakým policista nikdy k žádnému problému přistupovat nemá, zvlášť když jde o problém rozměrů Burka Basila.

Když se dostal ke vchodovým síťovým dveřím, naprázdno polkl. „Burku, to nemá cenu, člověče. Nech mě vejít, promluvíme si. Jo?“

Držel ruce tak, aby na ně bylo pořád vidět, a otevřel síťové dveře. Dřevěné dveře za nimi nebyly zamčené. Mac je otevřel, na okamžik zaváhal a pak vešel. Rychle se rozhlédl po místnosti.

„Do prdele!“

Připadal si jako idiot a byl hrozně zklamaný, protože chata byla opuštěná a bylo okamžitě jasné, že tu už dlouho nikdo nebyl. Aspoň ne žádný člověk. Nějaká havěť odhryzala kus sedátka na jednom z křesel. Švábi prchali do úkrytu. Pavouk si ho nevšímal a dál opřádal pavučinou lampu visící na kolíku. Z kohoutku nad výlevkou s rezavými skvrnami těžce odkapávala voda.

Joe Basile se mýlil. Nebo byl stejně lstivý jako jeho starší bratr a když vycítil nebezpečí pro Burka, poslal jeho naivního kolegu schválně na úplně marnou výpravu.

Co teď? Co sakra bude dělat? Nemůže se vrátit bez Basila. Bez Basila… Ani se mu nechtělo na to myslet, ale dostatečně výmluvný byl fakt, že páchnoucí a děsivý močál nebyl ničím proti peklu, které ho čekalo v New Orleansu, když nedodá Basila.

Mac se znechuceně obrátil. Zarazil se a prudce se nadechl, když viděl v síťových dveřích siluetu.

Dredd vnadil svou rybářskou šňůru, když se na štěrkové cestě vedoucí od hlavní silnice objevilo auto. Sledoval ho, jak se blíží, brzdí a zastavuje. Řidič vystoupil. Když uviděl Dredda, zamával.

„Ahoj, Dredde.“ Gregory James opatrně postupoval po molu a nejistě se usmíval. „Jak se máte?“

„Ty syčáku,“ zavrčel Dredd. „Kde je moje loď? Měl bych tě rozpárat a tvoje vnitřnosti použít jako návnadu.“

Zamával nožem, který na návnadu používal.

Gregory v obraně pozvedl ruce. „To s tou lodí mě mrzí.

Zaplatím ji. Můj táta je bohatý.“

„Co tu děláš? Škoda že jsi nepřijel dřív. Těsně ses minul se svým přítelem Burkem Basilem.“

„Kde je?“

„To bys rád věděl, co?“

„Můžeme jít dovnitř a promluvit si?“

Dredd se odvrátil. „Mám lepší věci na práci.“

„Dredde, prosím. Podívejte se na mě.“

Dredd přerušil práci a podíval se lépe mladému muži do tváře. Částečně byla ještě oteklá a zkřivená. Byla také plná modřin. Ale mezi modřinami byl bledý a jeho rysy byly napjaté a pohublé.

Dredd proklel sám sebe za svou měkkosrdcatost a gestem naznačil Gregorymu, ať jde za ním do obchodu. Jen vešli, Gregory začal překotně vykládat. „Mám jenom deset minut.“

„Než co?“

„Než sem za vámi přijedou. Budou vás držet v šachu pistolí, když to jinak nepůjde, budou vás mučit, já nevím co ještě. Ale nehodlají se vrátit bez Remy Duvallové a Burka Basila, a vy je dovedete tam, kde se schovávají.“

„To určitě.“

„Tak vás zabijí.“

„Kdo je to oni!“

„Chlapi, co pracují pro Duvalla.“

„Bardo?“

Zavrtěl hlavou. „Bardo zůstal ve městě. Tohle jsou dva jiní, čekali na mě doma, když jsem tam došel.“

„Pořád ještě poslouchám.“

„Včera večer jsem s Duvallem uzavřel dohodu. Buď můžu jít do vězení a být si jistý, že mě tam zavřou s násilníky, kteří si se mnou budou dělat, co budou chtít, až mi prasknou střeva a já vykrvácím, nebo můžu ty zabijáky dovést na místo, kde jsem naposled viděl Remy Duvallovou a Burka Basila.“

Dredd pohrdlivě odfrkl. „Koukám, že sis rychle vybral, ty buzíku podělanej.“

„Kdybych tu dohodu doopravdy přijal, varoval bych vás snad?“ zeptal se Gregory zoufalým pisklavým hlasem.

„Kromě toho až jim nebudu užitečný, stejně se mě zbaví.“

„Tak proč mě varuješ? Abych tě chránil?“

„Asi. Ale nevím…“ Zatahal se za dolní ret, až mu dosud nezahojená ranka začala znova krvácet. „Mrzí mě, že jsem Basilovi zkazil plán. To kvůli mě paní Duvallovou postřelili. Nebo možná proto, že jsem vždycky volil tu zbabělejší cestu a chci se dát na pokání.“

„To si nech do zpovědnice,“ pohrdlivě odpověděl Dredd.

„Popeleční středa je až za dva dny. Pak se můžeš kát, jak chceš.“

„No dobře, já se vám nedivím, že mi nevěříte. Ale už máme jenom sedm minut. Čekají na hlavní silnici. Když se tam nevrátím a neohlásím, že v obchodě nejsou žádní další zákazníci, přijdou dovnitř, budou předstírat, že jsou rybáři, a přepadnou vás nepřipraveného.“4

Dredd se zamyšleně drbal mezi vousy na bradě. „Jestli se mnou hraješ fér, proč jsi je sem vodil?“

„Abych měl aspoň jakous takous šanci vyváznout z toho živý.“

„A jak vím, že tohle není past? Jak vím, že nezrazuješ mě a jen nepředstíráš, že zrazuješ Duvalla?“

„Myslíte, že jsem tak chytrý?“

Dredd na něj vrhl dlouhý, zvažující pohled. „Na tom něco je.“

„Takže mi věříte?“

„Asi jsem úplný cvok,“ zamumlal Dredd, „ale nejspíš jo.“

„Co budeme dělat?“

„Ještě nevím. Ale ty si musíš sednout, než se složíš. Jsi nervózní jako děvka v kostele. Máš žízeň? Donesu ti colu.“

Gregory se vděčně posadil na židli u stolu, kam mu Dredd ukázal. Dredd ho koutkem oka viděl, jak ucukl před hlavičkami aligátořích mláďat. Dredd jich tam měl asi deset, včera je lakoval a teď schly.

„Na.“ Dredd mu podal otevřenou plechovku studeného nápoje. Gregory ji uchopil chvějící se rukou a hltavě se napil.

„Jaký máme plán?“ zeptal se mezi doušky.

„Já budu na molu chytat ryby.“

„Dobře,“ souhlasil Gregory. „A kde budu já?“

Dredd se zadíval upřeně mladíkovi do očí. „Hmm?“

„Řhikal… Šhikal se-sem… Co se to-o dě… je…“

Gregory zhasl jako svíčka a padl dopředu, hlava mu narazila o stůl pár centimetrů od lesklé otevřené čelisti jednoho aligátora.

„Ten chlapec by tu colu neměl pít, když ji nesnese.“

Dredd Gregoryho obešel, popadl ho pod paží a odtáhl jeho bezvládné tělo do ložnice, kde ho položil ke zdi za postel. Nebyl to ideální úkryt, ale bude dočasný.

Gregory se vzbudí s lehkou bolestí hlavy, jak se uhodil o stůl, ale nebude pociťovat žádné následky elixíru pro spaní, který mu Dredd přidal do plechovky. Byla to malá dávka, jen aby nebyl při vědomí a nepletl se Dreddovi, až si to bude vyřizovat s těmi Duvallovými bouchači.

Vlna adrenalinu, kterou pociťoval, byla lepší než všechny drogy, které kdy vymyslela matka příroda nebo člověk.

Nechyběla mu nesmyslná politika jeho dřívější práce, její předpisy a regule, její omezení, ale chybělo mu to vzrušení.

Až doteď si neuvědomil, jak moc mu chybí. Na příštích pár minut se těšil.

Jestli Gregory mluvil pravdu a jestli jsou jeho vlastní výpočty správné, zbývají nějaké čtyři minuty, než se objeví „rybáři“. A do té doby má venku spoustu práce.

„Ahoj, Macu. Kde se tady bereš?“

„Ty jsi mě pěkně vyděsil.“

Burke otevřel síťové dveře a vešel do chaty. „Koho jsi čekal?“

„Nikoho. Chci říct, že jsem čekal, že budeš vevnitř s paní Duvallovou.“

„Vážně?“

„Jo, tvůj bratr –“

„Já o tom vím. Mluvil jsem s Joem dneska ráno. Řekl mi o tvém zběsilém telefonování. Nelíbí se mi, že jsi ho takhle děsil, Macu.“

„Neměl jsem na vybranou.“

„Tak co se děje tak hrozného?“

„Sakra, Burku, nech těch keců,“ vykřikl Mac. „Přehnal jsi to. Unesl jsi ženu Pinkieho Duvalla a schováváš ji tady v chatě.“

„To je jenom částečně pravda,“ odpověděl Burke klidně.

„Přehnal jsem to a unesl jsem paní Duvallovou, ale měl jsem tolik rozumu, že jsem ji nepřivezl sem.“

Dredd ho varoval, aby nebral Remy do své rybářské chaty, kde je nakonec stejně někdo bude hledat. Místo toho nabídl Burkovi chatu, kterou vlastnil a občas pronajímal.

Byla podobně vybavená, ale umístěná na vzdálenějším a málo frekventovaném místě močálu, mimo obvyklé trasy.

Burke Dreddovy rady uposlechl a úkryt byl proto stále ještě tajemstvím, které znal jen on a Dredd.

„Jestli hledáš paní Duvallovou tady, tak voda, Macu.

Samá voda. A taky porušuješ domovní svobodu. Tak se ztrať.“

„Burku, poslouchej mě, prosím tě. Já vím, že jsi o mně nikdy neměl moc vysoké mínění. Dobře. Já vím, že ti jdu na nervy a nejspíš si myslíš, že jsem mizerný policajt. Ani to mi nevadí. Mysli si, co chceš, ale věř mi, že v tomhle jediném případě vím, o čem mluvím. On tě zabije.“

„Předpokládám, že myslíš Duvalla.“

„On si ruce neušpiní, ale nedá si pokoj, dokud nedostane tvou hlavu na talíři. Leda by dřív umřel.“

„V to právě doufám. Že dřív umře.“

„A ty strávíš zbytek života ve vězení.“

„Já vím, jaké jsou trestní sazby ve státě Louisiana, ale i tak děkuju, žes mi to připomněl, i za radu. A teď mám práci. Ahoj, Macu.“

Mac Burka obešel tak, že stál mezi ním a otevřenými dveřmi. „Je v pořádku?“

„Jo, sakra, je v pořádku,“ odpověděl Burke vztekle.

„Myslíš si, že bych ublížil ženě?“

„Ne, ale nemyslel jsem si ani to, že jednu uneseš!“

rozkřikl se Mac. Pak ovládl své rozčilení a přešel na rozumnější tón. „Snažím se ti zabránit zničit si život. Jseš ve sračkách až po uši, ale ještě není pozdě tu situaci změnit.

Vrať paní Duvallovou manželovi. A když ti pak pomůžu, třeba se dá celá tahle věc ještě urovnat.“

Burke se zasmál. „Duvall ani neodpustí, ani nezapomene, že jsem mu unesl ženu, Macu. V jakých oblacích to lítáš?“

„No dobře, tak mi ji svěř a já ji odvezu domů. Ty zmizíš.

Konec filmu.“

„Konec filmu bude, až Duvallovi přestane tlouct srdce a Bardo bude mrtvý. A než umřou, tak je přinutím, aby mi řekli jméno policajta, který naše oddělení prodával, a toho taky zabiju.“

„Ty ses dal na vraždění?“

„Na popravy za spáchané zločiny.“

„To není tvoje věc.“

„Jak je vidět, je.“

„Nech to Vnitřní inspekci.“

Burke se zasmál ještě trpčeji než předtím. „Ti jsou stejně zkorumpovaní jako ti ostatní. I kdyby zrádce vyčuchali, myslíš, že by ho předali prokurátorovi? Ani náhodou.

Nikdo v celé policii neudělá vůbec nic, jenom bude zaplácávat díry, mlžit situaci a přitom si mastit kapsy.“

„Je i pár poctivých policajtů, Basile. Teď o jednoho míň, když jsi odešel.“

„Těch pár nic nezmění.“

„Přivedou další vraždy Keva Stuarta k životu?“

Burkovi připadalo, že svého mladšího partnera nikdy neviděl o ničem mluvit takhle vážně. Byl zoufalý a tak nervózní, že měl skoro tik.

„Co tu děláš, Macu?“

„Říkal jsem ti.“

„To, cos mi říkal, byly bláboly. Nehledal jsi mě proto, že mě obdivuješ. Nejsme žádní pokrevní bratři. Na tomhle obrázku mi něco nesedí. Co to je?“

Mac na několik vteřin odvrátil oči, pak se na Burka znovu podíval. „Zadlužil jsem se u lichváře na padesát tisíc.“

„Aha,“ skládal si Burke jednotlivé kousky dohromady.

„Už mi to začíná dávat smysl. Duvall se o tvém dluhu dozvěděl a nabídl, že ho zaplatí, když mu dodáš jeho ženu a mě. Tím se vysvětluje, proč jsi tak zoufalý.“

„Co jsem mohl dělat, Burku? Hrozili mi, že ublíží Toni.“

Burke ho popadl za náprsenku košile. „Dovedl jsi je sem?“

„Ne, sakra, ne.“ Mac se vykroutil. „Měl jsem se s nimi sejít včera večer, ale nešel jsem tam. Doufal jsem, že tě najdu dřív, než oni najdou mě. Nevědí, kde jsem.“

„No, oni to zjistí. Ahoj, Macu. Hodně štěstí.“

Burke se pokusil projít, ale McCuen mu znova zastoupil cestu. „Basile, přísahám, že bych tě do toho zatraceného močálu nejezdil hledat, kdyby šlo jenom o prachy. Moje tchyně a tchán by ten dluh zaplatili, kdybych je o to požádal. Je v tom mnohem víc, než tušíš.“

„Jo, a určitě by to bylo zajímavé povídání, ale zrovna teď mě trochu tlačí čas.“ Burkovi dělalo starosti, že je Remy v chatě sama. Burke už je pryč mnohem déle, než čekal.

Kromě toho nic, co mohl Mac říci, jím nepohne. Tomu člověku se nedalo věřit. Jakou má Burke záruku, že Mac nepřivedl Barda a bandu zabijáků přímo k němu? Sebere loďku, kterou ukryl na břehu, a rychle se vrátí k Dreddově chatě. Neměl strach, že by ho Mac sledoval. V tomhle labyrintu zátok ho nebude těžké setřást.

Mac ho popadl za paži. „Můžu ti pomoct, Basile.

Můžeme si pomoct navzájem.“

„Ty stojíš jen o to, abys pomohl sobě. A teď už mi sakra uhni z cesty.“

„Nemůžu dovolit, abys to dovedl až do konce.“

„Nemůžeš mě zastavit.“

Když se Burke pokusil Maca odstrčit, Mac si sáhl na zátylek.

„Proboha, Macu, ne!“

Ale nemusel mít obavy, že ho Mac zabije. Dřív, než stačil Mac uchopit zbraň, uslyšel Burke výstřel. Mac se podíval na Burka s šokovaným překvapením, pak vytřeštil oči do prázdna a padl dopředu.

KAPITOLA 36

Dredd slyšel auto přijíždět. „Tenhle týden jsem neměl víc než tři zákazníky,“ zabručel polohlasem. „A dneska ráno se tady netrhnou dveře.“

Podle Gregoryho časového rozvrhu přijížděli Duvallovi muži skoro na vteřinu přesně. Možná ten kluk vážně chce napravit svoje chyby.

Slyšel, jak se otevírají a zavírají dvoje dvířka, a pak kroky skřípající po štěrku. „Dobrejtro,“ zavolal nějaký hlas.

„Tobě taky, idiote,“ odpověděl Dredd tak tiše, aby ho jeho návštěvníci neslyšeli.

„Berou, berou?“

To byl druhý hlas. Dredd nereagoval ani na ten. Zařídil to tak, že Duvallovi bouchači viděli starce sedícího zády k nim na konci mola, nohy svěšené nad vodu, rybářský prut v ruce. Chtěl, aby si mysleli, že je ten dědek nedoslýchavý.

Nezašli do obchodu, kde se podle jejich názoru určitě schovával Gregory a čekal, jak to všechno dopadne. Místo toho šli za ním na molo. Dredd podle kroků usoudil, že jeden je výrazně mohutnější než ten druhý.

„Vy jste určitě Dredd.“

Dredd se nepohnul.

„Na co chytáte?“

Usoudil, že teď jsou tak tři metry od konce mola. Blízko, ale ne dost blízko.

Slyšel, jak se jeden z nich polohlasem ptá druhého: „Je hluchej nebo co?“

„Hele, starej,“ řekl zase ten první hlas. „Jedeme na ryby.

Potřebujem nakoupit zásoby.“

Dredd pořád ještě čekal, mlčky a bez hnutí.

„Ten chlap je určitě hluchej.“

„Nebo je to netýkavka a ignoruje nás. Hej, starej!

Mluvím s várna!“

V průběhu své policejní kariéry se Dredd často spoléhal na to, že mu v jeho práci pomůže lidská přirozenost. Homo sapiens jedná podle prastarých pudů a to znamená, že je předvídatelný. Dredd se spoléhal na to, že žádný násilník si nedá ujít šanci zastrašovat.

„Třeba potřebuje trochu pošťouchnout,“ navrhl první chlápek.

„Jo,“ zasmál se ten mohutnější. „Třeba potřebuje pošťouchnout.“

Špičkou boty šťouchl starého hluchého rybáře do páteře těsně pod vlasy. Nebyl to prudký kopanec, ale k jeho ohromení se rybář překotil do vody.

Rybářský klobouk mu upadl. Šedá paruka také. Plnovous z mechu odplaval. Na návštěvníka zírala karnevalová maska, ale štěrbiny pro oči byly prázdné.

Chlapík se naklonil, aby se podíval zblízka. „Co to do –“

Dredd se natáhl zpod mola, kde se schovával, a popadl ho za kotník. Zabiják vyvedený z rovnováhy zamával rukama ve vzduchu, ale nakonec padl do vody. Dreddův nůž mu prořízl čistý oblouk pod bradou. Byl mrtvý dřív, než se úplně namočil.

Dreddův názor byl, že někteří lidé se prostě nehodí pro život ve slušné společnosti. Toho chlapa, co soustavně mlátil svou ženu, měl tenkrát v noci právě tak dost. Viděl na jeho manželce a dětech krvavé stopy jeho divoké povahy. Ten parchant nedodržel ani jeden ze svých opakovaných slibů, že se napraví. Zbytečně odčerpával peníze ze systému, který ho každou chvíli zavřel a zase pustil, aby mohl své rodině dál ubližovat. Byl jako citová a fyzická sněť pro společnost a pro všechny kolem sebe.

Posluž všem kolem a oddělej toho hajzla hned teď, myslel si tenkrát Dredd, když vytahoval zbraň. I když mu ta příhoda způsobila hodně zármutku a nesnází, nelitoval, že toho chlapa tenkrát zabil. Za stejných okolností by to udělal znova.

Tenhle člověk, který mu tu ležel bezvládně v náručí, už zabíjel a byl by zabil jeho a Gregoryho, až by mu posloužili. Dredd neměl žádné zábrany proti tomu udeřit první. V noci ho to nepřipraví ani o minutu spánku. Pokud se noci dožije.

Zhluboka se nadechl, zatáhl tělo s sebou pod vodu a připevnil ho k jednomu z pilířů čtyřramennou kotvou.

Vynořil se jen tolik, aby mohl dýchat nosem.

„Charlie? Charlie?“

Jen tak dál, idiote, prozraď mi hlasem, kde přesně jsi.

Dredd se opatrně vodou přesunoval ke zdroji toho hlasu.

„Charlie?“ a pak: „Panebože.“

Dredd nemusel dvakrát hádat, co způsobilo tu změnu tónu od zmatku k hrůze. Dredd s nimi žil dost dlouho, aby vycítil jejich pohyby, i když byli ponoření a nebyli vidět.

Studoval jejich chování, sledoval je v jejich přirozeném prostředí. Vlastně s nimi jejich přirozené prostředí sdílel.

Aligátoři.

Jeho domácí mazlíčkové strávili zimu v strnulosti, nebylo je vidět, nejedli a vůbec nedělali nic, jen čekali na první den, který bude dost slunečný a dost teplý, aby nastartoval jejich tělesné systémy po měsících letargie. Dnes ten den přišel. Vycítil, jak se s dravčím instinktem pohybují vodou k Charlieho čerstvé krvi.

Dredd nezpanikařil. Čekal. Čekal. Čekal.

„Charlie?“

V mužově hlase byla teď nefalšovaná panika. Dredd mu četl myšlenky. Byl by rád utekl, zmizel z tohohle přízračného místa, ať jde Duvall i jeho manželka ke všem čertům. Ale s Charliem spolu dlouho pracovali. Kromě něj samotného byl Charlie ten nejtvrdší chlap, co znal. A starej Charlie mu teď právě zmizel přímo před očima. Lidská přirozenost mu velela zjistit, co se stalo s jeho kamarádem.

Lidská přirozenost.

Když se naklonil, aby se podíval pod molo, Dredd vložil veškerou svou sílu do švihu, který ho vymrštil z vody jako mořskou příšeru. Ten chlap byl o dobrých pětatřicet kilo těžší než on sám, ale moment překvapení poskytl Dreddovi velikou výhodu. Zahákoval mu ruku za krk a stáhl ho pod vodu. Jak padal, Dreddův nůž mu probodl ohryzek.

Když Gregory znovu nabyl vědomí, díval se do očí čtyřmetrovému aligátorovi.

S jekotem se vydrápal na nohy a udeřil se přitom do hlavy o železný rám postele. Srdce mu bušilo, lapal po dechu a neměl daleko k infarktu, když se hrabal přes postel, na níž Dredd teprve před pár dny ošetřoval Remy Duvallovou. Z druhé strany místnosti nahlédl pod postel, aby se ujistil, že ten aligátor, kterého viděl, byl vycpaný, a ne živý. U Dredda by ho nepřekvapilo nic, ani živý aligátor pod postelí.

Ale hrozivé oči byly skleněné. Gregory se trochu uklidnil a rychle vykročil příšerným panoptikem Dreddova kupectví k východu. Stůl, na němž Dredd obvykle jedl, byl plný aligátořích hlaviček natřených lesklým lakem a to v něm vyvolalo neurčitou, ale nepříjemnou vzpomínku. Stařec venku omýval molo zahradní hadicí.

Když uslyšel Gregoryho kroky, otočil se. Vousy i šortky měl mokré. „Vyspal ses?“ zeptal se mile.

„Co se stalo? Proč jsem byl na podlaze za postelí?

Nevzpomínám si… Ne, počkat. Vzpomínám.“

Mlha v Gregoryho hlavě se začala rozptylovat. „Dal jste mi colu. Bylo v ní něco?“ Pak ho vzpomínka zasáhla naplno. Prudce se otočil a uviděl druhé auto zaparkované vedle svého. „Oni jsou tady?“ zaječel v panice. „Kde jsou?

Co jste jim řekl? Proč jste mě uspal?“

„Klid, synku. O moc jsi nepřišel. Jsou pryč.“

„Jak jste se jich zbavil? Co jste jim řekl?“

„Já jsem s nimi vlastně ani neměl to potěšení. Jediný dialog vedli tady s mým přítelem.“

Gregory se obrátil směrem, kterým Dredd ukázal, a lekl se, když uviděl Dreddovu figurínu sedět na rozpadajícím se houpacím křesle na verandě, s mokrým rybářským kloboukem a parukou trochu nakřivo na karnevalové masce, z které visel mechový plnovous.

„Udělal jsem ho před pár lety jako návnadu na zloděje,“

vysvětloval Dredd. „Ten parchant mi tu vykrádal krám, kdykoliv jsem šel na ryby nebo na lov.

Tak jsem sdrátoval tohohle panáka, posadil jsem ho do jedné svojí loďky a vyvezl jsem ho na vodu. Toho chlápka jsem chytil při činu a zmlátil jsem ho tak, že odlezl víc mrtvý než živý. Už se nikdy nevrátil.“ Zasmál se. „Docela jsem tohohle kamaráda začal mít rád a rozhodl jsem se, že si ho nechám. Poslouchá mě, když potřebuju společnost. Je hrozně ošklivý, to je fakt, ale nejspíš ne ošklivější než já. A dneska se mi moc hodil.“

Gregory k němu pomalu došel. Podíval se na čerstvě vydrhnuté molo, s odporem pohlédl do vody pod ním, všiml si dvou obludných aligátorů, kteří se slunili na protějším břehu, změřil si Dredda, který mu pohled vrátil s uspokojením a chladným vzdorem.

Nebylo těžké uhodnout, jaký osud potkal dva muže, kteří ho sem doprovázeli. Gregory polkl svůj odpor, ale byl si jistý, že Dreddovi vděčí za svůj život. Když si ovšem vzpomněl na odhodlání Pinkieho Duvalla, věděl, že úleva je jen dočasná. „Duvall pošle někoho jiného.“

„Pravděpodobně,“ odpověděl Dredd a stoicky pokrčil rameny. „Proto bude nejlepší, když zmizíš.“

„Co jejich auto?“

„O to se postarám.“

Nevysvětlil podrobněji, jak se o něj hodlá postarat, ale Gregory si byl jistý, že to auto už nikdo nikdy nenajde.

„Já… Díky, Dredde.“

Dredd vydechl cigaretový kouř. „Vedl sis dobře, chlapče.

Až uvidím Basila, určitě mu řeknu, že jsi napravil svoje dřívější chyby.“

Gregoryho dojala starcova chvála, až ho to uvedlo do rozpaků. Do očí mu vstoupily slzy a Dredd je nejspíš viděl, protože i on přišel do rozpaků a začal být nevrlý. „Tak tady nestůj. Když už jsi přežil, co jsi přežil, tak by Basila pěkně naštvalo, kdyby ses teď nechal zranit nebo zavřít. Tak mazej. Honem.“

Burke reflexivně vztáhl ruce po Macovi, když padal.

„Macu!“

Ale Mac neodpověděl; byl mrtvý. Ačkoli to Burke věděl, opakoval jeho jméno, ještě když ho pokládal na podlahu.

Pak uslyšel blížící se kroky, zvedl hlavu a uviděl Douga Patouta utíkat po molu k chatě. „Je mrtvý?“

„Sakra, Dougu,“ rozkřikl se Burke. „Nestačil se ani pomodlit.“

„Ty by ses taky nestačil, kdyby tě střelil z téhle vzdálenosti do prsou.“

Patout si klekl a sáhl Macovi po krční tepně. Po chvilce vstal tak těžce, jako by na zádech nesl metrákové břemeno.

Tiše zaklel a přejel si rukou ztrhané rysy. Pak položil Burkovi ruku na rameno a s obavami se zeptal: „Jsi v pořádku?“

„V pořádku? Panebože, Dougu. Ne, nejsem v pořádku.

Zrovna jsi mi před očima zastřelil dalšího z mých lidí.“

„Mac sahal po zbrani. Šlo o krk bud jemu, nebo tobě.“

Mac opravdu vytáhl zbraň z pouzdra na zátylku. Ležela teď pár centimetrů od jeho nehybné pravé ruky. Ale i přes všechny důkazy se Burkovi nechtělo věřit, že by ho McCuen byl chladnokrevně zastřelil.

Patout pokračoval. „Byl to křivák. Dohodl se s Duvallem.“

„To přiznal.“

„A podmínky ti taky řekl?“

„Zrušení padesátitisícového dluhu výměnou za mě.“

„To je pravda jenom částečně. Ve skutečnosti dohoda zněla zrušení padesátitisícového dluhu plus větší podíl na zisku, když tě zabije.“

„Na zisku?“

Patout kývl bradou na Maca. „On je ten člověk, kterého jsi hledal. Máme nezvratné důkazy, že McCuen pracoval pro Duvalla.“

Burke se na Patouta nevěřícně podíval. „Mac je směšná figurka, otrava, nula.“

„Hrál to dobře, ne? Byl chytřejší, než dával najevo. Staral se, aby ho měli všichni rádi, plnil svoje povinnosti poměrně slušně, ale nijak nevynikal. Nedal si pokoj, dokud ho nepřidělili k protidrogovému oddělení. To všechno byla součást jejich plánu. Byl Duvallův člověk od chvíle, co k policii přišel.“

„Vždycky mi na něm něco nesedělo,“ přemýšlel Burke nahlas. „Policajtský plat mi nešel dohromady s úrovní, na které si Mac žil. Říkal jsem si, že buď je zatraceně dobrý hráč, nebo má tu největší kliku ze všech lidí, co jsem kdy poznal.“

„Dneska ho to štěstí opustilo.“

„Říkal jsi, že máš důkazy, že byl spojený s Duvallem?“

„Vnitřní inspekce už celé měsíce vede tajné vyšetřování.

Já jsem v oddělení jediný, kdo o něm ví. Věděl jsem, že tě přivádí k zoufalství ten zdánlivý nezájem najít zrádce, ale odpřísáhl jsem, že budu mlčet, a nemohl jsem ti to říct. I když,“ dodal, „byl jsem v pokušení to udělat, jen abys neodešel.

Ale zkrátka po měsících vyčerpávajícího šetření V. I.

vysledovala ty nepovedené razie k McCuenovi.“ Tiše dodal: „Včetně té, při které přišel o život Kev Stuart.“

Burke na něj vrhl pronikavý pohled.

Patout kývl. „Je to tak. Chtěl jsi znát člověka, který tu noc dal dealerům tip, že se chystá razie, a zavinil Kevovu smrt. Tady ho máš.“

Burkovi se nechtělo věřit vlastním uším. Zadíval se upřeně Patoutovi do očí. Když mu jeho slova konečně došla, podlomila se mu kolena a on se opřel o zeď, pak po ní pomalu sjel k zemi, až skončil ve dřepu.

Patout ho nechal chvíli přemýšlet. Konečně se zeptal: „Jsi v pořádku?“

„Jo. Dobrý.“ Burke si musel odkašlat, než mohl pokračovat. „Myslel… myslel jsem, že se budu cítit jinak, až zjistím, kdo to byl.“

„A jak se cítíš?“

„Prázdný.“

Chvíli mlčeli. Burke si všiml, že louže krve, která se vytvořila pod Macovým tělem, se už nezvětšuje. Krev se brzo srazí. Tolik krve. Macovy. Kevinovy.

Po chvíli vzhlédl k Patoutovi. „Jestli Mac dodával Duvallovi takové informace, že díky nim mu obchody vzkvétaly, nebyl moc cenný na to, aby ho posílali za mnou?“

„Dostat tebe bylo pro Duvalla zřejmě důležitější než cokoli jiného. Mac ti byl blízký, mohl jsi mu uvěřit, že přichází v dobrém. A Mac byl nahraditelný.“

„Protože Duvallovy zdroje jsou neomezené. Nejspíš má už dalšího policajta, který může Maca nahradit.“

Patout pochmurně kývl. „Asi máš pravdu.“

Burke se zadíval do Macovy mrtvé tváře a přemýšlel o jeho otravných zvycích i jeho nepopiratelném kouzlu, myslel na jeho hezkou mladou ženu, myslel na to, co všechno je zbytečně ztraceno. Měl chuť něco rozmlátit na padrť.

Zeptal se Patouta: „Jak jsi věděl, že sem Mac jede?“

„Sledovali jsme ho, hlídali jsme každý jeho pohyb.

Nedávno jsme zjistili, že dluží lichváři jménem Del Ray Jones.“

„Toho znám.“

„Když Del Ray předevčírem večer odvezl Maca na schůzku s Duvallem, nebylo těžké si domyslet, co se děje.“

Burke vstal. „To nejsou moc přesvědčivé důkazy, Dougu.

Jak jsi věděl, že mě sem Mac nejede varovat nebo že mi nevěze vzkaz od Duvalla? Tak mi to vysvětloval on sám.“

„Sahal po zbrani, nezapomínej. Chtěl sis radši počkat, až zastřelí on tebe?“

Burke uznal, že na tom něco je.

„A stejně,“ pokračoval Patout, „věděl jsem, co tu měl Mac udělat, protože jsem mluvil s Duvallem. Ráno jsem ho volal a řekl jsem mu, že Maca jsme odhalili. Použil ten šifrovaný právnický jazyk, kterého se nedá použít proti němu u soudu, a naznačil, jaký výsledek má Macova výprava mít. Pak se vychloubal, že ať tě Mac dostane, nebo ne, má ještě záložní plán.“

„To blufoval. Já jsem s ním dneska ráno mluvil sám.

Pořád ještě po mně jede. Ať přijde kdykoli, ať je jeho záložní plán jakýkoliv, budu na něj připravený.“

„Panebože, dostaneš už konečně rozum?“ rozkřikl se Patout. „Vy se s Duvallem snažíte jeden druhého přečůrat jako puberťáci. Probuď se, Burku, a podívej se na to rozumně. Jeden člověk už kvůli tomu všemu umřel a já si to dost beru, protože jsem ho musel zastřelit. A ať byl Mac křivák, nebo ne, byl to můj člověk.“

Pak změnil tón a dodal: „Prosím tě, zapřísahám tě, nech toho. Hned. Dostal jsi toho, po kom jsi šel nejvíc, a to byl ten policajt, kvůli kterému Kev umřel. Tak pojď, vyzvedneme paní Duvallovou tam, kde ji schováváš, a odvezeme ji pěkně bezpečně domů.“

„Ne dřív, než uvidím v Duvallových očích jenom bělmo.“

„No dobře, řekněme, že se ti povede zabít Duvalla a Barda, ale skončíš ve vězení v cele smrti. Komu to pomůže?“

„Neodvezu ji zpátky.“

„Nejhorší případ. Co když Duvall přežije a ty skončíš ve vězení? Myslíš, že na to zapomene? Nikdy. Ublíží ti, jak jen bude moct. Pamatuješ na Sachela a jeho syna? Duvall je bezohledný. Co mu zabrání předhodit Nanci Stuartovou Bardovi? Použije lidi, na kterých ti záleží, aby tě mučil.

Setkal jsem se s tvým bratrem. Je to příjemný člověk.

Nebudeš je moci chránit, Burku. Z vězeňské cely ne.“

„O důvod víc se postarat, aby to ani jeden nepřežil.“

„Sakra, Burku, poslouchej mě.“

„Ne, ty poslouchej mě“ okřikl ho Burke. „Já jsem to začal a taky to dokončím.“

„Zatknu tě.“

„Za co?“

„Za únos.“

„Napsal jsem vyděračský dopis? Jaký máš důkaz, že jsem paní Duvallovou odvezl proti její vůli? Třeba jsme to spolu upekli, aby se toho tyranského parchanta konečně zbavila.“

Patout se na něj prosebně podíval. „Ještě není pozdě to všechno změnit. Duvall za mnou přišel krátce po tom únosu a varoval mě, že tě zabije. Když budeš trvat na svém, budeš na to sám. Ale když teď půjdeš se mnou, bude tě chránit celé oddělení.“

„Děkuju nechci. Oddělení –“

Než stačil zareagovat, Patoutova pistole mu tvrdě dopadla na spánek. Zavrávoral ke dveřím, před očima mu explodovaly ohňostroje. Molo za síťovými dveřmi jako by bylo několik mil dlouhé, jako by se na ně díval obráceným dalekohledem. Tunel, kterým se díval, se zmenšoval, kolem houstla temnota. Pak zmizel úplně.

Poslední vědomá myšlenka patřila Remy. Je tam sama a čeká na jeho návrat.

KAPITOLA 37

Burke se vzbudil zvukem hlasů, i když slova rozeznat nedokázal. Plné vědomí se mu vracelo pomalu, ale postupně zjistil, že je pod střechou, že leží na boku, ruce že má spoutané za zády a strašně ho bolí hlava.

Ať už byl kdekoli, za zdí slyšel horečnou aktivitu.

Blikající majáčky aut sice přímo neviděl, ale cítil za zavřenými víčky jejich pulzování. Rozhodl se, že dokud se nedozví víc, nechá oči zavřené a bude předstírat, že je ještě v bezvědomí.

Jeden z hlasů se mu konečně podařilo rozeznat.

Dredd nabručeně podotkl: „Tady to je dneska jak na hlavním nádraží. Motalo se tady takových lidí, že ryby týden nebudou brát.“

„Třeba kdo?“ zeptal se Doug Patout.

„Co třeba kdo?“

I když Burke byl stále jen napůl při vědomí, došlo mu, že Dredd hraje hloupého. Zajímalo by ho, jestli si je toho vědom i Patout.

„Kdo se tady dneska motal?“ upřesnil Patout.

„No, nejdřív se tu ráno objevili dva chlapi a ptali se po Burkovi Basilovi.“

„Jací dva chlapi?“

„Neznám je, ale jedno vám povím, doufám, že je tady už neuvidím. Z těch nepříjemnosti přímo čišely.“

„Jak to víte? Co udělali?“

„Nic konkrétního. Měl jsem prostě takový pocit, jasné?

Už jsou to roky, co jsem byl policajt, Patoute, ale ten instinkt mě ještě neopustil.“ Burke vycítil, že se Dredd odmlčel, aby potáhl z cigarety. „Byli oblečení jako rybáři, ale jestli ti dva někdy v životě chytili jedinou rybu, tak sním támhlety aligátory.“

„Však jste ty aligátory už snědl.“

Dredd se zasmál. „To máte vlastně pravdu, Patoute, ale víte, jak to myslím. Zkrátka jsem jim ty jejich piva nabalil tak rychle, jak se dalo, a byl jsem rád, když zmizeli.“

„Co jste jim řekl o Burkovi?“

„Nemohl jsem jim říct nic víc než vám. Burke se tu před pár dny zastavil.“

„Který den?“

„To si přesně nevzpomínám. Já už na kalendář moc nekoukám, i když jsem si všiml, že zítra je Mardi Gras. Ve městě nejspíš všichni –“

„Mluvili jsme o Burkovi…“

„Jo, správně. Jo, tak Burke se tu stavil, trošku jsme poklábosili, ale on toho zrovna moc nenamluví, však ho znáte. Koupil si pár věcí a zase jel.“

„A ta žena byla s ním?“

„Žena je slabé slovo. Páni!“ Polohlasem pak Dredd dodal: „Když odjeli, dvakrát jsem se udělal. Kdo že to je?“

Patout mu stručně zrekapituloval fakta, která Dredd už samozřejmě znal. Když Patout skončil, Dredd zavrtěl hlavou: „Hm. Nikdy bych byl neřekl, že je Basilovo rukojmí. Mně se nezdálo, že by ji k něčemu nutil. Do auta s ním klidně nasedla sama.“

„Oni odjeli autem?“

Dredd se pustil do složité lži o značce, barvě a modelu neexistujícího auta. Kdyby okolnosti nebyly tak vážné, byl by se Burke rozesmál nahlas. „No a protože na hlavní silnici odtud vidět není, tak nevím, kam jeli.“

Patout se zeptal, jestli s nimi byl ještě jeden muž, možná kněz. Dredd se zasmál a řekl, že ne, on že se všem farářům vyhýbá a ani Burke že se mu nezdá moc nábožný. Po pauze dodal: „Neumím si představit Basila jako únosce.“

„Já taky ne, ale jak to vypadá, tak únosce je.“

„Řekněte mi ještě jednou, Patoute, co je zač ten chlap, co jste ho sejmul?“

„Seržant Mac McCuen.“

„Váš vlastní člověk.“

„Jo,“ kývl Patout trpce. „Dohodl se s Pinkiem Duvallem, že mu přiveze manželku a Burka. Sledoval jsem Maca až sem, a dobře jsem udělal. Měl za úkol Burka zastřelit.“

Stručně Dredda informoval o Macově křiváckém jednání na oddělení.

„Už jste někdy dřív zastřelil člověka, Patoute?“

„Jednou. Při akci. Nijak zvlášť snadno se na to nezapomíná.“

„To nejspíš záleží na tom, jak moc si ten člověk o zabití koledoval,“ podotkl policista ve výslužbě. Burke si uměl představit, jak krčí jedno opálené rameno. „Zbavil jste oddělení špatného policajta, tohohle McCuena. Já bych řekl, že jste všem ušetřil spoustu času a námahy.“

„Strašně mi vadí, že vůbec někdo musel umřít. Celou dobu jsem doufal, že to dokážu dovést ke smírnému konci.

No, aspoň jsem ušetřil Basilovi chybu, za kterou by až do smrti platil. Ať si to myslí, nebo ne, pomohl jsem mu.“

Dredd skepticky odfrkl. „Nějak se mi nezdá, že by ránu do hlavy a pouta bral jako pomoc. Až se vzbudí, budete mít co dělat.“

„Bude naštvaný,“ souhlasil Patout, „Ale to, co jsem udělal, bylo pro jeho dobro. Ať se jde vycpat, pitomec jeden zatvrzelá.“ Pak dodal: „Přijela sanitka.“

Burke slyšel skřípání odstrkovaných židlí, šoupání nohou. „Radši půjdu dohlédnout na převoz Macova těla a vyřídit s šerifovými lidmi papíry. Jen co sanitka odjede, vrátím se pro Basila.“

„Co Duvallova žena?“

„To je to první, na co se Basila zeptám, až přijde k sobě.

Dáma musí okamžitě domů.“

Burke čekal, až Patoutovy kroky utichly, a pak otevřel oči. Jak správně uhodl, ležel na pohovce v Dreddově hlavní místnosti.

„Jak dlouho už jsi vzhůru?“ zeptal se Dredd šeptem.

Nedíval se na Burka, ale stál u okna, klidně kouřil a špinavým sklem pozoroval ruch venku. Burka nikoli poprvé napadlo, že tenhle traiteur je možná skutečně čaroděj s nadpřirozenými schopnostmi. Má snad kromě svých léčitelských schopností i oči vzadu?

„Dost dlouho, abych slyšel Patouta vyprávět, jak to všechno bylo.“

„A bylo to tak, jak říkal?“

„Přesně. Dojel jsem ke své chatě pár minut předtím, než se tam dostal McCuen, a schoval jsem člun v ostřici. Když jsme se s Mačem setkali, přiznal, že uzavřel s Duvallem dohodu. Myslel si, že bychom s ním mohli vyjednávat a nějak to všechno smírně skončit.“

„Blbost.“

„Přesně tak jsem reagoval taky. Mac měl v sázce hodně, celou svoji budoucnost, takže se za žádnou cenu nechtěl nechat odbýt. Sáhl po pistoli. Patout ho měl pod dozorem a sledoval ho sem. Nejspíš ho měl už na mušce. Kulka mu šla zezadu rovnou do srdce. A teď je Patout rozhodnutý za každou cenu to dotáhnout legálně do konce.“

„On je jen půlka tvého problému. Taky Duvall dělá, co může. Jde po tobě, synku.“

Při pohledu zvenčí by se muselo každému zdát, že Dredd jen nevzrušeně sleduje nakládání Macova těla do sanitky.

Přitom ale vyprávěl Burkovi o tom, jak do obchodu přišel Gregory a varoval ho před zabijáky, kteří ho doprovázeli.

„Takže to, co jsi Patoutovi vykládal o těch dvou rybářích, byla pravda.“

„Většinou,“ kývl Dredd. „Byli tady, ale neodjeli.“

V těch slovech zaznělo cosi zlověstného, co zabránilo dalším otázkám. Burke usoudil, že bude lepší, když osud obou mužů nebude znát. „A co Gregory?“

„Ten kluk není tak úplně beznadějný. Mohl nás všechny prodat, ale neudělal to. Řekl jsem mu, ať kouká zmizet, a on mě poslechl.“

„Dobře.“ Zatáhl za pouta. „Zbav mě těchhle věcí, sakra.“

Dredd se odvrátil od okna. „Tělo je naložené a Patout se dohaduje se šerifem. Máme tak asi devadesát vteřin na to dostat tě pryč.“

„Kde mám pistoli?“

„Sebral ji Patout. Ale můžeš si půjčit jednu moji.“ Dredd vytáhl ze zásuvky Magnum 357, přesvědčil se, že jsou všechny zásobníky nabité, sebral krabičku s náboji a pak pomohl Burkovi na nohy. Když Burke následoval Dredda řadou bizarních místností k zadnímu vchodu, nohy ho neposlouchaly a vlastní hlava mu připadala jako meloun vratce balancující na krku.

V kůlně, která patrně obsahovala všechny nástroje vynalezené od doby železné, objevil Dredd nůžky na kov a přeštípl mu pouta. Podal Burkovi pistoli a náboje a zpod mola vytáhl člun.

„Spotřebováváš

moje

lodi

jako

nadrženej

kluk

prezervativy,“ bručel přitom. „Jestli se jich budeš pořád zbavovat tímhle tempem, tak to tady za chvíli můžu zavřít.“

„Já ti to všechno vynahradím, Dredde.“

„Jo, jo, hlavně se snaž nenechat se dřív zabít. Loď má plnou nádrž, ale nepouštěj motor dřív než tak po půl, tři čtvrtě kilometru. Dokážeš tak daleko veslovat?“

„Nemám na vybranou. Remy je tam sama.“

„Basile? Ty máš tu holku rád?“

Oba muži si vyměnili dlouhý pohled, ale Burke Basile řekl jen: „Ještě jednou díky, Dredde.“

„To nic. Hodně štěstí a… do prdele. Tahle role se mi nelíbí.“

Burke udeřil Dredda pěstí do brady a dokonce ani jeho bujné vousy ránu neztlumily. Jak Dredd padal dozadu, zasáhl ho Burke ještě jednou ze strany, protože to bohužel muselo vypadat, že ho přemohl. Neuhodil ho ale tolik, aby staříka moc bolela hlava, až se vzbudí.

Pak skočil do člunu a odstrčil se od mola.

Když sahal po veslu, ozval se výkřik a on uslyšel běžící nohy. K čertu s vesly; nastartoval přívěsný motor a vystřelil od mola.

Remy ho začala vyhlížet už v poledne. Dokonce ani neobědvala, protože předpokládala, že až se vrátí, bude hladový a najedí se pak spolu. Ale poledne přišlo a odešlo a on nikde.

Během odpoledne se odvážila ven a snažila se vychutnat si trochu první slunečný den, který v močále zažila, ale nedokázala se uvolnit a vnímat tu exotickou krásu, protože myslí pořád byla u Basila a u toho, co ho asi mohlo tak zdržet.

Západ slunce jen posílil její úzkost. Jako strážný na hlídce chodila po molu tam a zpátky. Napínala uši, jestli neuslyší bublavý zvuk motoru přes noční zvuky močálu, které ji nejdřív děsily, ale které jí teď připadaly známé a jaksi útěšné.

Když soumrak přešel v noc, vrátila se dovnitř. Pro jistotu nerozsvítila ani lucernu, takže teď čekala potmě. Nejedla od snídaně, ale neměla hlad.

Co se stalo, když se Basile vrátil do Dreddova kupectví?

Co když ho někde cestou přepadli ti tři muži, kteří sem včera večer přijeli a údajně hledali otce Gregoryho?

Co když u Dredda čekali Pinkieho lidé a napadli ho?

Co když i on i Dredd byli zabiti a nikdo teď neví, kde Remy je?

Pochmurné možnosti jí táhly hlavou. Konečně ji vyčerpání donutilo lehnout si a zavřít oči. Myslela si, že s takhle rozjitřenou myslí neusne, takže když se prudce vzbudila, bylo její první myšlenkou překvapení, že vůbec usnula.

Druhou reakcí byl podiv, co ji to vzbudilo. Stejně jako kdysi, když ji probrala Angel a některý z jejích nesčetných mužů, ležela Remy i teď bez hnutí a srdce jí bušilo.

Co ji vyrušilo ze spaní? Zvuk? Hrozivý pohyb ve tmě?

Předtucha nebezpečí?

Napínala uši, zda neuslyší nějaký zvuk, ale neozvalo se nic. Vzbudil ji otřes, jak do jednoho ze sloupů mola narazil člun?

Má tu prostě jen tak ležet a předstírat, že je neviditelná, jak to dělávala ve svém koutku Angelina špinavého světa?

Už přece není dítě. Basilovi tvrdila, že už nikdy ze sebe nenechá udělat oběť. Co nebo kdo by mohl být hrozivější než muž, s nímž žila dvanáct let? Snesla Pinkieho kruté psychologické zneužívání; teď už snese cokoli.

Vyklouzla z postele, proplížila se místností a našla kuchyňský nůž. Byl tupý, ale protože pistoli si Basile odvezl, lepší zbraň neměla. Pak si ještě vzpomněla na lampu a vzala ji i s krabičkou zápalek. Došla pak k nejbližšímu oknu a vykoukla ven.

Uviděla postavu, jen temnější stín mezi stíny, jak se tiše plíží po molu. Jednou se zastavil, jako by naslouchal, a pak dál tiše postupoval k chatě.

Remy se přikrčila na podlahu a sevřela nůž. Přemýšlela, jak by se nejlépe dala použít petrolejka jako zbraň.

Když zaskřípaly rezavé panty dveří, vetřelec zaváhal a pak je otevřel jen tolik, aby vklouzl dovnitř. Opatrně za sebou znova zavřel.

„Remy?“

Srdce se jí málem rozskočilo úlevou. „Burku!“

Vyskočila a rozběhla se k němu, ale zarazila se, když uviděla v jeho ruce pistoli.

Burkovi se hrozně ulevilo, že ji vidí živou a zdravou; už ji málem popadl a přitiskl k sobě, když uviděl v jedné ruce nůž a v druhé lucernu.

Poslední přibližně dva kilometry nepoužil motor, protože věděl, jak daleko se po vodě nese zvuk. Nechtěl do téhle skryté zátoky dovést lidi, kteří ho hledali. Tolik se snažil dostat se zpátky, že ho nenapadlo, že i Remy sama by mohla představovat hrozbu.

Ale nůž zařinčel o podlahu a lampu i krabičku sirek odložila na stůl.

On zajistil pistoli a položil ji vedle lucerny.

Pak se k sobě otočili. On promluvil první. „Jste v pořádku?“

Horlivě kývala. „Jen vyděšená.“

„Z čeho?“

„Nevěděla jsem nejdřív, kdo jste.“

„Bál jsem se, že tu třeba nebudete.“

„Kam bych šla? Proč jste se plížil –“

„Aby mě nechytili.“

„Nechytili?“

„Hledají mě v celém močále.“

„Proč?“

„To je dlouhá historie.“

„Potíte se.“

„Vesloval jsem.“

„Aha.“

Znovu stáli mlčky ve tmě proti sobě.

Remy pak řekla: „Byl jste pryč hodně dlouho.“

„Já vím. Omlouvám se. Nemohl jsem se vrátit.“

„To nic, jenom –“

„Nešlo to jinak. Kdyby –“

„Co se stalo?“

„Přišel sem někdo?“

„Ne.“

„Viděla jste někoho?“

„Celý den ani živou duši. Mohla jsem se zbláznit.“

„Strachem?“

„Starostí.“

„Starostí?“

„Že se vám něco stalo.“

Vzdálenost, která je oddělovala, se zmenšila. Později si nevzpomínal, kdy a jak po ní vztáhl ruce. Nevzpomínal si, že ji objal. Stalo se to bez rozmýšlení. V jednom okamžiku toužil ji objímat a v druhém okamžiku to dělal.

Pevně ji k sobě přitiskl. Připadala mu neuvěřitelně drobná a měkká. Ukryl tvář na jejím krku pod vlasy. Dlaň jí položil na tvář a přitiskl si její hlavu k sobě.

Cítil, jak se její rty pohybují. Zašeptala: „Bála jsem se, že se pro mě nevrátíš.“

„Nic by mi nezabránilo se vrátit.“

„To jsem nevěděla.“

„Věděla jsi to, Remy.“

„Jak jsem to měla vědět?“

„Protože jsem to slíbil.“

Po těch slovech zatápal slepě svými rty po jejích. Políbil ji, drtil jí ústa nejdřív z jednoho úhlu, pak z druhého, pak ještě z jiného. Byl to neobratný polibek, dokonce by se dalo říct neohrabaný. Ale vyhladovělí lidé jedí hltavě. Líbal ji hladově, ne rafinovaně. Když ji poprvé ochutnal, v hrudi se mu zrodil temný ston, částečně z uspokojení, částečně z touhy, která jen vzrostla.

Konečně se odtáhl, projel jí vlasy prsty, trochu jí zaklonil hlavu a podíval se jí do očí, aby viděl, jestli si její reakci špatně nevyložil. Ale v jejím výrazu četl stejný úžas a zmatek, jaký cítil sám.

Nesměle vztáhla ruku a dotkla se špičkami prstů jeho rtů.

Burke zavřel oči a naklonil se k ní. Trochu podklesl v kolenou a přitiskl se k jejím stehnům. Rukama jí sjel na boky a pevně si ji přidržel. Remy si rukou, která teď zlehka spočívala na jeho vlasech, přitáhla jeho hlavu k sobě a políbili se s větší vášní a méně zábranami než předtím.

Klopýtal pozadu k posteli a táhl Remy s sebou, až se jeho nohy dotkly matrace. Sedl si, roztáhl kolena a přitáhl si ji mezi ně. Netrpělivě jí stáhl tričko přes hlavu. Tepláky spadly na zem a ona z nich vykročila. Přejel po ní nejdřív očima a pak rukama – po ramenou, prsou, pase, bocích, stehnech – dotýkal se co největší části jejího těla tak rychle, jak se dalo.

Pak si položil horkou tvář na její břicho a ona mu objala hlavu pažemi. Hladil ji po kolenou a zadních stranách stehen. Stiskl jí zadek. Políbil jí přes kalhotky a pak ji začal mnout bradou, nosem a čelem – bylo to skoro jako milování.

Položil ji na postel, natáhl se vedle ní a zajel rukou zpředu pod kalhotky. Kolem prstů se mu obtočily kudrny.

Tiše ze sebe vyrazila jeho jméno. Vyložil si to jako dovolení. Během několika vteřin si rozepnul džínsy a zdvihl se nad ni. Když do ní vstoupil, málem se rozvzlykal rozkoší. Nechtěl příliš pospíchat, ale pocity byly tak intenzivní, tak dlouho očekávané a často vysněné, že ho přemohly a on už se nedokázal ovládat.

Vyvrcholení přišlo příliš rychle. Zvedl hlavu, na rtech omluvu. Ale ona měla rysy něžné a uvolněné. Na horním rtu jí stály korálky potu; oči měla zavřené. Hruď se jí zdvihala a klesala. Bradavky měla tvrdé. Lehce se jich dotkl palcem. Ucítil, jak se rytmus jejího dechu zrychlil, a vzápětí se kousla do spodního rtu.

Trochu se naklonil vpřed a zůstal v ní, aby s ní sdílel každý vlnivý, pulzující stisk. Když chvění přešlo, překulil se na bok a přitáhl si ji k sobě, přitiskl si její hlavu na prsa a hladil ji po zádech. Leželi spolu dlouho a on by tak nejraději zůstal věčně. Ale měl pocit, že by měl něco říct.

„Já vím, jak moc jsi věřící. Nevěru pravděpodobně považuješ za smrtelný hřích. Takže jestli chceš, můžeš říct, že jsem tě k tomu přinutil. Hlavně… hlavně kvůli tomu neměj výčitky svědomí, ano, Remy? Nechci, aby ses kvůli tomu cítila mizerně. A kvůli mně.“

Vyprostila hlavu, aby se mu mohla podívat do obličeje.

Položila mu dlaň na tvář a zadívala se mu do očí. „S tím si nemusíš dělat starosti. Já nejsem doopravdy vdaná.“

KAPITOLA 38

Pinkie se z okna své kanceláře díval na rozjásané davy na ulici. Karnevalový průvod už skončil, ale oslavujících bylo pořád všude plno. Kdekdo se snažil ještě si pořádně zahřešit, než za nějakých čtyřiadvacet hodin začne půst.

Obrátil se, když slyšel, jak se dveře za ním otevřely a zavřely. Dovnitř vklouzl Bardo, netypicky zakřiknutý.

„Moji chlapi se tam nemůžou ani přiblížit. Říkají, že je tam pořád horko, Policajti, šerifovi lidi, státní policie, koroner.

Na koho si vzpomeneš.“

„Potvrdilo se, že je McCuen mrtvý?“

„Jo, je po něm. Říká se, že ho oddělal Patout, aby chránil Basila.“

„Co je s Basilem?“ zeptal se Pinkie.

„Tomu nebudeš věřit. Patout ho sebral, ale on mu utekl.“

Duvall sprostě zaklel.

„Basile prý knokautoval toho dědka, co tam má ten obchod s návnadami.“

„Knokautoval? A tomu mám věřit?“ řval Duvall. „A Patout to sežral?“

„To nevím.“

„Neříkal ten Gregory, že Basile a Dredd Jaksejmenuje jsou sakra mazaní? Podle toho, co jsi říkal, se tam hemží tolik policajtů, že odtamtud přece ani svatý Basile nemohl utéct bez pomoci. A co se sakra stalo s Gregorym a s těmi chlapy, co jsem s ním poslal? Víš něco?“

Bardo zavrtěl hlavou. „Nic.“

„Já bych řekl, že do Dreddova kupectví ani nedojeli.

Nejspíš nás vypekli.“

„To jsou moji dva nejspolehlivější chlapi,“ odporoval Bardo. „Já jim řeknu, co mají dělat, a oni to udělají a na nic se neptají.“

„Rodina Gregoryho Jamese má spoustu peněz. Podplatil je, aby ho pustili. Teď už si nejspíš užívají ve Vegas a rozdávají si to s kurvama po dvou najednou.“

„Ti se podplatit nedají,“ trval na svém Bardo.

„Tak mi vysvětli, kde jsou.“

Bardo pokrčil rameny a Pinkie zaklel.

Nevzpomínal si, že by se kdy cítil tak ochromený a neschopný. Měl dvě vynikající šance lapit Basila a ani jedna nevyšla. McCuen zřejmě chtěl obejít Del Raye Jonese a jednat na vlastní pěst. To Duvallovi nevadilo. Vlastně McCuenovu iniciativu obdivoval. Jenže se to obrátilo proti McCuenovi samotnému a ten je teď mrtvý. Děkuju pěkně, Dougu Patoute, myslel si Pinkie. S tím si to bude muset vyřídit později.

Mezitím Gregory James zmizel a dva zkušené zabijáky vzal s sebou. Jak to sakra ten ufňukaný zbabělý teplouš dokázal? Ať už je Basile kdekoli, může se nejspíš potrhat smíchy, jak se všechny ty pokusy ho zabít sypou jeden za druhým. Při samotné té myšlence Pinkiemu vyletěl krevní tlak.

Bardo jeho myšlenky přerušil. „Nenaštvi se na mě, že to říkám.“

Pinkie se otočil, ale Bardo pokračoval nezastrašen právníkovým mračením. „Basile mohl oddělat paní Duvallovou a hodit její mrtvolu do močálu ještě ten den, co ji unesl. Může už být dávno mrtvá. Nebo…“

„No? Nebo co?“

„Ale sakra, Pinkie, uvažuj o tom. Jestli je s Basilem někde sama skoro týden, tak třeba… však víš… třeba mu to tak zpříjemňuje, že už na pomstu zapomněl. Nebo se mstí jinak.“

Pinkieho oči nebezpečně ochladly a zneurčitěly. „Takže tvoje teorie zní, že moje manželka je buď mrtvá, nebo někde šuká s Basilem?“

Bardo výmluvně rozhodil rukama. „Však znáš baby. Jsou něco jako psi. Dokud je krmíš a občas je pohladíš, tak tě milujou. Proč myslíš, že se jim říká čubky?“

„O tom jsem nikdy neuvažoval.“

Bardo si zřejmě nevšiml, že jeho šéf se ovládá jen železnou vůlí. Neprozřetelně pokračoval: „Mně se to všechno nelíbí. Od začátku je to špatnej kšeft. Všechno pracovalo proti nám.“

„Chodíš kolem horké kaše. O co ti jde?“

Bardo vrazil ruku do kapsy, zacinkal drobnými.

Arogantně pokrčil rameny. „Já končím, Pinkie.“

„To ani náhodou.“

„Koukej, já se nenechám zabít, zvlášť ne kvůli nějaké kundě, kterou jsem nikdy ani neměl.“

Pinkiemu se udělalo rudo před očima, vrhl se vpřed a popadl Barda za klopy saka za dva tisíce dolarů. Remy si tu urážku pravděpodobně zasloužila, ale on rozhodně ne.

Nikdo neodešel z jeho služeb prostě proto, že sám chtěl.

Kde vzal Wayne Bardo tu nebetyčnou drzost si myslet, že on to udělat může?

„Ty budeš dělat, co ti řeknu, nebo Littrellovi malý ptáček vyštěbetá zajímavou historii života a díla Wayna Barda.“

„Jsi můj advokát. Nemůžeš říct prokurátorovi ani hovno, protože by tě vyhodili z právnické asociace.“

„To je fakt,“ uznal Pinkie tím tichým hlasem, který používal u soudu, když kladl otázky, o nichž věděl, že svědka diskreditují. Jeden místní novinář, jeho obdivovatel, ten hlas nazval sametovým kladivem.

„Nemůžu prozradit důvěrnou informaci, ale můžu se postarat, aby to za mě udělal někdo jiný. A tuhle službičku mi prokáže rádo přinejmenším dvacet lidí. A to okamžitě.

Dřív než stačíš mrknout. A jestli se to stane, tak ti to podrazí nohy, Wayne. Tam, co tě zavřou, žádné kundy nebudou. Seberou ti tu tvoji bižuterii, tvoje hezké autíčko a všechny ty pěkné šaty. Zamknou tě tak hluboko, že budeš rád, když se budeš moct vysrat, oholit a vykoupat jednou za měsíc.“

Nedal Bardovi čas na odpověď, udělal krok k němu a naklonil se k němu tak, že jejich nosy byly jen pár centimetrů od sebe. „Tenhle špatnej kšeft, jak tomu říkáš, neskončí dřív, než bude Basile mrtvý. Je to jasné?“

Rozhodl se, že svoje plány s Remy si nechá pro sebe.

Bardo rozhodně nebyl žádný citlivka, pokud se jednalo o zabíjení žen, ale Pinkie nechtěl jeho apetit povzbuzovat příliš brzo.

„A mezitím mám pro tebe další práci.“ Pinkie ho pustil, uhladil mu klopy a pak ho přátelsky poplácal po tváři. „Ale tahle se ti bude líbit.“

„Pinkie odmítl vzít si mě v kostele. A když naše manželství neuznává církev, nemůžu ho uznat ani já.“ Pak Remy šeptem dodala: „Což nejspíš znamená, že jsem skutečně děvka, jak jsi říkal.“

Basile ji hladil po tváři. „Nejsi děvka.“

Pevně se k sobě tiskli a do jejich vášně se mísila špetka zoufalství. Pustil ji jen na tak dlouho, aby stačil vstát a svléknout se. Třela si tvář o jeho nahou chlupatou hruď.

„Co s námi bude, Basile?“

To jméno jí přišlo na rty samo a on se tomu musel usmát.

Ale její otázka mu na náladě nepřidala. Povzdechl: „Nevím.“

„Musíš mě nechat jít. Musím se vrátit.“

Zavrtěl hlavou.

„Ale –“

Zaklonil hlavu a podíval se na ni dolů. „Ne.“ Pak ji majetnicky políbil.

Když se konečně pustili, zeptala se ho na jeho manželství s Barbarou. „Proč jste se rozešli?“

„Nedokázal jsem ji udělat šťastnou.“

„A ona tebe ano?“

„Ne, taky ne.“ Poprvé si uvědomil, že jejich nešťastné manželství nebyla tak docela jen jeho vina. Ani Barbara se příliš nesnažila uspokojit jeho. „Vyvinul se z toho víceméně fungující vztah. Ale tak to asi je s většinou lidí.“

„Ale nemělo by.“

„Ne, nemělo by.“ Chvilku se na ni pozorně díval a dotýkal se jednotlivých rysů její tváře. „Kdybys mohla dělat nebo být čímkoli, co by to bylo?“

„Myslíš kdyby Pinkieho dobročinnost neměla žádné háčky?“ Kývl. „Pracovala bych v umělecké galerii,“ řekla bez zaváhání. „Studovala jsem staré mistry a o soudobých umělcích toho taky dost vím. Byla bych výborná.“

„Určitě bys byla,“ řekl a myslel to vážně.

Složila ruce na polštář a opřela si o ně tvář. S toužebným výrazem i tónem hlasu pokračovala: „Co by se asi stalo, kdybychom se potkali jindy a jinde, za nějakých normálních okolností? Představ si třeba, že pracuju v jedné z těch nejlepších galerií na Royal Street, že jsi tam jenom tak náhodou zašel a uviděl jsi mě.“

„No, já bych se v žádné galerii na Royal Street ani neobjevil, protože si to nemůžu dovolit.“

„To je jenom jako, Basile. Může se stát cokoliv.“

„Dobře. Takže vejdu a uvidím tě, ano?“ Kývla. „No, nejdřív bych ze sebe asi nevypravil ani slovo a pak bych se pokusil sebrat dost odvahy a oslovit tě.“

Zasmála se. „Takže bychom spolu začali hovořit. No prima. A co dál?“

„Dál nic. Hned bys viděla, že jsem beznadějný ignorant.“

„Proč?“

„Nejspíš bych na předváděčce dokázal identifikovat Monu Lisu, ale dál moje znalosti umění nesahají. Vyběhla bys se mnou.“

„Pochybuju.“ Něžně se usmála a tiše dodala: „Otec Kevin na mě rozhodně silně zapůsobil.“

„Ten zakyslý farář?“ ušklíbl se.

„Byl trochu moc zachmuřený, to je pravda, ale měla jsem o něm vysoké mínění.“

„Co sis o něm myslela?“

„Samé neslušnosti.“

„Nepovídej.“

„Mhm. Říkala jsem si, že by představoval pokušení pro každou ženu ve své farnosti.“

„Ale jdi.“

„Je to pravda,“ trvala na svém. „Říkala jsem si, že na muže Božího je až příliš přitažlivý.“

„Nejsem muž Boží.“

„Jenže to já jsem tou dobou nevěděla. Říkala jsem si, že má neuvěřitelný sex-appeal.“

„Vážně?“

„Ano. A to bylo předtím, než jsem věděla, že má na ramenou pihy.“

Zasmál se. Vychutnával si její pozornost, její flirtování.

„Nic takového nemám.“

Smála se s ním. „Ale máš.“

Příštích několik hodin strávili mazlením a líbáním a vzájemným zkoumáním svých těl s onou sladkou zvědavostí vyhrazenou pro čerstvé milence, kteří se těší z každého objevu.

Poddali se představě, že se potkali jindy a jinde a že se spolu mohou volně smát a oddávat se sobě navzájem z čirého potěšení. Dobírali si jeden druhého, ale byly také dlouhé chvíle, kdy nedělali nic, než že se na sebe dívali.

„Ty jsi tak krásná,“ řekl v jedné chvíli. „Nemůžu pořád uvěřit tomu, že jsem tady takhle s tebou.“

„Líbí se mi tvoje tvář,“ odpověděla také šeptem. „Je poctivá, ale…“

„Ale co?“

„V očích máš tmu, Burku.“ Zadívala se mu do nich. „Co tam v té tmě schováváš?“

„Všechny své hříchy a nedostatky.“

„Nemůže jich být tak moc.“

„Byla bys překvapená. Nebo možná nebyla,“ dodal s tichým smíchem.

Přejela mu prstem po rtech. „Usmíváš se tady, ale očima ne. Proč? Z čeho jsi tak nešťastný?“

Vyvádělo ho z míry, že v něm dokáže tak snadno číst, ale zároveň ho tato její schopnost dojímala, stejně jako její touha poznat ho celého. Chtěl jí říct, jak moc pro něj znamená její zájem.

„Remy…“ Zadíval se jí do tváře, do očí, a slova selhala.

Místo toho ji tedy políbil, přitiskl si ji k sobě a neochotně řekl, že by se možná měli snažit trochu spát.

Otočil ji zády k sobě, ale objal ji rukou v pase a přitáhl si ji, takže její zadeček zapadl do křivky tvořené jeho břichem a stehny. Skutečně si myslel, že taková míra důvěrnosti postačí. Ale netrvalo dlouho a znova se vzrušil.

Jeho vztyčený úd za chvíli už zkoumal její štěrbinku.

Sáhl po jejím ňadru a hladil ji po bradavce, až ztvrdla.

Políbil ji zezadu na krk, posunul boky vpřed, zjistil, že je Remy měkká a otevřená, znovu vyrazil, přitiskl se a za chvilku už ho znova objal její vlhký žár.

Začal do ní pronikat a byl už skoro ztracen v erotickém rytmu, když ho z opojení vytrhl tichý zvuk, který vydala.

Vyprostil se a otočil ji na záda. Plakala. Otřel jí slzy z tváří. „Promiň, Remy. Nechám toho. To nic.“

„Nechtěla jsem, abys toho nechal.“

Těžce polkl. „Tak co?“

Vzala jeho tvář do dlaní. „Víš, jak jsem žila s Pinkiem.

Víš, proč si mě vzal, co ze mě udělal, co jsem pro něj celé ty roky byla.“

Bylo naprosto jasné, jak to myslí. Zachmuřeně kývl.

„Byla jsem jako pes, co panáčkuje na povel,“ dodala, aby si byla jistá, že to pochopil.

„Já vím.“

Přerývaně se nadechla. „A přesto mě pořád chceš?“

„Jestli tě chci?“ opakoval nevěřícně. „Jestli tě chci!“

Překulil se na ni a vstoupil do ní, všechno jedním plynulým pohybem. Přejel jí rukou po vlasech, přidržel jí hlavu a oslovil ji tichým, naléhavým hlasem.

„Možná umřu, než to všechno skončí. Nebo strávím zbytek života za mřížemi. Ale ani na jednom nezáleží.“

Jemně do ní pronikl hlouběji. „Ale nesnesu, aby ses k němu vrátila. Všechno ostatní si zasloužím a jsem ochoten to přijmout.“ Pevně zavřel oči a opřel si čelo o její. „Ale nemůžeš se vrátit k Duvallovi. Nesmíš. Cokoli, cokoli, ale tohle ne.“

KAPITOLA 39

„Pane Duvalle?“

„Kdo volá?“

„Doug Patout. Našli vaši ženu.“

Roman přinesl telefon Pinkiemu, který snídal u jídelního stolu. „Kde?“ zeptal se úsečně.

„V Dreddově kupectví. Jsou s ní šerifovi lidé. Já tam zrovna jedu.“

„Co Basile?“

Vycítil, že se Patoutovi nechce mu to říct. „Vyložil tam paní Duvallovou a odjel.“

„Je moje žena v pořádku?“

„Podle pana Michouda ano. Nemůže se dočkat, až bude doma.“

„Chci, abyste Basila našli, Patoute. Chci, abyste prohledali každý čtvereční metr Louisiany, dokud ho nenajdete a nepředáte spravedlnosti.“

„Silně pochybuju, že vám jde o spravedlnost,“ podotkl Patout s klidem, který Duvalla přiváděl k šílenství. „Nikdy jste to nepovažoval za únos, jinak by tady vaši manželku hledal i sám ředitel FBI. Ale jestli na tom trváte, tak FBI zavolám teď, aby paní Duvallovou vyslechli.“

Pinkie svíral telefon tak pevně, že mu klouby prstů zbělely. Diamantový prsten se mu bolestivě zarýval do malíčku. Ale nemohl popřít Patoutova tvrzení a byl si jistý, že to Patout ví.

„Můžu mluvit upřímně?“ Patout nečekal na povolení a pokračoval: „Všechno nasvědčuje tomu, že je to domácí záležitost. Řešení nemají v rukou policie ani soudy, ale vy sám a vaše žena. A možná Basile. Doporučuju vám, abyste si to vyřídili mezi sebou.“

Pinkie si později nebyl jistý, jak se dokázal ovládnout, ale stálo ho to obrovské úsilí. Patoutovy svatouškovské poznámky napjaly jeho trpělivost do krajnosti.

„Děkuju za radu, Patoute, ale nepotřebuju od vás žádné školení, jak mám zacházet se svou manželkou. Rád byste si myslel, že je celá ta záležitost uzavřená, viďte? Rád byste to hezky převázal mašličkou a uložil do šuplíku. Protože během celé té hrůzy jste se vy snažil chránit toho svého miláčka Basila a ulevilo by se vám, kdyby z toho vyšel co nejmíň pochroumaný.“

Pinkie trpěl neustálým paranoidním strachem z toho, že jsou všechny jeho telefony odposlouchávány, a tak ho samozřejmě ani nenapadlo hovořit po drátě o svých plánech s Basilem. Už Patoutovi řekl, a možná to neměl dělat, že bývalého policistu hodlá odstranit. Neviděl důvod, proč to teď opakovat.

Chtěl ale, aby Patout věděl, že na jeho přístup a nedostatek spolupráce nezapomene. „Můžete se rozloučit se svými plány na to, že se jednou stanete šéfem neworleanské policie, Patoute. Od téhle chvíle se na vás ze všech stran sesypou nepřátelé. Na to se spolehněte.“

Patoutovi sloužilo ke cti, že zachoval klid. „Povolal jsem policejní helikoptéru, aby mě odvezla do jeffersonského okresu. Osobně doprovodím paní Duvallovou domů.

Můžete nás čekat za pár hodin.“ Pak telefon Pinkiemu v ruce oněměl.

Roman se opatrně přiblížil a zeptal se: „Vrací se dnes paní Duvallová domů, pane?“

„Přesně tak, Romane.“

„Chvála Bohu.“

„Hmm. Ano.“ Pinkie zamyšleně bubnoval prsty na ubrus.

Po chvíli vzhlédl ke komorníkovi a usmál se. „Tak myslím, že to si přímo říká o pořádnou oslavu, ne?“

„Takže jste nezapomněl, pane, že dnes je Mardi Gras? Na nějakou dobu je to poslední den, kdy můžeme něco slavit.“

„Ne, Romane, nezapomněl jsem. Jenom jsem měl jiné starosti. Rozhodně jsem měl v úmyslu pořádat večírek.

Tady. Dneska. Postaráte se o přípravy?“

„Všechno už je zařízeno, pane.“

Roman spěchal sdělit tu dobrou zprávu ostatnímu personálu. Pinkie vyťukal Bardovo telefonní číslo. „Našli Remy.“

„Kde?“

„Podrobnosti ti povím potom. Patout ji přiveze.“

„A Basile?“

„Momentálně neznámo kde.“

„Tak co mám teď dělat já?“

„To, o čem jsme mluvili včera v noci.“

„I když se paní Duvallová vrací?“

Pinkie se díval na prázdnou židli, kde obvykle sedávala Remy. „Zvlášť když se paní Duvallová vrací.“

Sestra Beatrice stiskla rty na znamení ostrého nesouhlasu. „To je krajně neobvyklé.“

„Jo, možná to je neobvyklé, ale pan Duvall to tak chce.“

Wayne Bardo dával svou arogancí najevo, že na něj nedělá dojem ani její klášterní roucho, ani zdejší ctihodný ústav.

Pro něj to byla jen bába, která se mu snaží dělat potíže.

Rozhodně si od ní nehodlal nechat zabránit v tom, za co ho Duvall platil, i kdyby ji měl obejít, odstrčit nebo podupat.

„Zavolám pana Duvalla a osobně si s ním promluvím.“

„Fajn. Jen to udělejte, sestro.“

Bardo postrčil telefon po stole k ní a pak si se zjevným nedostatkem respektu bez vyzvání sedl a opřel si kotník jedné nohy o koleno druhé. Nemelodicky si pohvizdoval mezi zuby, zatímco sestra Beatrice volala do Duvallovy rezidence.

„Pana Duvalla, prosím. Tady sestra Beatrice z Akademie Nejsvětějšího srdce. Musím s ním nutně mluvit.“

Wayne Bardo s úšklebkem naslouchal její polovině rozhovoru, jímž si ověřovala, že ho Duvall skutečně poslal do školy, aby vyzvedl jeho švagrovou.

„A paní Duvallová s tím souhlasí?“ zeptala se. Po chvíli dodala. „Aha. Dobře, pane Duvalle. Promiňte, že jsem obtěžovala, ale chápejte, prosím, že mám starost o Flařinu bezpečnost.“ Při těch slovech se zamračila na Barda, který na ni vrhl svůj nejnevinnější úsměv.

Když zavěsila, zeptal se. „Tak co, dobrý?“

„Ano, dobrý.“

K Bardovi se sestra Beatrice chovala doslova ledově.

Vstala a obešla stůl, hábit jí přitom šustil a korálky růžence cvakaly. „Upozorním Flaru, aby si sbalila. Bude tu za chvíli.“

„Za chvíli“ bylo nakonec za dvacet minut. Tou dobou už začalo Bardovi jít to místo na nervy, zvlášť obraz zkrvaveného ukřižovaného Krista, jehož oduševnělé oči jako by Barda sledovaly, kamkoli se hnul. Světci a andělé se vznášeli kolem na růžových oblacích a jako by ho ze svých ozdobných zlatých rámů zatracovali. Byl by přísahal, že socha nějakého bojovného svatého, stojící v rohu, proti němu pozvedla svůj spravedlivý meč. Ze všech těch nábožných sraček by dostal husí kůži každý.

Než se za ním otevřely dveře, byl už uzlíček nervů.

Prudce se obrátil a vykřikl: „Kurníkšopa!“

I ta mírná kletba stačila, aby se rty sestry Beatrice našpulily ještě nesouhlasněji, ale Bardo si nedokázal pomoci. Pinkie mu sliboval, že kromě pěkného honoráře, který ho čeká, se mu tenhle úkol bude i líbit.

Slabé slovo! Tohle bude úkol roku! Během několika okamžiků ho napadlo nejmíň deset zvrhlostí, které provede s malou sestřičkou Flarou.

Tváře měla zardělé vzrušením, když k němu šla přes místnost s napřaženou rukou. „Dobrý den, pane Bardo. Těší mě.“

„Mě taky, slečno Lambethová.“ Bylo to pravděpodobně poprvé v jeho životě, co si potřásl rukou se ženou, ale vítal to jako příležitost dotknout se stvoření, které bylo tak sexy, až se tomu věřit nechtělo.

„Je to pravda, co říkala sestra Beatrice? Vážně večer můžu na oslavu Mardi Gras?“

„Pravda pravdoucí. Pan Duvall si myslí, že už jste v téhle kukani moc dlouho. Bez urážky, sestro,“ oslovil přes Flařino rameno jeptišku. „Váš švagr chce, abyste si to dneska večer užila. Říkal něco o tom, že to bere jako vaše uvedení do společnosti.“

„A Remy s tím souhlasí?“

„Jo. Taky chce, abyste tam dneska byla. Dokonce vám osobně vybrala kostým.“

Položila si ruku na hruď, z níž trčela dvě pevná ňadra, a radostně se zajíkla: „Vážně mě tam nechají jít! Ani se mi tomu nechce věřit!“

Bardo sebral její tašku a nabídl jí rámě. „Věřte tomu, miláčku.“

Pinkie na ně čekal u hlavního vchodu. Otevřel dřív, než Patout zazvonil. Ještě teď byla maličká šance, že změní plány, které už nachystal, a že budou s Remy pokračovat dál, jako by se nic nestalo.

Ale i ta malá naděje zemřela v okamžiku, kdy se jí podíval do očí. Protože i když se na něj oddaně usmála a vyslovila chvějícím se hlasem jeho jméno, jak se mu vrhla do náruče, věděl, že ji Basile měl.

Ten parchant mohl právě tak dobře otrávit jeho dokonalé orchideje nebo načůrat do láhve Château Lafite Rothschild.

Remy byla pošpiněná. Nádherná dívka, z které vypěstoval dokonalou kurtizánu, teď pro něj byla zničená, ztracená.

Skryl svůj odpor a přitáhl ji k sobě. „Miláčku, díky Bohu, že jsi zpátky. Když si pomyslím, co jsi prodělala…“

Odmlčel se a předstíral, že ho city přemohly. „Jsi zraněná, stalo se ti něco?“

Poslouchal její vyprávění o výstřelu z brokovnice, který ji zasáhl do zad, když prchali z Křižovatky. „Ale ty rány se už začaly hojit. Jsem jenom hrozně unavená.“

„Basile se tě…“

Zavrtěla hlavou, zalhala. „Chtěl se pomstít tobě, Pinkie.

To je všechno. Mně neudělal nic.“

Doug Patout, který stál zatím stranou, aby nerušil jejich shledání, popošel k nim. „Paní Duvallová cestou nechtěla o svých zážitcích mluvit. Ale teď bych rád slyšel její verzi a položil jí pár otázek, které se toho týkají, jestli vám to nevadí.“

„To mi vadí,“ odsekl Pinkie úsečně. „Není to tak dávno, co jste mi připomínal, že je to soukromá záležitost. A myslím, že máte pravdu.“ Zavřel dveře Patoutovi před nosem.

„Pan Patout se obává, že chystáš odvetu proti Basilovi,“

podotkla Remy, když ji Pinkie gestem poslal do patra. „Ale to není pravda, viď, Pinkie?“

Jen se usmál a chlácholivě ji poklepal po ruce. Nahoře v ložnici jí Roman přinesl tác s jídlem, ale ona ho nechala nedotčený. Když byli s Pinkiem zase sami, vyptával se jí Pinkie podrobněji na její únos.

„Rád bych viděl tu rybářskou chatu, kde tě držel. Můžeš mě tam zavést?“

„Bojím se, že ne. Mně připadá močál pořád stejný.“

„Proč tě pustil?“

„Nevím,“ řekla otupěle. „Dneska ráno mě hrozně časně vzbudil a prohlásil, že mě pouští na svobodu. Celou dobu říkal, že mě používá jako návnadu, aby dostal tebe, a že je mu jedno, jak dlouho to potrvá.

Tu náhlou změnu názoru mi nijak nevysvětlil, jenom že to má něco společného s nějakým policistou, kterého včera zabili. A s Dreddem. Říkal, že nechce, aby Dredd nebo Patout nebo kdokoliv z jeho bývalých kolegů trpěl za jeho zločiny. Že je prý načase to odpískat, než bude zabitý nebo zraněný ještě někdo jiný.“

„Na to měl myslet, než s tím začal. Teď už je pozdě.“

„Jak to myslíš?“

„To nic. Pokoušela ses někdy utéct?“

„Samozřejmě!“ vykřikla. Vyprávěla mu o tom, jak se málem utopila. „Pak mi dával pouta.“ Zvedla k němu ty své neuvěřitelně výmluvné oči, položila mu ruku na paži a pevně ji sevřela. „Ale teď jsem bezpečně zpátky u tebe a to je to jediné, na čem záleží. Beru to jako zlý sen, na který brzo zapomenu.“

Objala ho kolem krku. „Pinkie, prosím tě, poslouchej, co povídá pan Patout. Neprotahuj tu válku s Basilem. K

ničemu by to nebylo. Chtěl tebou jenom otřást, a teď, když to udělal, už o něm nikdy neuslyšíme. A jestli to Basile může skoncovat, my bychom to měli dokázat taky. Hmm?

Necháme to být, ano?“

Ukončil její žebronění o milencův život tvrdým polibkem, který náhle skončil. Viděl, že je překvapená, že skončil. To si ta děvka skutečně myslela, že s ní půjde do postele? Měl chuť se zasmát nahlas, přímo jí do tváře, ale ještě nebyla vhodná chvíle prozradit překvapení, která si pro ni nachystal.

„Zdřímni si,“ poplácal ji po tváři. „Chci, abys večer vypadala co nejlíp.“

„Večer?“

„Na večírku.“

„Na večírku?“

„Remy, dělat tuhle ozvěnu ses naučila od Basila?“

„Promiň. Na jakém večírku?“

„Na oslavě Mardi Gras. Zapomněla jsi, že je dneska Tučné úterý? Zítra se musíme kát za své hříchy, ale dneska si můžeme užít. Rozhodně mám v úmyslu uspokojit –“

„Nemůžu večer na večírek.“

„To je další nepříjemný zvyk, který jsi od něj pochytila,“

zamračil se. „Přerušovat mě, když mluvím.“

Spolkla další přerušení. Po chvíli řekla tím svým tichým chvějivým hlasem: „Jenom mě překvapuje, že ode mě čekáš, že budu dělat hostitelku na večírku hned první večer, co jsem doma.“

„Neumím si představit lepší dobu pro oslavu tvého šťastného návratu.“

„Byla bych radši, kdybychom slavili sami.“

„To je milé, drahoušku, ale teď už ty oslavy nemůžu odvolat, je mi líto. Příliš mnoho lidí by bylo zklamaných.“

Štípl ji do tváře. „Včetně Flary. Pozval jsem ji taky.“

Z tváře jí zmizela barva. Křečovitě polkla, jako by bojovala s nevolností. „Opravdu?“ řekla s nepřesvědčivě předstíraným nadšením. „Proč ses rozhodl, že ji pozveš taky? Nikdy dřív jsi to neudělal.“

„Znova jsem uvažoval o tom, co jsi mi říkala při našem posledním rozhovoru o ní. Myslím, že máš pravdu. Je načase, abychom jí trošku povolili. Koneckonců už to není dítě, ale mladá žena.“

„Ale já jsem se tehdy pletla, Pinkie. Pravdu jsi měl ty. Ty máš v těchhle věcech vždycky pravdu.“

Zamračil se. „Ten obrat přišel moc pozdě, Remy.

Nemůžu Flaru zklamat teď, když jsem ji už pozval. To po mně přece nechceš. Bylo by to kruté. Tak si teď zdřímni,“

řekl a vstal. „Třeba ti to vrátí do tváří barvu. Promiň, že to říkám, ale vypadáš dost přešlá.“

„Já vím, že musím vypadat strašně. Vlasy a nehty mám v hrozném stavu. Zařídím, aby mi je ještě do večera upravili.“

„To určitě zvládneš sama, až se prospíš.“ Vykročil ke dveřím. „A mimochodem, odstranil jsem telefon, aby tě nic nerušilo.“

Podívala se k nočnímu stolku a Pinkieho potěšilo, že se jí v tváři objevil zděšený výraz. „Chtěla bych zavolat Flaře.

Už je to víc než týden, co jsem s ní mluvila, a ona už si určitě dělá starosti.“

„Tím si hlavu nelam. Řekl jsem jí takovou milosrdnou lež, že máš angínu. Teď jí už sdělili, že ses uzdravila a že se na ni večer těšíš.“

„Ale já s ní potřebuju mluvit.“

„Za chvíli je večer. Přikázal jsem personálu, aby ti zajistil naprosté soukromí. Během dne se jenom já osobně přijdu přesvědčit, jestli něco nepotřebuješ.“ Poslal jí polibek a pak si dal záležet na tom, aby viděla, jak zvenčí zamyká dveře, než je zabouchl.

Remy utíkala ke dveřím a popadla kouli oběma rukama.

Zkoušela s ní lomcovat nahoru a dolů, ze strany na stranu, ale ani se nepohnula. Se zklamaným vzlykem se svezla na dveře.

Věřila v ten paradox, že se musí vrátit k Pinkiemu, než mu bude moci úspěšně uniknout. Věděla, že bude potřebovat všechny své herecké schopnosti, aby ho přesvědčila, že je zničená svým zajetím a že touží na tu nepříjemnou epizodu zapomenout a pokračovat ve svém životě jako dřív. Byla ochotna hrát tu šarádu tak dlouho, dokud nedokáže dostat Flaru bezpečně z Pinkieho dosahu, a byla ochotna zajít dokonce tak daleko – Bůh jí odpusť – aby s ním spala, i když to Basilovi neřekla.

Ale Pinkie ji hned nehnal do postele, což bylo neobvyklé a tudíž ji to poplašilo. Existoval jen jediný důvod, proč to mohl udělat: podezříval ji z důvěrného poměru s Basilem.

A pokud to tak bylo, znamenalo to, že život její, Flařin i Basilův jsou ohroženy.

Pinkie musel uhodnout hned, jak ji políbil, že se k němu vrací jiná, než jaká byla, když odjížděla. Muselo mu být okamžitě jasné, že se radikálně změnila. Když dokázal objevit drobnou nedokonalost na květu některé ze svých orchidejí nebo poznat, jestli je víno servírováno o stupeň chladnější nebo teplejší, než by mělo být, nemohl nevycítit něco tak velkého, jako byla proměna, kterou prošla v močálu, kde se nejen zamilovala do Burka Basila, ale především začala mít zase ráda samu sebe.

Ať už se dožije stovky nebo zemře ještě dnes, bude vděčná za těch pár dní samoty na onom exotickém a pravěkém místě. Byla nucena se pořádně podívat sama na sebe a uznat, že se stala skutečně tím, z čeho ji Basile obvinil – děvkou. Prostituovala se z toho nejlepšího možného důvodu, aby chránila svou sestru. Ale tomu obětovala všechno – svou hrdost, sebeúctu, svou duši. Když se tak úplně všeho vzdala, k čemu pak mohla být dobrá Flaře nebo komukoli jinému?

Pohrdala teď paní Duvallovou, která byla pasivní a bojácná, která dokázala přežít jen za pomoci ženských uskoků a manipulace. Ale stále víc si vážila Remy Lambethové, jejíž názory měly nějakou cenu, která uměla přežít, která si zasloužila lásku lidského a čestného muže.

Basile! Musí ho upozornit, že jejich strategie nevyšla.

Ale než bude vůbec moci někam volat, musí se dostat z tohohle pokoje. Pustila se do hledání způsobu, jak to udělat.

Jeden z matčiných zákazníků ji naučil, jak otevřít většinu obyčejných zámků. Ale zámečnická technologie pokročila jako všechno ostatní a Pinkie trval na tom, že všechno musí mít nejmodernější. Když byl před pár lety dům renovován, ložnice pána domu se stala doslova sejfem, kam bylo možno se uchýlit, kdyby nevítaní návštěvníci pronikli přes všechny ostatní bezpečnostní systémy. Na dveřích byla zvenčí numerická klávesnice. Člověk musel znát správnou kombinaci čísel, aby dokázal odemknout. Zevnitř by stačil klíč, ale i když Remy prohledala nejen ložnici, ale i obě přilehlé šatny a koupelny, nenašla ho. V zoufalství zkusila manikúrové nůžky, pilníček na nehty, sponku, ale přesně jak předpokládala, zámek byl příliš složitý pro amatéra s improvizovanými nástroji.

Pak se soustředila na okna. Roztáhla záclony, vytáhla rolety, ale ke svému zklamání zjistila, že na oknech jsou zvenčí zavřené okenice. Ty byly zavřené předtím jen jednou, když bylo celé pobřeží varováno před blížící se tropickou bouří. Ale teď byly zatlučené. Světlo se marně snažilo proniknout dovnitř.

Stejně to bylo jedno. Zámky na oknech byly obyčejné, ale poplašný systém ne. I kdyby odemkla zámky a okno otevřela, bezpečnostní systém by se neodbytně rozpípal a upozornil by personál na porušení okruhu. Někdo by to ohlásil Pinkiemu.

Okna tedy jako cestu k útěku zavrhla. Začala přecházet po pokoji a namáhala si mozek, aby našla další možný únik.

Klimatizací? Odstranila mřížku z jednoho ventilu. Moc malý.

Komínem od krbu? To těžko.

A procházet stěnami ani se protáhnout pode dveřmi jako kouř Remy neumí.

Kouř!

Dům nebyl vybaven jen poplašným systémem proti vloupání, ale také tepelnými a kouřovými senzory, které byly napojeny na zabezpečovací pult bezpečnostní agentury a na místní hasičskou zbrojnici. Jakmile zazněl poplašný signál, vyjížděla požární vozidla. Ten signál byl nevratný; nic se nepovažovalo za falešný poplach. Hasičská auta nemohla být v žádném případě odvolána, dokud někdo kompetentní nezkontroloval všechny senzory v domě.

Jeden kouřový detektor byl nade dveřmi do její šatny.

Vytahala zásuvky z nočního stolku, postavila lampu na podlahu a přitáhla si ten kousek nábytku do vhodné polohy.

Zapálila aromatickou svíčku, shodila boty a vydrápala se na noční stolek. Natáhla ruku nad sebe a podařilo se jí přiblížit plamínek k hlásiči jen na pár centimetrů.

„To ti nepomůže, Remy.“

Vyděšeně pustila svíčku, která okamžitě vypálila díru v koberci. Pinkie přešel přes místnost a zašlápl plamen a pak s výtkou i pobavením vzhlédl k Remy.

„Vypadáš trochu hloupě, Remy, ale musím říct, že na mě tvoje vynalézavost udělala dojem. Za poslední půl hodiny jsi prokázala víc ostrovtipu než za všechny ty roky, co tě znám.“

Galantně k ní vztáhl ruku, aby jí pomohl dolů. Když ji pohrdlivě ignorovala a slezla z nočního stolku sama, zasmál se. „Něco tak samozřejmého jako požární hlásiče jsem pochopitelně nemohl přehlídnout, miláčku, i když mě příjemně překvapilo, že jsi byla tak chytrá a vzpomněla sis na ně.“

„Vždycky jsem byla chytřejší, než jsi mi byl ochoten přiznat, Pinkie.“

„Byla jsi dost chytrá na to, abys přede mnou utajila těhotenství a potrat, to je pravda. Jsi překvapená, Remy?

Doktorka Caruthová mi ještě ráda všechno přiznala, když jsem jí ukázal určité dost kompromitující fotografie in flagranti. V té posteli totiž byla se svou ošetřovatelkou.

Tedy se ženou.

Já jsem sice tolerantní k sexuálním preferencím jiných,“

pokračoval Pinkie vlídně, „ale myslím si, že se dá bezpečně předpokládat, že všechny ty dámy ze společnosti, které dávají doktorce Caruthové přednost před jejími mužskými kolegy, by se vyděsily, kdyby se dozvěděly podrobnosti z jejího soukromého života. I když možná něco takového tuší, byly by raději, aby se jejich podezření oficiálně nepotvrdilo, protože pak by ji musely bojkotovat.

O čem jsme to mluvili? Aha, o tvém IQ. Pro ženy, jako jsi ty, je inteligence škoda, Remy. Dovolil bych si tvrdit, že s tím souhlasí dokonce i Basile. Pochybuju, že jste nejdřív vedli podnětný rozhovor a pak tě teprve ošukal. A on tě ošukal, ne?“

„Miloval se se mnou,“ řekla vzdorně. „Poprvé v životě jsem se milovala s mužem.“

Udeřil ji hřbetem ruky do tváře, hlavní úder dostala lícní kost. Hlava se jí zatočila bolestí. Kolena jí podklesla.

Svezla se k zemi.

„Ty jsi kunda, Remy. Nic jiného jsi nikdy nebyla a nic jiného nebudeš, protože z toho pocházíš. Možná ti to připadalo jako romantika, jak jste tam byli s Basilem sami ve své malé chatě uprostřed divočiny. Ale neklam sama sebe. Basile je chlap, a všichni chlapi poznají, co jsi zač.

Šukal s tebou, ale jenom proto, aby urazil mě. Tak kde je?“

„Nevím.“

Kopl ji do ledvin. Skoro omdlela bolestí, ale držela se vědomí zuby nehty a snažila se spolykat vlny nevolnosti.

„Kde je?“

„Vyložil mě u Dredda. Pak odjel.“

„Lodí nebo autem?“

„Lodí.“ Její slzy byly pravé, protože si vzpomněla na posledních pár společně strávených okamžiků, kdy si oba přáli, aby z jejich dilematu vedla i jiná cesta. „Nechtěla jsem, aby mě tam nechával, ale –“

Pinkie ji přerušil zachechtáním. „Vždyť jsem ti to povídal, Remy. Basile si vzal, co chtěl, a tobě, chudinko malá, zbylo zlomené srdce.“

Zamračila se na něj. „Nemůžeš mě v téhle místnosti držet zavřenou věčně, Pinkie. Dřív nebo později se tak či tak dostanu ven.“

„Remy, než tahle noc skončí, bude ti jedno, jestli z tohohle pokoje odejdeš, nebo ne. Vůbec tě nebude zajímat, co se s tebou stane.“

„Co chceš dělat? Mlátit mě, dokud nebudu chtít spíš umřít než žít?“ Hrdě zvedla hlavu. „Můžeš to zkusit, Pinkie. Ale budeš překvapený, jak jsem teď odolná. Už mi nemůžeš ublížit. Nejsem to, co říkáš, že jsem. To už teď vím. Ty urážky sis mohl ušetřit. Už jsem vůči nim imunní.“

„Láska ti dala sílu?“ vysmíval se. „Správně.“

„Statečná řeč, Remy. Ale uvidíme, jak odvážná budeš, až něco, čeho si ceníš, poskvrní někdo, kým pohrdáš.“

Remy vzlykla, div se jí nerozskočila hruď. „Nedotýkej se jí.“

„Aha, takže jsi uhodla. Sladká Flara.“ Políbil si špičky prstů. „Tak zralá, tak dychtivá života.“

Remy sevřela okraj nočního stolku a zvedla se, pak po něm skočila a pokusila se mu vypíchnout prsty oči. Odrazil ji až na postel.

„To děvče přímo přetéká vitalitou, že?“ pokračoval konverzačním tónem, jako by debatovali o přednostech dostihového koně. „Sexualita z ní přímo čiší. Jiskří to kolem ní jako elektřina. Ona má dokonce větší potenciál k tomu, aby potěšila muže, než ty, Remy. Jak vzrušující to bude pro muže, který si ji vezme první.“

Remy sklouzla z postele. Po kolenou k němu dolezla, objala ho kolem stehen a chraplavě žadonila: „Prosím, Pinkie, neubližuj jí. Zapřísahám tě. Udělám všechno, co řekneš. Všechno.“

Sevřela ho pevněji, zachytila se jeho šatů a šplhala po něm vzhůru, až se postavila. Pak ho políbila a začala ho přes kalhoty hladit. „Se mnou udělej, co chceš, ale jí neubližuj.“

Vyhýbal se jejím polibkům a odstrčil jí ruku. „Nech toho, Remy.“

„Prosím, Pinkie,“ vzlykala. „Prosím, nedotýkej se jí.“

„To nemám v úmyslu, miláčku. Domníváš se snad, že tě hodlám ve své posteli nahradit Flarou? Ani náhodou.“

Vztáhl ruku a pohladil ji po tváři. „Dal jsem ji jako dárek.

Bardovi.“

Ještě několik vteřin potom, co odešel a znovu za sebou zamkl, stála Remy jako přibitá k podlaze a kolébala se ze strany na stranu, jak se nemohla vzpamatovat z jeho posledního slovního úderu. Bardo. S Flarou.

Zkřížila ruce na břiše a předklonila se. Zasténání udusila tím, že se kousla do spodního rtu. Pak zašeptala upřímnou modlitbu díkůvzdání k Bohu, že jí poskytl ještě poslední šanci zachránit situaci.

Rozevřela prsty a podívala se na klíč, který jí ležel v dlani – klíč, který Pinkiemu ukradla z kapsy, když předstírala, že ho prosí o milost.

KAPITOLA 40

„Já tomu nerozumím. Proč nejedeme rovnou k Remy?“ •

Dívčina naivita ho vzrušovala právě tolik, jako když si ji v duchu představil bez školní uniformy. Se svůdnou, sladce voňavou Flarou bude zábava, jakou už dlouho nezažil. Měl co dělat, aby se nedočkavě mlsně neolizoval.

„Dům je vzhůru nohama,“ vysvětloval Bardo. „Zdobí ho na večírek. Je tam lidí, že by myš neproklouzla. Tak mě vaše sestra požádala, abych vás odvezl sem, že se tu budete moci převléknout v klidu a nerušené.“

„To se mi nezdá. Proč by to Remy dělala? Zvlášť když jsem ji přes týden neviděla? Asi bych jí měla zavolat.“

Bardo ji vedl škvárovou cestičkou motelu k pokoji, který si předtím najal. Vycítil, že začíná být podezřívavá.

Původně uvažoval o tom, že najme pokoj v luxusním hotelu, ale změnil názor. Proč vyhazovat peníze za takové zbytečnosti, jako je pokojová služba a voňavé mýdlo, když bylo stejně předem jasné, jak to odpoledne skončí?

Kromě

toho

kdyby

Flara

dělala

rámus,

bylo

pravděpodobnější, že si toho nikdo nevšimne na místě, kde se člověk mohl klidně zapsat jako Mickey Mouse a nikdo se ho na nic neptal, jen když zaplatil předem na dřevo.

Potřeboval její podezření utišit, aspoň než se dostanou do pokoje. Povzdechl tedy: „Neměl jsem vám to říkat, ale nedáváte mi na vybranou.“

„Co jste mi neměl říkat?“

„Plánují pro vás velké překvapení. Něco fantastického.

Proto mi řekli, abych vás nevodil do domu, dokud nebudou hotoví.“

„Vážně?“ zavýskla a vrhla na něj oslňující úsměv. „To bych ráda věděla, co to je.“

„Já to vím, ale musel jsem přísahat, že to neřeknu.“

„Aspoň mi napovězte. Prosím, pane Bardo!“

„Ani náhodou. Šéf i paní Duvallová by mě stáhli z kůže zaživa, kdybych to jejich překvapení prozradil. Už tak jsem vám toho řekl moc. Musíte mi slíbit, že se budete tvářit překvapeně.“

„Slibuju.“

Odemkl dveře pokoje a vpustil ji dovnitř. Krabici s jejím kostýmem nesl pod paží. Na Pinkieho bylo spolehnutí, ten nepřehlédl vůbec nic. Hned, jak nasedli do auta, Flara nadzvedla víko krabice a nakoukla dovnitř, ale neodhodila víko a nezahrabala do hedvábných papírů. Když se jí zeptal, na co čeká, řekla, že se chce ještě chvíli těšit.

Ale jak vešli do pokoje, popadla krabici a položila ji na postel. „Už nevydržím čekat!“ Odhodila víko a rozložila záhyby pastelové látky. Podívala se na třpytivou průhlednou látku posetou lesklými kameny a barevnými sklíčky a uniklo jí dlouhé, uchvácené „ááách.“ Dokonce složila ruce pod bradou jako děvčátko, které se modlí před večeří.

„To je taková krása, že se toho skoro bojím dotknout. Co je to?“

„Vytáhněte to a podívejte se.“

Zvedla z krabice dvě části oděvu tak opatrně, jako by to byly svaté ostatky, i když na kostýmu rozhodně nebylo nic svatého. Podprsenku tvořily dva třpytivé kužele poseté barevnými kameny, které pohromadě držely tenké šňůrky tělové barvy. Spodní díl byly harémové kalhoty s podobně zdobenými bikinkami. Nohavice byly průhledné a kolem kotníků stažené do barevných náramků. Kromě toho byl v krabici malý kulatý klobouček se závojem a zlaté kožené pantoflíčky s rolničkou na špičce.

Reagovala na to se směsí nadšení a pochyb. „Jste si jistý, že je to pro mě? Nevzal jste omylem špatnou krabici?“

„Nelíbí se vám to?“;

„Ale líbí. Moc. Je to nádhera,“ vykřikla jedním dechem.

„Jenom je to dost odvážné.“

„Myslíte? Tak víte co, zkuste si to. Když se vám to nebude líbit, budete mít ještě čas to vyměnit za něco jiného.“ Kriticky si ji prohlédl od hlavy k patě a zachmuřil se. „Víte, možná máte pravdu. Možná je to pro dívku vašeho věku skutečně moc vyzývavé.“

Ten psychologický trik zabral jako kouzelná hůlka.

Uraženě nakrčila nos, popadla kostým a vyrazila ke koupelně. Dveře za sebou zavřela a zamkla. Bardo se zasmál. Ženy jsou přece tak předvídatelné; není divu, že si muži musejí vymýšlet nové způsoby, jak se s nimi pobavit.

Staré, mladé, krásné, ošklivé, hubené, tlusté, bílé, černé nebo jakékoliv – která žena by mu po takové urážce, byť jen mírné, nechtěla dokázat, že se mýlí? Flara se nemohla dočkat, jak mu dokáže, jak je dospělá, zralá a odvážná.

Zatáhl rolety na oknech a přesvědčil se, že jsou dveře zamčené a závora zastrčená. Pak se posadil na postel a vychutnával si poslední okamžiky čekání.

Ale když se neobjevila plných deset minut, začala mu docházet trpělivost. „Flaro? Nepotřebujete pomoct? Je všechno v pořádku?“

„Ne. Chci říct ne, nepotřebuju pomoct. A všechno je v pořádku. Aspoň myslím.“

„Je vám to dobře?“

„Hmm.“

„Tak se pojďte ukázat.“

Po chvilce váhání se otevřely dveře koupelny. Bardovi se žaludek sevřel očekáváním, ale dokonce ani takový znalec žen jako on nebyl připraven na ten živý sen, který překročil práh v pantoflíčkách cinkajících při každém kroku. Závoj zakrývající nos a ústa jen zdůrazňoval okouzlující cudnost, s níž se na něho podívala. Malé košíčky podprsenky jen taktak udržely její ňadra.

„Myslím, že si sestra neuvědomila, jak je to krátké,“

nejistě si přejela dlaní po holém břiše. O jeden lesklý penízek méně a viděl by chloupky na pohlaví. „Myslíte, že to jde?“

„Určitě.“ Zdálo se, že se mu jazyk přilepil na patro.

„Myslím, že vypadáte skvěle.“

„Vážně?“

Vstal a šel k ní. „Vážně. Vypadáte k sežrání.“

Jeho úsměv patrně moc důvěryhodně nevypadal, protože se nervózně zasmála a o krok couvla. „Díky.“ Otočila se.

„Myslím, že bych se teď měla jít zase převléknout do svých šatů, než bude čas na večírek.“

Chytil ji za ruku a přitáhl ji k sobě. „Čas je teď, miláčku.

Tohle je ten večírek.“

Strhl klobouček a závoj a přitiskl tvrdě svá ústa na její rty, které se polekaně otevřely. Vnikl jí jazykem do úst, objal ji kolem odhaleného pasu a přitáhl ji k sobě, tvrdě se k ní přitiskl pánví. Bránila se, což ho jen rozpalovalo.

Dokonce se jí podařilo ho uhodit do obličeje, což mu jen poskytlo záminku stisknout ji pevněji a zápasit s ní, až se mu povedlo přidržet jí paži zkroucenou mezi lopatkami.

„Co to děláte? Nechte toho!“ vykřikla. „To bolí!“

Sklonil hlavu a kousl ji do ňadra v místech, kde se klenulo z podprsenky ven. Vykřikla.

„Mlč.“ Bolestivě jí stiskl čelist mezi prsty a palcem.

„Ještě jednou to uděláš a já ti doopravdy ublížím, jasné?“

Rozplakala se a její slzy jen posílily jeho vášeň. Miloval, když ženy plakaly, ať už strachem nebo bolestí.

„Jestli mi něco uděláte, Pinkie vás zabije.“

Zasmál se. „Jo, to určitě, kotě.“

„Co chcete dělat?“

„A co tak myslíš?“ předl, zajel jí rukou mezi stehna a stiskl.

Otřásla se – věděl, že odporem. Pro něj to ale bylo stejně příjemné, jako by se chvěla rozkoší.

„Vědí – vědí, že jste mě odvezl vy,“ koktala. „Budou mě hledat.“

„Copak ti to ještě nedošlo, miláčku? Tenhle večírek zorganizoval tvůj švagr.“

„Lžete. Pinkie by nikdy –“

„Ale ano. To jemu můžeš poděkovat za tu skvělou zábavu, co si tady dneska spolu užijeme.“

„Moje sestra –“

„Ta má svých problémů dost. Na tebe nebude mít čas.“

Zdálo se, že jí konečně začíná docházet realita celé situace. Rozplakala se ještě víc. Bardo jí olizoval slzy z tváře. „Klid, puso. Když uděláš všechno, co ti řeknu, tak se z tebe třeba stane stejně dobrá kurva, jako byla tvoje máma.

Jo, já vím o Angel všechno. Ty ses pro to přímo narodila.

Jak tak na tebe koukám, z tebe by byla fantastická kurva.“

„Prosím vás, ne,“ vzlykala a snažila se vykroutit.

Vytáhl z kapsy kalhot vystřelovací nůž. Ostří vylétlo se zlověstným cvaknutím, takže znovu zaječela. Přiložil špičku k spodnímu rtu.

„Když to použiješ, přijdeš o to. Jasné? Ještě jednou zaječíš a šmik. A to by byla věčná škoda, protože já mám spoustu nápadů, co bys s tou svojí sladkou pusinkou mohla dělat.“

Sklouzl čepelí nože pod ramínko podprsenky a přeřízl ho.

Napětí povolilo, košíček padl dopředu a odhalil jí ňadro.

Fňukla a spodní ret se jí neovladatelně chvěl, ale už nevykřikla. Stejně brutálně přeřízl i druhé ramínko. „A vida, copak to tady máme,“ vrkal. Tentokrát přitiskl špičku nože na bradavku. Lehce na ni poklepal a bradavka ztvrdla.

„Ale fuj, fuj,“ posmíval se. „Hodná katolická školačka a tohle. Copak by řekla sestra Jaksejmenuje?“

Za Bardem se prudce rozlétly dveře. „Odhoď nůž a pusť ji!“

Burke Basile stál přikrčený a rozkročený, oběma rukama svíral berettu. V příští vteřině zavládl zmatek. Uši mu málem zalehly, jak dívka zaječela. Vystřelil na Barda, ale ten parchant měl kliku a střele se vyhnul. Kulka minula jeho hlavu a zlikvidovala několik ošklivých květin na tapetě. Burke znovu nevypálil, protože se bál, že by zasáhl dívku. Vykřikl: „Jsi zatčený, Bardo.“

„A ty jsi směšný, Basile,“ odpověděl Bardo a hodil nůž.

„Ale nepovídej, ty idiote,“ řekl ostřelovač, který se zjevil za Basilem.

Bardo měl okamžik na to, aby nasadil tupý výraz, a pak mu kulka vyryla mezi očima úhledný příkop. Padl bez hlesu. Rukojeť jeho nože dosud drnčela ve dveřích; nůž minul Basila doslova o vlásek.

Členové zásahové jednotky se protáhli kolem Basila do místnosti. Basile sám spěchal k dívce, která v hrůze zírala na krvavou masu, jež byla ještě před chvílí Bardovou hlavou. Basile si sundal kabát a hodil jí ho přes ramena.

„Jste v pořádku?“ Zírala na něj stejně ohromeně jako na mrtvolu. Musel otázku opakovat, než nejistě kývla.

Jeden z mužů se odpojil od ostatních. „Teď už to zvládneme sami, Basile.“

Basile si s ním potřásl rukou. „Díky. Odvedli jste výbornou práci, od sledování až po tohle,“ ukázal na Bardovu mrtvolu. Policista mu zasalutoval.

Basile popadl dívku za ruku a táhl ji za sebou ze dveří a po cestičce. Když došli na parkoviště, které se plnilo policejními vozy, postrčil ji Basile do neoznačeného auta, oběhl ho a sedl za volant. Pneumatiky zaskřípaly, když prudce vyrazil kolem přijíždějící sanitky.

Ujeli jen asi půl bloku, když dívka zaklela: „Panebože!

Co vám, do prdele, trvalo takovou dobu? Ten parchant byl ale hnusný! A jak si mohl dovolit mi říct, že by ze mě byla fantastická kurva!“

Isobel, nejlepší z dívek Ruby Bouchereauxové, rozzlobeně sáhla po černé kudrnaté paruce a strhla si ji z hlavy.

KAPITOLA 41

Isobel vypadala mladší, než byla, byla chytrá a měla smysl pro dobrodružství. Její specialita u Ruby byla přehrávat nejrůznější fantazie klientům, kteří si to mohli dovolit. Díky kombinaci těchto schopností mohla v Basilově plánu dokonale sehrát roli Flary Lambethové.

Samozřejmě dostala za svůj výkon výborně zaplaceno.

Když se Basile s prostitutkou loučil u dveří do Rubyiny kanceláře, předal jí tučný šek. Spěchal, ale bylo by bývalo hrubé odmítnout pozvání madam na skleničku, zvlášť když bez ní by byl Basile Barda těžko dostal.

„Takže všechno šlo podle plánu?“ zeptala se Ruby a podala Burkovi sklenici whiskey.

„Perfektně.“ Hodil nápoj do sebe. „Poslouchal jsem z předpokoje sestry Beatrice. Dokonce i já jsem byl přesvědčený, že je Isobel nevinná školačka.“

„To taky kdysi byla,“ zasmála se tiše Ruby. „Ale potěšilo mě, že ta past vyšla. Znáte dobře své nepřátele, pane Basile.“ Díval se, jak whiskey podruhé proudí z karafy do čekající sklenice. „Remy si byla jistá, že se jí Pinkie pokusí pomstít přes její sestru, a měla pravdu, i když jsme se nespoléhali jenom na její pocity. Barda jsme měli pod dozorem. Dnes ráno jsme odposlechli jeho rozhovor s Duvallem, takže jsme věděli, že jede pro Flaru a proč.“

„Ten chlap si zasloužil přijít o krk.“

„V tom s vámi naprosto souhlasím,“ kývl Burke zachmuřeně. „Přijeli jsme s Isobel do Nejsvětějšího srdce ani ne půl hodiny před ním. Když s Bardem odjížděli z Akademie, sledovali jsme je do motelu. Všechno vyšlo, jak mělo, i když mi Isobel pěkně vynadala, že jsme tak dlouho čekali, než jsme tam vtrhli.“

„Kde je teď Flara?“

„Pod policejní ochranou. Pod nepodplatitelnou policejní ochranou.“

„A Bardo je mrtvý?“

„Je a zůstane,“ kývl Burke tiše a pak vyprázdnil druhou sklenici.

„Škoda že jste mi nepřinesl jeho ucho nebo nějaký jiný kousek. Docela bych stála o suvenýr.“ Madam pozvedla svou sklenici k Basilovi a vypila ji.

„Díky, že jste nám půjčila Isobel,“ řekl Basile. „Zase jsem vám zavázaný.“

„Nesmysl. Bardova smrt skóre vyrovnala. Kromě toho u mě máte k dobru ještě něco. Poslal jste mi Dixie, a jak to vypadá, bude z ní docela výnosný přírůstek.“

Usmál se. „Já jsem si říkal, že byste spolu mohly vycházet, jen mě mrzí, že čekala, až ji Bardo zmlátí, a pak teprve přišla sem.“

„Hezky se z toho dostává.“ Nabídla mu další sklenici, ale zavrtěl hlavou. „Jsem vám zavázaná, pane Basile, a pohostinnost zdejšího domu je vám k dispozici, kdykoli si budete přát.“

„Děkuju, ale myslím, že ji nevyužiju.“

Madam přímo předla. „Vy a paní Duvallová?“

„Remy,“ opravil ji.

Ta nejtěžší věc, kterou kdy v životě udělal, byla ji dnes ráno opustit. Povídali si dlouho do noci, objímali se, milovali a ze všech stran probírali situaci, která se zdála být beznadějná.

S ránem přišla nepříjemná jistota, že se Remy aspoň na čas musí vrátit k Duvallovi. Jí ten plán vadil méně než Burkovi, který se zapřísahal, že ona už nikdy nesmí znovu překročit práh Duvallová domu. „Nepustím tě tam zpátky.

Ani na jedno odpoledne. Ani na hodinu.“

Ale už když to říkal, věděl, že je to jediná možnost.

„Netěším se na to, ale zvládnu to,“ řekla mu. „Před týdnem bych to možná nedokázala nebo vůbec neudělala.

Ale teď to můžu udělat a taky to udělám. Jenom se postarej o Flaru a prosím, prosím, dávej na sebe pozor.“

Objímali se, dokud nezasáhl Dredd a nepřipomněl jim, že načasování je pro Basilův plán klíčové a že jestli se konečně nepohnou, nemusí to vůbec vyjít. Burke ji tedy svěřil do ochrany Dreddovi na dobu, než dorazí Patout.

Burke odhadl, že státní návladní Littrell je v podstatě čestný člověk, který jen nemá dost síly postarat se, aby neworleanská policie nebyla hodná své špatné pověsti nejzkorumpovanějšího policejního sboru v zemi.

Littrell na Burka Basila tak dobrý názor neměl, protože byl ovlivněn negativní publicitou, pověstmi a zlými klepy.

Když tedy Burke vtrhl bez ohlášení do jeho kanceláře, byl státní návladní nejdřív ohromen a hrozil Burkovi, že ho nechá vyhodit z budovy.

Ale Burke mu začal rychle vysvětlovat, proč přišel, a Littrella to zaujalo. S narůstajícím zděšením poslouchal, co mu Burke vykládal. S charakteristickou opatrností politika ale neslíbil nic, jen že věc prošetří a Burkovi se ozve.

V té chvíli Burke zvedl telefon na stole a začal se ohánět sluchátkem jako pouliční kazatel biblí. „Buď zavoláte generálního prokurátora vy, nebo ho zavolám sám. Mně je to jedno. Zastavil jsem se u vás jen ze zdvořilosti, pane Littrelle. Dávám vám příležitost dokázat, na které straně toho korupčního bahna stojíte vy.“

Littrell pak zavolal generálního prokurátora. S jeho požehnáním se všechno rozběhlo tak rychle, až z toho šla hlava kolem. V důsledku rychlé akce, koordinace a štěstí byl teď Bardo mrtvý.

Burke vstal a potřásl si s Ruby Bouchereauxovou rukou.

„Díky za skleničku a omlouvám se, že musím tak rychle zmizet, ale doufám, že budu moct být u Duvallova zatčení.“

„Dneska? No, já silně pochybuju, že ho dnes zatknou, pane Basile.“

„Proč?“

„Je Mardi Gras.“

„No a?“

„No a jediné zprávy, které z Duvallova domu chodí, se týkají maškarního večírku, který pořádá. Pár pánů, kteří se už objevili tady u nás, přišlo přímo z Pinkieho domu, kde už je večírek v plném proudu. A podle toho, co říkají, je to událost roku.“ Burke se na ni nepřítomně díval, jak mu začaly docházet možné děsivé důsledky tohoto faktu.

Zkontroloval svůj pager. Byl zapnutý; baterie byla určitě dobitá. Remy nevolala – to měl být signál, že se něco zvrtlo.

Požádal Ruby o dovolení použít její telefon. „Tady Basile,“ řekl hned, jak to na druhém konci někdo zvedl.

„Už máme Duvalla?“

Přepojili ho postupně k třem různým stolům, než se někdo statečný konečně odhodlal mu tu nepříjemnou zprávu říct: „Zatknout tak důležitého občana, jako je Duvall, je ošemetná záležitost, zvlášť když se to snažíme zachovat v tajnosti. Znamená to spoustu byrokracie.

Všechno musí být podle předpisů, aby z toho Duvall nevyváži na základě stížnosti pro zmatečnost. Může trvat několik dnů –“

„Dnů!“ rozkřikl se Burke. „Zbláznili jste se nebo co, do prdele?“

„Děláme, co můžeme, pane Basile. A tím, že na mě budete sprostě křičet –“

„Tady jde o život, vy idiote.“

„Možná to dokážeme zařídit ještě dnes, ale –“

„Tak se koukejte snažit, slyšíte? Ten zatykač necháte vystavit a doručit ještě dneska, nebo se postarám, aby si vás Littrell a generální prokurátor pořádně podali, a já osobně si tam na vás dojdu a vytřískám vám z těla duši.“

Praštil telefonem. „Musím tam sám.“ Několik dnů. Remy nemůže zůstat s Duvallem několik dnů, než si byrokrati přerovnají papíry. Jak se Duvall dozví o Bardovi, vyhlásí poplach prvního stupně. Myslí si, že Bardo někde v motelu defloruje jeho švagrovou. Když zjistí, že to tak není, dá si dvě a dvě dohromady a to ho nakonec dovede k Remy.

„Pane Basile,“ chytila ho madam za rukáv, když se hnal kolem ní. „Vyvolal byste podezření, kdybyste na ten Duvallův večírek vtrhl tak, jak jste. Nechtěl byste si půjčit kostým?“

Burke neměl času nazbyt, ale věděl, že ta chvíle čekání, než mu madam sežene kostým, se mu vyplatí. Přecházel po její kanceláři, proklínal systém, který ho už zase zradil, a zároveň mu blahořečil.

To zdržení mu dalo příležitost udělat něco mnohem lepšího než Duvalla zatknout.

Umožnilo mu toho parchanta zabít.

Bolest v zádech se zmírnila v tupé pobolívání. Na tváři se Remy začínala dělat modřina, ale ani moc neotekla. Tyhle bolesti dokázala snést. Nedokázala se ale smířit s představou, jak Bardo zneužívá její sestru.

346

Burke se zapřísahal, že se nejdřív postará o Flařinu bezpečnost, a to ještě dřív, než zatkne Pinkieho. A on ten slib dodrží, pokud bude moci. Jenže co když i přes všechno své statečné úsilí neuspěl? Jako ona. Pinkie její přetvářku okamžitě prohlédl. Třeba na tom Burke nebyl o nic lépe.

Třeba nedokázal přesvědčit státního návladního a generálního prokurátora, aby jednali rychle.

Dokud se nepřesvědčí o opaku, musí předpokládat, že Burke neuspěl, což znamenalo, že zachránit Flaru musí ona sama. Telefon. To jediné potřebovala. První překážku už zdolala – našla způsob, jak se dostat z ložnice. Měla teď klíč. Další krok bylo najít telefon, který by mohla použít.

Jakmile měla pocit, že může klíč bezpečně vyzkoušet, udělala to. Zámek skoro necvakl a odemkl se. Chvíli s bušícím srdcem čekala, ale když se nic nestalo, otevřela dveře.

Chodba byla prázdná. První pohled patřil stolku nad schody, kde obvykle telefon býval, ale tenhle detail její manžel samozřejmě nepřehlédl.

Plížila se chodbou, až se dostala ke schodům. Než na ně vkročila, zapřemýšlela, co by dělala, kdyby se potkala s někým z domácího personálu. Všichni byli věrní Pinkiemu, ne jí, protože Pinkie je zachránil před dlouholetým vězením nebo dokonce před trestem smrti. Nikdo by pro ni nic neudělal, aniž by si to předem neověřil u něj.

Errol? Co kdyby se setkala se svým strážcem? Dokázala by ho přesvědčit nebo nějakým trikem přimět, aby jí pomohl? Nijak zvlášť chytrý není. Třeba by dokázala vymyslet způsob, jak ho přinutit, aby ji propašoval ven.

Nezapomněla ještě, co se stalo s Lutem Duskiem, s tím strážcem, který ji nechal utéct do Galvestonu. Myšlenka na obelstění Errola se jí moc nelíbila, ale teď musí udělat to, co je nejdůležitější, a později se ho pokusit ochránit.

Sebrala všechnu odvahu a vkročila na schody. Dál se ale nedostala. U paty schodů někdo hlídal, ale nebyl to Errol.

Couvla dřív, než si jí stačil všimnout. Kde je Errol? Proč ho vyměnili? A pak si samozřejmě uvědomila proč. Na Křižovatce zanedbal své povinnosti. Zaplatil za tu chybu životem?

Pro její současný problém to ostatně nebylo důležité.

Dokázala by toho nového přemluvit, aby jí pomohl, nebo je neochvějně věrný Pinkiemu? Usoudila, že spíš to druhé.

Byl tu nový. Chtěl udělat na šéfa dojem.

Měla jedinou výhodu – že nikdo neví, že může z ložnice ven. Jak dlouho ještě ta výhoda vydrží? Kdy Pinkie zjistí, že mu z kapsy zmizel klíč? Dřív, než na to přijde, musí Remy vymyslet jiný plán. Snažila se nenechat se prvním neúspěchem deprimovat. Po špičkách se vrátila do ložnice a zevnitř se zamkla.

Kolik času potřebuje Burke k tomu, aby uvedl do pohybu celou tu mašinérii, o níž tvrdil, že Pinkieho říši rozdrtí? Jak dlouho potrvá, než Pinkieho zatknou? A co se zatím děje s Flarou?

Kdyby jen věděla, že je Flara v bezpečí… ale nevěděla to. Trápila se tím až do chvíle, kdy slyšela přibližující se kroky. Rychle si lehla na postel a přitáhla si kolena k hrudi.

Otupěle se zadívala do prázdna, jako by ztratila veškerou naději.

Pinkie vtrhl do místnosti a zarazil se, když ji tam uviděl letargicky ležet. Pohřešil už klíč? Čekal, že tu Remy nebude? Zřejmě ano, protože když ji uviděl, ustarané vrásky na čele se mu vyrovnaly a on se usmál.

Došel k posteli a podíval se na ni. „Hádej, s kým jsem dnes odpoledne mluvil?“ Remy neodpověděla, dokonce ani nereagovala, jako by ho neslyšela. „Se sestrou Beatricí,“

pokračoval stejným konverzačním tónem. „Volala z Akademie. Bardo tam vyzvedl Flaru, údajně proto, aby ji odvezl na náš večírek. Touhle dobou už tvoje milované děťátko zasvětil do radostí těla. A do rána, kdo ví? Bardovi se vášně občas trochu vymknou z ruky.“

Přitáhla si kolena blíž k tělu a zabořila tvář do polštáře.

Pinkie s tichým smíchem vešel do šatny a za dvě minuty se odtud znovu vynořil převlečený za Jindřicha VIII.

„Nezdá se mi, že bys měla zrovna náladu na oslavování, Remy. Omluvím tě u našich hostů.“

Na prahu se zastavil. „Mimochodem, je jenom otázka času, než tvého milence najdeme, ale vydal jsem přísné rozkazy, že ho nemají zabíjet, dokud se to nebude moct provést ve tvé přítomnosti, a to teprve potom, co se bude pěkně dívat, jak tě opíchají všichni, které si u policie platím, a těch není zrovna málo, to mi věř. Měl by to být docela zajímavý večer.“

Zdálo se, že se už úplně pomátl. Ztratil docela pojem o realitě,

považoval

se

za

nedotknutelného

a

nepřemožitelného. Tak obvykle končívají egomaniaci, muži, kteří se kochají vlastní mocí, až je paradoxně právě tato moc pohltí.

Ale to mu Remy nepřipomněla, nesnažila se mu vyvrátit jeho šílené bludy, nevarovala ho před blížícím se zhroucením jeho světa. Místo toho předstírala, že snad jeho příšerné plány s ní a s Basilem ani nevnímá.

Ale jen slyšela, jak za ním zapadl zámek, zvedla se.

Pinkie ji nevědomky přivedl na další nápad.

Davem masek se proplétal klaun.

Odmítl sklenici šampaňského, kterou mu nabídla maskovaná servírka oblečená v kovbojském klobouku, vysokých botách a kožených chráničích na kalhoty. Na jedné polovině holého zadečku měla vytetované rudé srdce.

V pořádání večírků byl Pinkie Duvall nedostižný mistr.

Bylo tu tolik jídla a alkoholu, že by to stačilo k zásobení zaoceánské lodi na dlouhou plavbu. Vyzdobené místnosti jeho domu hlučely veselím a zněly hudbou a smíchem.

Maskovaní muži a ženy se bavili s nevázaností hodnou bakchanálií, a to tím víc, čím víc se ručičky na hodinách blížily k půlnoci a ke konci Tučného úterý.

Král Jindřich VIII. zrovna flirtoval s mořskou pannou se zlatými flitry na bradavkách, když ho klaun zahlédl.

Vyrazil k nim a stanul králi po boku právě včas, aby ho slyšel říkat: „Zavrť pro mě trochu ocasem.“

Mořská panna ho laškovně pleskla třpytivou ploutví přes neodbytnou ruku a odvinila se.

Klaun podotkl: „Skvělý večírek, Vaše veličenstvo.“

„Díky,“ odpověděl nepřítomně Duvall a očima stále sledoval mořskou pannu.

„Slyšel jsem, že hledáte Burka Basila.“ Král se náhle podíval klaunovi do očí. Poznal ho i pod make-upem.

„Kristepane,“ sykl. „Co –“

„Tady ne. Nebo stojíte o scénu před všemi svými přáteli?“ Duvall, který mezitím pod svým sametovým baretem s péry doslova zfialověl, kývl a pokynul klaunovi, aby šel za ním. Vešli do Duvallovy pracovny. Klaun zavřel dveře.

„No tak kde je?“ chtěl vědět Duvall a vykročil ke svému psacímu stolu.

Klaun vystřelil z pistole a zasáhl Duvalla do zad těsně nad ledvinu. Advokát se zapotácel. Druhá rána ho zasáhla mezi lopatky. Padl dopředu na psací stůl.

Doug Patout si rychle natáhl gumovou rukavici přes tu bílou bavlněnou, která patřila k jeho kostýmu. V

obrovských červených klaunských botách došel k Pinkiemu, který ležel roztažený na stole, paže nad hlavou.

Přistál na jedné tváři, obličej měl otočený ke straně a v otevřeném oku se mu zračilo překvapení, které musel pocítit nad tím, že zemřel tak nečekaně a tak potupně, že se nechal tak pošetile střelit do zad.

Patout otevřel vrchní zásuvku stolu. V plastikovém tácu společně se svorkami, několika propisovačkami a sešitkem poštovních známek ležela nabitá osmatřicítka s krátkou hlavní, zjevně zakázková práce. „Nebezpečná zbraň pro nebezpečného člověka,“ zašeptal Duvallovi do ucha.

Vzal revolver ze zásuvky a vložil ho Duvallovi do pravé ruky, přičemž prsty mrtvého upravil tak, jako by se chystal z pistole vystřelit.

Patout odstoupil a přejel celou scénu pohledem. Co ještě přehlédl? Co by ho mohlo prozradit? Duvall měl spoustu nepřátel a kdokoli z nich se mohl nepoznán objevit na večírku a vlákat Duvalla do jeho pracovny. Když pak došlo k hádce, Duvall sahal po zbrani, ale dotyčný nepřítel byl rychlejší.

Od chvíle, kdy vešli do pracovny, uplynulo snad jen patnáct vteřin. Výstřely bylo sice slyšet, i když použil tlumič, ale v tom rámusu, který na večírku panoval, je nemohl nikdo zachytit. Patout si byl jistý, že si nikdo nevzpomene na to, s kterou maskou Duvalla naposled viděl hovořit, a i kdyby… muže v klaunském kostýmu nikdy nikdo neidentifikuje.

Konečně si byl jist, že nepřehlédl žádný usvědčující detail. Stáhl z ruky gumovou rukavici, nacpal ji do kapsy a vykročil ke dveřím.

A pak se zarazil, protože si uvědomil, že přece jen něco přehlédl. Duvall ani trochu nekrvácel.

Klaun se prudce otočil právě ve chvíli, kdy Duvall vystřelil ze své osmatřicítky.

Kulka s dutou špicí se Patoutovi v žaludku rozlétla.

Chytil se za břicho a padl na podlahu.

„Kevlar můžu vřele doporučit,“ podotkl Duvall a obešel v černých sametových pantoflích velkým obloukem louži krve, která se tvořila kolem Patouta. „Člověk nikdy neví, kdy se ho některý zbabělý zrádce pokusí střelit do zad.“

Namířil hlaveň pistole Patoutovi na hlavu.

„Pane Duvalle!“ Někdo zabušil na dveře a pak je prudce otevřel. „Je pryč, pane Duvalle!“

„Cože?“

„Zrovna jsem se byl podívat do pokoje, jak jste chtěl.

Dveře byly pořád zamčené, ale ona tam není.“

„Podíval ses na balkon?“

„Tam taky není, pane. Okna jsou pořád zamčená.“

„To není možné.“

„Je mi líto, pane, ale je –“

„Uhni.“ Duvall muže odstrčil. „Skonči to tady.“

Jindřich VIII. se s vlající pláštěnkou vyřítil z pracovny hledat svou ženu.

Doug Patout vzhlédl do tváře muže, kterého nikdy dřív nespatřil, ale o němž věděl, že je tím posledním člověkem, jehož v životě uvidí.

KAPITOLA 42

Burke, oblečený jako pirát, se držel ve stínech u stěny domu, dokud nedošel až k zadním dveřím. Podíval se k altánu, kde prvně uviděl Remy. Pod kupolí pokrytou vinnou révou se mazlil nějaký párek. Nevšimli si, když přeskočil plot. Cestou dovnitř sebral poloprázdnou sklenici, kterou tu nechal někdo z pozvaných hostů, a klidně vešel, jako by se byl jen venku nadýchat čerstvého vzduchu. Místnosti byly plné lidí v kostýmech a maskách. Zastavil číšníka – podle vzhledu ho odhadl na nějakého steroidy nabitého kulturistu – oblečeného jako zápasník sumo. Burke musel křičet, aby ho v tom randálu bylo vůbec slyšet. „Pan Duvall hledá svou ženu. Viděl jste ji?“

„Myslím, že ještě nepřišla dolů.“

Basile pod malou černou maskou obrátil oči v sloup. „Šéf bude pěkně naštvanej, jestli se nepřibatolí dřív, než to tady skončí. Díky.“

Poplácal kulturistu po masitém rameni a začal se prodírat davem. Uspořádání domu si pamatoval ze své předchozí návštěvy a cestou k hlavnímu schodišti se ostražitě rozhlížel po Duvallovi nebo strážcích. Ukázalo se, že na schodišti je slušný provoz. Očekával, že v patře nikdo nebude, ale na chodbě postávali lidé a čekali frontu na toaletu.

Burke předstíral, že sem také přišel použít toto zařízení.

Nonšalantně se loudal chodbou, prohlížel si obrazy na stěnách, obdivoval nábytek, až se dostal k hlavní ložnici.

Připadalo mu, že to snad bylo v jiném životě, když sem vnikl přestrojen za kněze a umístil tu odposlouchávací zařízení. To bylo předtím, než Remy skutečně znal. Než pro ni měl něco jiného než pohrdání. Než ji miloval.

Dveře byly pootevřené. Strčil do nich, nahlédl dovnitř a uviděl, že je místnost prázdná.

„Sakra!“

„Stalo se něco?“

Otočil se. Usmívala se na něj malá pastýřka. Blonďaté kudrny jí nevinně rámovaly tvář, ale její smyslný výraz se mnohem lépe hodil k ňadrům, která se jí vzdouvala ve vystřiženém živůtku. „Jo, vlastně jo. Pan Duvall mě poslal pro svou ženu. A ona není, kde měla být.“

„Škoda,“ našpulila rty. „Ty jsi ztratil ji a já jsem ztratila ovečku.“ Vztáhla ruku a pohladila koženou pochvu, kterou měl Burke připjatou u pasu. „Pěkný meč.“

„Díky. Vidělas ji?“

„Je takový dlouhý a tvrdý. Určitě by dokázal holce ublížit.“

„Viděla jsi ji?“ opakoval s důrazem na každém slově.

Spustila ruku. „Teda s tebou je srandy.“

„Třeba někdy jindy. Momentálně to vypadá tak, že poletím, když nenajdu paní Duvallovou.“

„No dobře. Viděla jsem ji jít s nějakou partou dolů, zrovna když jsem šla sem. Aspoň myslím, že to byla ona.

Byla oblečená jako Marie Antoinetta.“

„Díky.“ Burke ji obešel a utíkal dolů. Zastavil se dva schody od konce a z této vyhlídky se rozhlédl po lidském moři. Mezi maskami ale neviděl nikoho, kdo by připomínal nešťastnou francouzskou královnu. Seběhl tedy dolů a hrubě si začal razit cestu davem. Prohledal všechny přeplněné místnosti. Duvallovi hosté byli rozhodnuti vtěsnat do posledních zbývajících minut Mardi Gras co nejvíc potěšení a bavili se téměř nepříčetně.

Burkovi se postavil do cesty Tarzan, který zápolil s hihňající se Cikánkou. Opilý Harlekýn se žertem pokusil vytrhnout Burkovi meč a mohutná žena v tóze se ho snažila přimět k tanci.

„Tak se vám to povedlo.“

Burke se otočil.

Usmíval se na něj zápasník sumo s tácem nápojů na rameni. „Koukám, že se vám povedlo dostat ji dolů. Po tom, co jsme spolu mluvili, jsem ji tudy viděl projít.“

„Jste si jistý? Marii Antoinettu?“

„Jo, jsem si jistý. Stejný kostým jako loni.“

„Kam šla?“

Obruče krinolíny byly skoro stejně široké jako uličky ve skleníku. Remy spěchala tmou a snažila se je zmáčknout.

Věděla, že Pinkie má nejspíš svoje lidi u všech východů, a bála se, že na ně narazí. Neodvažovala se doufat, že její plán vyjde, dokud nebyla daleko za domem na cestě ke skleníku.

Teprve když uviděla Pinkieho převlečeného za Jindřicha VIII., vzpomněla si na kostým schovaný vzadu ve skříni, úplný a dokonale propracovaný kostým včetně bílé paruky, masky, střevíců, falešných šperků, dokonce i znamínka krásy, které se lepilo na tvář. Když se oblékla, počkala, až se u toalety v patře nashromáždí dost velký dav, což se při takovém množství hostů nutně muselo stát.

Pak nenápadně vyklouzla z ložnice a připojila se ke skupině dam, které sestupovaly po schodech. Nový strážce, který se právě výborně bavil s pastýřkou, se na Remy pořádně ani nepodíval. Zřejmě viděl její fotografii; na Marii Antoinettu si pozor nedával.

Nemělo cenu snažit se použít telefony v domě. Všude byla spousta opilých hostů. I kdyby volala na policejní dispečink, stejně by musela křičet, aby jí dispečer vůbec rozuměl, a tím by na sebe upozornila.

Ale telefon byl i ve skleníku. Byl v malé kabině v zadní části, kde byly umístěny přístroje udržující klima ve skleníku. Z toho důvodu tam také nesměl nikdo než Pinkie.

Potřebovala ten telefon jen na jediný hovor. Jediný. Sedm čísel.

Otevřela dveře kabiny.

„Ahoj, Remy.“ Pinkie klečel u něčeho, co vypadalo jako sejf v podlaze. Byl maskovaný dlaždicemi a ona sama o něm až do téhle chvíle nevěděla.

Když ho uviděla, ztuhla. Ale jen na okamžik. Pak se obrátila a pokusila se utéct. Ale Pinkie ji chytil za zápěstí a zkroutil jí ruku za záda. Zároveň se zvedl. Potom ji hrubě vystrčil ze dveří.

Těžce dýchal. Čepici s péry měl trochu nakřivo. Potem se mu odlepily falešné vousy.

„Krásná Marie Antoinetta,“ šeptal jí do ucha. „Prý to byla taky děvka. Věděla jsi to, Remy?“

„Já nejsem děvka.“

„Zbytečně se hádáš, miláčku. A obávám se, že na to teď nemám kdy. Díky, že jsi mi to tak usnadnila. Stejně jsem tě chtěl najít, jen co bych se zbavil některých záznamů v tomhle sejfu.“

Nejspíš by se mu dokázala vykroutit, ale nepokusila se o to, protože jí k spánku přitiskl hlaveň pistole. Kdyby se pohnula, neměl by nejmenší zábrany ji zastřelit.

„Protože jeden z mých klíčových lidí v policii se mě před pár minutami pokusil zabít,“ pokračoval, „mám silné podezření, že se pokoušel zbavit člověka, který by ho mohl označit za zrádce. To jest mě. Z čehož taky usuzuju, že se to nějak posírá, řečeno lidově.“

„A to toho nevíš ještě ani polovinu.“

„Basile zapracoval?“

„On. Státní návladní Littrell. Generální prokurátor.“

„Tvůj milenec se snažil.“

„Když mě zabiješ, nepomůže ti to.“

„Ne, ale aspoň Basile neslízne všechnu smetanu.“

Tři květináče těsně vedle Pinkieho vybuchly a zasypaly ho kořínky, kousky hlíny a úlomky toho, co bývaly dokonalé cattleye.

„Příští dostaneš ty, Duvalle, jestli nezahodíš pistoli a nepustíš Remy.“

Burke vyběhl z domu a hned za dveřmi se rozhlédl.

Mazlící se párek už z altánu odešel. Nikoho jiného nebylo vidět. Mýlil se číšník, když říkal, že viděl Remy vycházet zadními dveřmi? Nebo to byla past? Nastražili to na něj?

Znovu se rozhlédl a uviděl skleník. Remy se o něm mockrát zmiňovala. Vyhnul se dlážděné cestičce a vyrazil nejkratší cestou ke skleníku.

Večer byl chladný, takže na stěnách skleníku se srážela pára. Neviděl dovnitř, ale přesto vůbec neuvažoval o tom, jestli je moudré jen tak tam vtrhnout a nezjistit nejdřív, co tam najde. Otevřel dveře a vběhl dovnitř. Nejdřív neviděl nic, ale slyšel Remin zděšený výkřik. O pár vteřin později ji Duvall vystrčil ze dveří malé místnůstky.

Burka ani nenapadlo, že by měl přivolat pomoc nebo čekat, až dorazí další policisté. Neuvažoval o tom, že v tomhle okamžiku by měl nastoupit oficiální systém. Protože systém už ji zklamal.

Řekněme, že by do skleníku vtrhla zásahová jednotka a pěkně podle předpisů Duvalla zatkla. Jenže on si může dovolit najmout si advokáta stejně bezohledného a bez svědomí, jako je on sám. Policie proti němu nashromáždila důkazy. Očití svědkové jako Roland Sachel, který už měl vězení dost, byli ochotni proti němu svědčit výměnou za brzké propuštění na podmínku. Ale všechno záviselo na soudci, na porotě a a na schopnostech žalobce, a tak tu pořád byla možnost, že i z toho Duvall vyvázne stejně, jako vyvázl Bardo.

A i kdyby ho usvědčili a poslali do vězení, ani mříže by mu nezabránily terorizovat Remy a Flaru. Mohl je nechat zabít z vězení stejně snadno jako ze své luxusní kanceláře.

To byly dostatečné důvody pro to vyřídit si to s Duvallem!|

sám. Ale nic z toho nebyl ten hlavní důvod. Tu noc, kdy Burke přísahal památce Keva Staurta, že pomstí jeho smrt, neslíbil, že se postará, aby Duvalla potrestal systém podle zákona. Slíbil, že to vykoná sám.

Přikrčil se tedy za nejnižšími kovovými policemi a ve dřepu se posunoval vpřed, dokud nenašel místo, odkud měl výborný přehled. Když vypálil ty tři varovné rány do květináčů a varoval Duvalla, byl to jen formální ústupek legalitě a občanským právům. Burke měl rozhodně v úmyslu Duvalla zabít.

A Duvall to samozřejmě věděl. Burkovu dramatickému varování se jen zasmál. „Jen si posluž a zastřel mě, Basile.

Ona umře první.“

„Na to se nemůžeš spoléhat.“

„Nemusím. Stačí jenom ta možnost, a ty tu spoušť nestiskneš. Nechceš přece opakovat to, co se stalo Stuartovi.“

Burkovi se před oči spustila rudá opona zuřivosti. Prsty, jimiž svíral pistoli, zbělely. Chtěl rozstřílet na kousky toho parchanta, toho hajzla, který připravil Remy o sebeúctu a o naději na nezávislost, který ji držel v zajetí, v poutech strachu a útlaku.

„Sesypal ses, Basile. Patříš do blázince,“ provokoval Duvall.

„Drž hubu.“

„Je mi celkem jedno, že ta kunda chcípne,“ pokračoval Duvall konverzačním tónem. „Zaslouží si to. Ale ty určitě nechceš mít na svědomí další průser, co? Tak polož tu pistoli a já ji pak pustím.“

„Nedělej to,“ ozvala se poprvé Remy. „Udělej, co musíš.“

„Když ji trefíš, tak si pak vystřelíš mozek sám, co, Basile?

Nemohl bys žít, kdybys věděl, že jsi to zase zvoral a žes ji zabil stejně jako Stuarta.“

„Říkal jsem drž hubu.“ Pot mu stékal z čela do očí, až ho pálily. Viděl rozmazaně. I ruce se mu potily tak, že stěží udržel pistoli.

Duvall přimhouřil oči. Pevněji sevřel revolver. Basile věděl, že člověk jako Duvall, člověk bez svědomí, v podobné patové situaci rozhodně neustoupí. Zná Burkovo citlivé místo a na to se zaměří. Bude sypat sůl do ran.

Začal: „Stuart se podělal do kalhot, když jsi ho střelil.

Věděls to? Bardo mi to říkal.“

„Drž hubu!“ zařval Burke a hlas se mu zlomil.

„Říkal, že když Stuart chcípnul, tak smrděl jako tchoř.“

„Já tě varuju, Duvalle.“

„Bardo říkal, že se mu zvedal žaludek, jak Stuart smrděl.“

„Drž hubu, drž hubu,“ sténal Burke.

„Jsi na sebe pyšný, že kvůli tobě tvůj kamarád umřel takhle, Basile?“

„Přestaň!“

„Měl hezkou ženu. Viděl jsem ji při procesu. Udělal jsi z ní vdovu. A teď uvidíš, jak umře Remy.“

„Ne!“ Burke pustil pistoli a přikryl si dlaněmi uši.

Zhroutil se na kovový sloupek podpírající polici s orchidejemi a rozplakal se.

„Já jsem věděl, že jsi srab. Kev Stuart umřel, protože –“

Ale Duvall nedořekl. Strašně zašilhal, jako by se chtěl podívat na díru, která se mu objevila mezi očima. Pak padl dozadu na dlaždice podlahy.

Basile vstal a šel k němu. Podíval se mrtvému do otevřených očí a řekl: „Kev Stuart umřel, protože jsem neminul. Na to jsi asi zapomněl, idiote.“

Remy udělala krok k němu. Objal ji. „Flara je v bezpečí.“

„Bardo –“

„Ani se k ní nedostal.“

Skoro omdlela úlevou. Chvíli se k sobě tiskli, pak ji postrčil ke dveřím. „Musím si zavolat.“

Podívala se na Duvalla jen jednou a pak se odvrátila.

„Díky Bohu, že ti to nervové zhroucení spolkl.“

„Takže ty jsi věděla, že to hraju?“

„Jistě. Jenom mi dělalo trochu starost, že jsi odhodil pistoli.“

„To dělalo trochu starost i mně. Ale to jsem musel riskovat.“

Ruku v ruce přešli přes dvůr a vstoupili do domu. Nikdo z oslavujících hostů si jich nevšiml. Všichni se snažili v posledních pár minutách před půlnocí užít si co nejvíc.

„Jediná místnost, kam hosté nesmějí, je pracovna,“

poradila Burkovi Remy. Sotva ji v tom rámusu slyšel.

Gestem jí naznačil, aby šla první.

Otevřela dveře pracovny, ale couvla, když uviděla na podlaze klauna ležícího v louži krve.

Burke ji vtáhl zpátky do pracovny. „Zavolej policii.

Řekni jim, ať se spojí s Littrellem.“

Beze slova kývla a začala se prodírat davem. Burke vešel do pracovny, zavřel za sebou dveře a zamkl je, aby nikdo z hostů omylem nevešel, neuviděl mrtvoly a nezpanikařil.

Rychle přistoupil k mladíkovi v tmavém obleku a hmátl po pulzu. Nic. Mladík byl mrtvý.

Pak přidřepl vedle klauna. Bolest vryla vrásky do bílého líčidla. Silně podmalované oči byly zavřené. Široký rudý úsměv byl rozmazaný a vypadal groteskně.

Basile si nejdřív nebyl jistý, jestli je klaun živý, ale najednou se oči těžce otevřely. Rty se pohnuly a ozval se přerývaný hlas: „Basile?“

Burke pomalu vydechl. „Dougu.“

„Krvácím, co?“

Burke se podíval dolů na Patoutovu ruku. Bílá rukavice byla nasáklá krví. Stejně promočený byl pytlovitý kostým a na podlaze byl přímo rudý oceán. „Bohužel ano.“

„Duvall,“ vysvětlil slabým hlasem Patout. „Ale aspoň jsem sejmul toho druhého.“

Pistoli, kterou zasáhl Duvallova člověka, měl dosud v nehybné ruce. Basile se jí nedotkl. Tohle bylo místo činu.

„Duvalla jsem dostal já,“ řekl mu Burke.

Patout zavřel oči. „Dobře. Zavolej… volej… pomoc.“

Burke vstal a vykročil ke dveřím, ale když k nim došel, neotevřel je a neběžel pro pomoc. Rukou chvilku pevně svíral kliku a pak, jako by se rozhodl, ji zase pustil a otočil se k Patoutovi, který se snažil doplazit se blíž k němu.

„Pomoz mi, Burku.“

Burke opatrně odstranil červený nos a stáhl mu z hlavy jasně rezavou paruku. „To nemůžu, Dougu.“

Doug se mu zadíval do očí. Sípavě dýchal a chvilku upřeně hleděl Burkovi do klidné tváře. Pak zašeptal: „Ty to víš.“

„Že ty jsi byl ten zrádce v našem oddělení? Ano.“

„Odkdy?“

„Od toho dne, co jsi zavraždil Maca. A byla to vražda, Dougu. Mac mě nehledal proto, aby mě prodal Duvallovi, jak jsi říkal. Přišel mi říct, že existuje lepší, čistší cesta, jak dostat Duvalla, jen když budu trochu trpělivější.

Měl jsem svoje podezření a dneska ráno jsem podle něj jednal, a ukázalo se, že správně. Mluvil jsem s Littrellem a pak s generálním prokurátorem. Generální prokurátor zřejmě hned po tom, co nastoupil do úřadu, vytvořil zvláštní tým pro boj s korupcí v policii.

Mac k tomu týmu patřil. Prošel policejní akademií, začínal od píky, ale to všechno byla jenom příprava na to dostat se do protidrogového oddělení a najít toho zrádce.

Tebe, Dougu. Mac už tě skoro usvědčil. Musel jsi něco tušit a střelil jsi ho dřív, než mohl o tom podezření říct mně.

Možná v té rybářské chatě vážně vytahoval pistoli, ale nechtěl mě zabít. Jen mě chtěl přivézt zpátky a s prokurátorovým požehnáním mi to vyklopit. Taky mi chtěl nějak šetrně sdělit, že člověk, kterého jsem považoval za přítele, je křivák, že mu rovno není.

A víš, co je na tom nejhorší, Dougu? Co mi vadí nejvíc?

Že jsi svoje vlastní zločiny shazoval na Maca.“ Burke se naklonil k umírajícímu. „Proč, Dougu? Proč Duvall, proboha? Proč? Kvůli penězům?“

„Zbabělost,“ zasípal.

„Ty nejsi zbabělec.“

„Ten chlap, co jsem ho zastřelil. Pamatuješ?“

„Hned ten první rok?“ Burke si na tu událost matně vzpomínal. „Byl ozbrojený a chtěl střílet, když ses ho pokoušel zatknout. Byla to celkem jasná sebeobrana.“

Patout malinko zavrtěl hlavou. „Nezvládl jsem to.

Zpanikařil jsem, střelil jsem ho moc brzo a pak jsem to zatušoval.“ Odmlčel se a několikrát se přerývaně nadechl.

„Byl to Duvallův člověk. Duvall věděl, že ten chlap používá nůž, ne pistoli. Nebyl by umřel s pistolí v ruce a Duvall to věděl. Od té doby mě měl v hrsti.“ Po bílém líčidle stekla slza. „Byl jsem dobrý policajt. A chtěl jsem být šéf.“

„Stejně by to nevyšlo, Dougu,“ zavrtěl Burke smutně hlavou. „Kdyby to nebyl Mac, byl by tě dostal někdo jiný.“

„Ty.“

„Jo, já. Jen jsem si to dal dohromady moc pozdě.“

Patout nechal pistoli vyklouznout z prstů a zbytkem svých rychle ubývajících sil chytil Burka za volnou pirátskou košili. „Jak, jak.. jsi na to… přišel?“

„Nepřišel jsem na to. Sám jsi mi to řekl.“

Patout se na něj zmateně podíval.

„Když jsi zastřelil Maca,“ vysvětloval Burke, „řekl jsi mi, že ho usvědčili ze všech těch telefonátů dealerům, dokonce i tu noc, co Kev umřel. To byla lež a já jsem to věděl.“

Naklonil se blíž, aby Patoutovi neušlo ani jediné slovo.

„Dealer je to nejhorší bahno. Ale policajt, který hraje s nimi, je žumpa. Ti hajzlové nás vždycky převezli a pomáhal jim v tom někdo z nás. Vnitřní inspekce nedělala nic, protože tam jich je taky spousta podplacených. Státní návladní se staral jen o politiku a dával si načas. Tým generálního prokurátora na tom nejspíš pracoval, ale tajně.

Vypadalo to, že se nic neděje, že se nikdo ani nesnaží najít toho parchanta, co nás prodává Duvallovi.

Kolik razií ještě musí nevyjít, než se něco stane? Deset?

Pět? Možná jen jedna. Možná jen jediný nepovedený přepad někoho donutí k akci. Kdo mohl vědět, že zrovna tenhle přepad bude Keva stát život? Já jsem to rozhodně nevěděl.

Víš, Dougu,“ pokračoval tišeji, „tys mi lhal, když jsi mi tam v chatě říkal, že tu noc dal dealerům tip Mac. Já jsem věděl, že to Mac nebyl. Protože jsem to byl já.“

Patout zasténal. Hlava se mu svezla na stranu, ale nespustil oči z Burka.

„Varoval jsem je, protože jsem si myslel, že další neúspěch, třeba i takové hloupé bezvýznamné akce, může stačit k tomu, aby se rozjelo vyšetřování. Jenže můj skvělý plán se obrátil proti mně. Nemohl jsem vědět, že v tom skladišti je Bardo. Jednou jedenkrát jsem porušil svoje zásady, jedinkrát jsem udělal špinavost, a odnesl to Kev Stuart.“

Burke se ještě víc přiblížil k umírajícímu příteli a zašeptal: „Já musím až do smrti žít s touhle hrůzou na svědomí.“ Odtrhl Patoutovy prsty od své košile a odstrčil mu ruku. „Ale ty se špatným svědomím umřeš.“

Patout zasténal.

Burke se podíval na hodinky. „Dvě minuty do půlnoci, Dougu. Tučné úterý skončí a ty budeš mrtvý.“ Odkašlal si a otřel si z očí slzy. „Pak se budu kát.“

EPILOG

„Je krásná, Burku.“

„To je.“

Seděli spolu s Nanci Stuartovou na houpačce na Dreddově verandě. Byl horký vlhký den na začátku září.

Oni dva odpočívali ve stínu a Dredd učil ostatní chytat ryby na konci mola.

Burka napadlo, z čeho asi pochází ten kus masa, který Dredd používal jako návnadu. Pokud on věděl, nikdo nevyšetřoval zmizení dvou zabijáků, které sem Duvall poslal s Gregorym Jamesem.

„Myslím to tak,“ pokračovala Nanci, „že Remy je krásná uvnitř.“

„Já vím, jak jsi to myslela. Taky jsem to tak myslel.“

Zasmála se. Připomnělo mu to staré dobré časy, když byl Kev naživu, když všichni tři sedávali v kuchyni u kávy a přátelsky si dobírali jeden druhého. „Ale určitě ti neušlo, že je tvoje nevěsta kromě toho taky nádherná ženská.“

Usmál se zároveň provinile a pyšně jako malý chlapec, kterému se poprvé podařilo pořádně odpálit míč – do sousedova okna. „Ne. To mi neušlo.“

Díval se, jak Remy pozorně poslouchá Dredda, jak plní jeho pokyny s odhodláním nováčka, jak se šťastně usmívá, když ji Dredd pochválil.

Panebože, jak ji miluje! Miloval ji tolik, že ho to děsilo.

Občas to až bolelo. Každý den se Duvallův vliv o něco zmenšoval. Brzy po něm zbude už jen temná vzpomínka.

Remy se stávala samostatnou ženou, která si je jistá sama sebou i jeho láskou k ní.

„Ta práce v galerii ji, myslím, baví,“ podotkla Nanci.

„Je nadšená. A je dobrá. Minulý týden jsem byl na jedné soukromé vernisáži. Když si povídala se zákazníky o obrazech, neměl jsem tušení, o čem to mluví, ale oni jí přímo viseli na rtech.“

„Jsi na ni pyšný.“

„Hrozně pyšný,“ přiznal čestně. A stejně upřímně dodal: „Díky, že se s ní přátelíš, Nanci. Pro Remy to hodně znamená. Nikdy dřív přítelkyni neměla.“

„To nedělám z povinnosti. Mám ji ráda.“

Naklonil se dopředu, aby postavil prázdnou plechovku od limonády na překlopený sud. Přitom shodil na podlahu sbírku pohlednic. Sklonil se a začal je sbírat.

„Dredd si s někým dopisuje?“ zeptala se Nanci.

„Dalo by se tomu tak říkat. Je to náš starý společný přítel.“

Pohlednice byly odeslány z nejrůznějších míst po celé zemi přibližně v týdenních intervalech. Žádná nebyla podepsaná. Všechny byly od Gregoryho Jamese. Zprávy byly krátké, nikdy víc než jedna dvě věty, a nikdo, kdo nevěděl, za jakých okolností mladík z New Orleansu utíkal, by jim nerozuměl. Objevovaly se v nich také narážky na Duvallovu smrt a na to, jakou úlevu mu ta zpráva přinesla.

Pohlednice jim v podstatě měly především sdělit, že je v pořádku a že hodně přemýšlí o tom, kam se bude jeho život ubírat dál.

Nejnovější pohlednice měla razítko ze Santa Fé. Text byl stručný: Lukáš 15, 11 – 24. Dredd si to vyhledal v bibli a našel podobenství o marnotratném synu.

„Nějaký čas byl na cestách,“ vysvětloval Burke Nanci.

„Ale myslím, že se už zase pomalu vrací domů.“

„Hele, něco jsem chytla!“

Při tom výkřiku se oba podívali na molo, kde Flara držela svůj úlovek ve vzduchu, aby si ho ostatní rybáři mohli prohlédnout a obdivovat ho. David Stuart, starší Nanciin syn, se nabídl, že jí rybu sundá z háčku. Nanci se svěřila Burkovi, že Flara značně nahlodala Davidovo přesvědčení, že všechny holky jsou ošklivé, pitomé a nemožné.

„Než poznali Flaru, oba se zapřísahali, že s opačným pohlavím nikdy nechtějí nic mít. Ale teď už to zdaleka netvrdí tak jistě.“

„Ona je má taky ráda. Ta chudák holka nikdy neměla žádnou rodinu, jenom Remy. Ale máš pravdu, že je skvělá.

Chytrá. Zábavná. Hrozně se těší, že teď za pár dnů nastoupí do koedukované školy.“ Se smíchem dodal: „Líbím se jí dokonce i já. Pořád do mě reje, kdy už přivedu Remy do jiného stavu.“

„Remy se mi svěřila, že plánujete dítě.“

„Děláme, co můžeme,“ řekl a proti své vůli se usmál.

Bylo to až absurdní, jak často se v poslední době usmíval.

„Jsem hrozně ráda, že jsi šťastný, Burku.“

„Díky.“

„Když tak o tom mluvíme…“ Kousla se do spodního rtu.

„S někým chodím.“

„Fakt? To… to je skvělé, Nanci.“

„Vážně si to myslíš?“ zeptala se plaše.

„Jestli je takový, jakého si zasloužíš, tak jo.“

„No nevím, jestli je takový, jakého si zasloužím,“ začala skromně, ale pak se zeširoka usmála. „Ale je hrozně milý.

Úspěšný obchodník. Jeho žena umřela před pár lety na rakovinu. Miloval ji tak, jako já jsem milovala Keva, a to je dobré znamení, nemyslíš?“

„Určitě. Jak vychází s kluky?“

„Zatím dobře. A zezadu v džínách vypadá báječně.“

„Tomu říkám slovo.“

„Ale samozřejmě musí ještě projít zkouškou ohněm.“

„A to je?“

„Setkání s tebou,“ odpověděla.

Cítil, jak jeho poťouchlý úsměv pomalu mizí. Myslela to vážně. „Proč ti tak záleží na tom, co si o něm pomyslím já?“

Natáhla se k němu a vzala ho za ruku. „Remy je moje nová přítelkyně, ale ty jsi můj nejlepší starý přítel. Na tvém názoru mi hodně záleží.“ Chvíli se na sebe výmluvně dívali, pak Nanci vstala a oprášila si zezadu plátěné šortky.

„Koukám, že se Peter začíná vztekat. Půjdu mu trochu pozvednout morálku.“

Když vykročila směrem k ostatním, Burke byl tak dojatý, že nebyl schopen slova.

Vešel dovnitř do obchodu, naoko pro další limonádu, ale ve skutečnosti se opřel o Dreddův pult a zadíval se přes špinavé sklo dolů na zaprášené bonbony a hovězí konzervy.

Po chvíli zaskřípaly síťové dveře. „Burku?“ Remy došla až k němu. Položila mu ruku na záda. „Děje se něco?“

Ocenil její starost tím, že otočil hlavu a usmál se na ni.

Ale nemohl před ní skrýt své oči. „Co se stalo?“ zeptala se poplašeně.

„Nic.“

„Jsi smutný?“

„Naopak šťastný.“ Otřel si vlhké oči o rukáv a vyprávěl jí o Nanci a jejím příteli. „Úplně mě to vzalo, že jí tak záleží na mém názoru.“

„Bezpodmínečně,“ kývla Remy. „Tak přesně to tuhle řekla, když jsme spolu obědvaly.“

Zpráva o Duvallově smrti byla zpočátku novinkou dne a pronikla daleko za hranice Louisiany. Po ní následovaly stále podrobnější zprávy o korupci v neworleanské policii a na radnici i o speciálním týmu, který ji odhalil.

Když Joe tu zprávu slyšel, zavolal Burkovi a ten mu potvrdil, že tohle byla ta policejní záležitost, do které se zapletl. Jak Joe a jeho rodina, tak Nanci Stuartova se už můžou bezpečně vrátit domů.

V předvečer pohřbu Douga Patouta přiznal Burke Nanci Stuartové svůj podíl viny na smrti jejího manžela. Tehdy plakali oba a ona mu poděkovala za to, že jí to řekl. Byl to pro oba očistný zážitek. I tak ale Burka neustále pronásledovaly výčitky svědomí.

Teď řekl: „Nemůžu pochopit, jak to, že po tom všem, co jsem udělal, mi může Nanci vůbec odpustit, natož si o mně myslet, že jsem její nejlepší přítel.“

„Burku,“ přistoupila k němu Remy blíž a objala ho.

„Jediný člověk, který ti ještě neodpustil, jsi ty sám.

Generální prokurátor tě jmenoval hlavním vyšetřovatelem všech případů korupce v neworleanské policii. Státní návladní Littrell neudělá nic, co by s tebou předem nekonzultoval. Všichni si tě váží a obdivují tě.“ Položila mu dlaně na prsa. „A milují tě.“

„Potřebuju, abys byla se mnou,“ zašeptal, přitáhl si ji k sobě a opřel si bradu o temeno její hlavy.

„Když si můžu já odpustit všechny ty roky, co jsem strávila s Pinkiem Duvallem, ty si snad taky můžeš odpustit jednu jedinou chybu, ne?“

Zvedl jí hlavu a políbil ji, poddával se chuti a teplu jejích úst, dokud nezaklonila hlavu a nezašeptala: „Pomiluj mě.“

Podíval se přes její rameno oknem na molo, odkud slyšel ostatní mluvit a smát se. „Cože, teď?“

„Mhm.“

Víc povzbuzení nepotřeboval. Objal ji a táhl ji Dreddovými nesourodými místnostmi až k úzké posteli, kde kdysi ležela ona. Šaty se rozlétly kolem, jako by je z nich strhal hurikán. Líbal ji na ústa, na krk, na prsa. Ale když už do ní chtěl vstoupit, ohromila ho tím, že se sama ujala iniciativy a udělala něco, o co se nikdy dřív ani nepokusila.

Nejdřív šeptem nepřesvědčivě protestoval, ale brzo ho natolik zavalila vlna pocitů, že už nic nenamítal. Přerývaně vyrážel její jméno, prsty jí zajel do vlasů. Rukama doprovázel pohyby její hlavy, když ho milovala ústy.

Pak si ho osedlala a pustila ho do sebe celého. Bylo to k zešílení, jak na něm tak jela, jak se boky tiskla k jeho stehnům, jak její ústa splývala s jeho, když společně dospěli k vrcholu.

Pak tiše a líně leželi vedle sebe. Věděli, že by se měli obléknout a vrátit se k ostatním, než si někdo všimne, že zmizeli, ale přesto zůstali, jak byli.

„Ty jsi poslouchal, viď?“ zeptala se tiše.

„Hmm?“ zamručel, stále ještě slabý tou neskutečnou rozkoší a neschopen říct víc.

„Poslouchal jsi tajně Pinkieho a mě.“

To Burka okamžitě vzpamatovalo. Zrudlý rozpaky si odkašlal. „Hm, jo. Dal jsem do ložnice štěnici.“

„Proč?“

„Říkal jsem si, že se třeba dozvím něco o Duvallových kšeftech. Ale to byla jen záminka. Pravda je taková, že jsem tebou byl posedlý. Strašně mi vadila představa, že jsi s ním.

Ale přesto aspoň takhle v zastoupení…“ Povzdechl si znechuceně sám nad sebou. „Panebože, já jsem nejspíš úchylný.“

„Ne, to rozhodně nejsi.“ Objala ho pevněji a oba chvíli mlčeli.

Pak se Burke zeptal, jak na tu štěnici přišla.

Zvedla hlavu a podívala se na něj, pak mu z čela odhrnula několik vlhkých pramínků vlasů. „Vyhýbal ses některým důvěrnostem, o kterých sis myslel, že by mi vadily. Bál ses, že mi připomenou Pinkieho.“ Smutně se usmála. „Burku, nic, co děláme spolu, mi nemůže připomínat ani jeho, ani nic, co jsem viděla nebo slyšela u Angel. To není totéž. S tebou je to všechno poprvé. Nové.

Čisté. Správné. Milování s tebou je jenom radost. Vůbec to není totéž.“

Vzal ji za ruku a přitiskl si její dlaň k ústům. Chtěl jí říct, jak moc ji miluje, ale to odpoledne už podruhé nebyl schopen slova.

A kromě toho už to věděla.