Sandra Brown

V šachu

Kapitola 1

“Zrovna jsem v autorádiu zaslechla tu zprávu.”

Tiel McCoyová se nezdržovala zbytečným tlacháním. Jakmile se Gully ozval, šla rovnou k věci. Žádný úvod nebyl zapotřebí. Stejně určitě čekal, že se Tiel vzápětí ozve.

Přesto dělal hloupého. “To jsi ty, Tiel? Tak co, už si užíváš dovolenou?”

Její dovolená oficiálně začala ten den ráno, když vyrazila z Dallasu a po dálnici číslo 20 zamířila na západ. Dojela do Abilene, kde udělala malou zastávku, aby navštívila strýce, který už pět let pobýval v tamním sanatoriu. Pamatovala si strýčka Petea jako vysokého, robustního muže se zvláštním smyslem pro humor, jak stojí u zahradního grilu, kde opéká tuhé hovězí žebro, nebo hraje v parku softbal.

Dneska spolu poobědvali nepropečené rybí prsty s konzervovaným anglickým hráškem a pak sledovali epizodu z jednoho televizního seriálu. Zeptala se ho, zda by pro něj během své návštěvy mohla něco udělat, třeba napsat dopis nebo mu koupit nějaký časopis. Smutně se na ni usmál, poděkoval, že přijela, a pak se odevzdal do rukou ošetřovateli, který ho pečlivě uložil ke spánku jako děcko.

Když Tiel vyšla ven, vděčně do sebe vtáhla vše spalující, písčitý vzduch západního Texasu v naději, že se zbaví pachu stáří a rezignace, jimiž bylo celé to zařízení prosycené. Na jednu stranu se jí ulevilo, že má rodinnou povinnost za sebou, a zároveň se jí za tu úlevu zmocnil pocit viny. Silou vůle setřásla tíseň a připomněla si, že má dovolenou.

Léto ještě oficiálně nenastalo, ale na květen byl mimořádně teplý den. U sanatoria nenašla žádné stinné místo, kde by se dalo zaparkovat, takže když pak nasedla do vozu, byl uvnitř takový pařák, že by se na palubní desce daly smažit koblihy. Okamžitě zapnula klimatizaci a vyladila tu rozhlasovou stanici, odkud se ozvalo něco jiného než Garth, George a Willie.

“Udělám si báječnou dovolenou. Potřebuju vypadnout, to mi jen prospěje. Dobře, že jsem se k tomu odhodlala.” Opakovala si tenhle vnitřní dialog jako katechizmus, jako by chtěla samu sebe přesvědčit o své pravdě. Přistupovala k dovolené jako k ekvivalentu užívání nechutného projímadla.

Nad dálnicí rozpálenou vedrem se tetelil horký vzduch a ten vlnivý pohyb působil hypnoticky. Zdálo se jí, že jede po paměti, úplně bezmyšlenkovitě, jako s prázdnou hlavou. Rádio jí skýtalo zvukovou kulisu, kterou téměř nevnímala.

Ale pak zaslechla ve zprávách něco, co ji div nevymrštilo ze sedadla. Najednou bylo po klidu, všechno nabylo na rychlosti - auto, počet tepů Tielina srdce, překotný tok jejích myšlenek.

Okamžitě z objemného koženého vaku vylovila mobil a zmáčkla Gullyovu přímou linku. Bez jakýchkoli zbytečných řečí rovnou spustila: “Potřebuju od tebe informace.”

“Co hlásí rádio?”

“Že dneska ráno jeden středoškolák ve Fort Worthu unesl dceru Russella Dendyho.”

“Jo, něco takovýho,” potvrdil Gully.

“To mi nestačí, potřebuju podrobnosti.”

“Máš dovolenou, Tiel.”

“Vracím se. Na příštím výjezdu z dálnice otočím.” Mrkla na hodiny v palubní desce. “Do redakce dorazím v -”

“Zadrž, zadrž. Kde přesně jsi?”

“Asi osmdesát kilometrů západně od Abilene.”

“Hmm.”

“Co je, Gully?” Zvlhly jí dlaně. V břiše ucítila známé šimrání, jaké zažívala, jen když sledovala horkou stopu něčeho mimořádného. Tohle specifické zvýšení adrenalinu bylo neklamným znamením.

“Jsi na cestě do Angel Fire, je to tak?”

“Je.”

“Severovýchodní část Nového Mexika… Jo, tady to je.” Při řeči určitě studoval dálniční mapu. “No, na tom nezáleží. Stejně tenhle úkol nedostaneš, Tiel. Svedl by tě z plánované cesty.”

Hodil jí návnadu, to bylo jasné, ale v tomhle případě jí to nevadilo. Toužila podílet se na tom zajímavém příběhu. Únos dcery Russella Dendyho byla velká událost, a než se všechno vyřeší, může nabýt ještě mnohem větších rozměrů. “Zajížďka mi nevadí. Pověz mi, kam mám jet.”

“No,” kličkoval, “jenom jestli víš určitě, že to chceš.”

“Jsem si tím jistá.”

“Tak dobrá. Kousek před tebou je odbočka na státní silnici 2-0-8. Odtud se dáš jižně na San Angelo. Na jižní straně San Angela se dostaneš na křižovatku s…”

“Gully, kolik kilometrů přibližně dělá ta zajížďka?”

“Myslel jsem, že je ti to jedno.”

“Je mi to jedno. Jen bych to chtěla vědět. Zkus hrubý odhad.”

“Dejme tomu… přibližně čtyři sta osmdesát kilometrů.”

“Z Angel Fire?” zeptala se mdle.

“Od místa, kde jsi teď. Nepočítám zbytek cesty do Angel Fire.”

“Čtyři sta osmdesát tam i zpátky?”

“Jedna cesta.”

Z hrdla se jí vydral hluboký povzdech, ale dala si velký pozor, aby ho neslyšel. “Řekl jsi hlavní silnice 2-0-8 jižně na San Angelo, a pak co?”

Ovládala volant kolenem, v levé ruce držela telefon a pravou si dělala poznámky. Vůz sám si udržoval stálou rychlost, ale její mozek se rozjel na zvýšené obrátky. Žurnalistické myšlení pracovalo rychleji než písty motoru pod kapotou. Představy o dlouhých příjemných večerech strávených v houpací židli na zápraží nahradila vidina šťavnatých novinářských soust a rozhovorů.

Ale předbíhala. Postrádala průkazná fakta. Když o ně požádala, ten zatracený Gully se choval naprosto neústupně. “Teď ne, Tiel. Mám fušku asi jako jednoruký tapetář, a ty jsi teď na míle daleko, abys mi mohla pomoct. Než dorazíš tam, kam máš namířeno, budu už mít mnohem víc informací.”

Zoufalá a příšerně rozzlobená, že těmi detaily tak skrblí, vypálila: “Ještě jednou, jak se jmenuje to město?”

“Hera.”

Státní silnice, rovné jako šípy, po obou stranách lemovaly nekonečné prérie se sem tam nějakým stádem dobytka pasoucího se na zavodňovaných pastvinách. Siluety naftových vrtů se vypínaly proti bezmračnému horizontu. Občas se přes silnici táhl laskavec. Jakmile Tiel vyjela ze San Angela, jen zřídka potkala jiné vozidlo.

Zvláštní, pomyslela si, jak se věci náhle změní.

Běžně by byla do Nového Mexika letěla. Ale před několika dny se rozhodla zajet do Angel Fire autem, nejen proto, aby se cestou stavila u strýce Petea, ale současně se chtěla dostat do pravé prázdninové nálady. Dlouhé řízení auta jí poskytne možnost uvolnit se, zbavit se tlaku, začít období klidu a relaxace ještě předtím, než vůbec dorazí do horské rekreační oblasti, takže až tam přijede, bude už v dovolenkové formě.

Doma v Dallasu se neustále pohybovala rychlostí světla, vždycky ve fofru, pokaždé pracovala na doraz. Dneska ráno, jakmile dospěla k západnímu okraji Fort Worthu a zanechala za sebou ruch metropole, když se dovolená stala skutečností, začala se těšit na idylické dny, které ji čekají. S otevřenýma očima snila o průzračných, bublajících potůčcích, dlouhých turistických výletech po stezkách lemovaných osikami, po osvěžujícím, křišťálovém vzduchu a lenivých ránech strávených se šálkem kávy a románovým bestsellerem.

Nebude muset dodržovat žádné termíny, čekají ji jen hodiny lenošení, což samo o sobě za to stálo. Tiel McCoyová rozhodně nepatřila k lidem, co se dokážou nepokrytě nudit. Tuhle dovolenou už třikrát odložila.

“Buď si ji vyber, nebo nech propadnout,” rozhodl Gully o jejích dnech dovolené.

Udělal jí přednášku, jak se její výkony i zdraví úžasně vylepší, jestli si dopřeje pauzu a odpočinek. A tohle kázání slyšela od muže, který si během přibližně čtyřiceti uplynulých let nevybral víc než několik dní volna, včetně povinného týdenního pobytu v nemocnici, kde mu vyoperovali žlučník.

Když mu to připomněla, jen se na ni zaškaredil.

“Přesně tak. Chceš skončit jako já? Stará, shrbená, lítost vzbuzující relikvie?” A pak klepl hřebík na hlavičku. “Vzít si dovolenou neznamená promarnit šance. Práce ti neuteče, bude na tebe čekat, a až se vrátíš, znovu se do ní vrhneš.”

Za tou marnou poznámkou vytušila skrytý význam. Naštvaná, že Gully prokoukl pravý důvod jejího váhání kdykoli se vzdálit z práce, přece jen nakonec navrčeně souhlasila s týdenní dovolenou. Zajistila si rezervaci a připravila plán cesty. Ale každý plán by měl počítat s určitou dávkou přizpůsobivosti.

A jestli byla přizpůsobivost a pružnost kdy na místě, pak to bylo právě v tuhle chvíli, když došlo k údajnému únosu dcery Russella Dendyho.

Tiel držela ulepené telefonní sluchátko automatu mezi bříšky palce a ukazováčku; štítivě se vyhýbala dalšímu dotyku jeho povrchu. “Fajn, Gully, jsem tady. No aspoň blízko. Vlastně jsem zabloudila.”

Kdákavě se zasmál. “Příliš rozčilená, aby ses soustředila na to, kam jedeš?”

“Ne že bych minula nějakou životem kypící metropoli. Sám jsi tvrdil, že to místo ani není na všech mapách.”

Její smysl pro humor pozbyl účinku ve chvíli, kdy už pomalu necítila zadní část těla. Z toho dlouhého sezení za volantem jí úplně ztuhl zadek. Od okamžiku, kdy s ním mluvila, zastavila jen jednou, a to pouze z naléhavé potřeby. Měla hlad, žízeň, byla unavená, rozmrzelá, celá rozbolavělá a malátná, protože se valnou část cesty dívala do zapadajícího slunce. Nepřetržitě puštěná klimatizace vozu zvlhla. Jak by teď bodla sprcha!

Gully jí nijak nevylepšil náladu otázkou: “Jak se ti podařilo zabloudit?”

“Po západu slunce jsem ztratila smysl pro orientaci. Krajina tady z každého úhlu vypadá stejně. A po setmění ještě víc. Volám z jedné prodejny se smíšeným zbožím v městečku, co má osm set třiadvacet obyvatel - aspoň tak to uvádí tabule na předměstí, ale myslím, že obchodní komora to číslo nafoukla ve svůj prospěch. Tohle je jediný osvětlený barák široko daleko. Město se jmenuje Rojo plus něco k tomu.”

“Flats. Rojo Flats.”

Gully přirozeně znal celý název téhle obskurní vísky. Pravděpodobně mu bylo známo i jméno starosty. Gully zkrátka věděl všechno. Byl chodící encyklopedie. Shromažďoval informace jako členové studentského bratrstva sbírají telefonní čísla svých spolužáků.

Televizní stanice, v níž Tiel pracovala, měla nového ředitele zpravodajství, ale tenhle muž s titulem řídil práci zvnitřku, z přepychové kanceláře s kobercem, a zabýval se spíš finanční a organizační stránkou vedení než vlastní mediální angažovaností.

Muž v přední linii, ten, kdo měl přímo na starost reportéry, scenáristy, kameramany a redaktory, kdo koordinoval plány a naslouchal naříkavým historkám a hádkám, kdo vpravdě řídil chod vysílání zpráv, byl redaktor Gully, který přiděloval úkoly.

Stál u zrodu stanice začátkem padesátých let a prohlašoval, že ho z toho místa budou muset vynést až nohama napřed. Dřív umře, než by šel do důchodu. Dřel šestnáct hodin denně a nesnášel dobu, kdy nepracoval. Používal barvitý slovník a nesčetná přirovnání, měl v zásobě rozsáhlý repertoár vymyšlených historek o dávno uplynulých časech v rozhlasových zprávách a zdálo se, že život mimo stěny newsroomu pro něj neexistuje. Jeho křestní jméno bylo Yarborough, ale znalo ho jen pár žijících lidí. Pro všechny ostatní byl prostě Gully.

“Hodláš mi přidělit tenhle záhadný úkol, nebo ne?”

Nesmělo se na něj spěchat. “A co tvoje dovolenkové plány?”

“Co by? Pořád jsem na dovolené.”

“Hm.”

“Vážně! Neruším ten týden volna. Jen prostě odkládám jeho začátek, to je všechno.”

“Co tomu říká tvůj nový přítel?”

“Už jsem ti snad tisíckrát řekla, že žádný nový přítel neexistuje.”

Zasmál se svým hlenovitým smíchem notorického kuřáka, kterým dával najevo, že jí nevěří. A ona věděla, že on prohlédl její lež. “Máš při ruce svůj blok a pero?” vyhrkl nečekaně.

“Co? Jo.”

Všechny bacily a bakterie, co se hemžily po telefonu, teď pravděpodobně schytala. Smířená s touhle perspektivou opřela si sluchátko o rameno a přitiskla k němu tvář, aby ho tam udržela, zatímco z tašky lovila blok a pero a obojí pak položila na úzkou kovovou poličku pod telefonním aparátem připevněným na stěně.

“Spusť.”

“Ten mládenec se jmenuje Ronald Davison,” začal Gully.

“Tohle už jsem slyšela v rádiu.”

“Říká si Ronnie. Středoškolák před maturitou, jako to Dendyho děvče. Nebude maturovat s vyznamenáním, ale je to solidní dvojkař. Až dodneška se nikdy nedostal do žádného průšvihu. Dneska ráno vyletěl ze třídy rovnou na parkoviště, kde nasedl do svého kabrioletu Toyota společně se Sabrou Dendyovou - a s bouchačkou v ruce.”

“Ta Sabra je dítě Russe Dendyho.”

“Jeho jediné dítě.”

“Dělá na tom FBI?”

“FBI. Texasští rangers. Všichni. Kdo má odznak, jde do toho. Úplná cvokárna. Každý žádá spravedlnost a touží být v akci.”

Tiel se nadechla, aby do sebe vstřebala mocný záběr případu. Široká chodba, kde visel telefonní automat, vedla k veřejným toaletám. Na jedněch dveřích byla modrou barvou namalovaná dívka v kovbojském úboru, v sukni s třásněmi, a ty druhé byly označené podobnou figurkou, tentokrát muže v kovbojském, s koženými nohavicemi přes kalhoty a v obrovském klobouku; muž točil nad hlavou lasem.

Tiel se rozhlédla po chodbě. Zahlédla někoho skutečného vcházet do prodejny. Vysoký štíhlý muž se stetsonem vraženým hluboko do čela. Kývl na pokladní, jejíž kudrnaté vlasy s příliš silnou trvalou byly obarvené do nanicovatého odstínu okru.

Blízko Tiel si jakýsi postarší pár v pohodě prohlížel suvenýry; zřejmě nijak nespěchal zpátky do svého karavanu. Tiel aspoň předpokládala, že ten karavan před benzínkou patří jim. Dáma přes bifokální brýle studovala ingredience uvedené na vinětě jedné sklenice stojící na poličce. Tiel zaslechla, jak zvolala: “Španělská papriková huspenina? Dobrý bože.”

Dvojice pak přešla do chodby, kde stála Tiel, a odebrala se na toaletu, každý do svých dveří. “Moc tam nelelkuj, Gladys,” poznamenal muž. Na bílých nohou mu snad nerostl jediný chloupek a vypadal směšně hubený ve svých pytlovitých kraťasech barvy khaki a keckách na vysoké podrážce.

“Hleď si svého, a já udělám totéž,” opáčila žena rozšafně. Jak šla kolem Tiel, mrkla na ni s výrazem ,ti chlapi si myslí, že jsou bůhvíjak chytří, ale my víme své’. Za jiné situace by Tiel tuhle postarší dvojku určitě považovala za roztomilou, ale teď byla plně zabraná do poznámek, které si téměř slovo od slova zapsala z Gullyho telefonátu.

“Řekl jsi s bouchačkou v ruce, Gully?”

“Dokážeš zachovat tajemství?” Podstatně ztlumil hlas. “Protože jestli se tohle prosekne před našimi dalšími zprávami, můžu se jít pást. Vyfoukli jsme to všem dalším stanicím a novinám ve státě.”

Tiel začalo píchat v lebce, jak se to stávalo vždycky, když se dozvěděla něco, co se jiní reportéři nedoslechli. Když objevila prvek, který odlišil její příběh od ostatních, když jí exkluzivní příspěvek umožnil získat novinářskou cenu nebo chválu od kolegů. Nebo když jí zaručoval tolik žádané večerní živé vysílání Mine Live v hlavním vysílacím čase.

“Komu bych to asi řekla, Gully? Právě dýchám stejný vzduch s ňákým kovbojem, co sem zřejmě dorazil přímo z ranče, aby si nakoupil šest flašek Budweiseru, s jednou prudce elegantní babičkou a jejím manželem - podle přízvuku zřejmě přijeli z jiného státu. A pak jsou tady dva neanglicky mluvící Mexičani.” Tihle dva právě vešli do obchodu. Zaslechla jejich španělštinu, když stála u mikrovlnky a ohřívala si balené burritos.

“Linda -” ozval se Gully.

“Linda? Přidělil jsi to jí?”

“Jsi na dovolené, vzpomínáš si?”

“Na dovolené, k níž jsi mě donutil,” vykřikla Tiel.

Linda Harperová byla další reportérka, zatraceně dobrá reportérka, a Tielina tichá soupeřka. Tiel teď píchlo u srdce, že Gully svěřil tenhle případ Lindě, takový bonbónek, který měl patřit jí. Aspoň takhle to viděla.

“Tak chceš to slyšet, nebo ne?” vybafl mrzutě.

“Poslouchám.”

Ten postarší pán se vynořil z pánského záchodku. Došel na konec chodby, kde se zastavil a čekal na svou ženu. Aby si ukrátil čas, vytáhl z nylonové letecké tašky videokameru a začal s ní manipulovat.

Gully pokračoval. “Linda si dnes odpoledne promluvila s nejlepší kamarádkou Sabry Dendyové. Podrž se! Ta Dendyho holka je těhotná s Ronniem Davisonem. Už osm měsíců. Tajili to.”

“Žertuješ! A Dendyovi to nevěděli?”

“Podle slov té přítelkyně to nevěděl nikdo. Tedy až do včerejšího večera, kdy to děcka řekly rodičům a Russ Dendy pěkně řádil.”

Myšlenky se jí řítily úprkem vpřed, v duchu už plnila prázdná místa. “Takže se nejedná o únos. Prostě současný Romeo s Julií.”

“Tohle jsem neřekl.”

“Ale?”

“Ale hned mě to napadlo. A stejný názor sdílí nejlepší přítelkyně a důvěrnice Sabry Dendyové. Ta prohlašuje, že Ronnie Davison je do Sabry blázen a nikdy by jí nezkřivil ani vlásek na hlavě. Tvrdila, že Russell Dendy tomuhle románku zuřivě brání už víc než rok. Pro jeho dceru nikdo není dost dobrý, jsou prý příliš mladí na svůj vlastní názor, vysoká škola je nevyhnutelná, a tak dále. Můžeš si udělat obrázek.”

“Taky že jo.”

A na tomhle obrázku bylo špatné, že se na něm nenacházela Tiel McCoyová, nýbrž Linda Harperová. Zatraceně! A to se musí stát, zrovna když si vezme dovolenou.

“Dneska večer se vracím, Gully.”

“Ne.”

“Mám pocit, že jsi mě poslal na tuhle zbytečnou cestu jen proto, abych se nemohla vrátit.”

“Nemáš pravdu.”

“Jak daleko jsem od El Pasa?”

“El Paso? Kdo řekl něco o El Pasu?”

“Nebo San Antonio. Co z toho je blíž? Mohla bych tam večer zajet a ráno stihnout nějaký let na jihovýchod. Nemáš náhodou při ruce jejich letový řád? V kolik ráno letí první spoj na Dallas?”

“Poslouchej mě, Tiel. Máme všechno pokryté. Bob zpracovává stíhání uprchlíků z hlediska dodržování zákona. Linda si bere na starost přátele obou těch mladých lidí, učitele a rodiny. Steve se prakticky nastěhoval do rezidence Dendyových, takže tam bude, kdyby se ozval telefonát ohledně výkupného, což ale neočekávám. A hlavně ty děti se stejně asi objeví dřív, než se dostaneš do Dallasu.”

“Tak co dělám tady uprostřed země nikoho?”

Starý muž na ni přes rameno vrhl zvědavý pohled.

“Poslouchej,” sykl Gully. “Co ta přítelkyně? Sabra se jí před pár týdny zmínila, že ona a Ronnie možná zamíří do Mexika.”

Trochu usmířená, protože k mexickým hranicím to bylo blíž než do Dallasu, vyhrkla: “Kam v Mexiku?”

“To nevěděla. Nebo neřekla. Linda ji musela hodně zmáčknout, aby z ní vypáčila aspoň tohle. Nechtěla zradit Sabrinu důvěru. Ale jedno prozradila, a sice že Ronnieho otec - jeho biologický otec, protože matka se znovu provdala - soucítí s jejich prekérní situací. A předtím jim nabídl pomoc, kdyby ji kdykoli potřebovali. Teď na mě určitě budeš řvát, až ti povím, kde se zdržuje.”

“V Heře.”

“Spokojená?”

Měla se omluvit, ale neudělala to. Gully pochopil. “Kdo ještě o tomhle ví?”

“Nikdo. Ale dozvědí se to. Máme výhodu, že Hera je zapadákov, město s jedním koněm, k němuž nevede žádná vyšlapaná cesta.”

“Pověz mi o tom něco,” zamumlala.

“Až se ta věc rozkřikne, potrvá dlouho, než se tam někdo dostane, dokonce i helikoptérou. Takže čas pracuje pro tebe, že budeš první.”

“Gully, miluju tě!” vykřikla vzrušeně. “Nasměruj mě odtud.”

Stará dáma vyplula z toalety a připojila se k manželovi. Pokárala ho, že si hraje s kamerou, a nařídila mu, aby ji dal zpátky do kabely, než ji rozbije.

“Jako bys ty byla nějaký expert přes videokamery,” ušklíbl se manžel.

“Na rozdíl od tebe, drahý, jsem nelitovala času pročíst si návod.”

Tiel se dloubla prstem do ucha, aby Gullyho líp slyšela. “Jak se jmenuje ten otec? Předpokládám, že Davison.”

“Mám adresu a telefonní číslo.”

Tiel si stačila zapsat všechny informace, které na ni vychrlil. “Mám se s ním sejít?”

“Zapracuj na tom. Třeba nebude souhlasit s tím, aby se objevil před kamerou.”

“O to se už postarám,” prohlásila přesvědčeně.

“Posílám vrtulník s kameramanem.”

“Pošli Kipa, jestli je k dosažení.”

“Všichni se můžete sejít v Heře. Uděláš interview zítra, hned jak se to zařídí s Davisonem. Pak můžeš pokračovat ve své veselé cestě.”

“Pokud se tam nenaskytne ještě něco zajímavého.”

“Poslyš, tohle je moje podmínka, Tiel.” Živě si ho představila, jak teď umíněně třese hlavou. “Zařídíš tenhle úkol a pak frr! dál do Angel Fire. Tečka. Konec diskuse.”

“Podle rozkazu.” Teď mohla klidně souhlasit. A jestli se situace vyvine ještě širším směrem, na argumenty bude dost času později.

“Dobrá, tak moment, podívám se. Za Rojo Flats…” Musel mít mapu přímo na stole před sebou, protože během několika vteřin jí dával další informace. “Cesta tam by ti neměla trvat dlouho. Nejsi ospalá, viď?”

Nikdy nebyla probuzenější než ve chvílích, kdy cítila nějakou senzaci. Naopak, spíš jí působilo problémy odehnat myšlenky a usnout. “Koupím si na cestu něco s kofeinem.”

“Spoj se se mnou, hned jak tam dorazíš. Zajistil jsem ti pokoj v jediném tamním motelu. Nemůžeš ho minout. Slyšel jsem, že stojí u blikajícího semaforu - jediném v tom místě. Počkají na tebe, aby tě ubytovali.” Změnil téma. “Nebude ten tvůj novej přítel naštvanej?” vyzvídal.

“Naposled ti říkám, Gully, že žádnej novej přítel neexistuje, jasný?”

Zavěsila a vyťukala další číslo - svého nového přítele.

Joseph Marcus byl stejný workholik jako ona. Měl druhý den časně ráno odletět, proto si představila, že bude pracovat dlouho do noci u psacího stolu a před svou několikadenní absencí vyřizovat nezbytné záležitosti. Nemýlila se. Hned při druhém zazvonění zvedl telefon ve své kanceláři.

“Dostáváš za ty přesčasy zaplaceno?” poškádlila ho.

“Tiel? Ahoj. Jsem rád, že voláš.”

“Je už dávno po pracovní době. Obávala jsem se, že to nezvedneš.”

“Reflex. Kde jsi?”

“Na konci země nikoho.”

“Všechno v pořádku? Nemělas potíže s autem nebo něco jiného?”

“Ne, všechno je v pohodě. Volám ti ze dvou důvodů. Zaprvé, protože se mi stýská.”

Tohle byl taktický tah. Dát mu najevo, že cesta na dovolenou pokračuje. Informovat ho, že ji trochu odložila, ne však úplně zrušila. Musela ho přesvědčit, že se nic neděje, a pak se mu zmínit o nepatrné změně jejich plánů na romantický únik.

“Viděli jsme se přece včera večer.”

“Ale jen krátce, a dneska jsem měla tak dlouhý den. A druhý důvod, proč volám: chci ti připomenout, aby sis přihodil do kufru plavky. Tam, kde budeme bydlet, je veřejnosti přístupný bazén s ohřívanou vodou.”

Po krátké přestávce se ozval: “Je vlastně dobře, že jsi zavolala, Tiel. Potřebuju si s tebou promluvit.”

Cosi v tónu jeho hlasu jí zabránilo v dalším tlachání. Odmlčela se a čekala, až Joseph přeruší to mlčení, které se mezi nimi náhle rozhostilo.

“Mohl jsem ti dneska zavolat na mobil, ale tohle není věc, která… prostě… hrozně mě to mrzí. Nedovedeš si ani představit, jak moc je mi to líto.”

Tiel civěla na nesčetné perforace v kovu kolem aparátu. Dlouho bez mrknutí zírala, jak se ty droboučké dírky sbíhají. Nepřítomně si položila otázku, k jakému účelu asi slouží.

“Obávám se, že zítra nebudu moct odjet.”

Zadržovala dech. Teď ulehčeně vydechla. To, že sám změnil program, zmírnilo její vinu, kterou cítila kvůli vlastní změně plánu.

Ale než stačila promluvit, pokračoval. “Vím, jak moc ses na tenhle výlet těšila. A já taky,” dodal spěšně.

“Dovol, abych ti to ulehčila, Josephe,” přiznala pokorně. “Po pravdě ti volám proto, abych ti řekla, že potřebuju ještě pár dní, než se dostanu do Angel Fire. Proto mi krátký odklad vyhovuje. Co bys řekl tomu, kdybychom se místo zítřka setkali třeba v úterý?”

“Nechápeš, co říkám, Tiel. Já se s tebou vůbec nemůžu setkat.”

Ty dírky v kovu se zase slily dohromady. “Aha, chápu. Jsem zklamaná. Dobrá -”

“Teď je tady pořádné dusno. Manželka našla moji letenku a -”

“Cože?”

“Říkám, že moje žena našla -”

“Ty jsi ženatý?”

“No… jo. Myslel jsem, že to víš.”

“Ne.” Cítila, jak jí ztuhly a znehybněly obličejové svaly. “O nějaké paní Marcusové ses jaksi zapomněl zmínit.”

“Protože moje manželství nemá nic co dělat s tebou, s námi. Už dávno se nejedná o skutečné manželství. Až ti jednou vysvětlím svou domácí situaci, pochopíš.”

“Jsi ženatý.” Tentokrát to bylo konstatování, nikoli otázka.

“Tiel, vyslechni mě -”

“Ne, ne. Nemám chuť tě poslouchat, Josephe. Jediné, co hodlám udělat, je zavěsit, ty hajzle.”

Telefonní sluchátko, jehož se sotva před deseti minutami štítila dotknout, teď dlouho křečovitě svírala, než ho zavěsila do vidlice. Opřela se o automat, tvrdě přitiskla čelo k perforovanému kovu a její ruce nedokázaly uvolnit sevření na umaštěném sluchátku.

Ženatý. Zdál se tak báječný, až jí to připadalo neskutečné. Hezký, šarmantní, přátelský, duchaplný, úspěšný, sportovní postavy a finančně dobře zajištěný Joseph Marcus byl ženáč. Nebýt té letenky, zapletla by se s ženatým mužem.

Zvedl se jí žaludek, ale potlačila dávivou vlnu a dopřála si pár vteřin na vzpamatování.

Později bude mít dost času lízat si svoje rány, pofoukat své zraněné ego, nadávat si do hlupáků a naivek, a jeho s proklínáním posílat do pekel. Ale teď má práci, kterou musí udělat.

Z Josephova přiznání se jí zatočila hlava. Nemohla tomu uvěřit. Její zuřivost neznala mezí. Příšerně se jí to dotklo, ale ze všeho nejvíc žasla nad svou vlastní naivitou. Další důvod, proč nemíní dovolit tomu hajzlovi narušit její pracovní výkony.

Práce pro ni znamenala všelék, stala se jí životní oporou. Když byla šťastná, pracovala. Smutná, pracovala. Nemocná, pracovala. Práce byla lékem na všechno… i na raněné srdce, kdy si člověk myslí, že už nemůže dál žít.

Tohle pocítila na vlastní kůži.

Sesbírala veškerou svou hrdost spolu s poznámkami o Dendyho případu a Gullyho instrukcemi, jak se dostat do texaské Hery, a přikázala si zmobilizovat síly.

Ve srovnání s potemnělou chodbou se zářivkové osvětlení obchodu zdálo neúměrně jasné. Ten kovboj už odešel. Postarší dvojice listovala kupou časopisů. Dva španělsky mluvící muži pojídali kukuřičné placky a tiše rozmlouvali.

Tiel cítila jejich žhavé pohledy, když kolem nich přecházela cestou k chladicím boxům. Jeden řekl něco tomu druhému, a ten se uchechtl. Obsah té poznámky nebylo těžké uhádnout. Zaplaťpánbůh, že její španělština je tak chabá.

Odsunula dvířka lednice a vyndala jeden karton se šesti kokakolami na cestu. Na polici s rychlým občerstvením si vybrala balíček slunečnicových semínek. Během vysokoškolského studia zjistila, že louskání slaných semínek, aby se člověk dostal k jadérku uvnitř, posloužilo jako dobré manuální cvičení, jak se při studiu udržet v bdělém stavu. Doufala, že to bude mít stejný účinek dneska večer při dlouhém sezení za volantem.

Váhala, jestli si má, nebo nemá koupit i karamely v čokoládě. To, že se z chlapa, s kterým celé týdny chodila, vyklubal ženatý hajzl, ještě neznamenalo, že by jeho zradu měla použít jako výmluvu k rozhazování a zbytečným nákupům. Na druhou stranu, jestli si kdy zasloužila nějaký pamlsek -

Bezpečnostní kamera v koutě stropu prakticky explodovala a k zemi se snášely střepy a kousky kovu.

Tiel se před tím ohlušujícím rámusem instinktivně přikrčila. Ale kamera nevybuchla sama od sebe. Do krámku vběhl mladík a vystřelil na ni z pistole. Pak střelec namířil zbraň na pokladní, která pisklavě zaječela a poté ztichla, jako by jí každý další zvuk ustrnul v hrdle.

“Tohle je loupežný přepadení!” zakřičel mladík melodramaticky a jaksi zbytečně, protože každému bylo hned jasné, oč tu běží.

Mladé ženě, která vešla do obchodu v patách za ním, nařídil: “Sabro, ohlídej ostatní. Jestli se někdo hne, upozorni mě.”

“Jasně, Ronnie.”

Ani nemusela jet za ním do Hery. Přišel k ní sám.

*

Kapitola 2

“Vy!” Ronnie Davison namířil pistolí na Tiel. “Pojďte sem. Lehněte si na podlahu.” Neschopná pohybu na něj jen civěla. “Okamžitě!”

Pustila na zem balíček slunečnicových semínek a karton s kokakolami a rozplácla se na podlaze obličejem dolů, jak nařídil. Když teď počáteční šok trochu odezněl, musela se kousnout do jazyka, aby se ho nezeptala, proč spojuje únos s ozbrojenou loupeží.

Ale pochybovala, že v tomhle okamžiku bude mladík přístupný otázkám. Navíc, dokud nebude vědět, co má pro ni a ostatní očité svědky v plánu, neměla by dávat najevo, že je reportérka a zná identitu jich obou.

“Pojďte sem a lehněte si,” nařídil staršímu páru. “Vy dva.” Mávl pistolí k Mexičanům. “Hned! Hněte sebou!”

Staří manželé okamžitě uposlechli. Muži z Mexika zůstali, kde byli. “Jestli sem nepůjdete, zastřelím vás!” zařval Ronnie.

Se skloněnou hlavou Tiel adresovala svá přidušená slova podlaze: “Nemluví anglicky.”

“Zavřete hubu!”

Ronnie Davison překonal jazykovou bariéru naprosto srozumitelným pohybem své pistole. Mexičané se loudavě a váhavě připojili k Tiel a postaršímu páru na podlaze.

“Ruce za hlavu!”

Tiel a ostatní splnili rozkaz.

Za léta Tiel zpracovala tucty příběhů, v nichž se nevinní náhodní diváci, kteří se stali očitými svědky zločinu, příliš často ocitali na místě činu a leželi obličejem dolů, mrtví, zastřelení jen proto, že se v nesprávnou dobu vyskytli na nesprávném místě. Skončí takhle teď i její život?

Zvláštní, neměla ani tak velký strach jako spíš vztek. Neudělala nic z toho, co zamýšlela! Tolik se těšila, jak bude jezdit na snowboardu, jaké to bude vzrůšo, ale ani jí nezbyl čas to zkusit. Oprava: Neudělala si čas to zkusit. Nikdy si nezajela do Napa Valley. Přála si znovu uvidět Paříž, ne jako středoškolačka pod přísným dozorem, ale sama, volná, toulající se po bulvárech jak a kdy se jí zamane.

Pak tu byly cíle, jichž ještě nedosáhla. Pomyšlení na ty příběhy, které nestačí zaznamenat, jestli její život teď skončí. Večerní živé vysílání pořadu Nine Live automaticky dostane Linda Harperová. Jaká nespravedlnost!

A ne všechny její sny se týkaly kariéry. Spolu se svými neprovdanými přítelkyněmi žertovala o biologických hodinách, ale v soukromí ji jejich nepřetržité odtikávání mučilo. Kdyby dneska zemřela, právě mateřství by bylo jedním z mnoha nesplněných snů.

A ještě jednu věc nemohla vynechat. Důležitou věc. Velkou vinu, která poháněla její ctižádost. Dosud nevykonala tolik, aby tuhle vinu odčinila. Ještě se nevyrovnala s těmi ve zlosti a afektu vykřičenými slovy, která byla tragicky prorocká. Musí žít, aby je odčinila.

Se zatajeným dechem očekávala smrt.

Ale Davisonova pozornost byla obrácená na něco jiného. “Vy, v tom koutě,” zvolal mladík. “Okamžitě k zemi! Nebo ty starochy tady postřílím. Je to na vás!”

Tiel zdvihla hlavu natolik vysoko, aby se podívala do zrcadla v podobě rybího oka visícího v rohu u stropu. Ten kovboj neodešel. V zrcadle sledovala, jak nevzrušeně vrátil paperbackový román do otvoru na otáčivém stojanu. Jak šel uličkou, sundal si klobouk a odložil ho na regál. Tiel projel náhlý pocit, že ho odněkud zná, ale připsala to tomu, že ho viděla předtím vcházet do prodejny.

Oči, které nespouštěl z Ronnieho Davisona, měly v koutcích tenké vrásky. Ústa bez úsměvu. Obličej říkal: Nehraj si se mnou, a Ronnie Davison to pochopil. Nervózně si přendával pistoli z jedné ruky do druhé, dokud se kovboj s rukama za hlavou nenatáhl vedle jednoho z Mexičanů.

Zatímco se tohle všechno odehrávalo, pokladní vyprázdnila přihrádky pokladny do igelitové nákupní tašky. Tenhle zapadlý obchůdek očividně postrádal sejf, do něhož se na konci dne automaticky ukládala tržba. Podle Tielina odhadu taška, kterou Sabra Dendyová převzala od pokladní, obsahovala značnou částku.

“Mám ty peníze, Ronnie,” hlásila dcera jednoho z nejbohatších mužů ve Fort Worthu.

“Fajn.” Zaváhal, jako by si nebyl jistý svým dalším krokem. “Vy,” oslovil vyděšenou pokladní. “Lehněte si k těm ostatním.”

Nasáklá vzlyky mohla vážit tak čtyřicet kilo a o solárku zřejmě nikdy neslyšela. Pokožka, uvolněně visící z kostnatých paží, vypadala jako kožená, všimla si Tiel, jakmile si ta drobná žena lehla vedle ní. Zajíkala se křečovitými vzlyky strachu.

Každý projevoval svou osobitou reakci na strach. Manželská dvojice neposlechla Ronnieho příkaz nechat obě ruce za hlavou. Mužova pravá ruka pevně svírala ženinu levačku.

A je to tady, říkala si Tiel. Teď nás postřílí.

Zavřela oči a snažila se pomodlit, ale už dávno vyšla z praxe. Poetický jazyk bible krále Jakuba jí byl neznámý. Přála si, aby tahle prosba byla výmluvná a dojemná, přesvědčivá a působivá, natolik naléhavá, aby odvedla Boha od všech ostatních modliteb vysílaných k Němu právě v tomhle okamžiku.

Ale Bůh by pravděpodobně neuznal její čistě sobecké důvody, pro které chtěla zůstat naživu, proto jediné, nač dokázala myslet, bylo: Otče na nebesích, prosím, nenech mě umřít.

Když ten skřek prořízl ticho, Tiel si byla jistá, že ho ze sebe vydala pokladní. Rychle pohlédla na ženu vedle sebe, aby zjistila, jakému nevýslovnému utrpení byla vystavena. Ale žena pořád jen brečela, nekřičela.

Byla to Sabra, z níž vyšel ten výkřik, a po něm následovalo: “Ach můj bože! Ronnie!”

Chlapec letěl k ní. “Sabro? Co je? Co se stalo?”

“Myslím, že… Panebože!”

Tiel to nevydržela. Zvedla hlavu, aby viděla, co se děje. Dívka sténala a zděšeně zírala na mokrou louži mezi nohama.

“Praskla jí voda.”

Ronnie prudce otočil hlavu a podíval se na Tiel. “Cože?”

“Praskla jí plodová voda,” opakovala své konstatování s větším klidem, než jaký cítila. Ve skutečnosti jí v hrudi tloukly tisíce kladiv. Tohle by mohla být jiskra, která ho podpálí a přiměje dovést věci k rychlému konci, to znamená, že je všechny postřílí a pak si poradí s krizovým stavem své dívky.

“Je to tak, mladý muži.” Stará žena se bez bázně posadila a oslovila ho se stejnou odvahou, jakou projevila, když plísnila svého manžela, že si hraje s videokamerou. “Začíná rodit.”

“Ronnie? Ronnie?” Sabra si nacpala sukni svých letních šatů mezi stehna, jako by chtěla zabránit procesu přírody. Vkleče se sesunula na podlahu, až dosedla na paty. “Co budeme dělat?”

Dívka byla očividně vyděšená. Ani ona, ani Ronnie nebyli stavěni na ozbrojenou loupež. A v tuhle chvíli ani připraveni na porod. Tiel si vzala příklad z odvážné sousedky a taky se posadila. “Navrhuju -”

“Vy zmlkněte!” zařval na ni Ronnie. “Všichni držte huby!”

Nepřestával na ně mířit pistolí, i když si klekl vedle Sabry. “Jsi v pořádku? Znamená to, že se dítě už rodí?”

“Myslím, že jo,” přikývla. Po tvářích se jí řinuly slzy. “Je mi to líto.”

“To nic. Kolik času… Jak dlouho trvá, než se narodí?”

“Nevím. Bývá to asi různé.”

“Bolí to?”

Oči jí zaplavil nový příval slz. “Mám bolesti už pár hodin.”

“Pár hodin!” vykřikl zděšeně.

“Ale jen malé. Nic to není.”

“Kdy začaly? Proč jsi mi nic neřekla?”

“Jestli už rodí -”

“Řek jsem vám, abyste mlčela!” zaječel na Tiel.

“Jestli už nějakou chvíli pociťuje porodní bolesti,” nedala se Tiel a upřeně ho pozorovala, “měl byste sehnat lékařskou pomoc. Okamžitě.”

“Ne,” vyhrkla Sabra. “Neposlouchej ji, Ronnie.” Chytila ho za rukáv. “Jsem v pohodě. Jsem -”

Popadla ji prudká bolest. Obličej se jí zkřivil. Zalapala po dechu.

“Ach bože! Ježíšikriste!” Ronnie se zuby zahryznutými do dolního rtu pozorně sledoval dívčin obličej. Ruka, v níž držel pistoli, se mu chvěla.

Jeden z Mexičanů - ten menší - vyskočil a vyrazil směrem k starším manželům.

“Ne!” vykřikla Tiel.

Kovboj chňapl po Mexičanově noze, ale minul ji.

Ronnie vystřelil.

Kulka roztříštila skleněné dveře chladicího boxu, kde s děsivým zvukem provrtala objemnou umělohmotnou nádobu. Všechno kolem pokrývalo sklo a rozlité mléko.

Mexičan se složil k zemi. Než zůstal klidně ležet, neschopnost pohybu způsobila, že se chvíli pohupoval dopředu a dozadu, jako by se jeho boty vryly do podlahy.

“Držte se zpátky, nebo vás zastřelím!” Ronnieho obličej zbrunátněl. Na tuhle výzvu nebylo zapotřebí znát společný jazyk. Ten vyšší mexický chlápek něco naléhavě šeptal svému příteli ve španělštině. Couvl a posadil se znovu na své místo.

Tiel si ho změřila pohledem. “Mohl vám ustřelit tu vaši hloupou palici. Ušetřete si svou chlapskou odvahu na jindy, slyšíte? Nerada bych kvůli vám přišla o život.”

I když jejím slovům nerozuměl, pochopil, že mu spílá. Jeho tmavé oči v arogantním obličeji doutnaly rozhořčením, že ho takhle setřela žena, ale jí to bylo úplně fuk.

Otočila se zpátky k mladé dvojici. Sabra teď ležela na boku s koleny přitisknutými k hrudi. Momentálně byla v klidu.

Zato Ronnie jako by ztratil sebevládu. Tiel nemohla uvěřit, že se během jediného odpoledne z dosud bezproblémového studenta dokázal proměnit v chladnokrevného zabijáka. Nemyslela si, že ten hoch má v sobě touhu kohokoli zabít, ani v sebeobraně ne. Kdyby chtěl udělat něco muži, který ho napadl, bylo by se mu to snadno podařilo. Ale on se zdál stejně rozčilený jako každý, kdo by byl nucen střílet. Tiel měla pocit, že muže úmyslně minul a vystřelil z pistole, jen aby zdůraznil svou hrozbu. Nebo se ona může naprosto, šeredně mýlit.

Podle Gullyho informací Ronnie Davison pocházel z rozvráceného manželství. Jeho skutečný otec žil daleko, takže návštěvy nemohly být příliš časté. Ronnie bydlel se svou matkou a nevlastním otcem. Co když měl malý Ronnie s tímto rodinným uspořádáním problémy? Co když v důsledku nucené odluky od vlastního otce došlo k pokřivení jeho osobnosti, a on v sobě celá léta živil nenávist a nedůvěru? Co když svoje vražedné impulzy skrýval stejně úspěšné jako Sabra své těhotenství? Co když dospěl k mezní hranici při reakci Russella Dendyho na jejich situaci? Byl zoufalý a zoufalství bylo nebezpečným podnětem.

Jelikož se odvážila promluvit, bude asi první, koho zastřelí. Ale nemůže tady jen tak ležet a umřít, aniž se aspoň pokusí o záchranu. “Jestli máte o tohle děvče jen trochu zájem…”

“Už jednou jsem vám řekl, abyste sklapla.”

“Jen se snažím zabránit tragédii, Ronnie.” Jelikož se on a Sabra navzájem oslovovali, nepodivil se, že Tiel zná jejich jména. “Jestli neseženete pro Sabru pomoc, budete toho po zbytek života litovat.” Naslouchal, takže využila jeho zřejmé nerozhodnosti. “Předpokládám, že to dítě je vaše.”

“Co si sakra myslíte? Samozřejmě je moje.”

“Potom máte určitě stejný zájem o jeho zdraví jako o Sabřino. Potřebuje lékařskou péči.”

“Neposlouchej ji, Ronnie,” ozvala se slabě Sabra. “Ta bolest je teď mírnější. Možná že to byl jen planý poplach. Když si chvíli odpočinu, budu v pořádku.”

“Mohl bych tě odvézt do nemocnice. Jedna je docela blízko odtud.”

“Ne!” Sabra se posadila a sevřela mu ramena. “On by to zjistil. Šel by po nás. Ne. Dneska večer pojedeme rovnou do Mexika. Když teď máme trochu peněz, zvládneme to.”

“Mohl bych zavolat tátovi…”

Zavrtěla hlavou. “Můj otec se už třeba teď za ním rozjel. Možná ho vydírá nebo tak něco. Stojíme na vlastních nohou, Ronnie, a tak jsem to chtěla. Pomoz mi vstát. Ať už jsme odtud.” Ale jak se s námahou pokoušela zvednout, opět ji přepadla bolest. Chytila se za vystouplé břicho. “Ach můj bože, můj bože!”

“Tohle je šílenství.” Než Tiel stačila usměrnit příkaz svého mozku, stála na nohou.

“Hej!” zařval Ronnie. “Zpátky na zem.”

Ignorovala ho, prosmekla se kolem něho a skrčila se vedle trpící dívky. “Sabro?” Vzala ji za paži. “Pevně mi stiskněte ruku, dokud bolest neodezní. Mohlo by to pomoct.”

Sabra jí sevřela ruku jako do svěráku, až se Tiel bála, že bude mít kosti rozdrcené na kaši. Ale vydržela to a společně zvládly další kontrakci. Když se dívčiny rysy začaly uvolňovat, Tiel zašeptala. “Je to teď lepší?”

“Hmm.” Pak trochu zpanikařila. “Kde je Ronnie?”

“Přímo tady.”

“Neopustím tě, Sabro.”

“Asi byste mu měla říct, ať okamžitě zavolá pohotovost, aby pro vás přijeli.”

“Ne.”

“Ale riskujete život svůj i svého dítěte.”

“On by nás našel. A chytil nás.”

“Kdo?” zeptala se Tiel, třebaže to věděla. Russell Dendy. Měl pověst drsného, bezohledného obchodníka. Z toho, co o něm věděla, si Tiel nedovedla představit, že ve svých osobních vztazích by byl méně neústupný.

“Vraťte se k ostatním, paní,” přikázal jí Ronnie. “Do tohohle vám nic není.”

“Ale je, když mi před obličejem máváte pistolí a ohrožujete můj život.”

“Vraťte se na své místo.”

“Ne.”

“Poslyšte, dámo…”

Ještě větu nedokončil, když nějaké auto sjelo z hlavní silnice a zamířilo na parkoviště. Jeho přední světla ozářila vchod do prodejny.

“Kruci! Hej, paní!” Přišel k pokladní a šťouchl do ní špičkou boty. “Vstaňte, zhasněte a zamkněte dveře.”

Žena zavrtěla hlavou; odmítla uznat jak jeho příkaz, tak celou prekérní situaci.

“Udělejte, co říká,” poradila jí starší paní. “Nic se nám nestane, jestli ho poslechnete.”

“Pospěšte si!” Vůz vjel k jedné z benzinových pump a zastavil. “Zhasněte ta světla a zamkněte dveře.”

Žena se nejistě postavila. “Musím mít otevřeno do jedenácti. To bude až za deset minut.”

Za méně vypjatých okolností by se Tiel s chutí zasmála jejímu slepému dodržování pravidel.

“Okamžitě to udělejte,” zaburácel Ronnie. “Než řidič vyleze z vozu.”

Šla za pult v pantoflích, které jí pleskavě narážely do pat. Cvaknutím vypínače venkovní světla zhasla.

“Teď zamkněte.”

Šourala se k dalšímu kontrolnímu panelu za pultem a sepnula spínač. Se slyšitelným cvaknutím se dveře elektronicky zamkly. “Jak je odmykáte?” zajímal se Ronnie.

Byl chytrý, usoudila Tiel. Nechtěl se uvnitř cítit v pasti.

“Stačí cvaknout tímhle vypínačem,” odpověděla vystrašená pokladní.

Kovboj a oba Mexičani dosud leželi na podlaze obličejem dolů a s rukama za hlavou. Kdyby ten muž vešel do dveří, neviděl by je. Tiel a Sabra byly také z dohledu v uličce mezi dvěma řadami regálů.

“Nikdo se ani nehne.” Ronnie se sklonil ke staré dámě, chňapl ji za paži a zvedl na nohy.

“Ne!” vykřikl její manžel. “Nechte ji na pokoji.”

“Sklapněte!” přikázal Ronnie. “Jestli se někdo hne, zastřelím ji.”

“Nezastřelí mě, Verne,” klidnila žena manžela. “Všechno bude dobré, pokud každý zachová klid.”

Žena splnila Ronnieho rozkaz a spolu s ním se přikrčila za válcovité chladicí zařízení na studené nápoje. Zpoza jeho okraje Ronnie dobře viděl na dveře.

Zákazník dveře vyzkoušel, zjistil, že jsou zamčené, a zavolal: “Donno! Jste tam? Jak to, že jste zhasla?”

Donna, schoulená za pultem, ani nedutala.

Zákazník se upřeně zadíval skrz sklo. “Jste tam,” konstatoval, když ji zahlédl. “Co se děje?”

“Odpovězte mu,” nařídil jí šeptem Ronnie.

“Jsem n-nemocná,” odpověděla mu natolik hlasitě, aby to bylo slyšet přes dveře.

“Sakra, určitě to není nic nakažlivého, co bych už neměl. Otevřete. Potřebuju jen za deset dolarů benzin a karton cigaret.”

“Nemůžu,” zvolala plačtivě.

“No tak, Donno. Hned to vezmu a jedu dál. Eště neni jedenáct. Odemkněte ty dveře.”

“Nemůžu.” Její hlas teď nabral horentní výšku a zněl jako zoufalé zaječení. “Má zbraň a všechny nás zabije!” Zhroutila se za pultem na podlahu.

“Do prdele!”

Tiel nevěděla, který muž si takhle ulevil, ale přesně to vyjádřilo i její názor. Taky si uvědomila, že jestli pokladní Donnu nezastřelí Ronnie Davison, snad to udělá sama.

Muž za dveřmi odskočil, při rychlé otočce zavrávoral a hnal se ke svému vozu. Pneumatiky zaskřípěly, jak auto prudce zacouvalo, pak se otočilo a vjelo na silnici.

Starý muž monotónně opakoval: “Neubližujte mojí ženě. Prosím vás, moc vás prosím, neubližujte Gladys. Neubližujte mojí Gladys.”

“Buď zticha, Verne. Jsem v pořádku.”

Ronnie vztekle zaječel na Donnu, že se chovala tak hloupě. “Proč jste to udělala? Proč? Ten chlap zavolá policii. Všichni tu uvízneme v pasti. Zatraceně, proč jste to provedla?”

Hlas se mu lámal zoufalstvím a strachem. Tiel si pomyslela, že je asi stejně vyděšený jako ostatní. Možná víc. Protože bez ohledu na to, jak se tahle situace nakonec vyřeší, on ponese nejen zákonné důsledky, ale bude se muset vypořádat i se záští Russella Dendyho. Bůh mu pomoz.

Mladík nařídil pokladní, aby vylezla z úkrytu za pultem a lehla si na místo, kde na ni uvidí.

Tiel nevěděla, zdali ho poslechne, nebo ne. Veškerou pozornost teď soustředila na dívku, kterou právě přepadly další děložní stahy. “Stiskněte mi ruku, Sabro. Dýchejte.” Není správné dýchání při porodu důležité? Aspoň tak to dělaly ženy ve filmech. Hekaly, nadechovaly se a vydechovaly a… řvaly na celé kolo. “Dýchejte, Sabro.”

“Hej! Hej!” vykřikl náhle Ronnie. “Kam to jdete? Okamžitě se vraťte na své místo a lehněte si. Hej, myslím to vážně!”

Teď nebyl čas toho rozběsněného mladíka provokovat, a Tiel měla v úmyslu okřiknout každého, kdo by se o to pokusil, aby se uklidnil. Zvedla oči, a slova jí zamrzla na rtech při pohledu na kovboje, který poklekl vedle Sabry.

“Jděte od ní!” Ronnie vmáčkl hlaveň pistole do kovbojova spánku, ale ten to ignoroval, stejně jako mladíkovy vyřvávané hrozby. Ruce, na nichž bylo vidět, že umějí zacházet s jezdeckou výstrojí a dokážou stavět plot, jemně spočinuly na dívčině břiše a opatrně ho prohmatávaly.

“Můžu jí pomoct.” Mužův chraplavý hlas napovídal, že jeho nositel už dlouho nemluvil a na hlasivkách se mu usadil prach západního Texasu. Vzhlédl k Ronniemu. “Říkají mi Doc.”

“Jste lékař?” zeptala se Tiel.

Jeho klidný pohled se přesunul k ní. “Můžu jí pomoct,” opakoval.

*

Kapitola 3

“Nedotýkejte se jí,” vybuchl vztekle Ronnie. “Sundejte z ní ty svý všivý pracky.”

Muž zvaný Doc nadále prohmatával dívčino břicho. “Je v prvním nebo druhém stadiu porodu. Jelikož nevím, jak moc je otevřená, je těžké odhadnout, kdy se dítě narodí. Ale kontrakce už jsou časté, takže předpokládám -”

“Předpokládáte?”

Doc znovu Ronnieho ignoroval a Sabře chlácholivě poklepal po rameni. “Tohle je vaše první dítě?”

“Ano, pane.”

“Můžete mi říkat Docu.”

“Fajn.”

“Kdy jste poprvé pocítila bolesti?”

“Nejdřív to byl takový divný pocit, víte? No, asi nevíte.”

Usmál se. “V těchhle věcech opravdu nemám osobní zkušeností. Popište mi je.”

“Jako těsně před menstruací. Asi tak.”

“Tlak v podbřišku? A prudké děložní stahy podobné křečím?”

“Ano. A bolest v kříži. Zpočátku jsem myslela, že jsem jen unavená po dlouhé jízdě v pickupu, ale zhoršilo se to. Nechtěla jsem o tom Ronniemu nic říkat.” Očima zabloudila k mladíkovi, který se tyčil nad Docovými širokými rameny. Soustředil se na každé slovo, ale svou pistolí stále držel v šachu ty, co leželi na podlaze poskládaní v řadě za sebou jako sardinky.

“Kdy porodní příznaky začaly?” zajímal se Doc.

“Dnes odpoledne kolem třetí.”

“Ježíši, Sabro,” zasténal Ronnie. “Osm hodin? Proč ses mi o tom nezmínila?”

Její oči se znovu zalily slzami. “Protože by to překazilo naše plány. Za každou cenu jsem chtěla být s tebou.”

“Ššš.” Tiel ji poklepala po ruce. “Pláč vám jen ublíží. Myslím, že dítě přichází na svět. Už to zřejmě nebude trvat dlouho.” Přes Sabru pohlédla na Doca. “Mám pravdu?”

“U prvních dětí těžko říct.”

“Aspoň přibližně.”

“Dvě tři hodiny.” Zvedl se a upřel pronikavý pohled na Ronnieho. “Dnes večer bude rodit. Jak snadný či obtížný bude porod, závisí na vás. Potřebuje odborného lékaře, dobře vybavený porodní sál a zdravotnický personál. Dítě bude taky hned po narození potřebovat péči. Taková je situace. Co hodláte podniknout?”

Sabra vykřikla v dalším návalu bolesti. Doc se k ní sklonil a pečlivě jí prohmatával břicho. Hluboké soustředění jeho obočí Tiel varovně signalizovalo, že se něco děje. “Copak?” vyhrkla.

“Není to dobré.”

“Co?”

Zavrtěl hlavou, čímž naznačil, že o tom před rodičkou nechce mluvit.

Ale Sabra Dendyová nebyla žádná hlupačka. Neušel jí jeho ustaraný výraz. “Něco není v pořádku, viďte?”

Tiel připsala Docovi k dobru, že dívku nijak nestrašil.

“Nic hrozného se neděje, Sabro. Jen se vyskytly určité komplikace.”

“Jaké?”

“Víte, co znamená pánevní poloha?”

Tiel zatajila dech. Zaslechla, jak Gladys unikl lítostivý povzdech.

“To když je dítě…” Sabra se odmlčela a namáhavě polkla. “Když je dítě převrácené.”

Stísněně přikývl. “Zdá se, že vaše dítě má špatnou polohu. Neleží hlavičkou dolů.”

Zaúpěla. “Co můžete udělat?”

“Někdy se nemusí dělat nic. Dítě se obrátí samo.”

“K čemu nejhoršímu může dojít?”

Doc vzhlédl k Ronniemu, který tuhle otázku položil. “Provede se císařský řez, ten uchrání matku a dítě před těžkým porodem. Vaginální porod je nebezpečný a může ohrozit život. Když tohle teď víte, nechcete, aby někdo zavolal pohotovost a zajistil Sabře pomoc?”

“Ne!” vykřikla dívka zoufale. “Nepůjdu do nemocnice. Nepůjdu!”

Doc vzal její ruku do své. “Vaše dítě by mohlo zemřít, Sabro.”

“Můžete mi pomoct vy.”

“Nejsem na to vybavený.”

“Ale i tak můžete. Vím, že ano.”

“Sabro, prosím, poslechněte ho,” naléhala Tiel. “Ví, o čem mluví. Porod s plodem v obrácené poloze bude mimořádně bolestivý. Mohl by tak ohrozit život vašeho dítěte nebo mu přivodit vážné defekty. Prosím, přimějte Ronnieho, aby dal na radu Doca. Nechte nás zavolat lékařskou pomoc.”

“Ne,” umíněně zavrtěla hlavou. “Vy to nechápete. Můj otec se zapřísáhl, že ani já, ani Ronnie naše dítě po narození vůbec neuvidíme. Dá ho pryč.”

“Pochybuju, jestli -”

Ale Sabra nenechala Tiel dokončit větu. “Prohlásil, že to dítě pro něj nebude znamenat víc než nechtěné štěně, které odvede do ohrady pro zatoulané psy. A když něco řekne, myslí to vážně. Vezme nám naše dítě a už nikdy je neuvidíme. A taky nás rozdělí. Řekl, že to udělá, a provede svou.” Rozplakala se.

“Ach bože, ta chudinka,” zamumlala Gladys.

Tiel se přes rameno ohlédla na ostatní. Vern a Gladys teď seděli, přitisknutí k sobě, on s ochranitelskou paží kolem jejích ramen. V očích obou se zračila lítost.

Oba Mexičani se spolu tiše bavili a vrhali kolem sebe nepřátelské pohledy. Tiel jen doufala, že neplánovali další pokus nějak přemoct Ronnieho. Pokladní Donna pořád ležela na podlaze obličejem dolů a mumlala: “To je hrůza, já hloupá. Div mě nezabil.”

Ronnie už se konečně rozhodl. Podíval se na Doca a prohlásil: “Sabra chce, abyste jí pomohl.”

Doc se tvářil, jako by chtěl něco namítnout, ale pak, možná proto, že se tady hrálo o čas, změnil svůj názor. “Dobrá. Zatím udělám, co se dá, a začnu interní prohlídkou.”

“Chcete říct, že ji…”

“Ano. Přesně tohle mám na mysli. Potřebuju vědět, jak porod pokračuje. Sežeňte mi něco, čím si můžu sterilně umýt ruce.”

“Mám pár cestovních zvlhčených kapesníčků,” řekla mu Tiel. “Jsou antibakteriální.”

“Fajn. Díky.”

Chystala se vstát, ale Ronnie ji zadržel. “Přineste je a okamžitě se vraťte. Pamatujte, že vás mám na mušce.”

Vrátila se na své místo, kde předtím hodila na zem kabelu s kokakolami a slunečnicovými semínky, a vyndala z ní plastovou krabičku s kapesníčky. Snažila se upoutat Vernovu pozornost a pak gesty naznačila, jako že si přikládá k oku videokameru. Nejdřív vypadal zmateně, ale Gladys ho rýpla do žeber a něco mu pošeptala do ucha. Horlivě přikyvoval a trhl bradou směrem k regálu s časopisy. Tiel si vzpomněla, jak si je tam prohlíželi, když došlo k přepadení.

Vrátila se a podala Docovi krabičku. “Neměla by mít něco pod sebou?”

“V karavanu máme pár tenkých postelových podložek.”

“Gladys!” zvolal Vern, očividně šokovaný přiznáním své manželky.

“Ty by byly skvělé,” nadchla se Tiel. Vybavila si ochranné podložky, které viděla v sanatoriu na lůžku strýce Petea. Personál tak nemusel měnit lůžkoviny pokaždé, kdy se pacientovi stala nehoda. “Dojdu pro ně.”

“To zatraceně ne,” Ronnie ten nápad okamžitě zavrhl. “Vy ne. Ale ten staroch může jít. Ona,” dodal a pistolí ukázal na Gladys, “zůstane tady.”

Gladys se dotkla manželova kostnatého kolena. “Nic se mi nestane, zlato.”

“Určitě? Kdyby se ti cokoli přihodilo…”

“Nic se mi nestane. Ten mládenec má dost svých starostí, než aby se staral o mě.”

Vern zvedl své roztřesené tělo z podlahy, oprášil si na zadku krátké kalhoty a zamířil ke dveřím. “Ale sklem procházet neumím.”

Ronnie znovu šťouchl do Donny, která okamžitě začala žadonit, aby ušetřil její život. Houkl na ni, aby sklapla a odemkla dveře, což učinila.

U dveří si Ronnie a starý pán vyměnili významný pohled. “Nedělejte si starosti, vrátím se,” ujistil ho Vern. “Neudělal bych nic, čím bych ohrozil život své ženy.” A třebaže Ronnie Davison byl o dvacet kilo těžší a o pár centimetrů vyšší, starý pán se nezdržel varování: “Jestli jí ublížíte, zabiju vás.”

Ronnie strčil do dveří a Vern jimi proklouzl. Jeho pokus o běh byl nechtěně komický. Tiel sledovala, jak se blíží přes parkoviště k benzinovým stojanům a leze do karavanu.

Doc pomáhal Sabře překonat další nával bolesti. Jakmile odezněl, dívka se uvolnila a zavřela oči. Tiel pohlédla na Doca, který dívku bedlivě pozoroval. “Co ještě budete potřebovat?”

“Rukavice.”

“Uvidím, co najdu.”

“Trochu octa.”

“Standardního destilovaného octa?”

“Hmm.” Po kratičké pauze poznamenal. “Jste velice rozvážná, když uvážím, pod jakým tlakem jednáte.”

“Díky.” Nepřestával pozorovat rodičku, která, jak se zdálo, na chviličku usnula. Tiel se tiše zeptala: “Myslíte, že tohle skončí špatně?”

Stiskl rty. “Ne, jestli jí dokážu pomoct.”

“Jak zlé -”

“Hej, co si to tam vy dva šeptáte?”

Tiel zvedla oči k Ronniemu. “Doc potřebuje rukavice. Chtěla jsem se zeptat Donny, jestli tady nějaké nemá.”

“Dobře, jděte.”

Zvedla se od Sabry a zašla k pultu. Donna stála za ním připravená odemknout dveře, až se Vern vrátí. Podezíravě si Tiel změřila. “Co chcete?”

“Donno, prosím, zůstaňte v klidu. Hysterie celou situaci jen zhorší. Zatím jsme všichni v bezpečí.”

“V bezpečí? Cha! Tohle se mi už stalo potřetí.”

“Že vás oloupili?”

“Měla bych tady s tím praštit a utéct. Poprvé byli tři. Vešli, jako by se nechumelilo, vyprázdnili pokladnu a zamkli mě v mrazáku. Kdyby se tu nestavil mlíkař, už bych byla v pánu. Podruhý mě ten chlap v kukle praštil do hlavy rukojetí pistole. Měla jsem otřes mozku a kvůli bolestem hlavy jsem šest tejdnů nemohla pracovat. Motala se mi hlava a od rána do večera jsem zvracela.” Její úzká hruď se zvedala a klesala s hlubokými povzdechy rezignace. “Je to jen otázka času. Ti hajzlové mě dostihnou a jeden z nich mě zabije. Myslíte, že nám dovolí si zakouřit?”

“Když se tolik bojíte, proč nedáte výpověď a nenajdete si jiné zaměstnání?”

Podívala se na Tiel, jako by mluvila z cesty. “Miluju svou práci.”

Jestli v tomhle byla nějaká logika, pak Tiel možná ztrácela zdravý rozum. “Vedete tady latexové rukavice? Takové, co nosí lékaři?”

Zavrtěla svou kudrnatou, natrvalenou hlavou. “Gumové, na úklid. To jo. Myslím, že máme dvoje tam, co jsou čisticí prostředky.”

“Díky. A buďte klidná, Donno.”

Když Tiel přecházela kolem Gladys, naklonila se a špitla: “Máte v té vaší videokameře kazetu?”

Stará paní přikývla. “Na dvě hodiny natáčení. Pokud to Vern nezmršil, když si s tím pohrával.”

“Jestli vám to můžu přinést -”

“Hej!” vykřikl Ronnie. “Co si to tam šuškáte?”

“Má strach o svého manžela, tak ji ujišťuju, že všechno bude dobré.”

“Už jde,” hlásila Gladys s pohledem upřeným ke dveřím.

Donna odsunula zástrčku a Vern vcupital, celý, kromě svých hubeňoučkých nohou, skrytý za kupou lůžkovin. Ronnie mu nařídil hodit polštáře a přikrývky na zem, ale starý pán se ohradil: “Všechno je čisté. Když to hodím na zem, ušpiní se to. Ta dáma by měla ležet v pohodlí, a tak jsem si myslel, že by jí mohly přijít vhod i tyhle ručníky.”

“To byl fakt velmi dobrý nápad, Ronnie,” ocenila ho Tiel. “Jakmile je přinese, můžete všechno zkontrolovat.”

Ze svého karavanu kromě podložek do postele, pro které šel, Vern přinesl dva polštáře, dvě deky, dvě čistá prostěradla a několik ručníků. Ronnie nenašel v prádle nic ukrytého, a tak dovolil Tiel, aby připravila provizorní lůžko, což udělala, zatímco se Sabra těžce opírala o Doca.

Tiel použila pouze jedno z prostěradel, druhé odložila, kdyby bylo zapotřebí později. Když skončila, Doc položil dívku na upravené lůžko. Vděčně na něm spočinula. Tiel jí podložila boky plenami na jedno použití.

“Nejsou k tomu, nač myslíte,” prohlásil Vern.

Tiel a Doc současně zvedli oči k starému pánovi, překvapeni, jak se nad nimi naklonil a snažil se vysvětlit účel plen. “My nejsme inkontinentní, udržíme moč.”

Tiel se sotva podařilo skrýt úsměv. “Neptali jsme se.”

“Jsme na svatební cestě,” vysvětloval Vern důvěrným šeptem. “Jdeme na to každou noc. I ve dne, když to na nás přijde. Dovedete si představit, jak se novomanželé na líbánkách umějí rozparádit. Tyhle podložky nejsou zrovna nejpohodlnější pro toho, kdo leží dole, ale ani jeden z nás se nechce povalovat v mokru, a je otrava měnit pokaždé prostěradla.”

Staroch na nás mrknul, otočil se a na příkaz Ronnieho se vrátil k ostatním. Posadil se vedle své manželky - své nevěsty -, která ho objala, dala mu mlaskavou hubičku na tvář a pochválila za statečnost.

Tiel si uvědomila, že jí úžasem poklesla brada; vzpamatovala se a rychle sklapla pusu, až jí zuby slabě cvakly o sebe. Pohledem sklouzla k Docovi, který se sice plně věnoval frekvenci Sabřiných děložních kontrakcí, nicméně na jeho úzkých rtech pohrával slabý úsměv.

Když zpod obočí vzhlédl k Tiel, zjistil, že ho pozoruje; z hrdla mu vyšel chraptivý zvuk podobný smíchu. “Rukavice?”

“Cože?”

“Ptala jste se na ty rukavice?”

“Aha, jo, mají dvoje gumové, úklidové.”

Potřásl hlavou. “To je, jako byste mi nabízela kožené pracovní. A ten ocet?”

“Půjdu se podívat.”

“A mul.”

Požádala Ronnieho o svolení poohlédnout se v obchodě po žádaných věcech; v regálu našla několik umělohmotných lahví octa, krabici sterilních mulových polštářků a balík jednorázových dětských plen. Všechno sesbírala a vracela se k Sabře. Cestou upoutalo její pozornost ještě něco. V návalu inspirace přidala ke své sbírce dvě krabičky barvy na vlasy.

Když se vrátila k dívce, Sabra právě pozorně naslouchala, co jí Doc vykládá.

“Nebude to nic příjemného, ale vynasnažím se, abych vám nezpůsobil bolest, ano?”

Rodička přikývla a s obavou zvedla oči k Tiel.

“Prohlíželi vám někdy čípek, Sabro?” zeptala se Tiel opatrně.

“Jednou. Když jsem si šla pro antikoncepční pilulky.”

Tiel na ni upřela tázavý pohled a Sabra rozpačitě sklopila oči. “Přestala jsem je brát, protože se po nich tloustne.”

“Dobrá, když vás už předtím vyšetřovali, aspoň víte, co můžete očekávat. Tohle pravděpodobně nebude o nic horší než ta první prohlídka. Mám pravdu, Docu?”

“Vynasnažím se to provést co nejjemněji.”

Tiel rychle stiskla dívčinu ruku. “Budu sedět tamhle, kdybyste -”

“Ne, zůstaňte u mě. Prosím.” Pokynula Tiel, aby se k ní sklonila. Chtěla si s ní důvěrně promluvit.

“Je hodný,” špitala přímo do Tielina ucha. “Jedná a mluví jako lékař, ale nevypadá na něj; chápete, co tím myslím?”

“Ano, vím, co máte na mysli.”

“Takže se cítím dost divně, když mě bude… víte, co? Mohla byste mi prosím pomoct sundat spodní kalhotky?”

Tiel se napřímila a pohlédla na Doca. “Věnujete nám chvilku, prosím?”

“Jistě.”

“Co se děje?” chtěl vědět Ronnie, když se Doc postavil.

“Dáma teď potřebuje trochu soukromí. Nechce ani vás, ani mě.”

“Ale já jsem její partner.”

“Právě proto jste ten poslední, kdo by ji měl v tuhle chvíli pozorovat. To si rozhodně nepřeje.”

“Má pravdu, Ronnie,” ozvala se Sabra. “Prosím.”

Chlapec i Doc odstoupili. Tiel vysoukala Sabře sukni, a když dívka nemotorně nadzvedla boky, pomohla jí stáhnout kalhotky přes stehna.

“A je to,” prohlásila Tiel a odložila vlhké prádélko, které Sabra zmačkala do kuličky velikosti pingpongového míčku.

“Omlouvám se, že je to tak nechutné.”

“Sabro, odteďka se přestaňte omlouvat. Nikdy jsem sice nerodila, ale jsem si jistá, že bych se při porodu ani zdaleka nechovala s takovou důstojností jako vy. Cítíte se teď trochu líp?” Očividně ne. Ze Sabřina výrazu bylo zřejmé, že ji zachvátil nový nápor bolesti. “Docu?”

V mžiku k ní přiskočil a přitiskl ruce na vzduté břicho. “Tolik bych si přál, aby se otočilo samo.”

“Doufám, že to bude holčička,” vyhrkla zadýchaně Sabra.

Doc se usmál. “Vážně?”

“I Ronnie by chtěl děvčátko.”

“Máte pravdu, děvčata jsou báječná.”

Tiel na něj vrhla kradmý pohled. Měl snad dcery? vrtalo jí hlavou. Považovala ho za starého mládence, poustevníka. Možná proto, že vypadal jako ten muž na krabičce cigaret Marlboro. Nikdy na nich nebyl ve společnosti ženy, s rodinou v závěsu.

Třeba…? Tiel se nemohla zbavit pocitu, že Doca už někde viděla. Určitě jí byl povědomý z reklam na cigarety, ten chlápek s ostře řezaným, drsným obličejem.

Jakmile bolest polevila, Doc se rukama dotkl dívčiných zvednutých kolen. “Pokuste se co nejvíc uvolnit. A naznačte mi, kdyby to bolelo, ano?”

“Moment, počkejte.” Tiel sáhla po krabičce s barvou na vlasy a otevřela ji. Na Docův tázavý pohled spěšně vysvětlovala: “Přibalují k tomu rukavice na jedno použití. Nebudou nijak extra, třeba je ani nenatáhnete,” dodala s pohledem na jeho chlapské ruce, “ale lepší něco než nic.”

“Dobrý nápad.”

Vybalil igelitové rukavice z voskovaného papíru, do něhož byly zastrčené, a vsunul do nich ruce. Byly tak pro O. J. Simpsona a vypadaly neforemně, ale poděkoval Tiel, načež znovu ujistil Sabru, že se vynasnaží udělat, co bude v jeho silách, aby to pro ni nebylo moc nepříjemné.

“Tohle by mohlo trochu pomoct.” Aby se dívka tolik nestyděla, Tiel jí přes kolena rozprostřela druhé prostěradlo.

Doc ocenil její snahu. “Jen se uvolněte, Sabro. Než se nadějete, bude to za vámi.”

Zhluboka se nadechla a pevně stiskla víčka.

“Nejdřív vám tu partii otřu jedním z těchto sanitárních ubrousků. Pak ji přeliju octem. Asi vás to bude trochu chladit.”

Když na ni vylil ocet a hned ho vysušoval několika gázovými polštářky, zeptal se jí, jak se cítí.

“Dobře,” odpověděla ustrašeně.

Tiel cítila, jak sama tají dech. “Dýchejte zhluboka, Sabro. Pomůže vám to uvolnit se. Teď budeme dýchat společně. Zhluboka se nadechněte. A teď vydechnout.” Když do ní vsunul prsty, Sabra sebou trhla. Tiel ji povzbuzovala: “Znovu. Ještě jednou nádech. A výdech. Tak je to správné. Teď ne. Vedete si skvěle.”

Ale nebylo to dobré. Docův výraz jí to napověděl. Skončil s prohlídkou a aby skryl své znepokojení, pochválil Sabru, jak dobře si vedla. Stáhl si rukavice a dokonale si otřel ruce a předloktí zvlhčenými sanitárními ubrousky.

“Všechno v pořádku?”

Ronnie se vrátil. Byl to on, kdo se zeptal, ale Doc adresoval svou odpověď Sabře. “Zatím nejste moc otevřená.”

“Co to znamená?”

“Znamená to, že vaše porodní bolesti jsou dysfunkční.”

“Dysfunkční?”

“Tohle drsné slovo je lékařský termín pro takovou situaci. Při tak krutých a často se opakujících bolestech by děložní hrdlo už mělo být víc otevřené. Dítě se snaží prorazit si cestu ven, ale ne všechny částí vašeho těla jsou připravené k porodu.”

“Co s tím můžete udělat?”

“Já nic, Ronnie, ale vy ano. Můžete ukončit tuhle nesmyslnou záležitost a dopravit Sabru do zdravotního zařízení, kde se jí dostane patřičné porodnické péče.”

“Už jsem vám řekl, ne.”

“Ne,” opakovala Sabra.

Než někdo z nich stačil uvést další argumenty, zazvonil telefon.

*

Kapitola 4

Ten neočekávaný, pronikavý zvuk každého vyděsil.

Donna byla k telefonu nejblíž. “Co mám udělat?” vykřikla.

“Nic.”

“Ronnie, asi by ho měla zvednout,” usoudila Tiel.

“Proč? Se mnou to zřejmě nemá nic společného.”

“Třeba ne. Ale co kdyby se to přece jen týkalo vás? Nechtěl byste vědět, co vás čeká?”

Ronnie se chvíli rozmýšlel, než dal Donně pokyn, aby zvedla sluchátko.

“Haló?” Pozorně naslouchala a pak řekla: “Ahoj, šerife. Ne, nebyl opilý. Je to, jak vám řekl, tenhle kluk nás tady drží s pistolí v ruce.”

Najednou se celé průčelí budovy houpalo v oslnivém světle. Všichni uvnitř se tak soustředili na Sabřin stav, že nikdo nezaslechl příjezd tří policejních vozů, které teď rozsvítily reflektory. Tiel usoudila, že šerif pravděpodobně volá z některého z nich, parkujícího hned za benzinkou.

Ronnie skočil za pult s vyloženými cukrovinkami a zaječel. “Povězte jim, ať zhasnou ty zatracený světla, nebo někoho zastřelím.”

Donna vyřídila vzkaz. Znovu chvíli poslouchala, než se ozvala: “Podle mě tak kolem osmnácti. Říká si Ronnie.”

“Držte hubu!” Ronnie na ni namířil pistoli. Se zaječením upustila sluchátko.

Světla vozů zhasla, dva páry téměř najednou, třetí několik vteřin nato.

Sabra zasténala.

“Ronnie, poslechněte mě,” ozval se Doc.

“Ne. Buďte zticha a nechte mě přemýšlet.”

Mladý muž byl očividně nervózní, ale Doc tichým, ustaraným hlasem trval na svém. “Jestli chcete, zůstaňte tady a dejte věcem volný průběh. Ale chlapským řešením by bylo nechat Sabru odvézt. Policie by ji dopravila do nemocnice, kam teď nutně patří.”

“Nepojedu,” prohlásila dívka. “Bez Ronnieho ne.”

Tiel jí domlouvala. “Myslete na vaše dítě, Sabro.”

“Myslím na naše dítě,” vzlykla. “Jestli na něj sáhne můj otec, už ho nikdy neuvidím. Nechci to vzdát. A nechci se vzdát ani Ronnieho.”

Doc si uvědomil, že mladá žena nemá daleko k hysterii, proto ustoupil. “Dobrá, dobrá. Jestli nechcete odjet, co kdyby lékař přijel sem?”

“Vy jste lékař,” namítl Ronnie.

“Ale ne ten, jakého Sabra potřebuje. Nemám žádné nástroje. Nemám nic, čím bych zmírnil její bolesti. Tohle bude těžký porod, Ronnie. Mohly by nastat nejrůznější vážné komplikace. Hodláte riskovat Sabřin život i život dítěte? Už to vlastně děláte, když necháváte tuhle obtížnou situaci beze změny. Mohl byste přijít o jednoho z nich, nebo i o oba. Pak, ať už vaše situace dopadne jakkoli, všechno bude marné, k ničemu.”

Na Tiel jeho slova zapůsobila. Ona sama by výmluvnější vyjádření nenašla.

Mladík Docova slova chvíli zvažoval, načež dal Tiel pokyn, aby se přesunula k pultu a vyvěšenému telefonnímu sluchátku. Poté, co ho Donna upustila, byl ještě chvíli slyšet mužský hlas, domáhající se informací, co se uvnitř děje. Teď sluchátko oněmělo.

“Vy máte pěkně proříznutou pusu,” houkl Ronnie na Tiel. “Budete mluvit.”

Zvedla se a přešla kolem Sabry, Doca a vystavených cukrovinek na volné prostranství u pultu. Okamžitě vytočila linku 911. Jakmile se ozvala spojovatelka, vyhrkla: “Ať mi okamžitě zavolá šerif. Na nic se neptejte. O téhle mimořádné situaci ví. Vyřiďte mu, ať volá zpátky do toho obchodu.” Zavěsila, než operátorka stačila položit rutinní otázky, protože to považovala za ztrátu času.

Čekali v napjatém tichu. Nikdo neřekl jediné slovo. Gladys a Vern seděli v těsném objetí. Když Tiel zalétla pohledem jejich směrem, Vern nenápadně upoutal její pozornost na kabelu ve svém klíně. Nějak se mu podařilo ji tam dostat, aniž si toho Ronnie všiml. Lišák Casanova. Tohle by samo o sobě vydalo na pěkný příběh, napadlo ji. Až na to, že měla jiný, lepší, v němž nefigurovala jen jako reportérka, nýbrž přímá účastnice. Gully bude na vrcholu blaha. Jestli tohle jí nezajistí to vytoužené živé večerní vysílání Mine Live?

I když zazvonění telefonu očekávala, doslova nadskočila, když se ozval. Okamžitě ho zvedla.

“Kdo je to?”

Vyhnula se přímé odpovědi tím, že se zeptala: “Šerif?”

“Marty Montez.”

“Šerife Montezi. Byla jsem pověřená dělat mluvčí. Jsem jedna z rukojmích.”

“Nacházíte se v bezprostředním nebezpečí?”

“Ne.” Opravdu tomu věřila.

“Ohrožuje vás?”

“Ne.”

“Podejte mi informace.”

Stručně a přesně popsala, jak došlo k přepadení a jak Ronnie hned na začátku rozstřílel bezpečnostní kameru. “Akce se přerušila, když jeho komplice přepadly porodní bolesti.”

“Porodní bolesti? Myslíte, jako když se rodí dítě?”

“Přesně tak.”

Po významné pauze, během níž slyšela namáhavý dech obézního muže, se ozvalo: “Odpovězte mi, jestli vás to nějak neohrozí, slečno. Nejsou tihle zloději náhodou dva středoškoláci?”

“Ano.”

“Nač se ptá?” zajímal se Ronnie.

Tiel zakryla mluvítko dlaní. “Zeptal se, jestli má Sabra bolesti, tak jsem odpověděla.”

“Jéé-žíš!” Šerifův výkřik spíš připomínal hvízdnutí. Tiše předával informace svým zástupcům - aspoň Tiel tak usoudila -, že ti, co drží rukojmí, jsou dva mladí studenti z ,toho Fort Worthu’. Pak se znovu zeptal jí: “Je někdo zraněn?”

“Ne. Žádnému z nás se nic nestalo.”

“Kdo ještě je tam s vámi? Kolik rukojmích?”

“Kromě mě čtyři muži a dvě ženy.”

“Umíte obratně mluvit. Nejste náhodou nějaká slečna McCoyová?”

Snažila se skrýt překvapení před Ronniem, který ji pozorně poslouchal a ostražitě sledoval výraz jejího obličeje. “Je to tak. Nikdo nebyl zraněn.”

“Jste slečna McCoyová, ale nechcete, aby věděli, že jste televizní reportérka? Chápu. Váš šéf jménem Gully mi už dvakrát volal a požadoval, abych po vás vyhlásil pátrání jako po pohřešované osobě. Řekl, že jste vyjela z Rojo Flats a měla jste mu volat -”

“Co říká?” zeptal se Ronnie.

Skočila šerifovi do řeči. “Bylo by v zájmu všech, kdybyste nám mohl zajistit lékaře. Pokud možno porodníka.”

“Řekněte mu, ať s sebou přiveze vše potřebné pro těžký porod.”

Tiel tlumočila Docův vzkaz.

“Ať ví, že dítě má obrácenou polohu,” dodal Doc.

Jakmile Tiel vyřídila i tohle, šerif se hned zeptal, odkud má tak specifickou lékařskou informaci. “Od člověka, který si říká Doc.”

“Děláte si ze mě srandu?” vybafl šerif.

“Ne.”

“Doc je jeden z rukojmích,” slyšela, jak její informaci sděluje ostatním. “Říká, že to Dendyho děvče potřebuje odborníka, je to tak?”

“Správně, šerife. A co nejdřív. Obáváme se o ni i o dítě.”

“Jestliže se vzdají, okamžitě ji dopravíme do nemocnice. Mají mou záruku.”

“Bojím se, že to není možné.”

“Davison ji nepustí?”

“Ne,” odpověděla. “To ona nechce odejít.”

“Zatraceně, to je blázinec.” Slyšela jeho těžký povzdech. “Dobrá, uvidím, co se dá dělat.”

“Šerife, ani vám nedokážu vyjádřit, jak hrozně ta mladá žena trpí. A…”

“Pokračujte, slečno McCoyová. Co?”

“Situace je pod kontrolou,” řekla zvolna. “Zatím je tady klid. Nedělejte prosím žádná drastická opatření.”

“Slyším, co říkáte, slečno McCoyová. Žádné předvádění. Žádné ohňostroje. Útvar rychlého nasazení a tak podobně?”

“Přesně.” Spadl jí kámen ze srdce, že pochopil. “Až dosud nedošlo k žádnému zranění.”

“A všichni bychom to rádi tak udrželi i nadále.”

“Těší mě, že tohle říkáte. Prosím, pošlete nám sem co nejdřív nějakého doktora.”

“Dělám na tom. Mám u sebe číslo telefonu.”

Vtiskla si to číslo do paměti. Montez jí popřál štěstí a zavěsil. Položila telefon zpátky na pult. Uklidnilo ji, že se jednalo o starší model bez zařízení pro hlasitý odposlech. Ronnie by mohl mít v úmyslu vyposlechnout si jejich další hovory.

“Snaží se sehnat lékaře.”

“To je dobře,” přikývl Doc.

“Jak dlouho potrvá, než se sem dostane?”

Otočená k Ronniemu odpověděla: “Jak nejdřív to půjde. Budu k vám upřímná. Odhalil vaši a Sabřinu totožnost.”

“Kruci,” ulevil si chlapec. “Co nás ještě čeká?”

“Máme zjištěno, kde jsou.” Russell Dendy div nesrazil k zemi agenta FBI, který se mu připletl do cesty, když se z přilehlé místnosti ozvalo to zvolání. Ani se neomluvil za to, že si agent kvůli němu div neopařil ruku vařící kávou. Vřítil se do knihovny ve svém domě, která se od tohoto rána proměnila ve velitelské stanoviště.

“Kde? Kde jsou? Ublížil mojí dceři? Je Sabra vpořádku?”

Tuhle záležitost měl na starosti agent William Calloway. Byl to vysoký hubený plešatící muž, který, nebýt té pistole vražené v pouzdře vzadu za pasem, vypadal spíš na bankéře zabývajícího se hypotékami než na federálního agenta. Ani jeho vystupování neodpovídalo stereotypu. Většinu času se choval klidně a mluvil tiše. Russell Dendy podrobil Callowayovo příjemné chování zkoušce.

Když se Dendy přihnal do místnosti a chrlil své nedočkavé otázky, Calloway mu dal znamení, aby se ztišil, a pokračoval ve svém telefonickém hovoru.

Dendy netrpělivě zmáčkl tlačítko odposlechu a místností se nesl zastřený ženský hlas: “To místo se jmenuje Rojo Flats. Leží prakticky uprostřed ničeho, jihozápadně od San Angela. Jsou ozbrojeni. Snažili se vykrást jednu malou prodejnu, ale nevyšlo jim to. Teď uvnitř krámku drží rukojmí.”

“Zatraceně! Čert ho vem!” Dendy tloukl zaťatou pěstí do své druhé dlaně. “Udělal z mojí dcery obyčejného zločince! A ona nemohla pochopit, proč jsem měl vůči němu námitky.”

Calloway mu znovu signalizoval, aby ztišil hlas. “Říkáte, že jsou ozbrojeni. Došlo k nějakým zraněním?”

“Ne, pane. Ale ta dívka rodí.”

“Uvnitř obchodu?”

“Přesně.”

Dendy šťavnatě zaklel. “Drží ji tam proti její vůli!”

Ta odhmotněná žena pokračovala: “Podle jedné z rukojmích, co mluvila se šerifem, ta mladá žena zarputile odmítá odejít.”

“Úplně jí vymyl mozek,” zařval Dendy.

Agent FBI z odesské stanice pokračoval, jako by ho neslyšel. “Jeden rukojmí prý má medicínské znalosti. Stará se o ni, ale stejně požádali o lékaře.”

Dendy praštil pěstí do desky stolu. “Zatraceně, chci, aby se Sabra odtamtud dostala, slyšíte mě?”

“Slyšíme vás, pane Dendy,” ozval se Calloway se stále menší trpělivostí.

“Je mi jedno, jestli ji budete muset tamodtud vystřelit dynamitem.”

“Ale mně to jedno není. Podle jejich mluvčí se nikomu nic nestalo, nikdo nebyl zraněn.”

“Moje dcera rodí!”

“A my ji co nejdřív dostaneme do nemocnice. Ale nehodlám udělat nic, co by ohrozilo životy těch rukojmích, vaší dcery nebo pana Davisona.”

“Poslyšte, Calowayi, jestli zaujímáte k celé situaci takhle nanicovatý přístup -”

“Jaký přístup zvolím, je čistě moje věc, rozhodně ne vaše. Rozuměno?”

Russell Dendy měl pověst arogantního mizery. Setkání s ním bohužel nerozptýlilo mýty či nezměnilo Callowayovy předsudky vůči tomu nafoukanému milionáři.

Dendy despoticky ovládal několik korporací, nad nimiž měl hlavní dozor. Nebyl zvyklý přenechávat kontrolu někomu jinému, dokonce nebyl ani přístupný vyslechnout jiné hlasy v otázce rozhodování. Neznal pojem demokracie ani ve svých obchodech, ani v rodině. Paní Dendyová nedělala celý den nic jiného, než plakala do kapesníčku a papouškovala manželovy odpovědi agentům, snažícím se vyzvědět něco o jejich rodinném životě a vztahu k dceři. Nenabídla jediný názor odlišný od manželova, ani nevyslovila nic, co by ukazovalo na její vlastní úsudek.

Calloway od samého počátku pochyboval o Dendyho výpovědi, podle níž se jednalo o únos. Spíš se intenzivně přikláněl ke schůdnější verzi: Sabra Dendyová utekla z domu se svým přítelem, aby unikla panovačnému otci.

Callowayovo kázání rozpálilo Russe Dendyho doběla. Prskal vzteky. “Okamžitě tam jedu.”

“To vám neradím.”

“Na vaši radu kašlu.”

“V našem vrtulníku není místo pro dalšího pasažéra,” volal agent za Dendyho vzdalujícími se zády.

“Tak si vezmu svého Leara.”

Vyrazil z místnosti a začal řvát rozkazy své ustavičně přítomné tlupě poskoků, stejně tichých a nenápadných jako kusy nábytku, dokud je Dendyho ostré příkazy nevymrštily na nohy. Vyrojili se za ním. Paní Dendyovou ignorovali a nikdo ji nevyzval, aby se připojila.

Calloway vypnul hlasitý poslech a zvedl sluchátko, takže teď slyšel druhou agentku jasněji. “Hádám, že jste všechno slyšela.”

“Máte plné ruce práce, Callowayi.”

“To mi povídejte. Co ostatní, jak si vedou ti místní?”

“Jak jsem pochopila, Montez je kompetentní šerif, ale na tohle mu nestačí síly; je ovšem natolik chytrý, že si to uvědomuje. Vzal si na pomoc místní rangers a hlídku dálniční policie.”

“Co myslíte, nebude jim naše přítomnost proti mysli?”

“Tak to bývá vždycky, ne?” opáčila suše.

“No, nám to bylo hlášeno jako únos. Nechám to tak, dokud nebudeme vědět víc.”

“Možná že Montez nám docela rád ten problém hodí do klína. Má hlavně obavu, aby k něčemu nedošlo. Chce se vyhnout krveprolití.”

“Pak je to můj člověk, jsme naladěni na stejnou strunu. Podle mě tady máme párek vyděšených dětí, které vlastní vinou uvízly v prekérní situaci a nevědí, jak z ní ven. Co ti rukojmí, co je to za lidi? Víte o nich něco?”

“Jednoho muže šerif Montez identifikoval jako místního rančera,” spustila. “Pak je tam pokladní, kterou všichni v Rojo Flats znají. A slečna McCoyová, co mluvila se šerifem Montezem.”

“Co je s ní?”

“Pracuje jako reportérka pro jednu televizní stanici v Dallasu.”

“Tiel McCoyová?”

“Takže ji znáte?”

Znal ji a v duchu si dával dohromady její obrázek; štíhlá, krátké blond vlasy, jasné oči. Modré, možná zelené. Objevovala se na obrazovce skoro každý večer. Calloway ji taky vídával mimo televizní studio mezi reportéry, co se vyskytovali na místech činů, které vyšetřoval. Vystupovala útočně, ale objektivně. Její reportáže nebyly nikdy zbytečně pobuřující ani příliš vlezlé. Pěkná, typicky ženská bytost dokázala svým zdařilým reportážím vtisknout důvěryhodnost.

Zpráva, že v epicentru téhle krize je novinářka jejího kalibru, ho nijak nenadchla. Bez tohohle by se byl klidně obešel.

“Skvělé. Na scéně už je i reportérka.” Přejel si rukou po zátylku, kde cítil hromadící se napětí. Bude to dlouhá noc. Předvídal, že ten až do téhle chvíle neznámý zapadákov Rojo Flats brzy zaplaví média, která přispějí k ještě většímu zmatku.

Agentka na druhém konci drátu se zeptala: “Co napovídá váš instinkt, Callowayi? Unesl ten kluk Dendyovu dceru?”

“Jen se divím, že s tím útěkem tak dlouho otálela,” zamumlal pro sebe Calloway.

*

Kapitola 5

Při čekání na příjezd slíbeného lékaře Doc našel ve skladu obchodu nůžky a tkaničky do bot. Vložil je do varné konvice používané na převařování vody k přípravě instantních horkých nápojů. Tkaničky a nůžky v ní takhle sterilizoval. V regálech taky objevil hygienické ubrousky, leukoplast a krabici plnou umělohmotných pytlíků na odpadky.

Zeptal se Donny, jestli vedou odsávačky. Její nechápavý pohled ho přiměl k vysvětlení: “Tu věc na gumovém balónku k vysávání hlenů z dětských nosíků a krků.”

Podrbala se na šupinatém lokti. “Po těch není zrovna poptávka.”

Ronnie znervózněl, když Doc zvedl varnou konvici s vařící vodou a přikázal mu, aby Gladys dovolil vodu vylít, což stará dáma učinila s velkým potěšením.

Čekání se nekonečně protahovalo. Každý uvnitř obchodu si uvědomoval narůstající počet přijíždějících vozů. Plocha mezi benzinovými stojany a vchodem do krámu připomínala demilitarizovanou zónu - všechno zůstávalo prázdné, vyklizené. Ale prostor mezi benzínkou a státní silnicí se naplnil oficiálními a pohotovostními vozy. Jakmile tam nezbylo jediné volné místo, vozidla začala parkovat na krajnici a lemovala obě strany státní silnice. Neohlašovala svůj příjezd houkačkami, absence blikajících majáčků a sirén nic neubírala na jejich hrůzu nahánějící pouhé přítomnosti.

Tiel zajímalo, zda za budovou panuje stejná aktivita jako vpředu. Tahle možnost očividně vrtala hlavou i Ronniemu, protože se Donny zeptal na zadní dveře.

“V chodbě vedoucí k záchodům. Vidíte tamhlety dveře?

“Těma se projde do skladu. A taky do lednice, kam mě ty blázniví kluci zamkli,” odpověděla.

“Ptal jsem se na zadní dveře.”

“Jsou ocelový, zašoupnutý zevnitř a zajištěný mříží; i panty mají na vnitřní straně. Jsou tak těžký, že mi dělá potíž je otevřít, když mi přivezou zboží.”

Jestli Donna mluvila pravdu, nikdo se zadními dveřmi nemohl dostat dovnitř nepozorovaně. Ronnie by jakýkoli pokus včas uslyšel.

“A co toalety?” chtěl vědět. “Mají okna?”

Záporně zavrtěla hlavou.

“Je to pravda,” kvikla Gladys. “Byla jsem na dámské. Ale řeknu vám, lepší větrání by neuškodilo.”

Ronnie tyhle její starosti nechal bez povšimnutí a svou pozornost rozdělil mezi Sabru, rukojmí a narůstající aktivitu venku, což bylo víc než dost. Byl ustavičně ve střehu. Tiel se Sabře omluvila, že ji na chvíli opustí, a požádala Ronnieho, jestli si smí dojít pro svou kabelu. “Vyschly mi kontaktní čočky. Potřebuju si je zvlhčit v roztoku.”

Rychlým pohledem zalétla k tašce na desce pultu. Nechala ji tam, když z ní vyndala sanitární navlhčené kapesníčky na utření rukou pro Doca.

Zřejmě s udělením dovolení váhal. Ujistila ho: “Za pár vteřin to budu mít. Nemůžu se nadlouho vzdálit od Sabry. Chce mít vedle sebe jinou ženu.”

“Dobrá. Ale budu vás sledovat. Nemyslete si, že ne.”

Mladíkova odvaha byla hraná. Nicméně, i když vyděšený a unavený, stále držel prst na spoušti. Tiel nechtěla nést odpovědnost za to, že by v krajním rozčilení mohl něco provést.

Posunula se k pultu, kde na ni Ronnie viděl, jak se přehrabuje v kabele a hledá lahvičku s roztokem. Vyndala zátku a zaklonila hlavu, aby si nakapala do očí. “Sakra,” tiše zaklela, držíc prst na oku. Pak si vyndala kontaktní čočky, znovu sáhla do tašky pro další lahvičku s roztokem, jehož si trochu vlila na dlaň a v té loužičce si čočky čistila.

Aniž se otočila ke Gladys a Vernovi, šeptem na ně promluvila.

“Máte v kameře kazetku?”

Vern - buď mu chvála - si prohlížel záděru na prstě levé ruky a rozhlížel se kolem sebe stejně spiklenecky asi jako ministrant. “Ano, madam.”

“A taky nové baterie,” dodala Gladys, když si srolovala ponožku a kolem kotníku si ji přehnula. Chvílí se na ni dívala, načež se rozhodla, že ta první varianta byla lepší, a znovu ji vytáhla. “Všechno je hotové, jen točit. Připravte se. Máme v plánu rozptýlit jeho pozornost.”

“Počkejte -”

Než Tiel mohla domluvit, Verna přepadl záchvat kašle. Gladys vyskočila, odhodila jejich kabelu na pult do Tielina dosahu, a pak začala manželovi bušit pěstí mezi lopatky. “Bože, Verne, zase jeden z těch tvých dusivých záchvatů. Aby ses nezahltil vlastními hleny. Kristepane!”

Tiel popadla čočku, zamžikala očním víčkem a vsadila ji na místo. Když pak všichni, včetně Ronnieho, pozorovali, jak starý pán lapá po dechu a chrčí ve snaze nabrat dech a Gladys do něj buší, jako by klepala koberec, sáhla do tašky pro kameru.

Byla natolik obeznámená s funkcí kamery, aby věděla, kde se zapíná. Cvakla elektronickým vypínačem a stiskla tlačítko nahrávání. Pak ji postavila na regál vklíněnou mezi kartony cigaret a jen se modlila, aby si jí Ronnie nevšiml. Nevkládala velké naděje v kvalitu nahrávky, ale amatérské záběry se v minulosti osvědčily jako neocenitelné. Včetně Zapruderova filmu o atentátu na JFK a videa zachycujícího politickou porážku Rodneyho Kinga, které rozčeřilo hladinu veřejného mínění.

Vernův kašel pomalu ustával. Gladys požádala Ronnieho o dovolení přinést mu sklenici vody.

Tiel dala zpátky do tašky vodičku na čištění čoček i zvlhčovací roztok a už se chystala vytáhnout ruku, když si všimla svého diktafonu. Někdy tuhle miniaturní věcičku používala při interview jako doplněk k videonahrávce. Když pak později psala scénář, nemusela sedět ve střižně a sledovat video, aby slyšela rozhovor. Mohla si ho přehrát z maličkého diktafonu.

Tentokrát ho s sebou nevzala úmyslně. Byl to její pracovní nástroj, a ten se na dovolenou nebere. Ale byl tam, pohřbený na dně tašky, a vzhlížel k ní jako ikona televizního zpravodajství, čekající, až bude objeven. Měla pocit, jako by z něj vyzařovala chvějivá zlatá aura.

Sevřela tohle nahrávací zařízení do dlaně a vsunula ho do kapsy právě v okamžiku, kdy Sabra pronikavě vykřikla. Ronnie se vyděšeně ohlédl po Tiel. “Už jdu,” hlásila mu.

Cestou kolem té báječné herecké dvojice nenápadně vztyčila palec na znamení díků a pospíšila si k Sabře.

Doc vypadal znepokojeně. “Frekvence kontrakcí se trochu zpomalila, ale když se ozvou, jsou hodně silné. Kde sakra vězí ten doktor? Proč mu to tak dlouho trvá?”

Tiel otřela Sabře pot z čela mulovým polštářkem, který navlhčila v chladné pitné vodě. “Až se sem - on nebo ona - dostaví, bude tu co platný? Co může za takovýchhle podmínek podniknout?”

“Jen doufejme, že má nějaké zkušenosti s porodem při obrácené poloze dítěte. Nebo třeba dokáže přesvědčit Ronnieho a Sabru, že je nezbytně nutné přikročit k císařskému řezu.”

“A jestli ani jedno, ani druhé nevyjde…?”

“Tak to bude zlé,” dořekl zachmuřeně. “Pro všechny zúčastněné.”

“Zvládnete to bez odsávačky?”

“Doufejme, že doktor ji bude mít s sebou. Měl by.”

“Co když není otevřená…?”

“Spoléhám na přírodu, že si poradí. Možná se dítě obrátí samo. Stává se to.”

Tiel hladila dívku po hlavě. Zdálo se, že Sabra dřímá. Druhé stadium porodu ještě nezačalo, a rodička už byla vyčerpaná. “Je dobré, že aspoň na chvilku usne.”

“Její tělo ví, že později bude potřebovat všechnu sílu, aby to zvládlo.”

“Kéž by nemusela tak trpět.”

“Utrpení je metla, to je pravda,” zamumlal spíš pro sebe. “Ten doktor jí může dát injekci na zmírnění bolesti. Něco, co neublíží plodu. Ale jen do určitého stadia. Během druhé porodní fáze by byla indikace omamných léků nebezpečná.”

“A co injekce do míchy? Nepoužívají se lumbálky při těžkých porodech?”

“Pochybuju, že se v těchhle podmínkách pokusí provést blok, i když možná si bude dostatečně věřit.”

Po chvilce přemýšlení Tiel poznamenala: “Myslím, že nechávat tohle na přírodě, je nesmysl. Připadá mi to jako zneuctění ženství.”

“Máte děti?” Když se jeho oči spojily s jejími, cítila, jako by ji něco lehce dloublo přímo pod pupíkem.

“Ne.” Rychle odvrátila pohled. “Jen říkám, že jestli je někdy budu mít, pak chci drogy s velkým D.”

“Plně vás chápu.”

A Tiel nabyla dojem, že Doc mluví pravdu. Když se na něj znovu podívala, zase se plně věnoval Sabře. “A vy máte děti, Docu?”

“Ne.”

“Předtím jste se zmínil o dcerách, takže jsem se domýšlela -”

“Ne.” Prsty jemně ovinul Sabřino zápěstí a měřil jí pulz. “Potřeboval bych tonometr. A ten doktor určitě přinese fetoskop.”

“Co-”

“Monitoruje srdeční ozvy plodu. Nemocnice teď používají skvělé ultrazvukové přístroje. Ale já bych dal na fetoskop.”

“Kde jste získal takové medicínské znalosti?”

“Teď mi hlavně dělá starost,” ignoroval její otázku, “jestli provede nástřih hráze nebo ne.”

Tiel se zachvěla při pomyšlení na ten zákrok, jemuž bude vystavena tak delikátní partie dívčina těla. “Jak by mohl?”

“Nebude to příjemné, ale kdyby to neudělal, mohla by se snadno roztrhnout, a to by bylo mnohem horší.”

“Drnkáte mi na nervy, Docu.”

“Nervy nás všech, myslím, zažily lepší dny.” Znovu zvedl hlavu a podíval se na ni. “Mimochodem, jsem rád, že jste tady.”

Ten pohled byl stejně intenzivní a oči stejně tvrdé jako předtím, ale tentokrát zbaběle necouvla a neodvrátila se. “Nedělám nic konstruktivního.”

“Jen to, že jste vedle ní, moc pomáhá. Když na ni přicházejí bolesti, dodáváte jí odvahu, aby je nepotlačovala. Napínání svalů a tkáně kolem dělohy jen zvyšují její vnitřní neklid. Děloha je k tomu, aby prováděla stahy. Měla by ji nechat konat její funkci.”

“Vám se to snadno řekne.”

“Mně se to snadno řekne,” opakoval s ironickým úsměvem. “Dýchejte s ní. Zhluboka se nadechujte nosem a vydechujte ústy.”

“Takové hluboké nádechy a výdechy pomůžou i mně.”

“Děláte záslužnou práci. Sabra se ve vaší přítomnosti cítí dobře. Neutralizujete její stydlivost.”

“Přiznala, že se před vámi stydí.”

“Pochopitelně. Je velice mladá.”

“Řekla mi, že nevypadáte jako doktor.”

“Ne, asi ne.”

“A jste?”

“Rančer.”

“Tedy skutečný kovboj?”

“Chovám koně a stádo skotu. Řídím malý náklaďák. Takže se považuju za kovboje.”

“Tak kde jste se naučil -”

Zadrnčení telefonu přerušilo jejich osobní rozhovor. Ronnie chňapl po sluchátku. “Haló? Tady Ronnie Davison. Kde je ten doktor?”

Zmlkl a naslouchal. Tiel z jeho výrazu usoudila, že uslyšel něco, co ho znepokojilo. “FBI? Proč?” Pak z něj vylítlo: “Ale já jsem ji neunesl, pane Callowayi! Utekli jsme spolu. Ano, pane, i já mám o ni velkou starost. Ne, ne. Odmítá jít do nemocnice.” Znovu naslouchal, načež zaletěl pohledem k Sabře. “Dobře. Jestli dosáhne na telefon.” Natáhl šňůru od aparátu, jak nejdál to šlo. “Chce s tebou mluvit agent FBI,” řekl děvčeti.

“Neuškodí jí, když se postaví,” ozval se Doc. “Naopak, udělá jí to jen dobře.”

On a Tiel, každý z jedné strany, vsunuli ruce pod dívčiny paže a pomohli jí na nohy. Udělala pár drobných krůčků, aby dosáhla na sluchátko na konci natažené šňůry, které jí Ronnie podával.

“Haló? Ano, pane. To, co vám Ronnie řekl, je pravda. Neodejdu bez něj. Ani do nemocnice. Kvůli svému otci! Prohlásil, že mi moje dítě vezme, a on vždycky udělá, co řekne.” Potlačila vzlyk. “Jistěže jsem s Ronniem odešla dobrovolně. Já -” Zatajila dech a zaťala prsty do Docovy košile.

Zvedl ji a odnesl zpátky na provizorní porodní lůžko, kde ji opatrně položil. Tiel poklekla vedle ní, jak jí Doc poradil, a trpělivě jí domlouvala, aby se uvolnila, nebránila se kontrakcím a zhluboka dýchala.

Ronnie mluvil rozčileně do telefonu. “Poslyšte, pane Callowayi, Sabra už nemůže dál mluvit. Má kontrakce. Kde je ten slibovaný lékař?” Zahleděl se zrcadlovým sklem ven. “Jo, už ho vidím. To víte, že ho pustím dovnitř.”

Praštil sluchátkem a odhodil telefon zpátky na pult. Hnal se ke dveřím, ale pak, když si uvědomil, že by se dostal přímo na mušku ostřelovačům, znovu zalezl za regál s cukrovinkami. “Pokladní, počkejte, dokud se neobjeví u dveří, a teprve pak odemkněte. Jakmile projde, rychle znovu zamkněte. Pochopila jste to?”

“Považujete mě za hlupačku?”

Donna počkala, až se lékař přiblíží těsně ke dveřím, a pak teprve stiskla tlačítko otvírání. Vešel, a všichni v obchodě, včetně toho mladého doktora, zaslechli cvaknutí kovu, jak dveře znovu automaticky zapadly.

Než se lékař představil, nervózně se ohlédl přes rameno. “Jsem doktor Cain. Scott.”

“Pojďte sem.”

Doktor Scott Cain byl pohledný muž střední postavy, něco málo přes třicet. Široce rozevřenýma očima zíral na lidi seskupené v hloučku před pultem. Gladys na něj zamávala.

Jeho pohled se svezl zpátky k Ronniemu. “Právě jsem chodil po návštěvách nemocných v Country, když mě sháněli na pageru. Ani ve snu by mě nenapadlo, že se dostanu k naléhavému případu za takovýchhle okolností.”

“S veškerou úctou, doktore Caine, nemáme moc času.”

Tiel sdílela Docovu netrpělivost. Toho mladíčka, co mu ještě teklo mléko po bradě - doktora Caina - zřejmě zděsila představa, že se stává účastníkem takového dramatu. Dosud mu plně nedošla vážnost situace.

Doc se ho zeptal, jestli dostal informace o Sabřině stavu.

“Bylo mi řečeno, že rodí a že mohou nastat komplikace.”

Doc mu pokynul, aby přistoupil k ležící dívce. “Můžu?” zeptal se Cain Ronnieho, vyděšený pistolí v jeho ruce.

“Otevřete tašku.”

“Co? Aha, jistě.” Odemkl patentní zámek černého kufříku a rozevřel ho Ronniemu k nahlédnutí.

“Dobře, můžete jít. A pomozte jí, prosím. Je jí zle.”

“To vidím,” poznamenal lékař při pohledu na Sabru, která právě bojovala s další kontrakcí a bolestně zasténala. Reflexivně vztáhla ruku k Tiel. Ta ji pevně stiskla a povzbudivě na ni mluvila. “Doktor už je tady, Sabro. Teď všechno půjde líp. Slibuju.”

Doc sděloval lékaři potřebné informace. “Je jí sedmnáct. Tohle je její první dítě. První těhotenství.” Přistoupili k rodičce, Doc zůstal stát po Sabřině pravé straně, doktor Cain u nohou a Tiel po její levici.

“Jak dlouho už trvají porodní bolesti?”

“Předběžné stahy začaly uprostřed odpoledne. Voda praskla asi přede dvěma hodinami. Vzápětí nastaly prudké bolesti a během poslední půlhodiny se zmírnily.”

“Ahoj, Sabro,” pozdravil doktor rodičku.

“Ahoj.”

Položil jí ruce na vystupující břicho a vyšetřil ho lehkými masážními stisky.

“Obrácená poloha, je to tak?” Doc si potřeboval potvrdit svou předchozí diagnózu.

“Je.”

“Myslíte, že se vám podaří plod obrátit?”

“Je to značně riskantní.”

“Máte zkušenosti s takovýmhle druhem porodu?”

“Asistoval jsem při nich.”

Tohle nebyla moc nadějná odpověď. “Máte s sebou tonometr?” zajímalo Doca.

“V kufříku.”

Lékař pokračoval v prohlídce rodičky jemným prohmatáváním břicha. Doc mu podával tonometr, ale lékař si ho nevzal. Mluvil na Sabru: “Jen se uvolněte a všechno bude v pořádku.”

Sabra se podívala na Ronnieho s nadějným úsměvem. “Kdy se dítě narodí, doktore Caine?”

“Těžko tíct. Děťátka jsou nevyzpytatelná. Nejradši bych vás dopravil do nemocnice, dokud je čas.”

“Ne.”

“Bylo by to pro vás i pro dítě mnohem bezpečnější.”

“Nemůžu se vydat na milost a nemilost svému otci.”

“Má o vás velkou starost, Sabro. Vlastně je úplně na dně. Prosil mě, abych vám vyřídil -”

Celé její tělo sebou škublo, jako by ji chytila svalová křeč. “Otec je tady?” v panice vykřikla vysokým, pisklavým hlasem. “Ronnie?”

Ta zpráva ho zdrtila stejně jako ji. “Jak se sem dostal?”

Tiel chlácholivě poklepala dívku po rameni. “To je v pořádku. Teď nemyslete na otce, ale na své dítě. Jedině to by vás mělo zajímat. Všechno ostatní se vyřeší.”

Sabra se rozplakala.

Doc se naklonil k lékaři a vztekle zašeptal: “Proč jste jí sakra tohle říkal? Nemohla ta zpráva počkat?”

Doktor Cain vypadal zmateně. “Myslel jsem, že ji uklidní vědomí, že její otec je tady. Nestačili mě informovat o všech podrobnostech nastalé situace. Nevěděl jsem, že by ji tohle mohlo tolik rozčílit.”

Doc se tvářil, jako by ho chtěl uškrtit, a Tiel se k němu v duchu přidala. Doc byl tak vzteklý, že se mu úzké rty při mluvení sotva pohnuly. Ale jelikož věděl, že každý vnější projev vzteku by situaci jen zhoršil, zůstal soustředěný na to, co bylo právě aktuální. “Když jsem ji vyšetřoval, nebyla moc otevřená.” S pohledem na náramkové hodinky ještě dodal: “Ale je to už víc než hodina, co jsem provedl interní vyšetření.”

Lékař přikývl. “Jak moc? Myslím to otevření.”

“Asi osm deset centimetrů.”

“Hmm.”

“Ty hajzle!”

Při Docově hrdelním zavrčení Tiel prudce zvedla hlavu. Slyšela ho dobře? Zřejmě ano, protože doktor Cain na něj nevěřícně zíral.

“Hajzle!” opakoval Doc, tentokrát zuřivým výkřikem.

Co potom následovalo, zůstalo navždy v Tielině paměti jako rozmazaná skvrna. Nikdy si nedokázala přesně vybavit rychlý sled událostí, ale při vzpomínce na ně ji vždycky popadla chuť na něco ostrého.

*

Kapitola 6

Vůz FBI zaparkovaný na betonové rampě mezi státní silnicí a benzínkou se honosil dokonalým vybavením a nejmodernější technikou používanou pro velení, stálé pozorování a spojení. Do Rojo Flats ho poslali na okamžitý příkaz z Odessy v centrální oblasti Spojených států. Dorazil pár minut po příletu Callowayova vrtulníku z Fort Worthu.

V bezprostředním prostoru se nenacházela žádná dráha, na níž by mohlo přistát letadlo větší než práškovač. Dendyho soukromý tryskáč odletěl do Odessy, kde už byla připravena helikoptéra, aby ho okamžitě dopravila do toho neznámého městečka. Po příjezdu na místo se vřítil do policejního vozu a kategoricky požadoval přesné informace o současné situaci a hlavně o tom, jak ji Calloway míní řešit.

Dendy se přede všemi kapitálně ztrapnil, a tak si Calloway udělal o milionáři správný obrázek ještě předtím, než ho Dendy začal natahovat na skřipec svým křížovým výslechem.

Oči všech visely na televizním monitoru přenášejícím živé obrazy z vnější kamery. Každý sledoval, jak Cain vešel do prodejny, kde chvilku stál zády ke dveřím, než zmizel z dohledu.

“Co když to nebude fungovat?” pěnil Dendy. “Co pak?”

“To ,co pak’ bude záviset na výsledku.”

“Chcete říct, že nemáte připravený žádný náhradní plán? Co tady vlastně řídíte, Callowayi? Tohle je nějaká organizace?”

Stáli proti sobě jako dva kohouti. Ostatní muži vyčkávavě postávali a čekali, kdo vybuchne první, Dendy či Calloway. Ironie byla, že právě výrok šerifa Martyho Monteze zmírnil napětí možné exploze.

“Oba vás zbavím napětí a nejistoty, když vám rovnou oznámím, že tohle nesplní svůj účel,” prohlásil Montez.

Ze zdvořilosti - a taky jako chytrý diplomatický tah - agent Calloway pozval obvodního šerifa, aby se zúčastnil porady na nejvyšší úrovni.

“Doc není hloupý,” pokračoval Montez. “Když tam posíláte toho zelenáče, koledujete si o trable.”

“Děkuju, šerife Montezi,” poznamenal upjatě Calloway.

Pak, jako na potvrzení Montezových věšteckých slov, uslyšeli výstřely z pistole. Dva vyšly tisícinu vteřiny po sobě a další následoval okamžik poté. Při tom prvním všichni zůstali jako zkamenělí. Třetí je zelektrizoval k činnosti. Osazenstvo vozu se vzpamatovalo a všichni začali naráz mluvit.

“Kristepane!” zařval Dendy.

Na okamžik se na monitoru nic neobjevilo. Calloway chňapl po sluchátkách, aby slyšel hovor mezi muži rozmístěnými před obchodem.

“To byly výstřely?” vyhrkl Dendy. “Co se děje, Callowayi? Tvrdil jste, že mé dceři nebude hrozit nebezpečí.”

Calloway na něj houkl přes rameno. “Sedněte si a buďte zticha, pane Dendy, nebo vás nechám z tohohle vozu fyzicky odtáhnout.”

“Jen si to zatraceně zkuste, a vy sám fyzicky zmizíte z téhle planety!”

Callowayův obličej zbělel záští. “Opatrně, pane. Právě jste pohrozil fyzickou likvidací federálnímu úředníkovi.” Nařídil jednomu ze svých podřízených agentů, aby Dendyho vyhodil.

Potřeboval se okamžitě dozvědět, kdo v tom obchodě na koho střílel a zda byl někdo zraněn nebo zabit. V téhle důležité chvíli nemohl potřebovat, aby na něj Dendy vyřvával své výhrůžky.

“Ani mi nenapadne někam odcházet!” hřměl Dendy.

Calloway přenechal rozběsněného otce svým podřízeným a otočil se zpátky k řídícímu pultu, aby získal informace od mužů hlídkujících venku.

Tiel nevěřícně sledovala, jak doktor Scott Cain prudce vytrhl pistoli z pouzdra u kotníku a zalícil na Ronnieho. “FBI! Odhoďte zbraň!”

Sabra zaječela.

Doc se otočil na Caina. “Celou tu dobu čekáme na lékaře!” vztekle zařval. “A oni nám pošlou vás! Co je to za pitoměj fór?”

Tiel rozčileně vyskočila. “Ne, prosím, ne,” žadonila. “Nestřílejte!” Obávala se, že bude svědkem, jak jí Ronnie Davison umírá před očima.

“Vy nejste doktor?” vyjekl zoufalý mladík. “Slíbili nám doktora, Sabra potřebuje lékařskou pomoc.”

“Odhoďte zbraň, Davisone! Okamžitě!”

“K čertu, ztratili jsme tolik času a zbytečně.” Žíly na Docově krku naběhly vztekem. Nemít agent v ruce pistoli, Doc by ho určitě chňapl pod krkem, říkala si Tiel. “Ta dívka je na tom zle. Má potíže, které ohrožují její život. Copak nikomu z vás, těch federálních hajzlů, to ještě nedošlo?”

“Ronnie, udělejte, co říká,” ozvala se naléhavě Tiel. “Vzdejte se. Prosím.”

“Ne, Ronnie, nedělej to!” vzlykla Sabra. “Otec je tam venku s nimi.”

“Co kdybyste oba odložili ty pistole.” Ačkoli se Docova hruď zvedala a klesala rozčilením, zase nabyl trochu sebevlády. “Nesmí dojít k žádnému zranění. Všichni budeme rozumní, co říkáte?”

“Ne.” Ronnie, rozhodnutý, ještě pevněji stiskl rukojeť pistole. “Pan Dendy mě dá zavřít. Už nikdy Sabru neuvidím.”

“Má pravdu,” potvrdila dívka.

“Možná že ne,” prohodil Doc. “Třeba -”

“Počítám do tří, odhoďte zbraň!” zařval Cain. Hlas se mu lámal a jak se zdálo, i jeho nalomilo to nastalé napětí a tlak.

“Proč jste to udělal?” zaječel na něj Ronnie.

“Jedna.”

“Proč jste nás vodil za nos? Moje dívka trpí. Potřebuje lékaře! Proč tohle děláte?”

Tiel se nelíbilo, jak se Ronnieho ukazováček napíná kolem spouště.

“Dva.”

“Řekl jsem ne! Nevrátím ji panu Dendymu!”

Přesně v okamžiku, kdy Cain zařval ,tři’ a vystřelil, Tiel chňapla plechovku s Wolfovým prvotřídním chilli stojící v regálu blízko ní a praštila ho s ní po hlavě.

Svezl se k zemi jako pytel brambor. Kulka značně minula cíl, jímž měla být Ronnieho hruď, zato se jen o vlásek nedotkla Doca, než se zavrtala do pultu.

Ronnie bezděčně vystřelil. Kulka nenadělala žádnou škodu, jen sedřela trochu omítky na zadní stěně místnosti.

Donna zavyla, padla na zem, zakryla si hlavu rukama a nepřestávala ječet.

V nastalém zmatku oba Mexičané vyskočili a hnali se ke dveřím, div ve spěchu nezašlápli Verna a Gladys.

Tiel, kterou napadlo, že mají v úmyslu sebrat agentovu pistoli, ji rychle odkopla z dohledu pod mrazicí box.

“Vraťte se! Vraťte se!” křičel na ně Ronnie. Znovu vystřelil, jen pro výstrahu, ale trefil se přímo nad jejich hlavy. Kulka cinkla do klimatizační ventilace, přesto jim zabránila na něj zaútočit.

Teď všichni jako by ustrnuli na místech a čekali, co se bude dít dál, kdo se pohne a promluví jako první.

Byl to Doc. “Udělejte, co vám říká,” nařídil Mexičanům. Zvedl levou ruku dlaní otočenou ven na znamení, že mají ustoupit. Pravou ruku si tiskl na levé rameno. Mezi prsty mu prosakovala krev.

“Zasáhl vás!” zvolala Tiel.

Její výkřik nechal bez povšimnutí a dohadoval se s oběma Mexičany, kteří očividně váhali uposlechnout. “Jestli se pokusíte projít těmi dveřmi, nejspíš vám břicho provrtají kulky.”

Jazyk i logická úvaha byla pro ně španělskou vesnicí. Pochopili jen to, že jim Doc naléhavě domlouvá, aby zůstali, kde jsou. Chrlili na něj nadávky v bleskové palbě španělštiny. Tiel rozpoznala několikrát se opakující slovo madre. Zbytek si mohla jen domyslet. Přesto ti dva udělali, oč je Doc žádal, a vrátili se na svá původní místa, kde se sesedli, něco si vzájemně mumlali a vrhali kolem sebe nepřátelské pohledy. Ronnie je měl stále na mušce.

Donna dělala víc rámusu než Sabra, která zatínala zuby, aby nekřičela, když se dostavil nový nápor porodních bolestí. Doc okřikl pokladní, aby přestala vydávat tak hrozné zvuky.

“Určitě se nedožiju rána,” kvílela.

“Podle toho, jak nám štěstí přeje, tak to asi tak bude,” sykla na ni Gladys. “Teď zavřete hubu.”

Jako by jí do úst někdo strčil roubík, Donna v ten moment zmlkla.

“Vydržte, srdíčko,” Tiel se znovu přesunula k Sabře a při nových kontrakcích ji držela za ruku.

“Věděla jsem…,” Sabra se odmlčela, aby se párkrát nadechla, “věděla jsem, že otec tohle nenechá jen tak. Bylo mi jasné, že nás najde.”

“Na něj teď nemyslete.”

“Jak je jí?” přistoupil k nim Doc.

Tiel zalétla pohledem k jeho rameni. “Jste zraněný?”

Zavrtěl hlavou. “Je to jen škrábnutí. Pálí to, nic víc.” Protrženým otvorem v rukávu si gázovým polštářkem vysušil ránu, pak na ni přiložil jeden čistý a požádal Tiel, aby odstřihla proužek leukoplasti. Přidržel si gázu na poraněném místě a Tiel ji přelepila.

“Díky.”

“Není zač.”

Až doteď se nikdo nezajímal o muže v bezvědomí. Ronnie přistoupil blíž, přendal si pistoli z jedné ruky do druhé a vlhké dlaně si otřel o zadní část džín. Kývl bradou směrem k ležícímu Cainovi. “Co bude s ním?”

Tiel to považovala za velice dobrou otázku. “Za tohle zřejmě vyfasuju pár let v kriminále.”

“Nejlepší bude, když mi ho necháte odtáhnout ven,” ozval se Doc, “aby jeho parťáci venku v tom posraným voze věděli, že žije. Kdyby si mysleli, že je mrtvý nebo zraněný, mohlo by to dopadnout moc zle, Ronnie.”

Mladík s obavou pohlédl ke dveřím; z toho, jak si úporně hryzal dolní ret, bylo patrné, že zvažuje Docův návrh. “Ne, ne.” Zalétl pohledem k Vernovi a Gladys, kteří vypadali, jako by se dobře bavili na nějaké vzrušující zábavní plavbě. “Najděte nějaký provaz,” přikázal jim. “Určitě tady takové věci prodávají. Svažte mu ruce a nohy.”

“Tímhle si pod sebou vykopete ještě hlubší jámu, chlapče,” varoval ho opatrně Doc.

“Myslím, že do hlubší už ani nemůžu spadnout.”

Ronnie se tvářil smutně, jako by mu teprve teď plně došla obludnost nastalé situace. Co mohlo vypadat jako romantické dobrodružství ve chvíli, kdy spolu se Sabrou utekli, se teď proměnilo v incident, který si vyžádal přítomnost FBI a střelbu. Spáchal několik trestných činů. Dostal se do vážného maléru a byl natolik inteligentní, že si to uvědomoval.

Manželská dvojice překročila bezvědomého agenta. Každý ho vzal za jeden kotník. Museli vynaložit značné úsilí, ale povedlo se jim odtáhnout ho od Sabry, a tak dopřát Docovi a Tiel větší prostor potřebný k péči o rodící dívku.

“Zavřou mě na doživotí,” pokračoval Ronnie. “Ale chci, aby Sabra byla v bezpečí. Přeju si, aby její otec slíbil, že naše dítě nechá na pokoji.”

“Tak to teď hned skončete.”

“Nemůžu, Docu. Ne dřív, než mi pan Dendy tohle zaručí.”

Doc se posunul k Sabře, které Tiel při další kontrakci pomáhala dýchat. “Mezitím -”

“Zůstaneme tady,” trval na svém mladík.

“Ale ona potřebuje -”

“Docu?” přerušila ho Tiel.

“- nemocnici. A to brzy. Jestli se opravdu obáváte o Sabřino zdraví -”

“Docu?”

Rozčilený, že dvakrát přerušila jeho naléhavý apel, prudce se k ní otočil a netrpělivě vybafl: “Co je?”

“Sabra už nikam jet nemůže. Vidím děcko.”

Poklekl mezi zdvižená kolena rodičky. “Zaplaťpánbu,” vydechl s úlevným smíchem. “Dítě se otočilo, Sabro. Vidím hlavičku. Blížíte se k cíli, za pár minut budete mít děťátko.”

Dívka se zasmála; byl to až příliš bezstarostný smích s ohledem na situaci, v níž se nacházela. “Bude v pořádku?”

“Myslím, že ano.” Doc pohlédl na Tiel. “Pomůžete mi?”

“Povězte mi, co mám dělat.”

“Sežeňte trochu víc gázy a rozprostřete ji kolem ní. A mějte při ruce jeden z těch ručníků, do něhož potom zabalíte dítě.” Vyhrnul si rukávy košile nad lokty, důkladně si vydrbal ruce a paže Tieliným čistidlem z lahvičky, načež je přelil octem. Lahvičky potom podal Tiel. “Použijte je a nešetřete. Ale rychle.”

“Nechci, aby se Ronnie díval,” žádala Sabra.

“Sabro? Proč ne?”

“Myslím to vážně, Ronnie. Jdi pryč.”

“Bude to lepší,” prohodil Doc přes rameno.

Chlapec váhavě odstoupil.

V Cainově doktorském kufříku Doc našel rukavice a vklouzl do nich - Tiel neušlo, jak odborně. Zkušeně je s lupnutím přetáhl přes zápěstí. “Aspoň něco udělal správně,” zamumlal. “Je jich tady celá krabice. Vezměte si taky jedny.”

Sotva si je stačila navléknout, když na Sabru přišly další stahy. “Netlačte, jestli to vydržíte,” upozornil ji Doc. “Nechci, abyste se ještě víc roztrhla.” Položil pravou ruku na hráz, aby zabránil dalšímu roztržení, zatímco jeho levička lehounce spočinula na hlavičce dítěte. “Pokračujte, Sabro. Dýchejte. Hodná holka. Vy se můžete postavit za ni,” oslovil Tiel. “Podržte ji. Podepřete v kříži.”

Provedl Sabru dalším náporem bolesti, a jakmile odezněla, dívka se opřela o Tiel a uvolnila se.

“Už to bude, Sabro,” uklidňoval ji něžně Doc. “Vedete si dobře. Vlastně skvěle.”

A totéž mohla Tiel říct o něm. Bylo s obdivem, jak klidně a zkušeně jednal s vyděšeným děvčetem.

“Jste v pořádku?”

Tiel z něj nemohla odtrhnout obdivný pohled, takže si ani neuvědomila, že teď mluví na ni. “Já? Jistě.”

“Nemíníte omdlít nebo tak něco?”

“Myslím, že ne.” Pak, jelikož jeho chladnokrevnost byla nakažlivá, dodala: “Ne, neomdlím.”

Sabra vykřikla, prudce se zvedla do polohy v polosedě a s obrovským úsilím vypudit ze sebe dítě, vyrazila skřek. Tiel jí masírovala kříž a přála si udělat víc ke zmírnění dívčina utrpení.

“Je v pořádku?” Úzkostlivou otázku otce ignorovali.

“Snažte se netlačit,” připomněl dívce Doc. “Teď to půjde, aniž vyvinete další tlak. Řiďte svou bolest. Fajn. Hlavička už je skoro venku.”

Kontrakce zeslábla a Sabřino tělo unaveně kleslo. Plakala. “Bolí to.”

“Já vím,” ozval se Doc chlácholivě, ale natočil obličej tak, aby na něm Sabra nepozorovala výraz hluboké lítosti. Trhající se tkáně značně krvácely. “Vedete si dobře, Sabro,” zalhal. “Brzy budete držet v náručí své děťátko.”

Jak se ukázalo, velice brzy. Zpočátku si dítě dalo pěkně načas, zato v posledních vteřinách se dychtivě dralo na svět.

Během poslední kontrakce, těsně předtím, než Tiel stačila vstřebat ten zázrak, jehož byla svědkem, zpozorovala, jak se objevila dětská hlavička obličejem dolů. Docova ruka pouze jemně usměrnila její instinktivní natočení na stranu. Jakmile Tiel spatřila obličejík novorozeněte s jeho doširoka rozevřenýma očima, jen zamumlala: “Ach, můj Bože,” a mínila to doslova, jako modlitbu, protože tohle bylo něco jedinečného, úžasného, téměř duchovního.

Ale pak ten zázrak pominul, protože ramínka dítěte se dosud neprotáhla porodním kanálem.

“Co se děje?” polekal se Ronnie, když Sabra příšerně vykřikla. Zazvonil telefon. Donna měla k němu nejblíže, tak ho zvedla. “Haló?”

“Vím, že to bolí, Sabro,” přikývl Doc. “Ještě dva nebo tři stahy, a hotovo. Ano?”

“Už nemůžu,” vzlykala. “Nemůžu.”

“Ten chlápek jménem Calloway chce vědět, kdo byl zastřelenej,” hlásila Donna. Nikdo jí nevěnoval pozornost.

“Vedete si skvěle, Sabro,” povzbuzoval ji Doc. “Připravte se. Dýchejte.” Podíval se na Tiel. “Veďte ji.”

Tiel začala dýchat spolu se Sabrou a přitom sledovala, jak se Docovy ruce pohybují kolem krčku dítěte. Neušlo mu její znepokojení. Jen se přesvědčuju, jestli nemá kolem krku obtočenou pupeční šňůru,” řekl tiše.

“Je to v pořádku?” vydralo se Sabře z úst. Měla pevně stisknuté zuby.

“Zatím je to úplně učebnicový porod.”

Tiel zaslechla Donnu, jak říká Callowayovi: “Ne, není mrtvý, ale zasluhoval by to, a i ten zatracenej hlupák, co ho sem poslal.” Pak třískla sluchátkem.

“A je to tady, Sabro. Vaše děťátko přichází na svět.” Pot stékal Docovi po čele a zachytával se v obočí, ale on si to snad ani neuvědomoval. “Tak, a teď pořádně zatlačte.”

Její srdceryvný výkřik ještě hodně nocí poté pronásledoval Tiel ve snech. Došlo k dalšímu natržení tkáně, když se na svět prodírala ramínka dítěte. Malé naříznutí při lokální anestezii mohlo rodičce ušetřit tolik bolesti, ale nepřišla žádná pomoc.

Jediné požehnání, které z toho všeho vzniklo, bylo kroutící se děťátko, které vklouzlo do Docových čekajících dlaní. “Je to holčička, Sabro. A je krásná. Ronnie, máte dcerušku.”

Donna, Vern a Gladys vesele zatleskali. Tiel se vzlykem potlačila slzy, když pozorovala, jak Doc otočil dítě hlavou dolů, aby mu pomohl pročistit dýchací cesty, jelikož neměl k dispozici respirátor. Naštěstí se holčička okamžitě rozplakala. Po jeho znepokojeném obličeji se rozlil široký úsměv.

Tiel se nemohla dlouho oddávat tomu zázraku, protože Doc jí hned předal dítě. Novorozeně bylo tak kluzké, že se bála, aby ho neupustila. Ale podařilo se jí vzít ho do náruče a zavinout do ručníku. “Položte ho na matčinu hruď.” Splnila Docovu žádost.

Sabra s úžasem zírala na své křičící novorozeňátko a ustrašeně zašeptala: “Je v pořádku?”

“Jak se zdá, plíce jí fungují bezvadně,” zasmála se Tiel. Provedla bleskovou inventuru. “Počet prstíčků na rukou a nohou souhlasí. Vypadá to, že světlou barvu vlásků zdědila po vás.”

“Ronnie, můžeš se jít na ni podívat?” zavolala na něj Sabra.

“Jo.” Mládenec střídavě hleděl na ni a na ty Mexičany, které zázrak zrození totálně rozčaroval. “Je krásná. No, chci říct, že bude, až ji pořádně umyjete. Jak ti je?”

“Skvěle,” odpověděla Sabra.

Ale nebylo. Krev se rychle vsákla do gázy pod jejím tělem. Doc se ji snažil zastavit hygienickými ubrousky.

“Požádejte Gladys, aby sehnala ještě nějaké pleny. Obávám se, že je budeme potřebovat.”

Tiel se přesunula ke Gladys a vyřídila jí Docovu žádost. Během půl minuty byla zpátky s další krabicí.

“Dal jste toho muže svázat?” zeptala se Tiel.

“Vern na něm dosud pracuje, ale ten hned tak někam neuteče.”

Zatímco se Doc dál zabýval Sabrou, Tiel se ji snažila rozptýlit. “Jak svou dcerku pojmenujete?”

Sabra pozorovala miminko zbožňujícím pohledem a s bezvýhradnou láskou. “Rozhodli jsme se pro Katherine. Líbí se mi klasická jména.”

“Mně taky. A myslím, že holčičce bude to krásné jméno slušet.”

Najednou se Sabřin obličej zkřivil bolestí. “Co se děje?”

“To je placenta,” vysvětlil Doc. “Místo, kde Katherine žila celých devět měsíců. Vaše děloha se stahuje, aby ji vypudila, právě tak jak dostávala ven Katherine. Trochu to zabolí, ale zdaleka ne tolik, jako když vychází plod. Jakmile vyjde, omyjeme vás a pak budete odpočívat. Co tomu říkáte?”

Otočil se k Tiel. “Připravte prosím jeden z těch pytlů na odpadky. Budu muset placentu schovat a později dát na vyšetření.”

Udělala, co jí řekl, a pak se znovu snažila Sabru rozptýlit povídáním o děťátku. Za chvíli vyšla placenta, kterou Doc zabalil a odložil stranou, ale dítě k ní bylo dosud připoutané pupeční šňůrou. Tiel se chtěla zeptat, proč už ji neodstřihl, ale Doc měl spoustu práce.

Dobrých pět minut nato si stáhl zakrvácené rukavice, zvedl manžetu tonometru a omotal ji kolem Sabřiny paže. “Jak se cítíte?”

“Dobře,” odpověděla, ovšem na zapadlých očích podmalovaných hlubokými stíny bylo vidět, že tomu tak není. Mdle se usmála.

“Jak se drží Ronnie?”

“Měla byste si s ním promluvit, Sabro, aby už tohle ukončil,” připomněla jí opatrně Tiel.

“To nejde. Teď když máme Katherine, nemůžu riskovat, že ji otec dá k adopci.”

“Bez vašeho souhlasu to nemůže udělat.”

“On může všechno.”

“A co vaše matka? Na čí straně je?”

“Samozřejmě na otcově.”

Doc zkontroloval tlak a uvolnil manžetu. “Snažte se trochu odpočívat. Dělám, co můžu, abych to krvácení omezil na minimum. Později vás požádám o laskavost, proto bych byl rád, abyste se teď trochu prospala, jestli to půjde.”

“Bolí to. Tam dole.”

“Vím, a je mi to moc líto.”

“Není to vaše vina,” hlesla. Zavíraly se jí oči. “Jste opravdu úžasný, Docu.”

Tiel a Doc sledovali, jak se jí začíná pravidelně upravovat dech a uvolňují svaly. Tiel zvedla Katherine z matčiny hrudi. Sabra cosi na protest zamumlala, ale byla příliš unavená, než aby mohla něco namítat. “Jen ji trochu očistím. Až se probudíte, dám vám ji zpátky. Platí?”

Tiel pochopila dívčino mlčení jako dovolení děťátko odnést. “Co ta pupeční šňůra?” zeptala se Doca.

“Čekal jsem, až to bude bezpečné.”

Pupeční šňůra přestala pulzovat a už nebyla silná jako provaz, ale slabší a plošší. Tkaničkami do bot ji na dvou místech pevně podvázal; mezi oběma body nechal dvou až třícentimetrovou vzdálenost. Tiel se odvrátila, když ji přestřihl.

Jakmile teď Doc úplně oddělil placentu od dítěte, pevně zalepil pytlík na odpadky a znovu se spolehl na Gladysinu pomoc. Než se znovu věnoval novopečené mamince, požádal Gladys, aby uložila uzavřený pytlík do lednice.

Tiel otevřela krabici se savými ubrousky. “Myslíte, že se tohle dá použít pro dítě?”

“Předpokládám, že ano. K tomu přece jsou,” odpověděl s úsměvem.

Třebaže Katherine slabě kňourala, že se jí to nelíbí, Tiel ji omyla bílými ubrousky, příjemně vonícími dětským zásypem. Byla trochu nervózní, protože neměla žádné zkušenosti s novorozeňaty. Přitom stále sledovala Sabřin lehký dech.

“Tleskám její odvaze,” poznamenala. “Ani já nemůžu pomoct, ale soucítím s nimi. Z toho, co vím o Russellu Dendym, sama bych od něj už dávno utekla.”

“Vy ho znáte?”

“Jen prostřednictvím médií. Zajímalo by mě, jestli to byl on, kdo se zasadil o to, aby sem poslali Caina.”

“Proč jste ho praštila po hlavě?”

“Mluvíte o mém útoku na veřejného činitele, federálního agenta?” byl to stísněný pokus o žert. “Snažila jsem se zabránit tragédii.”

“Oceňuju vaše pohotové jednání a jen mě mrzí, že jsem na to nepřišel sám.”

“Byla jsem ve výhodě, že jsem stála za ním.” Zavinula Katherine do čistého ručníku a přitiskla k hrudi, aby ji trochu zahřála. “Agent Cain zřejmě konal jen svou povinnost. A vpadnout do takovéhle situace vyžadovalo určitou dávku odvahy. Ale nechtěla jsem, aby zastřelil Ronnieho. A stejně tak jsem si nepřála, aby Ronnie ublížil jemu. Jednala jsem impulzivně.”

“Nebyla jste tak trošičku naštvaná, když se ukázalo, že Cain není doktor?”

Podívala se na něj se spikleneckým úsměvem. “Jak jste poznal, že nemá nic společného s medicínou? Co ho prozradilo?”

“Měl se okamžitě zajímat o Sabřiny životní funkce, a to neudělal. Například jí vůbec neměřil krevní tlak. Zřejmě nepochopil vážnost jejího stavu, to ve mně vzbudilo podezření a začal jsem zkoušet jeho znalosti. Je-li děložní hrdlo otevřené na osm až deset centimetrů, všechny orgány jsou připravené k porodu. Při téhle zkoušce neobstál.”

“Oba by nás mohli odsoudit k letům těžké práce ve federálním vězení.”

“Což by bylo lepší než nechat ho zastřelit Ronnieho.”

“Amen.” Pohlédla na děťátko, které teď spalo. “Co dítě? Je v pořádku?”

“Podívám se na ně.”

Tiel si položila Katherine do klína. Doc rozvinul ručník a prohlédl droboučké novorozeně, jehož tělíčko ani nedosahovalo délky jeho předloktí. Docovy ruce vypadaly obrovské a svalnaté proti růžovoučké pleti dítěte, ale jejich dotyk byl něžný, zvlášť když holčičce opatrně přilepil podvázanou pupeční šňůru k bříšku.

“Je malá,” konstatoval. “Zřejmě o pár týdnů nedonošená. Přesto se zdá v pořádku. Dýchání je normální. Ale měla by být v nemocnici na novorozenecké jednotce. Hlavně ji musíme udržet v teple. Dbejte na to a přikryjte jí i hlavičku.”

“Jistě.”

Nakláněl se blíž k Tiel. Dost blízko na to, aby rozeznala každičkou drobnou vrásku ve vnějších koutcích jeho očí. Oční duhovky byly šedavě zelené, řasy uhlově černé, o několik odstínů tmavší než středně hnědé vlasy. Na bradě a čelistech rašilo atraktivní strniště. Všimla si, že pod roztrženým rukávem košile krev prosákla prozatímním obvazem.

“Bolí vás to rameno?”

Jak zvedl hlavu, div se vzájemně nepraštili do nosu. Jejich oči se na okamžik setkaly, než Doc natočil hlavu, aby zkontroloval zranění na rameni. Vypadal, jako by úplně na to škrábnutí zapomněl. “Ne. Nic to není. Radši jí dejte jednu z těch plen, než ji znovu zabalíte,” dodal spěšně.

Tiel dost neobratně vsunula pod holčičku plenu a znovu ji zabalila; Doc se mezitím věnoval novopečené mamince.

“Co všechna ta krev…” Tiel úmyslně nedokončila otázku ze strachu, že by ji mohl zaslechnout Ronnie. Jelikož ještě nikdy nebyla svědkem porodu, neměla ponětí, zda ta spousta krve, která se lila ze Sabry, je normální, nebo má vzbuzovat obavy. Jí to množství připadalo enormní, a Docův výraz, jestli ho pochopila správně, signalizoval stejnou obavu.

“Krvácí mnohem víc, než by měla.” Ztlumil hlas z téhož důvodu jako ona. Přehodil přes Sabřina kolena prostěradlo a začal jí masírovat břicho. “Tohle někdy pomůže zastavit krvácení,” odpověděl na Tielinu nevyslovenou otázku.

“A jestli ne?”

“Dlouho to nemůže takhle pokračovat, nastaly by skutečné problémy. Škoda, že jsem nemohl provést nastřižení a tohohle ji uchránit.”

“Nedávejte si vinu. Za těchhle okolností a v těchto podmínkách jste si vedl mimořádně dobře, doktore Stanwicku.”

*

Kapitola 7

Bylo to venku, než stačila svá slova zadržet. Nechtěla, aby Doc věděl, že ho poznala. Aspoň zatím ne.

I když možná to přeřeknutí podvědomě zamýšlela. Třeba ho úmyslně oslovila jménem, jen aby viděla, jak zareaguje. Její nepotlačitelná touha reportérky vyprovokovat odezvu na neočekávanou otázku nebo prohlášení ji dohnala k vyslovení jeho příjmení; chtěla slyšet a vidět předem nepřipravenou a přirozenou reakci.

Jeho spontánní chování bylo výmluvné. V prvním okamžiku se zatvářil překvapeně, pak záhadně a nakonec zlostně. Potom jako by se mu přes oči s třeskem spustila roleta.

Tiel vydržela jeho pohled, její oči upřené do jeho mu prakticky nedovolily popřít, že je doktor Bradley Stanwick. Nebo že jím v dřívějším životě byl.

Znovu zazvonil telefon.

“Sakra,” zavrčela Donna. “Co jim mám říct tentokrát?”

“Odpovím jim sám,” Ronnie sáhl po aparátu. “Pan Calloway? Ne, jak vám ta paní řekla, není mrtvý.”

Sabru řinčivý zvuk telefonu probudil. Požádala, aby jí podali dítě. Tiel jí vložila nemluvně do náruče. Mladičká matka se rozplývala, jak sladce teď Katherine vypadá, jak pěkně voní.

Tiel se zvedla a narovnala záda. Až doteď si vlastně neuvědomila, jak vyčerpávající byly ty poslední hodiny porodních bolestí a porod. Její únava se samozřejmě nedala srovnávat se Sabřinou, přesto se cítila zcela vyčerpaná.

Fyzicky vyčerpaná, zato duševně nabitá. Zrekapitulovala současnou situaci. Gladys a Vern seděli klidně vedle sebe a drželi se za ruce. Vypadali unaveně, ale spokojeně, jako by ty noční události byly předem připravené a sehrané k jejich pobavení.

Donna si kostnatými pažemi objímala plochou hruď a škrábala si šupinatou, uvolněnou kůži na loktech. Ten vyšší, štíhlejší Mexičan soustředil pozornost na Ronnieho a telefon. Jeho přítel pozoroval agenta FBI, který začal projevovat známky, že přichází k sobě.

Vern předtím opřel agenta Caina zády o pult tak, že měl nohy a chodidla natažené před sebou. Kotníky mu ovinul stříbrnou samolepicí páskou a totéž provedl se zápěstími, která mu svázal za zády. Seděl s hlavou hluboko skloněnou k hrudi, ale občas se ji snažil zdvihnout, a když se mu to povedlo, zasténal.

“Museli jsme ho svázat,” informoval Ronnie Callowaye po telefonu. “Vystřelili jsme téměř současně, ale zasažen byl jen Doc. Ne, je v pořádku,” Ronnie se tázavě podíval na Doca, který souhlasně přikývl. “Kdo je slečna McCoyová?”

“Já,” ozvala se Tiel a přistoupila k Ronniemu.

“Cože?” Ronnie ji přelétl zvídavým pohledem. “No, myslím, že dobře. Jak jste zjistili její jméno? Dobrá, počkejte.” Natáhl šňůru se sluchátkem k Tiel a zvědavě se jí zeptal: “Jste nějak známá nebo slavná?”

“Nic, co by stálo za povšimnutí.” Převzala sluchátko. “Haló?”

Hlas, který na ni promluvil, byl věcný, ostrý a stručný. “Slečno McCoyová, tady zvláštní agent FBI Bill Calloway.”

“Zdravím vás.”

“Můžete mluvit?”

“Ano.”

“Nejste pod nátlakem?”

“Ne.”

“Jak vypadá situace?”

“Přesně jak vám ji popsal Ronnie. Agent Cain skoro způsobil tragédii, ale dokázali jsme ji odvrátit.”

Služebně starší agent byl v první chvíli tak šokovaný, že se nevzmohl na odpověď. “Prosím?” zeptal se po krátké odmlce.

“Poslat ho sem bylo špatné rozhodnutí. Slečna Dendyová potřebovala odborného lékaře - porodníka, ne nějakého kavaleristu.”

“Nevěděli jsme -”

“Tak teď to víte. Tohle není Mount Carmel nebo Ruby Ridge. Nesnažím se vám vnucovat své názory, jak máte dělat svoji práci -”

“Opravdu?” přerušil ji suše.

“Ale trvám na tom, abyste odteďka spolupracovali s panem Davisonem.”

“Úkolem našeho úřadu není jednat s těmi, kdo zadržují rukojmí.”

“Tohle nejsou teroristi,” vykřikla, “ale dva mladí lidé, zmatení, vyděšení a cítící, že už vyčerpali všechny další možnosti.”

V pozadí byly slyšet zvýšené hlasy. Calloway zakryl mluvítko, aby si s někým pohovořil. Agent Cain zvedl hlavu a kalnýma očima pohlédl na Tiel. Poznal, že to byla ona, kdo ho vyřídil tou plechovkou s chilli?

“Pan Dendy má velkou obavu o zdraví své dcery,” ozval se znovu Calloway. “Ta pokladní - Donna? - mi řekla, že Sabra porodila.”

“Holčičku. Obě jsou… stabilizované.” Tiel pohlédla na Doca, a ten slabě přikývl. “Ujistěte pana Dendyho, že jeho dceři nehrozí bezprostřední nebezpečí.”

“Šerif Montez mě informoval, že je tam s vámi jeden místní člověk, který má jisté medicínské znalosti.”

“To je pravda. Pomáhal Sabře projít porodními bolestmi a vlastním porodem.”

Doc přimhouřil oči - vypadal jako pistolník chystající se zamířit.

“Šerif Montez si nemůže vzpomenout na jeho jméno. Prý si říká Doc.”

“Správně.”

“Vy taky nevíte, jak se jmenuje?”

Tiel zvážila své možnosti. Byla sice zaneprázdněná péčí o rodičku před porodem i po něm, nicméně jí přitom zcela neuniklo dění venku. Slyšela hukot rotorů helikoptér. Byly to vrtulníky policie a zdravotní služby, ale vsadila by se, že signalizovaly i příjezd médií z Dallasu, Fort Worthu, Austinu a Houstonu. Z velkých televizních stanic i z přičleněných organizací.

Aktivní úloha, kterou hrála v tomhle odvíjejícím se dramatu, automaticky zvyšovala jeho mediální hodnotu. Tiel se zatím nijak zvlášť neproslavila, ale při vší skromnosti si musela přiznat, že ani nebyla žádná nicka. Na televizních obrazovkách se téměř denně objevovala ve večerních zprávách. Tyhle pořady přenášely i menší kabelové stanice po celém Texasu a v Oklahomě, takže je sledovalo kolem sedmi milionů diváků. Její osobní přítomnost v této události dodávala pikantní příchuť už tak šťavnatému soustu. A když do téhle směsi ještě přimíchá aktivní roli doktora Bradleye Stanwicka, který před třemi lety kvůli skandálu zmizel z očí veřejnosti, může se těšit na dokonalou mediální bombu. Ale Tiel si přála, aby tohle byl jen její parádní kousek.

Kdyby teď prozradila Docovu identitu, mohla by se rozloučit se svou exkluzivní reportáží. Každý by ji odvysílal dřív než ona. Příběh by se dostal do éteru, než by stačila připravit vlastní verzi, a znovuobjevení se doktora Stanwicka už by nebylo žhavou novinkou. Gully jí pravděpodobně její rozhodnutí nikdy neodpustí, ale pro tuhle chvíli si to vzácné koření hodlala nechat jako svou tajnou ingredienci.

Proto se vyhnula přímé odpovědi na Callowayovu otázku. “Co tady Doc dokázal za tak nesmírně stresujících okolností, je neuvěřitelné. Moc Sabře pomohl a ona mu naprosto důvěřuje.”

“Pochopil jsem, že byl při té přestřelce zraněn.”

“Škrábnutí, nic víc. Všichni jsme v pořádku, pane Callowayi,” odbyla ho netrpělivě. “Jsem unavená, ale jinak se nám nic nestalo, to znovu zdůrazňuju.”

“Nenutí vás někdo tohle tvrdit?”

“Rozhodně ne. Ronnie by si v žádném případě nepřál, aby někomu ublížil.”

“To je pravda,” ozval se mladík. “Jen se chci odtud dostat se Sabrou a s dítětem, abychom všichni mohli svobodně odejít svou vlastní cestou.”

Tiel doslovně tlumočila jeho přání Callowayovi, který namítl: “Slečno McCoyová, dobře víte, že k tomuhle nemůžu nechat dojít.”

“Chtělo by to určitý ohled.”

“Nemám kompetenci -”

“Pane Callowayi, můžete vy teď mluvit volně?”

Po kratičké odmlce ji vybídl: “Pokračujte.”

“Jestli už jste na vlastní kůži poznal, jak se jedná s Russellem Dendym, tak snadno pochopíte, proč se tihle dva mladí lidé cítili natolik zoufalí, že se odhodlali k tomuto neuváženému činu.”

“Tohle nemůžu přímo komentovat, ale chápu, co máte na mysli.”

Dendy byl zřejmě v doslechu. “V každém případě ten muž je tyran,” pokračovala Tiel. “Netuším, jestli víte, že chtěl ty dva od sebe násilím odloučit a jejich dítě dát k adopci. Ronnie a Sabra si pouze přejí sami rozhodovat o své budoucnosti a o budoucnosti dítěte. Tohle je rodinná krize, pane Callowayi, a z tohoto hlediska by se měla řešit. Možná že pan Dendy bude souhlasit s nějakým prostředníkem, který jim všem pomůže překonat rozpory a dosáhnout dohody.”

“Ronnie Davison se bude muset zodpovídat ještě ze spousty jiných věcí, slečno McCoyová. Především z ozbrojené loupeže.”

“Vím určitě, že Ronnie ochotně přijme odpovědnost za své činy.”

“Nechte mě s ním promluvit.” Ronnie jí vzal z ruky sluchátko. “Poslyšte, pane Callowayi, nejsem žádný zločinec. Tedy až do dneška. Nikdy jsem nedostal ani pokutu za překročenou rychlost. Ale nemíním panu Dendyovi dovolit, aby rozhodoval o budoucnosti mojí dcerky. Ve své situaci jsem neviděl jinou možnost, jak se ho zbavit.”

“Pověz mu, jak jsme se rozhodli, Ronnie,” volala na něj Sabra.

Zaletěl pohledem k místu, kde ležela s dítětem v náručí, a na jeho obličeji se objevil bolestný výraz. “Promluvte se Sabřiným otcem, pane Callowayi. Přemluvte ho, ať nás nechá na pokoji. Pak všechny propustím.”

Chvíli naslouchal a pak řekl: “Vím, že obě potřebují nemocnici. Čím dřív, tím líp. Takže máte hodinu na to, než mi znovu zavoláte.” Po další pauze: “Nebo co?” zeptal se; zřejmě opakoval Callowayovu otázku. Ronnie znovu pohlédl na Sabru. Přitiskla dcerku pevněji k hrudi a přikývla. “Za hodinu vám to řeknu.” Prudce zavěsil.

Otočil se ke svým rukojmím: “Slyšeli jste to. Nechci nikomu ublížit. Chtěl bych, abyste odtud všichni odešli. Takže se uvolněte a odpočívejte.” Vzhlédl k nástěnným hodinám. “Za šedesát minut by mohlo být po všem.”

“Co když její otec nedovolí, aby s vámi odešla?” zeptala se Donna. “Co pak s námi uděláte?”

“Co kdybyste si sedla a byla zticha?” ozval se nevrle Vern.

“Vlezte mi na záda, dědku,” odsekla. “Vy mi tu nebudete rozkazovat, nejste můj šéf. Chci vědět, jestli budu žít, nebo umřu. Co když nás odteďka za hodinu odpráskne?”

Skupinka se ponořila do tíživého mlčení. Zraky všech se otočily k Ronniemu, ale ten tvrdohlavě odmítl přijmout tu nevyslovenou otázku v jejich očích.

Agent Cain buď znovu upadl do bezvědomí, nebo skláněl hlavu studem, že nedokázal tuhle zapeklitou situaci dovést ke zdárnému konci. Nakonec mu brada spočinula na hrudi. Donna si ze zoufalství dál škrábala ztvrdlou kůži na loktech.

Na Vernovi a Gladys začaly být patrné známky únavy. Když teď pominulo prvotní vzrušení nad zrozením dítěte, jejich čilost se vytrácela. Gladys si opřela hlavu o Vernovo rameno.

Tiel přidřepla vedle Doca, který se znovu věnoval Sabře. Ta měla zavřené oči. Děťátko Katherine spinkalo v matčině klíně. “Jak je jí?”

“Krvácení je zatraceně silné a krevní tlak klesá.”

“Co s tím můžete udělat?”

“Snažil jsem se masírovat dělohu, ale místo aby krvácení ustávalo, naopak zesílilo.” Ustaraně svraštil čelo. “Je tu ještě něco jiného.”

“Co?”

“Kojení.”

“Může takhle brzy dojít k laktaci?”

“Ne. Slyšela jste někdy o oxytocinu?”

“Nějaký ženský hormon, ne?”

“Hormon pomáhající vyvolat vyměšování mateřského mléka. Má taky vliv na stahování dělohy, a stahy dělohy snižují krvácení. Sání stimuluje uvolnění toho hormonu.”

“Aha. Tak proč jste -”

“Protože jsem si myslel, že v tu dobu už by mohla být na cestě do nemocnice. Kromě toho musela zvládnout tolik dalších věcí.”

Chvíli mlčeli. Jen se dívali na Sabru a nelíbila se jim její bledost. “Taky mám obavu z infekce,” poznamenal. “Sakra, obě nutně potřebujou hospitalizaci. Co je ten Calloway zač? Typicky tvrdej oříšek?”

“Rozhodně bere všechno smrtelně vážně. Ale mluví rozumně. Zato Dendy je zuřící maniak. Jako bych ho slyšela, jak jim tam vyhrožuje a dává ultimáta.” Koutkem oka pohlédla na Ronnieho, který současně sledoval, co se děje venku na parkovišti, a nespouštěl oči z toho mexického dua, na němž bylo vidět narůstající napětí a rozmrzelost. “Nezastřelí nás, že ne?”

Doc očividně nespěchal s odpovědí; podložil pod Sabru čerstvý mul, načež se opřel o dvířka mrazáku a zvedl koleno. Opřel si o ně loket a nervózně si rukou prohrábl vlasy. Podle městského úzu by byly snesly přistřižení. Ale k němu, zvlášť v tomhle prostředí, se tenhle styl docela hodil.

“Nevím, co udělá, slečno McCoyová. To, že lidské bytosti jsou schopné navzájem se napadat, mě vždycky přivádělo v úžas a odpuzovalo. Nezdá se mi, že by ten chlapec měl v sobě takové zlo, aby nás postavil do řady a jednoho po druhém zlikvidoval, ale nemám žádnou záruku, že to neudělá. V každém případě naše řeči výsledek nijak neovlivní.”

“Dost fatalistický názor.”

“Ptala jste se.” Lhostejně pokrčil rameny. “Nemusíme o tom mluvit.”

“Tak o čem chcete mluvit?”

“O ničem.”

“Kecy,” vyhrkla. Chtěla ho překvapit, a povedlo se jí to. “Chtěl byste vědět, jak jsem vás poznala?”

Sotva jí uštědřil pohled. Mlčel. Schoval se za brnění, ale součástí jejího zaměstnání bylo tím neviditelným brněním proniknout.

“Hned při prvním pohledu na vás mě napadlo, že jste mi nějak povědomý, ale nedokázala jsem vás zařadit. Pak někdy během průběhu porodu, těsně před narozením dítěte, mi došlo, kdo jste. Prozradil jste se vlastně tím, jak jste jednal se Sabrou.”

“Máte obdivuhodnou paměť, slečno McCoyová.”

“Tiel. A moje paměť je zřejmě bystřejší než paměť průměrné Jane Q. Je to veřejná paměť. Víte, psala jsem o vašem případu.” Řekla mu název televizní stanice, pro kterou pracovala.

Tiše zaklel. “Takže jste byla v té bandě reportérů, co můj život změnili v peklo na zemi?”

“Dělám jen svou práci.”

Pohrdlivě si odfrkl. “To tedy jo.” Našel si pohodlnější polohu pro své dlouhé nohy, ale oči z Tiel nespustil. “Líbí se vám, co děláte?”

“Moc.”

“Takže vás těší pronásledovat lidi, co už jsou na dně, a vystavovat jejich utrpení hltavým očím veřejnosti, čímž jim znemožňujete sesbírat střepy jejich už tak rozbitých životů?”

“Ze svých potíží viníte média?”

“Z velké části ano.”

“Například?”

“Například z toho, že se nemocnice prohýbala pod vahou nechutné publicity. Záporné publicity, kterou vytvářejí a v níž si libují lidé jako vy.”

“Tu negativní publicitu jste vyvolal vy sám, doktore Stanwicku.”

Zlostně odvrátil hlavu a Tiel poznala, že zasáhla citlivou strunu.

Doktor Bradley Stanwick byl kdysi renomovaným onkologem; pracoval v jednom velice uznávaném ústavu zabývajícím se léčbou rakoviny, kam přijížděli pacienti z celého světa v posledním beznadějném pokusu zachránit se před smrtí. Jeho klinika samozřejmě nedokázala všechny zachránit, ale mohla od nich aspoň částečně odvrátit hrůzu té nemoci a prodloužit život - a hlavně pacientovi poskytnout určitou kvalitu posledních chvil života, aby mu ještě stálo za to žít. Proto bylo tak krutou ironií, že neoperovatelná rakovina pankreasu postihla právě manželku doktora Bradleye Stanwicka, mladou, krásnou ženu plnou života.

Ani on, ani jeho vynikající kolegové nedokázali zpomalit její rychlé rozšíření. Pár týdnů po stanovení diagnózy byla upoutána na lůžko. Podstoupila agresivní chemoterapii a ozařování, ale vedlejší účinky působily téměř stejně smrtelně jako nemoc, kterou měly potlačit. V důsledku oslabení imunitního systému se přidal zápal plic. Všechny důležité životní funkce postupně přestaly pracovat.

Nepřála si, aby lékaři otupovali její smysly léky zmírňujícími bolest, proto je odmítla. Ale v několika posledních dnech života už bolesti dosáhly takové intenzity, že nakonec svolila brát něco, co by si mohla sama zavádět nitrožilně.

Tohle všechno se Tiel dozvěděla až pozdějším šetřením. O doktorovi a paní Stanwickové se začalo mluvit teprve po její smrti. Než zemřela, byli jen smutnou statistikou, oběťmi zákeřné choroby.

Ale po pohřbu se rozčilení příbuzní zesnulé začali hlasitě ozývat s tvrzením, že jejich zeť možná manželčino umírání urychlil. Konkrétně, že jí umožnil sebevraždu smrtelnou dávkou narkotik, které si pomocí infuzního mechanizmu mohla sama vpravit do žíly. Podle nich urychlil její odchod proto, aby mu co nejdřív spadlo do klína značné dědictví.

Tiel od začátku považovala ta tvrzení za nesmyslná. Medicínsky bylo zcela jasné, že život paní Stanwickové se už mohl počítat na dny. Muž, který podle nich dychtil po zděděném majetku, si mohl dovolit počkat na přirozený běh věcí. Navíc doktor Stanwick měl dost vlastních finančních prostředků, i když značnou část svých příjmů vkládal zpět do onkologické kliniky, kde byly použity k výzkumu a k potřebné péči o pacienty.

I kdyby byl své manželce provedl eutanazii, Tiel nebyla z těch, kdo by první po něm hodili kamenem. Kontroverzní názory na eutanazii v ní vyvolávaly zmatek a pochybnosti, k nimž nenacházela uspokojivé řešení, a nevěděla, k jakému názoru se přiklonit.

Ale z praktického hlediska silně pochybovala, že by Bradley Stanwick riskoval svou pověst, i když se jednalo o jeho milovanou ženu.

Naneštěstí pro něj příbuzní tak dlouho naléhali, až úřad státního zástupce nařídil vyšetřování; to se pak ukázalo jako ztráta času a pracovních sil zapojených do vyšetřování. Nenašly se žádné důkazy, které by opodstatnily nařčení příbuzných, že jde o trestný čin. Nic nenasvědčovalo tomu, že doktor Stanwick uspíšil smrt své ženy. Úřad státního zástupce dokonce odmítl předložit případ velké porotě a prohlásil, že pro to nemá žádné podklady.

Přesto to tímhle neskončilo. Během oněch týdnů, kdy vyšetřovatelé vyslýchali doktora Stanwicka, jeho kolegy, personál, přátele, rodinu a dřívější pacienty, intenzivně se zkoumaly a přetřásaly všechny aspekty jeho života. Žil ve stínu podezření, což bylo zvlášť deprimující, jelikož většina jeho pacientů byla v konečném stadiu nevyléčitelné nemoci.

I v nemocnici, kde pracoval, se brzy ocitl pod drobnohledem. Vedení, než by se za něj postavilo, radši jednomyslně odhlasovalo zrušení jeho výsad v ústavu do doby, kdy bude zbaven všech podezření. Doktor Stanwick nebyl žádný hlupák, aby si neuvědomil, že nikdy nebude úplně očištěný. Jakmile se do mysli veřejnosti zasadí semínko pochyb, obvykle najde úrodnou půdu, uchytí se a vypučí.

Asi nejvíc ho zradili jeho partneři na klinice, kterou vybudoval. Po letech společné práce, kdy dávali dohromady výzkumy, psali studie o případech, spojovali svoje znalosti, dělili se o zkušenosti, vynalézali teorie, vznikala mezi nimi přátelství a vytvářely se profesionální spolky, ho tihle lidé vyzvali k rezignaci.

Prodal svůj podíl praxe bývalým partnerům, zbavil se svého pěkného domu v Highland Parku za zlomek odhadní ceny, a s postojem ,všichni mi můžete…’ odjel z Dallasu do neznámých končin. Tam tenhle příběh skončil. Kdyby Tiel náhodně nezabloudila do Rojo Flats, pravděpodobně by si na něj už nikdy nevzpomněla.

Teď se ho zeptala: “Je Sabra první pacientkou, kterou jste léčil po odchodu z Dallasu?”

“Ona není pacientka a já ji neléčil. Byl jsem onkolog, nikoli porodník-gynekolog. Tady se jedná o naléhavý případ, a já jsem jen zareagoval. Stejně jako vy. Jako všichni ti lidé tady.”

“Falešná skromnost, Docu. Žádný z nás nemohl pro Sabru udělat to, co vy.”

“Ronnie, můžu se napít?” nečekaně zvolal na mladíka.

“Jistě. Třeba i ostatní mají žízeň.”

Doc se předklonil a z police stáhl karton s šesti balenými vodami. Nejdřív podal po jedné plastové láhvi Tiel a sobě a zbytek předal Ronniemu, který pak požádal Donnu, aby je rozdělila.

Jedním douškem vypil téměř půl láhve. Tiel odšroubovala uzávěr a napila se. Po dlouhém loku si s úlevou povzdechla. “Dobrý nápad. Byla to snaha změnit téma?”

“Správný odhad.”

“V Rojo Flats neprovozujete lékařskou praxi?”

“Už jsem vám řekl, že jsem rančer.”

“Ale znají vás tady jako Doca.”

“Na malém městě se o každém všechno ví.”

“Ale určitě jste to musel někomu říct. Jak by se to jinak rozkřiklo -”

“Poslyšte, slečno McCoyová -”

“Tiel.”

“Nevím, jak se rozneslo, že jsem byl kdysi lékařem. A i kdyby ano, co je vám do toho?”

“Jsem zvědavá.”

“Jo.” S pohledem odvráceným od ní se zadíval přímo před sebe. “Tohle není interview. Ode mě ho nedostanete. Tak radši šetřete dechem. Později ho možná budete potřebovat.”

“Před tou… tou epizodou jste žil velice aktivním životem. Nechybí vám být ve středu dění?”

“Ne.”

“Nenudíte se tady?”

“Ne.”

“Necítíte se osamělý, nestýská se vám?”

“Po čem?”

“Po společnosti přátel.”

Otočil hlavu a trochu se posunul, takže se teď rameny a trupem ocitl téměř před ní. “Někdy.” Sklopil oči. “Nabízíte mi pomoc dostat se z toho?”

“Ano, jistě.”

Jak to vyslovila, rozesmál se, čímž dal najevo, že ji nebere vážně.

Nenáviděla se za to, že mu skočila na špek. “Doufala jsem, že jste nad ty sexistické žvásty povznesený.”

Znovu zvážněl. “A já jsem doufal, že jste povznesená nad to, abyste kladla otázky, zvlášť tak osobní, ve chvíli, jakou je tahle. Zrovna jste se mi začala líbit.”

Zvláštní, to, jak se na ni teď podíval, s tak do hloubi pronikající intenzitou, na ni zapůsobilo víc než nějaké sexuální náznaky. Ty mohly být hrané. Tohle bylo skutečné. Okolo žaludku ji podivně zašimralo.

Pak ale náhlý rámus na opačné straně prodejny ji a Doca vymrštil na nohy.

*

Kapitola 8

Tiel vrazila do menšího, podsaditějšího z Mexičanů - Juana. To on způsobil ten náhlý rozruch. Skláněl se nad agentem Cainem a zasypával ho sprškou nadávek - aspoň předpokládala, že mu spílá. Jeho vyřvávaná španělština byla plná šťavnatých výrazů.

Cain nepřestával ječet. “Co to sakra znamená?” Marně se snažil osvobodit z pout.

K úžasu všech Juan připlácí lepicí pásku k ústům agenta FBI, aby ho umlčel. Juanův vyšší parťák tuhle kámošovu akci doprovodil proudem rychlé španělštiny, v níž se mísily výčitky se zmatkem nad Juanovým nečekaným útokem na agenta.

Ronnie mával pistolí a vykřikoval: “Co se děje? Co tam děláte? Verne, co se stalo?”

“Zatraceně, to já nevím. Trochu jsem si zdříml. Probudil jsem se, až když se začali rvát a ječet na sebe.”

“Prostě na něj skočil,” vmísila se do toho rozšafně Gladys. “Bez jakéhokoli zjevného důvodu. Nevěřím mu. Ani tomu jeho kámošovi.”

“Que pasa?” zeptal se Doc.

Všichni okamžitě ztichli, překvapeni, že mluví španělsky. Juan byl očividně překvapenější než ostatní. Prudce otočil hlavu a upřeně se zadíval na Doca. Doc, ani v nejmenším zastrašený Mexičanovýma planoucíma očima, svou otázku zopakoval.

“Nada,” zamumlal Juan sotva slyšitelně.

Pak tam Doc jen stál a vyměňoval si s Mexičanem zlostné pohledy. “A dál?” vybízela ho Tiel.

“Co dál? Tím jsem vyčerpal rozsah své španělské slovní zásoby - ještě umím ahoj, sbohem, prosím, děkuju a do prdele. K téhle zvláštní situaci se nic z toho nehodí.”

“Proč jste po něm skočil?” vybafl na Mexičana Ronnie. “Co je to s vámi?”

“Je to prostě cvok,” vyhrkla Donna. “Věděla jsem to hned, co mi na něj poprvé padly voči.”

Juan odpověděl španělsky, ale Ronnie netrpělivě potřásl hlavou. “Nerozumím vám. Hned mu sundejte tu pásku. Dělejte!” nařídil, když Juan váhal okamžitě splnit jeho rozkaz. Pak mu gestem názorně naznačil, co má udělat - odtrhnout pásku z Cainových rtů; Cain jen poslouchal a s doširoka rozevřenýma, vyděšenýma očima sledoval, co se děje.

Mexičan se sklonil, chytil za růžek lepenky a serval ji z agentových rtů. Ten vyjekl bolestí a zařval: “Ty hnusnej bastarde!”

Na Juanovi bylo vidět, že má sám ze sebe radost. Pohlédl na svého kamaráda a oba se zasmáli, očividně pobaveni rozpaky a nepříjemnou situací federálního agenta.

“Všichni půjdete do vězení. Do jednoho!” Cain vrhl vzteklý pohled na Tiel. “Zvlášť vy. To vy jste vinna tím, do čeho jsme se dostali.”

“Já?”

“Ohrozila jste federálního důstojníka a zabránila mu konat jeho povinnost.”

“Zabránila jsem vám zbytečně zmařit lidský život jen proto, abyste si vysloužil ostruhy nebo získal sebevědomí či cokoli, co vás motivovalo přijít sem a ještě víc zkomplikovat už tak těžkou situaci. Za stejných okolností bych se nerozpakovala praštit vás po hlavě znovu.”

Jeho nepřátelský pohled bloudil od jednoho rukojmího ke druhému, až nakonec utkvěl na Mexičanovi, který na něj předtím zaútočil. “Nechápu to. Zatraceně, co je to s vámi, lidi?” Kývl směrem k Ronniemu. “On je nepřítel, ne já.”

“Jen se snažíme udržet tuhle rozehranou partii v mezích, aby neskončila tragédií,” vysvětlil mu Doc.

“Jediný způsob řešení je úplné vzdání se a propuštění rukojmích. Strategie Úřadu pro vyšetřování neuznává vyjednávání.”

“Tohle už jsme slyšeli od Callowaye,” připomněla mu Tiel.

“Jestli si Calloway myslí, že jsem mrtvý -”

“Ujistili jsme ho, že ne.”

Agent vyštěkl na Ronnieho. “Co vás opravňuje myslet si, že vám uvěří?”

“Potvrdila jsem mu to,” ozvala se Tiel.

Doc, který se znovu věnoval Sabře, se naléhavě otočil k Tiel: “Potřebuju další balík plen.”

Nemohly být pro děťátko, usoudila. Katherine se tolik nepočurávala. Tiel stačil jediný pohled, aby pochopila, že je bude potřebovat Sabra. Krvácení neustávalo, spíš bylo čím dál silnější.

“Ronnie, můžu jít pro další pleny?”

“Co se stalo? Něco s dítětem?”

“Dítě je v pořádku, ale Sabra krvácí.”

“Ježíši!”

“Tak můžu si vzít ty pleny?”

“Jistě, jistě,” odpověděl nepřítomně.

“Vy jste mi pěknej hrdina, Davisone,” poznamenal uštěpačně Cain. “Abyste zachránil vlastní kůži, jste ochotný nechat umřít svou přítelkyni i dítě. Jo, nechat ženu vykrvácet, to chce fakt kuráž!”

“Lituju, že ten Mexikán nepoužil něco silnějšího na vaši hubu, co by nešlo strhnout,” zabrumlala Donna. “Máte ji pěkně proříznutou, střelče.”

“Poprvé vám dávám za pravdu, Donno,” poznamenala Gladys. Otočila se ke Cainovi a dodala: “Vést tak odporné řeči!”

“Nechte toho a buďte zticha, všichni!” zahřměl Ronnie. Každý okamžitě zmlkl, až na ty dva Mexičany, kteří si něco špitali.

Tiel spěchala zpátky k Docovi s balíkem jednorázových plen. Roztrhla ho a rozvinula jednu plenu, kterou Doc podložil Sabře pod boky. “Co vás přivedlo na tenhle nápad?”

“Ubrousky hned prokrvácely, kdežto tyhle pleny mají savé vložky.”

Mluvili polohlasně. Ani jeden z nich nechtěl znepokojit mladou maminku nebo ještě víc znervóznit Ronnieho, který sledoval nástěnné hodiny za pultem. Jejich velká ručička se sunula po obvodu příšerně pomalu.

Doc si klekl k Sabře a vzal ji za ruku. “Pořád krvácíte víc, než je záhodno.”

Sabra zalétla očima k Tiel, která jí konejšivě položila ruku na rameno. “Zatím není důvod k poplachu. Doc jen myslí dopředu. Nechce, aby se váš stav zhoršil, když není možné ho za těchhle okolností zlepšit.”

“Je to tak.” Doc se nad Sabru naklonil s tichou otázkou: “Nechcete zauvažovat o odjezdu do nemocnice?”

“Ne!”

“Než to odmítnete, vyslechněte mě, prosím,” naléhal.

“Prosím, Sabro. Nechte Doca, ať vám to vysvětlí.”

Dívčiny oči se vrátily zpět k Docovi; byly plné obav. “Nemyslím jen na vás a na dítě,” řekl, “ale i na Ronnieho. Čím dřív tohle ukončí, tím to pro něj bude lepší.”

“Můj otec ho zabije.”

“Ne, nezabije. Ne když vy a malá Katherine budete v bezpečí.”

Oči se jí naplnily slzami. “Vy to nechápete. Jen předstírá, že si přeje, abychom byly v bezpečí. Když jsem mu včera večer řekla o dítěti, vyhrožoval mi, že je zabije. Prohlásil, že kdyby to šlo, okamžitě by je ze mě vyrval a holýma rukama uškrtil. Z toho vidíte, jak moc nenávidí Ronnieho a jak hrozně nesnáší, že jsme spolu.”

Tiel zalapala po dechu. O Russellovi Dendym sice nikdy neslyšela nic lichotivého, přesto ji svědectví o jeho krutosti teď šokovalo. Jak někdo mohl být tak bezcitný, tak úplně bez srdce? Docovy rty se stáhly do úzké linky.

“Takový je můj otec,” pokračovala Sabra. “Nesnese, aby se mu kdokoli postavil do cesty. Nikdy nám neodpustí, že jsme se mu vzepřeli. Dá Ronnieho poslat do vězení na doživotí a postará se, abych už nikdy neviděla svoje dítě. Je mi jedno, co provede se mnou. Jestli nemůžu být s nimi, pak mi nezáleží na tom, co se mnou bude.”

Sklonila hlavu a opřela si tvář o hlavičku novorozeněte. Broskvové chmýří na drobné dětské šošolce setřelo Sabře slzy z tváří. “Oba jste ke mně tak hodní. Opravdu. Hrozně mě mrzí, že vás musím zklamat. Ale můj názor nezměníte. Dokud mně a Ronniemu nedovolí odtud odejít s otcovým slibem, že nás nechá na pokoji, zůstanu. Kromě toho, Docu, vám důvěřuju víc, než bych důvěřovala kterémukoli jinému lékaři v nemocnici, kam by mě otec poslal.”

Doc si s povzdechem hřbetem ruky otřel zpocené čelo.

Přes Sabru pohlédl na Tiel, která jen bezmocně pokrčila rameny.

“Fajn,” váhavě přisvědčil. “Udělám, co bude v mých silách.”

“O tom nepochybuju.” Sabra se otřásla. “Je to se mnou vážně tak zlé?”

“Krvácení z toho roztržení nemůžu nijak zastavit. Ale je tady ještě vaginální krvácení… Vzpomínáte si, jak jsem vám před chvílí řekl, abyste si odpočinula, protože vás možná později o něco požádám?”

“Hm… jo.”

“Tak tedy: byl bych rád, abyste Katherine nakojila.”

Dívka vyslala k Tiel vyděšený pohled. “Kojení vyvolá stahy dělohy a zmírní krvácení,” vysvětlila jí Tiel.

Doc se s úsměvem naklonil nad Sabru. “Jste připravená to zkusit?”

“Myslím, že ano,” odpověděla, i když zjevně nejistá a rozpačitá.

“Pomůžu vám.” Tiel se natáhla pro nůžky, už dokonale očištěné. “Mohla bych vám rozpárat ramínka vašich šatů. Pak je můžeme znovu spíchnout špendlíky, ale teď byste se na to kojení nemusela svlékat.”

“To by bylo fajn.” Očividně se jí ulevilo, že mohla své rozhodnutí částečně nechat na Tiel.

“Dopřeju vám, dámy, trochu soukromí. Slečno, hm, Tiel?”

Doc jí dal znamení, aby vstala, a měli mezi sebou krátkou, soukromou poradu. “Víte o tomhle něco?”

“Nic. Matka mě přestala kojit, když mi byly tři měsíce. Na nic se nepamatuju.”

Pousmál se. “Myslel jsem to jinak - ne že jste byla spotřebitel.”

“Je mi jasné, jak jste to myslel. Jen jsem žertovala. Ale odpověď je i tak ne.”

“Tak tedy z vás tří si s tím zřejmě nejlíp poradí Katherine. Vložte ji matce do náruče do správné polohy, bude se řídit instinktem. Aspoň doufám. Pár minut u každého prsu.”

“Dobrá.” Tiel krátce přikývla.

Poklekla vedle Sabry a přiložila nůžky k ramínkům jejích plážových šatiček. “Radila bych vám odteďka začít nosit topy na zapínání vpředu. Nebo něco volného, co můžete zvednout a přehodit přes Katherine. Kdysi při jednom dlouhém letu do Los Angeles jsem seděla vedle matky s miminkem. Během cesty je kojila a nikdo kromě mě to neviděl; já jsem si toho všimla jen proto, že byla na vedlejším sedadle. Celou dobu byla úplně zahalená.”

Tiel se úmyslně rozpovídala, aby Sabru rozptýlila a zbavila ji rozpaků. Když rozpárala ramínka, stáhla jí jednu stranu šatů. “Teď si spusťte ramínka od podprsenky a uvolněte ňadro z košíčku. Podejte mi Katherine, podržím ji, než se připravíte.”

Sabra se zaraženě rozhlédla. “Nikdo vás nevidí,” ujistila ji Tiel.

“Já vím. Ale stejně mám divný pocit.”

“To chápu.”

Jakmile Sabra udělala, co bylo zapotřebí, Tiel jí vrátila děťátko. Novorozeně vydávalo slaboučké, vrnivé zvuky, ale v okamžiku, kdy na tvářičce ucítilo měkkost Sabřina prsu, jeho rtíky začaly hledat bradavku. Když ji našly, snažily se k ní přisát, ale nešlo to. Po několika marných pokusech se holčička kvílivě rozplakala. Mávala drobnými pěstičkami a v obličeji celá zrudla.

“Všechno v pořádku?” zajímal se Doc.

“Jistě,” zalhala Tiel.

Sabra zoufale vzlykla. “Neumím to. V čem dělám chybu?”

“V ničem, zlatíčko, v ničem,” chlácholila ji Tiel. “Katherine prostě zatím neví, jak být dítětem, o nic líp než vy, jak být matkou. Své role se naučíte spolu. Právě to je na tom tak nádherné. Ale slyšela jsem, že dítě vycítí matčino zoufalství. Čím víc se uvolníte, tím to bude snazší. Několikrát se zhluboka nadechněte a pak to zkuste znovu.”

Druhý pokus nebyl o moc úspěšnější než první. “Víte, čím to asi je? Tím, jak ležíte,” napadlo Tiel. “Tahle poloha není vhodná pro vás ani pro ni. Možná byste se měla posadit.”

“Nemůžu. Dole mě to moc bolí.”

“Co kdyby vám Doc podepřel záda? Dole by se uvolnil tlak a mohla byste pohodlněji držet děťátko v náručí.”

“On mě ale uvidí,” namítla uplakaným šepotem.

“Počkejte, něco vymyslím. Hned jsem zpátky.”

Předtím si všimla stojanu plného suvenýrových triček. Než se Ronnie stačil zeptat, co to dělá, pospíšila k němu a jedno vytáhla. Bylo zaprášené, ale s tím se nedalo nic dělat. Když už se chtěla otočit, aby se vrátila k Sabře, rozmyslela si to a rychle vytáhla ještě jedno.

Ve chvíli, kdy se znovu ocitla u Sabry, Katherine kvílela už tak zoufale, že se div nezalkla. Všichni ostatní v prodejně zachovávali uctivé mlčení. Tiel rozprostřela jedno z mimořádně velkých trik přes matku a dítě. “A je to. Teď neuvidí vůbec nic. Spokojená?”

“Spokojená.”

“Docu?”

V momentě byl u ní. “Ano?”

“Mohl byste se prosím postavit za Sabru a podepřít jí záda, jak jsem to dělala já během porodu?”

“Jistě.”

Poklekl za dívčinými zády a pomohl jí zvednout se do polohy v polosedě. “Teď se jen opřete o mou hruď. No tak, uvolněte se, Sabro. Tak. Je to pohodlné?”

“Ano, fajn, díky.”

Tiel nadzvedla růžek trika jen natolik, aby nakoukla, co se děje pod ním. Katherine přestala plakat a znovu se pustila do intenzivního průzkumu. “Pomozte jí, Sabro,” pošeptala Tiel mladé matce. I Sabra jednala instinktivně. Stačil nepatrný manévr a trochu obratnosti a děťátko se dostalo ke kýženému zdroji. Začalo horlivě sát.

Sabra se potěšeně zasmála. Stejně tak Tiel. Spustila cíp trika a usmála se na Doca.

“Jak se zdá, všechno klape.”

“Jsou to profíci.” Tielina pochvala vyloudila na Sabřiných křídově bledých rtech široký úsměv. “Pomýšlela jste v těhotenství na to, že budete kojit?”

“Po pravdě řečeno, na tohle jsem skutečně nemyslela. Tolik jsem se obávala, aby se nikdo nedozvěděl o mém těhotenství, že jsem neměla čas myslet na cokoli jiného.”

“Můžete to zkusit, a kdyby se to nepovedlo, dá se přejít na láhev. Krmení z láhve není žádná ostuda.”

“Ale slyšela jsem, že kojení je pro dítě lepší.”

“Taky jsem to slyšela.”

“Vy nemáte děti?”

“Ne.”

“Jste vdaná?”

Sabra zřejmě zapomněla na Docovu přítomnost. Seděla zády k němu, takže pro ni vlastně představoval kus nábytku. Tiel ovšem seděla obličejem k němu a byla si jasně vědoma, že naslouchá každému slovu. “Ne. Svobodná.”

“A někdy jste byla?”

Po krátkém zaváhání přiznala: “Před lety. Ale jen velmi krátce.”

“Co se stalo?”

Šedavě zelené oči ani nemrkly. “Prostě jsme šli každý jiným směrem.”

“Ach. To je moc zlé.”

“Ano.”

“Kolik vám tehdy bylo?”

“Málo.”

“A kolik je vám teď?”

Tiel se nervózně zasmála. “Teď jsem starší. Minulý měsíc třiatřicet.”

“Měla byste si pospíšit a najít si někoho jiného. Myslím, jestli chcete mít rodinu.”

“Mluvíte jako moje matka.”

“Chcete?”

“Chci co?”

“Chcete mít jiného manžela a děti?”

“Někdy. Možná. Mám nesmírně napilno, abych si vybudovala vlastní kariéru.”

“Mohla byste být svobodná matka.”

“Uvažovala jsem o tom, ale nejsem si jistá, že bych si pro své dítě tohle přála. Ještě pořád se to odsuzuje.”

“Nedovedu si představit život bez rodiny,” prohlásila Sabra s něžným úsměvem na Katherine. “S Ronniem o ničem jiném nemluvíme. Chceme mít velký dům na venkově. Se spoustou dětí. Já jsem jedináček. On má malého nevlastního bratra. Je mezi nimi dvanáctiletý věkový rozdíl. Přejeme si mít velkou rodinu.”

“To je obdivuhodná ctižádost.”

Doc dal Tiel nenápadné znamení bradou, že je čas přesunout kojence k druhému prsu. Tiel Sabře pomohla a Katherine se hned šťastně přisála ke druhé bradavce.

Pak je mladá matka oba překvapila, když zaklonila hlavu a zeptala se: “A co vy, Docu?”

“Co já?”

“Jste ženatý?”

“Žena mi zemřela před třemi lety.”

“Ach, to je mi líto,” zarazila se Sabra.

“Děkuju.”

“Jak zemřela? Jestli vám nevadí, že se ptám.”

Řekl jí o nemoci své manželky, aniž se jediným slovem zmínil o konfliktu, který následoval po jejím úmrtí.

“Máte děti?”

“Bohužel ne. Právě jsme začali mluvit o založení rodiny, když se rozstonala. Stejně jako slečna McCoyová, i moje paní měla svoje povolání. Byla mikrobioložka.”

“To musela být moc šikovná.”

“Byla skvělá.” Usmál se, i když Sabra jeho úsměv nemohla vidět. “Mnohem chytřejší než já.”

“Určitě jste se moc milovali.”

Jeho úsměv zvolna vyprchal. Tohle Sabra netušila, ale Tiel si uvědomovala, že jeho manželství nebylo dokonalé a bez potíží. Při vyšetřování okolností smrti Shari Stanwickové se zjistilo, že měla mimomanželský vztah. Bradley Stanwick věděl o manželčině nevěře a velkoryse přiznal svůj podíl viny. Jeho pracovní povinnosti vyžadovaly hodně času, takže se vracel domů pozdě nebo často cestoval.

Ale oba se milovali a přáli si, aby jejich manželství fungovalo. Navštěvovali manželskou poradnu a chtěli spolu zůstat i nadále - a pak přišla ta zhoubná diagnóza. Její nemoc je vlastně znovu sblížila. Aspoň tak to prohlásil před svými žalobci.

Tiel vytušila, že ani po tak dlouhé době se nezbavil bolesti, kterou mu způsobila ženina nevěra.

Když si uvědomil, že ho Tiel pozoruje, z jeho pohledu se vytratila nostalgie. “Ale konec řečí,” vyhrkl ostřeji, než asi zamýšlel.

“Stejně už Katherine přestala sát,” hlásila Sabra. “Myslím, že usnula.”

Mezitím co si dívka upravovala oblečení, Tiel vzala dítě a přebalila je. Doc Sabru opatrně položil do její původní pozice a zkontroloval plenu, kterou pod ni předtím podložil. “Lepší. Díky bohu.”

Tiel k sobě holčičku něžně přivinula, a než ji vrátila do matčiny náruče, vtiskla jí lehounký polibek na hlavičku.

Zazvonil telefon. Hodina vypršela.

Všemi to trhlo. I když na ten telefon hodinu čekali, jeho zařinčení je vyburcovalo k napjaté pozornosti, protože představovalo jejich další osud. Když se teď tak bezprostředně přiblížil, všichni se obávali Callowayovy odezvy na Ronnieho požadavky. Zvlášť Ronnie, který se najednou zdál nervóznější než předtím. Zalétl pohledem k Sabře a pokusil se o úsměv, ale jeho rty ten výraz dlouho neudržely. “Jseš si jistá, Sabro?”

“Ano, Ronnie.” Její odpověď zněla klidně, a zároveň rozhodně a důstojně. “Naprosto jistá.”

Chlapec si otřel zpocenou dlaň o nohavici kalhot, než zvedl sluchátko z vidlice. “Pane Callowayi?” Pak po kratičké odmlce vykřikl: “Tati!”

*

Kapitola 9

“Kdo je tohle?”

Když do vozu FBI přivedli posledního příchozího, Calloway ignoroval neomalenou otázku Russella Dendyho a zvedl se, aby potřásl tomu muži rukou. “Pan Davison?”

“Děláte si ze mě blázny?” vypěnil Dendy. “Kdo ho sem pozval?”

Calloway se tvářil, jako by Dendyovu přítomnost nevnímal. “Jsem zvláštní agent Bill Calloway.”

“Cole Davison. Kéž bych mohl říct, jak jsem rád, že vás poznávám, pane Callowayi.”

Podle vzhledu by každý zřejmě Davisona považoval za rančera. Měl na sobě vybledlé levisky, kovbojské boty a na naškrobené bílé košili místo knoflíků perlové spony. Jakmile vešel do vozu, vychovaně sundal slaměný kovbojský klobouk, který zanechal hluboký důlek v jeho vlasech a růžový proužek přes čelo, o několik odstínů bledší než dvě dolní třetiny opáleného obličeje. Měl robustní postavu a nohy do O.

Nebyl rančer, nýbrž majitel pěti prodejen rychlého občerstvení, které měl v licenci. V Heře bydlel jen proto, aby se vyhnul velkoměstům, za která považoval třeba už Tuliu a Floydadu.

Calloway ho přivítal slovy: “Díky, že jste se dostavil tak rychle, pane Davisone.”

“Byl bych přišel tak jako tak, i kdybyste mě nezavolali. Jakmile jsem se doslechl, že se můj hoch tady takhle zašil, musel jsem zjistit, co se děje. Právě jsem byl na odchodu, když jste volal.”

Dendy, který se vzadu ve voze nemohl vzpamatovat ze vzteku, chňapl Davisona za rameno a prudce ho otočil k sobě. Div nevrazil druhému muži ukazováček do obličeje. “Je to vaše vina, že se moje dcera dostala do takového maléru. Jestli se jí něco stane, jste mrtvý, stejně jako ten lotr, co jste ho zplodil.”

“Pane Dendy,” přerušil ho ostře Calloway. “Znovu vás upozorňuju, že nebudu váhat a dám vás z tohoto vozu vyvést. Ještě jedno slovo a padáte odtud.”

Milionář bez ohledu na Callowayovo varování dál chrlil výčitky. “Váš kluk,” prohlásil, “svedl mou dceru, udělal jí dítě, a pak ji unesl. Bude mým životním posláním nedopustit, aby ještě kdy viděl denní světlo nebo dýchal vzduch svobody. Postarám se, aby každičkou vteřinu svýho zatracenýho života strávil ve vězení.”

Davisovi bylo třeba připsat ke cti, že zachoval rozvahu. “Mám pocit, že na tomhle všem nesete částečně vinu vy, pane Dendy. Kdybyste proti těm dětem tak tvrdě nezakročil, nebyly by cítily potřebu utéct. Víte stejně dobře jako já, že Ronnie neodvedl vaši dceru proti její vůli. Milují se a myslím, že utekli před vámi a vašimi hrozbami.”

“Kašlu na to, co si myslíte.”

“Ale já ne,” zařval na Dendyho Calloway. “Chci slyšet verzi pana Davisona o celé téhle situaci.”

“Můžete mi říkat Cole.”

“Fajn, Cole. Co o tomhle víte? Pomůže nám cokoli, co nám můžete povědět o svém synovi a jeho duševním rozpoložení.”

“Co takhle pár ostřelovačů?” houkl Dendy. “Útvar rychlého nasazení? Tohle by teď pomohlo.”

“Použitím násilí bychom riskovali život vaší dcery a jejího dítěte.”

“Dítěte?” vykřikl Davison. “Už se narodilo?”

“Jak to vypadá, asi přede dvěma hodinami porodila holčičku,” informoval ho Calloway. “Obě jsou prý v pořádku.”

“Prý,” zafuněl Dendy. “Podle toho, co vím já, může být moje dcera mrtvá.”

“Není mrtvá. Ne podle toho, co nám řekla slečna McCoyová.”

“Jistě nemohla mluvit, aby zachránila vlastní kůži. Ten šílenec jí třeba držel u hlavy pistoli.”

“To si nemyslím, pane Dendy.” Calloway měl co dělat, aby zůstal klidný. “A nemyslí si to ani náš psycholog, který poslouchá, co si povídáme se slečnou McCoyovou. To, jak slečna McCoyová mluví, nesvědčí o tom, že by se nacházela pod nátlakem.”

“Kdo je tahle slečna McCoyová?” zajímalo Davisona.

Calloway mu podal informaci a pak se na Davisona upřeně zahleděl. “Kdy jste s Ronniem mluvil naposled?”

“Včera večer. On a Sabra se chystali jít k jejím rodičům a oznámit jim, že čekají dítě.”

“Jak dlouho už víte o tom těhotenství?”

“Několik týdnů.”

Dendyho obličej zbrunátněl. “A neuznal jste za vhodné mi to říct?”

“Ne, pane, neuznal. Můj syn mi důvěřoval. Nemohl jsem ho zklamat, i když jsem ho měl k tomu, aby vám to řekl.” Otočil se k Dendymu zády a zbytek svých informací zase adresoval Callowayovi.

“Musel jsem dneska zajet do Midkiffu, protože se tam porouchala jedna fritéza. Domů jsem se dostal až pozdě večer. Na stole v kuchyni jsem našel lístek od Ronnieho. Psal, že u mě byli a nezastihli mě. Sdělil mi, že spolu utekli a mají namířeno do Mexika. Prý mi dají vědět, jak je najdu, až se dostanou na místo, kde se chtějí usadit.”

“Překvapuje mě, že k vám přišli na návštěvu. Nebáli se, že se je budete snažit přemluvit k návratu domů?”

“Po pravdě, pane Callowayi, řekl jsem Ronniemu, kdyby kdykoli potřebovali pomoc, rád jim ji poskytnu.”

Dendy zareagoval tak rychle a nečekaně, že to nikdo nepředvídal, nejmíň ze všech Davison. Dendy s veškerou silou svého mohutného těla padl na Davisonova záda. Ten by byl přepadl dopředu nebýt Callowaye, který ho zachytil a zabránil pádu. Takhle oba muži tvrdě narazili na stěnu vozu obloženou počítačovými terminály, monitory, videorekordéry a radarovým zařízením. Šerif Montez chňapl Dendyho za límec košile a mrštil jím dozadu na protější stěnu.

Calloway přikázal jednomu svému podřízenému, aby Dendyho vyhodil z vozu.

“Ne!” Dendy si při tom nárazu vyrazil dech a teď lapal po vzduchu; přesto se mu podařilo zachraptět: “Chci slyšet, co řekne. Prosím.”

Calloway se nad ním trochu ustrnul a povolil mu to.

“Něco podobného se už nesmí opakovat, Dendy. Rozumíte mi?”

Dendy kypěl vzteky, ale přikývl. “Jo. S tím jeho bastardem si to vyřídím pozdějc. Ale chci vědět, co se děje.”

Když teď Calloway zjednal pořádek, zeptal se Davisona, jestli se nezranil. Davison zvedl z podlahy svůj kovbojský klobouk a oprášil ho o nohavici. “O mě si nedělejte starosti. Mám obavy o ty děti. I o to maličké.”

“Myslíte, že si k vám Ronnie přišel pro peníze?”

“Možné to je. Bez ohledu na to, co si tady pan Dendy myslí, nenabídl jsem jim pomoc při útěku. Vlastně to bylo přesně naopak. Poradil jsem jim, že by se otci měli postavit.” Oba rodiče si vyměnili zlé pohledy. “V každém případě,” pokračoval Davison, “si uvědomuju, že hotové peníze mohli potřebovat. Ronnie po škole pracoval v autodílně, aby si něco našetřil, ale jeho mzda nemohla stačit na přesun do Mexika. Protože jsem se s ním dneska minul, předpokládám, že se rozhodl udělat tohle.”

S kajícným výrazem mávl rukou k prodejně. “Můj chlapec není zloděj. Jeho matka a nevlastní otec ho dobře vychovávají. Je to hodný kluk. Zřejmě se zoufale snažil postarat o Sabru a dítě.”

“Jo, ten se o ni postaral. Zničil jí život.”

Davison Dendyho poznámku ignoroval a zeptal se Callowaye: “Tak co podniknete? Máte nějaký plán?”

Calloway Ronnieho otce rychle informoval. Zkontroloval čas na náramkových hodinkách a dodal: “Před sedmapadesáti minutami nám dal hodinu na to, abychom přemluvili pana Dendyho, že je nechá na pokoji. Chtějí jeho slovo, že se jim nebude plést do života a že jim nevezme jejich dítě. Že -”

“Nevezme dítě?” Davis se zjevným úžasem pohlédl na Dendyho. “Vy jste vyhrožoval, že jim odejmete dítě?” Jeho rozhořčený výraz mluvil za všechno. Smutně potřásal hlavou a otočil se znovu ke Callowayovi. “Co můžu udělat?”

“Pochopit, pane Davisone, že Ronnieho čeká trestní stíhání.”

“Toho si je určitě vědom.”

“Ale čím dřív propustí rukojmí a vzdá se, tím to pro něj bude lepší. Zatím nikdo nebyl zraněn. Aspoň ne vážně. Rád bych, aby to takhle vydrželo, už kvůli Ronniemu i těm ostatním.”

“Nezraní ho?”

“Na to máte moje slovo.”

“Povězte mi, co mám udělat.”

Tenhle rozhovor měl za následek, že Cole Davison přesně po uplynutí stanovené doby sám zavolal do prodejny.

“Tati!” vykřikl Ronnie. “Odkud voláš?”

Tiel a Doc se posunuli dopředu a pozorně naslouchali, co Ronnie říká do telefonu. Jeho reakce napovídala, že telefon od otce neočekával. Z toho, co jí Gully předtím řekl, Tiel věděla, že mezi těmi dvěma je blízký vztah. Představila si Ronnieho pocity hanby a rozpaků, jaké zažívá každé dítě, když je rodič, jehož respektují, přistihne při něčem nedovoleném. Třeba pan Davison dokáže na syna zapůsobit a ovlivní ho, aby ukončil tuhle nepříjemnou situaci, do které dostal sebe i ostatní.

“Ne, tati, Sabra je v pořádku. Přece víš, jaké city k ní chovám. Nemohl bych udělat nic, čím bych jí ublížil. Jo, vím, že by měla být v nemocnici, ale -”

“Pověz mu, že tě neopustím,” volala na něj Sabra.

“Nejedná se jen o mě, tati, Sabra říká, že nepůjde.” Při hovoru s otcem nepřestával pozorovat Sabru a dítě. “Myslím, že jsou v pořádku. Slečna McCoyová a Doc se o obě starají. Jo, vím, že je to vážné.”

Rysy mladého muže byly napjaté soustředěním. Tiel se rozhlédla po ostatních rukojmích. Všichni, včetně Mexičanů, ani nedutali a byli ve střehu.

Doc vycítil její pohled, který se teď přesunul k němu. Nepatrně pokrčil rameny a hned znovu soustředil pozornost na Ronnieho; ten svíral sluchátko tak křečovitě, až mu zbělely klouby. Čelo měl orosené potem. Prsty nervózně svíral kolem rukojeti pistole.

“I mně pan Calloway připadá jako slušný člověk, tati. Ale na tom, co on řekne nebo zaručí, vlastně nezáleží. Neprcháme před úřady, nýbrž před panem Dendym. Nehodláme se vzdát našeho dítěte a nedovolíme, aby ho adoptovali cizí lidé. Ano, udělal by to!” vykřikl hoch hlasem plným emocí. “Udělal.”

“Oni ho neznají,” ozvala se Sabra hlasem stejně zoufalým, jako byl ten Ronnieho.

“Tati, mám tě moc rád,” říkal Ronnie do telefonu. “A moc mě mrzí, že se za mě teď musíš stydět. Ale nemůžu to vzdát. Ne dokud pan Dendy neslíbí, že si Sabra bude moct dítě nechat.”

Ronnie zřejmě uslyšel něco, nad čím jen zavrtěl hlavou, a vyslal smutný úsměv k Sabře. “Pak je tady ještě jedna věc, kterou byste ty, pan Dendy, FBI a všichni ostatní měli vědět, tati. My - Sabra a já - jsme se před odchodem z Fort Worthu na něčem dohodli.”

Tiel ucítila, jak se jí sevřela hruď. “Ach ne!”

“Nechceme žít jeden bez druhého. Myslím, že víš, co to znamená, tati. Jestli se pan Dendy nevzdá své moci nad našimi životy a naší budoucností, pak žádná budoucnost nebude.”

“Ježíši!” Doc si přejel rukama po obličeji.

“Ano, tati, udělám,” trval hoch na svém. Díval se na Sabru, která smutně přikývla. “Nebudeme žít jeden bez druhého. Pověz tohle panu Dendymu a panu Callowayovi. Jestli nás nenechá jít vlastní cestou, žádný tady nezůstane naživu.”

Spěšně zavěsil. Nikdo se nepohnul a pár minut všichni mlčeli. Pak, jako na povel, začal mluvit jeden přes druhého. Donna zakvílela. Agent Cain nepřestával monotónně opakovat: “Tohle vám nikdy neprojde.” Vern vyznal Gladys lásku, zatímco ona prosila Ronnieho, aby pomyslel na své dítě.

Na tahle její slova Ronnie zareagoval: “Katherine si vezme můj otec a vychová ji jako svou vlastní. Nedovolí, aby pan Dendy na ni vztáhl ruku.”

“Tohle všechno už jsme včas promysleli,” prohlásila Sabra. “Včera večer.”

Tiel poklekla vedle ní. “Sabro, sebevražda není vhodný způsob, jak vyřešit problém nebo uplatnit svůj názor. Myslete na své dítě. Nikdy vás nepozná. Ani Ronnieho.”

“Nepozná nás tak jako tak. Ne, jestli si můj otec prosadí svou.”

Tiel se zvedla a postavila se vedle Doca, který se podobnými argumenty pokoušel zapůsobit na Ronnieho. “Když zmaříte tolik životů, jen tím utvrdíte špatné mínění, které si o vás udělal pan Dendy. Musíte jednat na vyšší úrovni než on, Ronnie.”

“Ne,” odsekl umíněně mladík.

“Tohle má být dědictví, které chcete zanechat své dceři?”

“Dlouho jsme o tom přemýšleli,” prohlásil Ronnie. “Panu Dendymu jsme poskytli příležitost, aby nás přijal, ale odmítl. Tohle je pro nás jediný způsob, jak z toho ven. To, co jsem řekl, myslím vážně. Sabra a já radši zemřeme -”

“Myslím, že ti venku o tom nejsou přesvědčeni.”

“Co?” Pohlédl na Tiel, která ho přerušila. I Doc se k ní otočil, její poznámka ho překvapila stejně jako Ronnieho.

“Zřejmě se domnívají, že blufujete.”

Tohle ji napadlo už dřív, když se Ronnie snažil přesvědčit Callowaye, že všichni rukojmí, včetně agenta Caina, jsou v pořádku. Jak pomáhala Sabře při kojení, zasunula tu myšlenku trochu do pozadí. Teď se jí znovu a s ještě větší intenzitou vybavila, dřív než ji vyslovila.

“Aby pocítili dopad vašeho rozhodnutí, musí pochopit, jak vážně to myslíte.”

“Řekl jsem jim to,” namítl Ronnie.

“Ale mají-li tomu uvěřit, musí to vidět.”

“Co navrhujete?” ozval se Doc.

“Tam venku čekají média. Určitě jsou mezi nimi i kameramani z mé televizní stanice. Pusťte sem jednoho, ať vás natočí.” Chlapec naslouchal. Kula železo, dokud bylo žhavé. “My všichni tady jsme poznali vaše vážné úmysly,” mávla rukou k ostatním. “Ale není možné seriózností úmyslů přesvědčit někoho po telefonu. Kdyby vás Calloway viděl, jak mluvíte, přesvědčil se, že Sabra s vámi plně souhlasí, pak si myslím, že by on, váš otec a pan Dendy spíš uvěřili tomu, co zamýšlíte udělat.”

“To bych byla v televizi?” vyhrkla Donna, nadšená tou perspektivou.

Ronnieho horní zuby se bolestně zaťaly do dolního rtu. “Sabro, co myslíš?”

“Nevím,” pokrčila nejistě rameny.

“A je tuještě něco,” pokračovala Tiel, “kdyby pan Dendy uviděl svou vnučku, třeba by úplně změnil názor. Tvrdíte, že jeho se bojíte víc než FBI.”

“To ano. Je mnohem bezohlednější.”

“Ale je to lidská bytost. Záběry Katherine na videu by mohly mocně zapůsobit. Až doteď byla jen ,dítě’, symbol vaší revolty proti němu. Video by mu ji přiblížilo, byla by pro něj skutečná a přiměla by ho zamyslet se a přehodnotit vlastní názory. A kdyby na něm zapracoval váš otec a agent Calloway, věřím, že by změkl a kapituloval.”

“Agent Calloway neudělá žádné ústupky proti strategii Úřadu pro vyšetřování.” Cain si mohl klidně ušetřit dech, protože jeho poznámku stejně nikdo nevzal na vědomí.

“Co tomu říkáte?” naléhala Tiel. “Nestálo by to za pokus? Nechcete nás přece zabít, Ronnie. A nemáte v úmyslu zabít ani Sabru, ani sebe. Sebevražda je konečné, nevratné řešení dočasného problému.”

“Nemluvím do větru!”

Tiel využila jeho citového výbuchu. “Skvělé! Tohle je přesně to, co potřebujou slyšet. Pomocí videozáznamu je přesvědčíte, že nemíníte ustoupit.”

Bojoval s nerozhodností. “Sabro, co myslíš?”

“Možná bychom to měli udělat, Ronnie.” Pohlédla na dítě spící v jejím náručí. “Co říkal Doc o dědictví, které zanecháme Katherine… Jestli existuje nějaký jiný způsob, jak se tady z toho dostat, nestálo by to za pokus?”

Tiel zatajila dech. Byla v pokušení svěřit Docovi, že je napjatá jak struna u piana.

“Dobře,” rozhodl se Ronnie. “Jeden z těch chlápků může přijít. A měla byste je hned upozornit, aby se znovu nepokoušeli o nějakou lest jako s tímhle,” kývl hlavou ke Cainovi.

Tiel roztřeseně vydechla. “I kdyby se pokusili, nedovolila bych jim to. Jestli lidi z mojí televize ještě nedorazili, pak na ně počkám. Pokud nepoznám, že se jedná o našeho kameramana, nepustím nikoho jiného dovnitř, souhlasíte? Dávám vám své slovo.” Otočila se ke Cainovi. “Jak se můžu spojit s Callowayem?”

“Já nevím -”

“Nechte si ty kecy a povězte mi to číslo!”

*

Kapitola 10

Tiel si otírala hruď jedním z těch dětských zvlhčených ubrousků, když za sebou ucítila jakýsi pohyb. Rychle se otočila - nebylo snadné poznat, kdo upadl do větších rozpaků, zda ona, či Doc. Jeho oči se bezděčně svezly k její lila krajkové podprsence. Cítila, jak jí z těch partií vyrazil horký ruměnec.

“Omlouvám se,” zamumlal.

“Vypadám hrozně,” vysvětlovala a honem trhla ramenem zpátky, aby se zahalila. Halenka jí ztuhla zaschlou krví, která se do ní vsákla, když Tiel poprvé přitiskla k hrudi novorozeně. Doc se předtím o něčem dohadoval s Ronniem, takže využila chvilky soukromí, aby halenku sundala a trochu se omyla. Vrátil se dřív, než očekávala. “Říkala jsem si, že bych se měla dát do pořádku, než se objevím před kamerou.”

Odhodila ubrousek a sáhla po propagačním triku, které předtím sundala ze stojanu. Když si ho přetáhla přes hlavu, otočila se a rozhodila ruce. Na přední straně trika byla texaská vlajka a pod ní nápis DOMOV. “Ne zrovna haute couture, co?” poznamenala stísněně.

“Za těchto okolností ano.” Zkontroloval Sabru a pak se připojil k Tiel, která seděla opřená o mrazák. Podala mu láhev s vodou. Bez rozpaků se napil po ní.

“Jak je jí? Je to trochu lepší?”

Dost váhavě přikývl, ale svraštělé obočí svědčilo o obavách. “Ztratila spoustu krve. Krev se sice trochu srazila, ale i tak by potřebovala sešít.”

“V té doktorské brašně nebylo nic na šití?”

Zavrtěl hlavou. “Prohlédl jsem to. Takže i když se krvácení zmírnilo, mám opravdu strach z infekce.”

Sabra a dítě spaly. Po Tielině telefonátu s agentem Callowayem, v němž ho žádala o natočení videa, Ronnie znovu zaujal své místo. Největší obavu měl z obou Mexičanů a z Caina. Ostražitě je pozoroval. Vern a Gladys, s hlavami u sebe, dřímali. Donna listovala v nějakém bulvárním časopise, asi jako každou jinou noc, kdy obchody vázly. Teď tady panoval naprostý klid.

“Co dítě?” zeptala se Tiel Doca.

“Drží se.” Stetoskopem nalezeným v lékařské brašně poslechl Katherinin dech. “Srdeční tep je silný. I plíce se mi zdají v pořádku. Ale budu se cítit o moc líp, až se jí dostane odborné pediatrické péče.”

“Třeba už to nebude dlouho trvat. Můj přítel Gully má na starosti zpravodajství, a teď už několik hodin ví, že jsem jednou z rukojmích. Jsem si téměř jistá, že naše stanice už má tady svoje lidi. Calloway to zjistí. Slíbil mi, že se pak se mnou co nejdřív spojí. Pevně věřím v účinnost toho videa. A za chvíli to všechno skončí.”

“Doufám,” přitakal s novým znepokojeným pohledem na mladou matku a novorozeně.

“Vykonal jste úžasnou práci, Docu.” Podíval se na ni podezíravě, jako by čekal, co bude následovat. “Myslím to vážně. Jste moc dobrý. Možná jste si místo onkologie měl zvolit porodnictví nebo pediatrii.”

“Možná jsem to měl udělat,” souhlasil zamračeně. “V boji s rakovinou jsem nedosáhl vysokého procenta úspěšnosti.”

“Měl jste skvělý úspěch, Docu. Zdaleka nad všeobecný průměr.”

“Ano, ale…”

Ano, ale nedokázal jsem vyléčit tu, na níž mi opravdu záleželo. Svou vlastní ženu. Tiel v duchu dokončila tuhle myšlenku za něj. Bylo zbytečné hovořit o jeho chvályhodném úsilí bojovat proti rakovině, když si stále připomínal, že ten jediný případ rozpoutal proti němu válku.

“Co vás nasměrovalo k onkologii?”

V první chvíli jako by se mu nechtělo odpovědět, ale nakonec řekl: “Můj mladší bratr v devíti letech zemřel na lymfom.”

“To je mi líto.”

“Je to už dávno.”

“Kolik bylo tenkrát vám?”

“Dvanáct, třináct.”

“Ale jeho smrt měla na vás trvalý dopad.”

“Vzpomínám si, jak těžce dolehla na mé rodiče.”

Takže ztratil dvě milované osoby kvůli nepříteli, jehož se mu nepodařilo porazit, pomyslela si. “Cítil jste se bezmocný, že nemůžete zachránit bratra nebo svou ženu,” vyslovila nahlas. “Proto jste od všeho odešel?”

“Byla jste u toho,” řekl ostře. “Víte, proč jsem toho nechal.”

“Vím jen to, co jste byl ochotný sdělit novinářům, a toho bylo jako šafránu.”

“A pořád je.”

“Zahořkl jste.”

“Naštvalo mě to.” Zvedl hlas na úroveň jevištního šepotu, ale i to stačilo, aby se Katherine pohnula v matčině náručí.

“Na koho jste se naštval?” Uvědomovala si, že příliš tlačí na pilu. Kdyby do toho tématu zaryla příliš tvrdě, příliš unáhleně, mohl by se úplně uzavřít. Ale přála si využít šanci. “Vztekal jste se na příbuzné z manželčiny strany za jejich ničím nepodloženou výpověď proti vám? Nebo vás rozčilili vaši pracovní partneři, kteří vás nijak nepodrželi?”

“Měl jsem vztek na každého. Na všechno. Na zatracenou rakovinu. Na vlastní neschopnost.”

“Takže jste prostě hodil flintu do žita.”

“Přesně. S myšlenkou: K čemu to sakra všechno je? Jsem někomu k užitku?”

“A tak jste se zašil do té země nikoho, kde jste mohl být doopravdy užitečný.”

Její sarkasmus se neminul účinkem. Na jeho stažených rysech obličeje byla patrná stupňující se rozmrzelost. “Poslyšte, nepotřebuju, abyste vy nebo kdokoli jiný rozebírali moje rozhodnutí. Nebo to zpochybňovali. Nebo kritizovali. Jestliže jsem dospěl k rozhodnutí stát se rančerem, baleťákem nebo tulákem, do toho vůbec nikomu nic není.”

“Máte pravdu. Není.”

“A když už mluvíme o zaměstnání,” dodal stejně sžíravým tónem, “tenhle váš nápad s videokamerou…”

“Co je s ním?”

“Má skutečně přinést prospěch jen Ronniemu a Sabře?”

“Samozřejmě.”

Pohlédl na ni se zjevnou, palčivou nedůvěrou. Dokonce se skepticky zasmál.

“Domnívám se, že všechno, čím můžeme nějak ovlivnit Dendyho, pomůže tuhle situaci zmírnit.” I jejím vlastním uším to znělo jako sebeobrana, přesto pokračovala: “Nezdá se mi, že by tohle ozbrojené přepadení dělalo agentu Callowayovi zrovna radost. Bez ohledu na to, co tvrdí Cain, mi Calloway připadá jako decentní člověk konající svou práci, jehož ale netěší představa střelby z pistolí a krveprolití. Myslím, že je ochoten vyjednávat a dosáhnout smírného urovnání. Jen jsem nabídla své služby, které doufám usnadní pokojné řešení.”

“Ale taky vám to poskytne zatraceně dobrý příběh.” Jeho tichý, intenzivní hlas spolu s pronikavým pohledem v ní vyvolaly pocit viny, když si vybavila zapnutý diktafon v kapse svých kalhot.

“Ano, jistě,” přiznala rozpačitě, “bude to úžasný námět. Ale já jsem se osobně zapojila do osudu těch dvou mladých lidí. Pomohla jsem přivést na svět jejich dítě, takže můj nápad není tak zcela sobecký. Jste zaujatý, Docu. Nemáte rád reportéry jako takové, a v důsledku vašich zkušeností s médii je vaše averze pochopitelná. Ale já nejsem tak chladnokrevná a bezcitná, za jakou mě zřejmě považujete. Mám velkou starost o to, co se stane s Ronniem, Sabrou a Katherine. Zajímá mě, co bude s námi všemi.”

Po dost dlouhé pauze se tiše ozval: “Věřím vám.”

Jeho oči byly stejně pronikavé jako dřív, ale teď v nich spatřila něco podstatně jiného. Ten dřívější žár útrap, který ji předtím zaplavil, se postupně měnil v žár úplně jiného druhu.

“Musím přiznat, že jste úžasná,” poznamenal. “To se Sabrou. Mohla jste mě nechat na holičkách. Vyvádět. Zvracet. Omdlít. Prostě cokoli. A místo toho jste měla uklidňující vliv. Skutečná pomoc. Díky.”

“Není zač.” Tiše se zasmála. “Byla jsem hrozně nervózní.”

“Já taky.”

“Ne! Čestně?”

Zkřížil ruce na prsou.

“Nechce se mi tomu věřit.”

“Věřte. S rozením dětí opravdu nemám moc zkušeností. Na lékařské fakultě jsem u několika porodů byl a u dvou jsem pak asistoval jako stážista, ale vždycky ve velmi dobře vybavené sterilní nemocnici, kde jsem měl kolem sebe ostatní lékaře a sestry. Většinu z toho, co jsem znal, už jsem zapomněl. Tohle byl pro mě děsivý zážitek.”

Chvíli se dívala do nedalekého prostoru před sebou, než se její oči vrátily zpátky k němu. “Byla jsem nervózní až do okamžiku, kdy jsem zahlédla hlavičku dítěte. Pak mě úplně přemohl zázrak toho všeho. Bylo to… fantastické.” To slovo nestačilo k vyjádření nezapomenutelného zážitku, ale uvědomovala si, že snad žádné slovo by nedokázalo definovat a zachytit ten úžasný pocit.

“Opravdu, Docu. Fantastické.”

“Vím, co myslíte.”

Pak se jejich zraky zkřížily a dlouho, nekonečně dlouho se nemohly od sebe odtrhnout.

Konečně prolomil mlčení. “Jestli se ještě kdy octnu v naléhavé situaci, kdy budu muset odrodit dítě…”

“Víte, koho zavolat, aby vám pomohl. Partnerku.”

Natáhla ruku, kterou vzal do své. Ale nepotřásl jí na potvrzení partnerství. Nepouštěl ji. Jeho stisk nebyl nepříjemně silný, ale natolik pevný, že ji zalil téměř pocit intimity.

Kromě té chvilky, kdy mu přiložila gázu na zraněné rameno - a to šlo o tak prchavý okamžik, že nic neznamenal - tohle bylo poprvé, kdy se jeden druhého dotkli. Vzájemný dotyk kůže elektrizoval. Měl za následek chvění, které v Tiel vyvolalo rozporuplné pocity: svou ruku spěšně vytrhnout z jeho, nebo mu ji nechat držet navždycky?

“Prokážete mi laskavost?” zeptal se tiše.

Němě přikývla.

“Nechci být na kameře.”

Váhavě ruku stáhla. “Ale vy k tomuhle příběhu nerozlučně patříte.”

“Tvrdila jste, že pro vaše účely je ten příběh druhořadý.”

“Taky jsem připustila, že je to náramný námět.”

“Nechci se dostat do záběru kamery,” opakoval. “Vynechte mě z toho.”

“Bohužel, Docu. Nemůžu. Už v tom jedete. V tomhle příběhu jste až po uši.”

“Pro nás tady ano. Neměl jsem jinou volbu než se dát do něj zatáhnout. Ale těm venku nedlužím zatraceně nic, zvlášť nějaké pobavení na úkor vlastního soukromí. Dohodnuto?”

“Uvidím, co se dá dělat.”

Miniaturní diktafon, tajně ukrytý v kapse kalhot, ji najednou začal hrozně tížit. “Nemůžu přece mluvit za kameramana.”

Pohled, který na ni vrhl, jasně naznačil žádost, aby neurážela jeho inteligenci. “Určitě můžete něco udělat. Záleží přece jenom na vás. A mě z toho vynechte.” Každé slovo zdůraznil, aby nedošlo k nesprávné interpretaci jeho postoje.

Vstal a šel se podívat na Sabru. Jakmile se vzdálil od Tiel, napadlo ji, jestli jeho pochvala a stisk ruky nebyly předem vypočítaný tah, jak zlomit její obranu, trik fešného muže obalamutit ji lichotkami. Chtěl jí úmyslně předvést svou něžnější stránku, a ne nějaký útočný postoj? Dalo by se říct, že zvolil spíš metodu cukru než biče. Také by ráda věděla, co udělá, až se dozví, že páska s tím, co se teď natočí, není jediný dostupný zdroj informací k její reportáži, že má natočené ještě jiné věci. Už se ocitl na jejím videozáznamu, aniž o tom věděl.

Ale na tyhle problémy bude dost času později. Zařinčel telefon.

Calloway rychle vyskočil, když se otevřely dveře vozu. Nejprve vešel šerif Montez, jehož Calloway už stačil poznat jako moudrého, fikaného muže zákona se skvělou intuicí. Za ním vstoupil plešatící muž s křivýma nohama a pořádným panděrem; příchozí páchl jako krabička camelek, co mu čouhala z náprsní kapsy košile.

“Jmenuju se Gully.”

“Zvláštní agent Calloway.” Jakmile si potřásli rukama, dodal: “Asi bychom si měli promluvit venku. Začíná se to tady moc plnit.”

Uvnitř vozu teď byli kromě Callowaye tři agenti FBI, psycholog - odborník na určování profilů delikventů, Russell Dendy, Cole Davison, šerif Montez a nově příchozí, který se okamžitě ohradil: “Tak vyhoďte někoho jinýho, protože já se odtud nehnu, dokud Tiel nebude v bezpečí a v pořádku.”

“Jste vedoucí redaktor zpravodajství, viďte?”

“Už skoro půl století. A dneska večer jsem nechal newsroom v rukou jednoho mlíčňáka s odbarvenejma vlasama a třema stříbrnejma kroužkama v obočí, chytrýho kluka z texaský univerzity, kde vystudoval novinařinu, obor televize.” Pohrdlivě si odfrknul při představě, že žurnalistika je něco, co se dá naučit ve škole.

“Velice zřídka odcházím ze svýho pracoviště, pane Callowayi. A nikdy ho nenechávám v rukou nekompetentních osob. To, že jsem něco takovýho udělal dneska, by vás mělo přesvědčit, jak moc mi záleží na Tiel McCoyové. Takže, pane, pane Callowayi, z tohohle vozu se nehnu, dokud se celá ta záležitost nevyřeší. Vy jste Dendy, co?” Nečekaně se otočil k milionáři z Fort Worthu.

Dendy se na tak břitké oslovení ani neobtěžoval odpovědět.

“Já jen abyste věděl,” pokračoval Gully, “že jestli se Tiel něco stane, zaživa z vás vyrvu vnitřnosti. Podle mě jste příčinou toho všeho.” Nechal Dendyho doutnat vzteky a otočil se ke Callowayovi. “Tak co si Tiel přeje? Ať je to cokoli, dostane to.”

“Souhlasili jsme s jejím požadavkem poslat dovnitř jednoho kameramana.”

“Čeká venku, celý dychtivý splnit úkol.”

“Ale nejdřív si pro tohle natáčení musíme domluvit pár základních pravidel.”

Gully podezíravě přimhouřil oči. “Jako co?”

“Ta páska musí posloužit i našim účelům.”

Cole Davison zbystřil pozornost. “Jakým účelům?” vyhrkl.

“Potřebuju záběr interiéru prodejny.”

“K čemu?”

“Jedná se o ozbrojené přepadení, pane Davisone. Rukojmí jsou drženi pod hrozbou pistole. Musím vědět, co se tam děje, abych mohl podle toho zareagovat.”

“Slíbil jste mi, že se mému synovi nic nestane.”

“Nestane. Jemu, ani nikomu jinému. Ne jestli tomu budu moci zabránit.”

“Pozor, aby toho chlapce příliš nerozrušila představa, že se soustřeďujete spíš na celkovou situaci než na jeho vzkaz,” poznamenal Gully.

“Chci vědět, kdo je uvnitř obchodu.” Callowayův autoritativní hlas zarazil veškerou další diskusi na tohle téma. Nestaral se o to, komu se jeho rozhodnutí nelíbí; za současné situace jakékoli vyjednávání bylo bezpředmětné.

“Tedy?” vyhrkl Gully netrpělivě.

“Teď zavolám slečně McCoyové.”

Gully hnal Callowaye k telefonu. “Dejte se do toho. Jestli nevíte, jak na to, pomůžu vám.”

Za jiných okolností by se Calloway mužově drzosti vysmál. Ale jeho hlas byl velice věcný, když se dovolal Ronniemu. “Tady agent Calloway. Dovolte mi promluvit se slečnou McCoyovou.”

“Necháte nás natočit to video?”

“Právě o tom si s ní potřebuju promluvit. Předejte mi ji, prosím.” Během vteřiny měl novinářku na drátě.

“Slečno McCoyová, váš kameraman…”

“Kip,” doplnil Gully.

“Kip stojí vedle mě.”

“Děkuju vám, pane Callowayi.”

“Nenatáčíme dokumentární film. Povoluji vám pět minut. Čas se začne odpočítávat okamžikem, kdy kameraman projde dveřmi obchodu. Dostane pokyny.”

“Myslím, že je to přijatelné řešení. Ronniemu a Sabře by tenhle časový limit měl stačit k vyjádření jejich požadavku.”

“Řeknu Kipovi, aby najel -”

“Ne, ne,” spěšně ho přerušila. “Holčička je v pořádku. Postarám se, aby se k ní dostal co nejblíž.”

“Říkáte, aby se nenatáčel interiér prodejny?”

“Přesně tak. Je krásná. Právě spinká.”

“Já… hm…” Calloway si nebyl jistý, co se mu to snaží naznačit. Po tom Cainově debaklu si nemohl dovolit žádné další omyly.

“Co říká?” chtěl vědět Gully.

“Nechce, abychom natáčeli interiér prodejny.” Promluvil znovu do telefonu: “Slečno McCoyová, přepnu vás na hlasitý odposlech.” Stiskl tlačítko.

“Tiel, tady je Gully. Jak se ti daří, dítě?”

“Gully! Ty jsi tady?”

“Nechce se ti tomu věřit, co? Já, který se nikdy nehnu ani na krok z redakce, se najednou ocitám v tomhle zapadákově. Dopravili mě sem helikoptérou. Takhle příšerně hlučnou vymožeností jsem v životě neletěl. Představ si, že mi celou cestu nedovolili kouřit. Úplně mě to odrovnalo. A co ty?”

“Jsem v pořádku.”

“Hned jak se odtamtud dostaneš, všechny perly budou na mě.”

“Beru tě za slovo.”

“Calloway je zmatený. Prý nechceš, aby Kip natočil celý interiér?”

“Přesně tak.”

“Někoho by to vyděsilo?”

“Možná.”

“Dobrá. A co široký záběr?”

“Ten je velmi důležitý, ano.”

“Máš ho mít. Široký záběr, aniž si to někdo uvědomí. Předstírej, že jsou to záběry zblízka. Tohle mi chceš naznačit?”

“Na tebe je vždycky spolehnutí, Gully. Budeme vyhlížet Kipa.” Zavěsila.

“Slyšel jste ji.” Gully zamířil ke dveřím vozu, aby dal instrukce kameramanovi, čekajícímu venku. “Budeme mít svůj záběr interiéru, pane Callowayi, ale Tiel, nevím z jakého důvodu, si nepřeje, aby všichni věděli, že je kamera snímá.”

*

Kapitola 11

Tiel na sebe mrkla do zrcátka v pudřence, ale sklapla ji, aniž se nějak přikrášlila.

Usoudila, že čím bude její vzhled neupravenější, tím víc videozáznam zapůsobí. Výměna halenky za tričko byla jediným ústupkem. Kdyby ji diváci uviděli, jak byli vždycky zvyklí - dokonale učesanou, dobře oblečenou a kosmeticky vylepšenou -, dokument by přišel o část účinku, ztratil by šťávu.

Přála si, aby měl opravdový náboj vzrušení. Aby zapůsobil nejen na domácí diváky, ale i na mocné činitele televizní stanice. Naskytla se jí úžasná příležitost, a ona ji hodlá využít. Už teď měla báječné zaměstnání a pro svůj vytříbený žurnalistický instinkt a know-how si vysloužila velkou úctu; její kariéra dosáhne dramatických výšin, jestli jí přiklepnou ten vytoužený post moderátorky večerního živého vysílání Nine Live.

Tento každodenní zpravodajský pořad nového typu se už připravoval celé měsíce. Zpočátku se o něm mluvilo jen v náznacích, byl to spíš vzdušný zámek vedení televize, něco, co si přáli realizovat v blíže nespecifikované budoucnosti.

Ale teď to vypadalo, že se tenhle sen uskuteční. Půlhodinový pořad se měl zařadit do vysílání mezi soutěž Riskuj! a první vydání večerních zpráv. Scenáristé předkládali návrhy k posouzení. Vedly se diskuse o hledání nových nápadů, aby plánovaný program měl šťávu, byl úderný a k něčemu směřoval. Propagační oddělení vymýšlelo charakteristické, výstižné logo. Připravil se rozpočet na působivou reklamní kampaň. Pořad Mine Live se záhy měl stát realitou.

A Tiel si přála, aby to byla její realita, její budoucnost. To, co se teď právě dělo, by mohlo značně zvýšit její šance získat post, po němž tolik prahla. Tohle ozbrojené přepadení se zítra stane pastvou pro média, a pravděpodobně i v příštích dnech. Další reportáže o lidech, kteří v něm figurovali, potečou nekonečným proudem, poskytnou bezbřehé možnosti: Jak Katherine prospívá; Proces s Ronniem; Ronnieho odsouzení; Davison versus Dendy - retrospektiva po roce.

Mohla by udělat interview se zvláštním agentem Callowayem, Dendyovými, Ronnieho otcem a šerifem Montezem. A konečně s nevyzpytatelným doktorem Bradleyem Stanwickem.

Zbývá ovšem Doca přemluvit, aby s rozhovorem souhlasil, ale všechno je možné, a Tiel byla optimistka.

Pár příštích dnů a týdnů se octne v centru pozornosti rozhlasových a televizních médií. Velký prostor jí nepochybně poskytnou i noviny a časopisy. Své televizní stanici získá značný kredit tím, že se objeví v národní televizi. Prudce stoupne sledovanost. Tiel se stane miláčkem newsroomu a o její popularitě se bude mluvit i v přepychových kancelářích v horních patrech.

Užívej si, Lindo Harperová.

Ronnie náhle přerušil její snění. “Slečno McCoyová? Je tohle on?”

Kameraman se vynořil ze stínů za benzinovými stojany. Pod tíhou kamery mu pravá ruka sklesla dolů, ale zároveň to vypadalo, jako by mu ji ten těžký přístroj prodloužil. Kamera byla jeho nedílnou součástí, málokdy se objevil bez ní. “Ano, je to Kip.”

V duchu si nacvičovala, co řekne na úvod. Jmenuji se Tiel McCoyová a mluvím k vám z prodejny smíšeného zboží v texaském Rojo Flats, kde se už několik hodin odvíjí drama, jehož původci jsou dva teenageři z Fort Worthu. Jak už bylo dříve oznámeno, Ronnie Davison a Sabra Dendyová…

Co to bylo? Bodnutí svědomí? Ignorovala to. Tohle bylo její zaměstnání, její práce. Stejně jako doktor Stanwick uplatnil svoje zkušenosti a um při nečekaném těžkém porodu, i ona uplatní svoje vědomosti a obratnost v nastalé situaci. Co na tom bylo špatné?

Tady nešlo o zneužití situace.

Rozhodně ne!

Když se Sam Donaldson sám ocitl na palubě uneseného letadla a měl příležitost využít tu událost pro svůj televizní kanál, vzdal se jí jen proto, že ostatním pasažérům šlo o život? Zatraceně, ne! Oznámil šéfovi svého média, že nechce připravit materiál, aby neriskoval vniknutí do soukromí svých spolurukojmích? Dovolte, abych se zasmála.

Lidé jsou tvůrci zpráv. Nejpůsobivější reportáže jsou o lidech, jejichž životy jsou v nebezpečí. Čím bezprostřednější nebezpečí, tím napínavější příběh. Ona tuhle situaci nevytvořila, aby jí posloužila k vyšší kariéře. Jen o ní připravila reportáž. Její kariéře to samozřejmě prospěje, nicméně konala jen svou práci.

Dnes ráno Ronnie Davison a Sabra Dendyová uprchli ze střední školy na protest proti rodičovské autoritě - a nakonec se dopustili protizákonného činu. Tito dva mladí lidé, kteří provedli ozbrojené přepadení, vypátrala FBI a další instituce chránící zákon. Jsem jednou z jejich rukojmích.

Kip už stál u dveří.

“Jak poznám, že nemá zbraň?” zeptal se nervózně Ronnie.

“S videokamerou dokáže geniální kousky, ale pochybuju, že by vůbec věděl, jak se drží pistole.” Mluvila pravdu. Kip vypadal asi stejně hrozivě jako turecký med. Hledáčkem viděl osvětlení a úhly, které dokážou stvořit nádherné pohyblivé obrázky. Ale byl žalostně krátkozraký, když přišlo na to, podívat se na sebe do zrcadla. Nebo aspoň tak to vypadalo. Byl roztomile ucouraný a neupravený.

Ronnie dal Donně povel aktivovat elektronický zámek. Kip se vmáčkl dovnitř. Dveře se za ním okamžitě zavřely. Při tom cvaknutí kovu nervózně nadskočil.

“Nazdar, Kipe.”

“Tiel! Jsi v pořádku? Gully je vytočenější než stará vrtule.”

“Jak vidíš, nic mi není. Neztrácejme čas. Tohle je Ronnie Davison.”

Kip zřejmě očekával drsného gangstera, a ne tohohle hladce oholeného, typicky amerického kluka, jehož Ronnie ztělesňoval. “Nazdar.”

“Ahoj.”

“Kde je to děvče?” sháněl se Kip.

“Leží tamhle.”

Pohlédl Sabřiným směrem a trhl bradou v pozdravu. “Ahoj.”

Katherine spala v matčině náručí. Tiel si všimla, že Doc dosud sedí na podlaze zády opřený o mrazák, odkud mohl snadno sledovat Sabru, a zároveň zůstat skrytý díky otáčivému stojanu s přesnídávkami.

“Radši začneme,” prohlásil Kip. “Ten Calloway mi důrazně kladl na srdce, že to nesmí trvat dýl než pět minut.”

“Nejdřív řeknu já pár slov na úvod a pak můžeš natočit Ronnieho prohlášení. Záběr se Sabrou a dítětem sejmeš nakonec.”

Kip podal Tiel bezdrátový mikrofon, načež si hodil kameru na rameno a upravil si hledáček proti oku. Světlo, umístěné nahoře na kameře, se rozsvítilo. Tiel zaujala předem naplánovanou pozici tak, aby byl za ní vidět téměř celý interiér prodejny. “Je to tak dobré?”

“Pro mě ano. Stupeň hlasitosti v pořádku. Točím.”

“Tady je Tiel McCoyová.” Zahájila stručným úvodem, který si předtím nacvičila. Její konstatování faktů bylo vzrušené, ale ne ufňukané, vystihovalo tu správnou směs vcítění a profesionálního odstupu. Odolala pokušení něco vyšperkovávat, protože věřila, že to, co poví Ronnie a Sabra, bude mít daleko větší účinek, než cokoli by řekla ona.

Když skončila, kývla na Ronnieho, aby přistoupil blíž. Očividně váhal pohnout se do jasného světla. “Jak vím, že do mě nestřelí?”

“Ve chvíli, kdy stojíte před kamerou, nepředstavujete bezprostřední ohrožení. FBI má dost svých problémů i bez těch protestů veřejnosti, k nimž by došlo.”

Zřejmě uznal logiku Tieliných argumentů. Pohnul se ze svého místa a odkašlal si. “Řekněte mi, kdy mám začít.”

“Jsem připravený, spusťte,” vybídl ho Kip.

“Sabru Dendyovou jsem neunesl,” vyhrkl. “Utekli jsme. Prostě odešli. Nebylo správné, že jsem přepadl a oloupil tenhle obchod. Přiznávám to.” Dál vysvětloval, jak k tomu došlo, že je z domova vyhnaly výhrůžky pana Dendyho, který je chtěl navždy odloučit od sebe a od jejich dítěte. “Sabra a já se chceme vzít a žít společně s Katherine jako rodina. To je všechno. Pane Dendy, jestli nás nenecháte žít naše vlastní životy, ukončíme je přímo tady. Dneska večer.”

“Dvě minuty,” zašeptal Kip, aby jim připomněl časový limit.

“Velmi dobré, Ronnie.” Tiel od něj převzala mikrofon a kývla na Kipa, aby ji následoval k místu, kde ležela Sabra. Rychle našel vhodnou pozici, aby ji zabral z toho nejlepšího úhlu.

“Hlavně ať je tam taky dítě,” upozornila ho Sabra.

“Ano, madam. Točím.”

Ronnie jednal typicky mužským způsobem - v jeho tónu se ozývala útočnost, svárlivost a vyzývavost. Sabřino vystoupení bylo možná trochu výřečnější, ale ve stejném duchu a až mrazivě rozhodné. Oči se jí koupaly v slzách, přesto při závěrečných slovech nezakolísala: “Není možné, abys mě pochopil, tati, protože sám nevíš, co je to někoho milovat. Tvrdíš, že chceš jen to nejlepší pro mě, ale není to pravda. Chceš to, co je nejlepší pro tebe. Jsi ochoten mě obětovat, jsi ochoten obětovat svoji vnučku, jen aby bylo po tvém. Je to smutné. Necítím k tobě nenávist, ale lítost.”

Skončila přesně v okamžiku, kdy Kip oznámil: “Čas vypršel.” Vypnul kameru a sundal ji z ramene. “Nechci překročit povolenou dobu a být příčinou rozpoutání pekla.”

Když ho Tiel doprovázela ke dveřím, zašeptal: “Do newsroomu několikrát volal chlapík jménem Joe Marcus.”

“Kdo?”

“Joe Mar -”

“Aha, Joseph.”

“Pořád otravoval, až ho nakonec přepojili sem na mě.”

“Jak se o tomhle dozvěděl?”

“Asi stejně jako kdokoli jiný,” odpověděl Kip. “Slyšel to ve zprávách. Chtěl vědět, jestli jsi v pořádku. Říkal, že se mu strachy o tebe udělalo zle.”

V těch hodinách, které následovaly po jejím telefonátu s ním, téměř zapomněla na tu prolhanou krysu, co podváděla manželku a s kterou předtím plánovala strávit romantickou dovolenou. Teď měla pocit, že uplynula předlouhá doba od časů, kdy měl Joseph Marcus pro ni nějaký půvab. Sotva si dokázala vybavit, jak vypadal.

“Jestli znovu zavolá, polož mu to.”

Kameraman naprosto nevzrušeně jen mírně pokrčil rameny. “Jak si přeješ.”

“A Kipe, rozhodně nezapomeň ujistit Callowaye a ostatní, že se agent Cain i ostatní cítí dobře.”

“Mluvte za sebe,” zavrčel Cain. “Povězte Callowayovi, že říkám -”

“Zmlkněte!” zaječel na něj Ronnie. “Nebo dovolím tomu Mexičanovi, aby vás znovu umlčel.”

“Táhněte k čertu!”

Kip dost váhavě nechával Tiel v tak nepřátelském prostředí, ale přední reflektory zvenčí už dvakrát blikly. “Signál pro mě,” vysvětlil. “Musím jít. Opatruj se, Tiel.”

Proklouzl dveřmi a Donna za ním na Ronnieho příkaz zamkla.

Cain se rozesmál. “Jste hlupák, Davisone. Myslíte si, že se tím videem něco změní? Calloway jen využil způsob, jak všechno trochu pozdržet, než sem dostane větší posilu.”

Ronnie přeběhl očima od agenta FBI k Tiel, která zavrtěla hlavou. “Tohle si nemyslím, Ronnie. Přece jste s Callowayem mluvil. Zdá se mi, že má o každého upřímnou starost. Nevěřím, že by na vás zkoušel nějaký trik.”

“Pak nejste o nic chytřejší než on,” uchechtl se Cain. “Calloway má tam venku psychologa, který mu radí každý další krok k řešení situace. Tihle lidé umějí moc hladce mluvit. Vědí, který knoflík stisknout. Calloway si v úřadu už odsloužil přes dvacet let. Tohle ozbrojené přepadení je pro něj hračka. Dokázal by si s ním poradit i ve spánku.”

“Nechtěl byste zmlknout?” rozčilil se Ronnie.

“Nechtěl byste mi políbit prdel?”

Vern, který se pro natáčení vzbudil, ho okřikl: “Hej, dejte si pozor na jazyk. Takhle před mou ženou mluvit nebudete.”

“To nic, Verne,” uklidňovala ho Gladys. “Je to hlupák.”

“Musím jít na záchod,” zakvílela Donna.

“Chci, aby se všichni posadili a byli zticha,” zaječel Ronnie.

Vypadal k smrti unavený. Před kamerou se sice trochu vzpamatoval, ale teď mu všechno znovu začalo brnkat na nervy. Únava, pocuchané nervy a nabitá zbraň - fatální kombinace.

Tiel by Caina nejradši uškrtila, že ho tak provokuje. Podle ní by FBI bylo líp bez agenta Caina. “Ronnie, nemohli bychom si všichni dojít na toaletu?” zeptala se. “Už jsme tady příliš dlouho. Každému by pomohlo trochu si ulevit, než nám Calloway znovu zavolá. Co tomu říkáte?”

Zamyslel se. “Jen vy ženy. Postupně. Muži ne. Jestli se jim chce, můžou to udělat tamhle.”

Donna se přihlásila první. Po ní Gladys. Tiel šla poslední. Na záchodě si přetočila audiopásku v malém diktafonu a na zkoušku si kousek pustila. Ozval se Sabřin hlas, zastřený, přesto dostatečně zřetelný. Mluvila o svém otci. “Takový je to člověk. Nesnáší, když mu někdo zkříží cestu.” Vrátila pásek znovu dopředu, zastavila ho, stiskla přehrávání a uslyšela Docův skřípavý baryton. “…na každého. Na všechno. Na zatracenou rakovinu. Na svou vlastní neschopnost.”

Ano! Měla strach, aby páska neskončila dřív, než se nahraje tenhle důvěrný rozhovor. Byl by fantastickým hostem jejího pořadu v Nine Live. Kéž by se jí podařilo ho přesvědčit, aby přišel. Bude se o to muset pokusit, a basta. Začala by tím, jak ho zdrtila manželčina smrt a co po ní následovalo, a pak by se ho zeptala na jeho současný názor na tehdejší nešťastné události, které od základu změnily jeho život. Mohli by zabrousit do diskuse o zmařených snech. Třeba by pozvala i nějakého duchovního, který by dané téma rozšířil o otázku: Co se stane s duší člověka, jemuž se rozpadne svět?

Vzrušená touhle perspektivou vrátila diktafon do kapsy, použila toaletu a umyla si ruce a obličej. Ve chvíli, kdy vyšla, Vern právě mířil k pánské toaletě, aby vyprázdnil kbelík, který použili muži. Když míjel Caina, zeptal se Ronnieho: “Co s ním?”

“Nic. Pokud mu nechcete sám stáhnout zip a udělat mu laskavost.”

Vern s úsměškem pokračoval v cestě. “Jak to vypadá, budete to muset pustit do kalhot, střelče.”

Mexičani zřejmě pochopili, oč jde, a posměšně se zachechtali.

Tiel se znovu připojila k Docovi; ten upíral pohled na ty dva muže sedící blízko mrazicího boxu s roztříštěnými skleněnými dveřmi. Tiel sledovala směr jeho pohledu. “Vrtá mi to hlavou,” zamumlal.

“Co?”

“Ti dva.”

“Juan a Dvojka?”

“Prosím?”

“Tomu malému říkám Juan. A ten vyšší -”

“Je dvojka. Chápu.”

Otočil se a znovu zaujal místo vedle Sabry. Tiel se posadila vedle něj a tázavě k němu zvedla oči. “Co se vám na nich nezdá?”

Pokrčil rameny. “Něco tu nehraje.”

“Jako co?”

“To přesně nevím. Ruku do ohně bych za to nedal. Všiml jsem si jich, když poprvé vešli do krámu. Už tehdy se chovali divně.”

“V jakém smyslu?”

“Hřáli si jídlo v mikrovlnce, ale přesto jsem měl dojem, že kvůli svačině sem nepřišli. Jako by jen zabíjeli čas. Na něco čekali. Nebo na někoho.”

“Hmm.”

“Měl jsem takové… nevím… zvláštní svrbění.” Zasmál se pohrdlivým smíchem sám nad sebou. “Cítil jsem před nimi určitou ostražitost, ale nikdy by mě nenapadlo věnovat druhý pohled Ronniemu Davisonovi. Dokonalá ukázka toho, jak první dojem klame.”

“Tím si nejsem tak jistá. Vás jsem si všimla, hned jak jste vešel.”

Tázavě povytáhl obočí.

Jeho přímý pohled ji vzrušil a současně zneklidnil. Znovu pocítila to chvění okolo žaludku. “Vrháte impozantní siluetu, Docu, zvlášť s tím kloboukem na hlavě.”

“Jo. Vždycky jsem byl na svůj věk vysoký.”

Bylo to míněno jako žert, který zafungoval do té míry, že se Tiel podařilo znovu nabrat dech.

“Díky za to, že jste splnila mou žádost nezabírat mě kamerou,” dodal.

Tentokrát se svědomí neozvalo jen malým píchnutím. Teď to bylo příliš bolestivé bodnutí jehlou, které nešlo tak snadno ignorovat. Něco zamumlala a v touze tohle téma zamluvit, kývla hlavou k Sabře. “Nějaká změna?”

“Krvácení znovu zesílilo. Ale ne tolik jako předtím. Potřeboval bych, aby znovu dítě nakojila. Od posledního krmení uběhla víc než hodina, ale hrozně nerad bych ji budil, když spí.”

“Tam venku už pravděpodobně sledují videozáznam. Možná že ji brzy dopraví do nemocnice.”

“Je statečná. Ale příliš vyčerpaná.”

“Stejně tak Ronnie. Vidím na něm, jak už to začíná nezvládat. Lituju, že jsem sledovala všechna ta dramata o situaci rukojmích - jako fikce i ve skutečnosti. Čím déle se něco takového protahuje, tím víc narůstá podrážděnost všech zúčastněných. Nervy povolují. Dochází k výbuchům vzteku.”

“A zbraní.”

“Tohle radši ani nevyslovujte.” Otřásla se. “V jednu chvíli jsem se bála, že Ronnieho obava z ostrostřelců bude oprávněná. Co jestli Calloway se mnou hrál habaďůru? Co když souhlasil s tím videem jen proto, aby rozehrál svou vysokou hru, v níž Kip, Gully a já jsme byli jen pěšáci na šachovnici.”

Posunul se do pohodlnější pozice. “Kdo je tenhle Gully?”

Vylíčila mu jejich pracovní vztahy. “Je to fakt charakter. Určitě jim tam hne žlučí,” řekla s úsměvem.

“A kdo je Joe?”

Ta nečekaná otázka jí setřela úsměv ze rtů. “Nikdo.”

“Někdo snad ano. Přítel?”

“Bývalý.”

“Bývalý přítel?”

Vyprovokovaná naléhavostí jeho otázek už se chystala ho odbýt, aby si hleděl svého a přestal slídit po jejích soukromých hovorech. Ale při pomyšlení na diktafon v kapse přehodnotila svou reakci. Jeho důvěru si musí získat tím, že se mu svěří.

“Joseph a já jsme se párkrát sešli. Začala už jsem ho považovat za oficiální ,známost’, ale on se jaksi zapomněl zmínit, že je manželem jiné ženy. Tuhle poněkud drsnou skutečnost jsem se dozvěděla právě dnes odpoledne.”

“Hmm. Šílela jste?”

“To si pište. Zuřila.”

“Lítost?”

“Kvůli němu? Ne. V žádném případě. Lítost jen sama nad sebou, že jsem byla tak naivní husa, to ano.” Tloukla si pěstí do druhé dlaně jako soudcovským kladívkem. “Odteďka budu od všech budoucích nápadníků vyžadovat aspoň tři notářsky ověřené reference o charakteru dotyčného.”

“Co váš exmanžel?”

Další bod pro Doca. Měl skutečný čich na to, jak jí svými nečekanými a střízlivými otázkami odvát úsměv ze rtů. “Co s ním?”

“Myslíte na něj?”

“Ne.”

“Jste si jistá?”

“Jistěže.”

“Žádná nostalgie -”

“Ne.”

Pochybovačně stáhl obočí. “Při mojí zmínce o něm jste se zatvářila moc zvláštně.”

V duchu ho zapřísahala, aby ji nenutil vracet se k tomuhle období jejího života. Když mu poví svůj příběh, poskytne mu právo na zvídavé otázky.

“John Malone. Úžasné televizní jméno, co? A navíc dokonalá tvář a hlas. Seznámili jsme se při práci a beznadějně se do sebe zamilovali. Prvních pár měsíců jsme žili v plné blaženosti. Pak krátce po svatbě ho najala jedna televizní společnost jako zahraničního korespondenta.”

“Aha, chápu.”

“Ne, nechápete,” odsekla. “Vůbec ne. Nehrála v tom roli profesní žárlivost. Pro Johna to znamenalo fantastickou příležitost, a já byla jednoznačně pro. Lákala mě představa života v cizině. Ale jeho volba se smrskla na Jižní Ameriku nebo Bosnu. Bylo to v době, kdy většina Američanů o Bosně nikdy neslyšela. Teprve se tam začínalo bojovat.”

Nepřítomně vytáhla uvolněnou nit z lemu trička. “Přirozeně jsem naléhala, aby si vybral něco bezpečnějšího - Rio, kam bych nakonec mohla jet s ním. Netěšilo mě pomyšlení, že by mě můj manžel nechal samotnou ve Státech a odjel do válečné zóny, zvlášť tam, kde ještě nebyly přesně stanovené hranice a každý teprve zvažoval, ke které straně se přidá.

Zažádal o tu vzrušivější lokalitu z obou. Přál si být tam, kde se něco dělo, kde se mu dostane víc prostoru k práci. Hádali jsme se kvůli tomu. Hodně zuřivě. Nakonec jsem mu řekla: ,Dobrá, Johne. Jdi. Nech se zabít.’ “

Zvedla hlavu a podívala se Docovi přímo do očí. “A udělal to.”

Na jeho obličeji se nepohnul sval.

Pokračovala: “Odešel do oblasti, kam novináři neměli přístup - a mě to ani nepřekvapilo,” dodala s tichým smíchem. “Byl od přírody dobrodruh. Zasáhla ho kulka ostřelovače. Loď přivezla jeho tělo domů. Pochovala jsem ho tři měsíce před naším prvním výročím svatby.”

“Je to kruté. Omlouvám se,” ozval se po chvíli Doc.

“Ano…”

Dlouho seděli mlčky. Tiel promluvila první.

“Jaké je to pro vás?”

“Vzhledem k čemu?”

“Ke vztahům.”

“Konkrétně…?”

“No tak, Docu. Nedělejte nechápavého,” mírně ho pokárala. “Já jsem k vám byla upřímná.”

“Udělala jste to dobrovolně.”

“Buďte férový. Svěřte se mi.”

“Není s čím se svěřovat.”

“Co vy a ženy?” vyhrkla. “Tomu nevěřím.”

“Co chcete vědět? Jména a rande? Odkud mám začít, slečno McCoyová? Počítá se i střední škola, nebo bych měl začít vysokou?”

“Co třeba od smrti vaší ženy?”

“Co kdybyste se starala o své vlastní zatracené záležitosti?”

“Právě mluvíme o těch vašich.”

“Ne, my ne. To vy.”

“Kvůli nevěře vaší manželky bude pro vás asi těžké uvěřit jiné ženě.”

Stáhl ústa do úzké, vzteklé linky; poznala, že se dotkla citlivého místa. “Nevíte nic o -”

Ale Tiel už se od něho nedozvěděla, co neví, protože Docova slova přervalo Donnino srdceryvné, bubínky prorážející zaječení.

*

Kapitola 12

Všichni v policejním voze se nakupili kolem dvou monitorů, na nichž se současně přehrávala Kipova páska. Jeden z agentů FBI obsluhoval řídící panel a čekal na Callowayovy příkazy, kdy zastavit obraz.

“Kde je moje dcera? Nevidím Sabru.”

Calloway ucítil z Dendyových úst alkohol. Dendy občas vyšel ven ,nadýchat se čerstvého vzduchu’, ale zřejmě potřeboval něco víc než kyslík.

“Trpělivost, pane Dendy. Všichni máme zájem vidět, co se tam děje. Potřebuju znát rozmístění lidí v prodejně. Jakmile se objeví celkový pohled, budeme vracet pásku a zastavovat se na jednotlivých segmentech, které je třeba víc přiblížit.”

“Třeba se Sabra pokusila poslat mi nějaký soukromý vzkaz. Jako signál.”

“Možná,” zněla nic neříkající odpověď služebně staršího agenta.

Calloway naslouchal úvodním slovům Tiel McCoyové s nosem sotva dvacet centimetrů od barevného monitoru. Musel obdivovat její jisté vystupování. Jednala klidně, nevzrušeně. V tričku s texaskou vlajkou na prsou sice nevypadala nic moc, ale byla soustředěná a výmluvná, jako by hovořila z televizního studia, bezpečně usazená za hladkým zpravodajským stolem.

“Ten hajzl!” zasyčel Dendy, když se na obrazovce objevil Ronnie.

“Jestli neudržíte jazyk za zuby, Dendy, s velkým potěšením vám tu pusu zavřu.” Cole Davison mu pohrozil tichým hlasem, za nímž se ale skrývala energie.

“Pánové,” napomenul je Calloway.

Při Ronnieho prohlášení nikdo jiný nepromluvil. Ale ticho se ještě tíživěji prohloubilo, když kamera najela na Sabru a její novorozeně. Ty obrázky byly nesmírně dojemné, až srdcervoucí a dialog zneklidňující. Žádná čerstvá maminka chovající v náručí své dítě by neměla vyhrožovat sebevraždou.

Pár vteřin poté, co záznam skončil, všichni mlčeli. Nakonec to byl Gully, kdo našel odvahu vyslovit nahlas to, nač každý z nich myslel. “Zdá se, že tohle by měl dát do pořádku ten, kdo nese za všechno odpovědnost.”

Calloway zvedl ruku, aby zabránil dalším, redakčně neschváleným poznámkám o provinění Russella Dendyho. Otočil se na Colea Davisona. “Co Ronnie? Jak se vám jeví?”

“Vyčerpaný. Vyděšený.”

“Zfetovaný?”

“Ne, pane,” důrazně odpověděl Davison. “Už jsem vám řekl, je to hodný hoch. Nebere drogy. Možná se sem tam napije trochu piva. Ale víc nic.”

“Moje dcera rozhodně není feťačka,” vybuchl Dendy.

Calloway se plně soustředil na Davisona. “Zpozoroval jste u něho cokoli neobvyklého, co by nás upozornilo na labilní stav myšlení?”

“Můj osmnáctiletý syn mluví o tom, že se zabije, pane Callowayi. Myslím, že tohle dostatečně vyjadřuje stav jeho mysli.”

I když Calloway cítil k tomu muži sympatie - sám měl doma teenagery -, snažil se z něj za každou cenu vytáhnout víc informací. “Vy ho znáte, pane Davisone. Myslíte, že Ronnie blufuje? Máte pocit, že s vámi mluví upřímně? Věříte, že by to mohl provést?”

Muž zápasil s odpovědí. Pak sklíčeně sklonil hlavu. “Ne, myslím, že ne. Opravdu nevím. Ale -”

“Ale?” Calloway se toho chytil. “Ale co? Projevily se u Ronnieho už někdy sebevražedné tendence?”

“Nikdy.”

“Nějaký sklon k surovosti? Nekontrolovatelné nálady?”

“Ne,” zněla stručná odpověď. Ale bylo vidět, že si svou odpovědí není moc jistý, projevila se v ní určitá zdráhavost. Mužovy oči se nervózně přesunuly k ostatním a pak se znovu vrátily k agentovi. “No, jen jednou. Jednalo se o ojedinělý incident. A tehdy byl ještě dítě.”

Calloway v duchu zasténal. Rozhodně si nepřál slyšet o tom jediném případu, kdy se Ronnie Davison přestal ovládat. “Třeba to není relevantní - asi ne -, ale radši mi o tom povězte.”

Po dlouhém, tísnivém tichu Davison začal. “Ronnie trávil u mě letní prázdniny. Bylo to krátce po našem rozvodu s jeho matkou. Ronnie si na náš rozchod těžce zvykal. Prostě…,” rozpačitě přešlápl z nohy na nohu, “úplně se zakoukal do jednoho psa pár bloků od nás. Řekl mi, že se jeho majitel k němu chová hrubě, často té fence ani nedá najíst a nikdy ji nevykoupal, a tak dále.

Toho majitele jsem znal. Byl to surový, starý lotr, většinu času opilý, takže jsem věděl, že Ronnie mluví pravdu. Nám ovšem do toho nic nebylo. Nařídil jsem Ronniemu, aby se od psa držel dál. Ale jak jsem řekl, k tomu prašivému psisku už opravdu přilnul. Zřejmě potřeboval společníka. Nebo si třeba to zvíře oblíbil proto, že bylo tak zbědované, jak se to léto cítil i on. Nevím. Nejsem dětský psycholog.”

Dendy do toho skočil. “Povede tahle smutná příhoda k něčemu?”

Calloway si ho změřil pohledem. Napomenul ho, aby zmlkl, a znovu se otočil k druhému muži. “Co se stalo, Cole?”

“Jednou Ronnie odpoutal psa od řetězu a přivedl ho domů. Nařídil jsem mu, aby ho okamžitě odvedl zpátky do sousedova zadního dvorku. Rozplakal se a odmítl to. Řekl, že ho radši uvidí mrtvého, než aby žil takhle. Vyhuboval jsem mu a šel si pro klíče od auta, abych odvezl fenku ve svém pickupu.

Ale když jsem se vracel zpátky kuchyní, Ronnieho a psa už jsem tam nenašel. Abych to zkrátil - hledal jsem je celou noc. Pomáhali mi i sousedi a přátelé. Časně ráno druhého dne nějaký rančer zahlédl jeho a psa schované za svou stodolou a zavolal šerifa.

Když jsme přijeli ke stodole, volal jsem na Ronnieho, aby vylezl, a řekl mu, že je načase vrátit psa majiteli a jet domů. Křičel na mě z úkrytu, že se psa nevzdá, že nedovolí, aby se s ním znovu tak špatně zacházelo.”

Odmlčel se a zíral na okraj svého klobouku, který zvolna otáčel v prstech. “Když jsme obešli stodolu a našli ho vzadu, srdceryvně plakal. Poplácával psa, který ležel hned vedle něj. Mrtvý. Praštil ho do hlavy kamenem a zabil.”

Zvedl ke Callowayovi oči zrudlé hrozícími slzami. “Pane Callowayi, zeptal jsem se svého chlapce, jak mohl provést něco tak strašného. Řekl mi, že to udělal z velké lásky k tomu psovi.” Nadechl se tak zhluboka, až se mu otřásla mohutná hruď. “Omlouvám se, že jsem se tak rozpovídal. Ale ptal jste se mě, jestli si myslím, že by mohl udělat něco, co řekl, že udělá. Tohle jsem považoval za nejlepší odpověď na vaši otázku.”

Calloway potlačil neprofesionální impulz stisknout mužovo rameno. Jen úsečně poděkoval: “Díky za vaše pochopení a proniknutí do podstaty věci.”

“Takže ten kluk to nemá v hlavě v pořádku,” zamumlal Dendy. “Přesně jak jsem to vždycky tvrdil.”

Třebaže Dendyho poznámka byla zbytečně krutá, Calloway s ním nemohl zcela nesouhlasit. Ten incident z Ronnieho dětství nebezpečně odpovídal současným okolnostem. Cole Davison svým příběhem dodal nastalé situaci další faktor, a ten vůbec nebyl pozitivní. Po pravdě řečeno, od začátku tohohle ozbrojeného přepadení žádný faktor nemohl být považován za pozitivní. Ani jeden.

Otočil se ke Gullymu. “Co slečna McCoyová? Zpozoroval jste nějaké známky nasvědčující, že se nachází pod nátlakem? Snaží se dát najevo něco víc než to, co říká? Dá se z jejích slov vyčíst dvojí význam?”

“Nic jsem nepostřehl. A že jsem tady Kipa pořádně zmáčkl.”

Agent FBI teď oslovil kameramana. “Bylo všechno tak, jak nám řekli? Nikdo nebyl zraněn?”

“Ne, pane. Ten chlápek z FBI je svázaný - vlastně spíš přelepený lepicí páskou -, ale pouští si pusu na špacír, takže je zřejmě v pořádku.” S obavou pohlédl na Dendyho, jako by si vzpomněl, co se stává poslům dobrých zpráv. “Ale ona… ta dívka?”

“Sabra? Co je s ní?”

“Měla kolem sebe spoustu zakrvácených jednorázových plen. Byly zmuchlané a odhozené stranou. Ale viděl jsem je a hrklo ve mně: “Pane na nebi!”

Dendymu se v krku vzpříčil vyděšený výkřik.

Calloway dál vyslýchal Kipa. “Všiml jste si něčeho neobvyklého v jednání vaší spolupracovnice, jak se chová a mluví?”

“Tiel byla stejná jako vždycky. No, až na to, že vypadala příšerně. A připadala mi chladná jako psí čumák.”

Nakonec se zvláštní agent otočil k Dendymu, který se vrátil zvenku, kde si zcela otevřeně přihnul ze stříbrné placatky. “Zmínil jste se o možnosti, že by vám Sabra poslala tajnou zprávu. Viděl nebo slyšel jste něco, co by tomu nasvědčovalo?”

“Jak to mám sakra vědět, když jsem ten záznam viděl jen jednou?”

To, že se ten tyranský podnikatel rozpačitě vyhýbal přímé odpovědi, mluvilo za vše. Dendy musel konečně čelit ošklivé pravdě. Jeho nechuť vyřešit původní kritickou situaci vedla k tomu, že se Sabra a Ronnie odhodlali k zoufalému kroku s katastrofálními následky.

“Vraťte pásek na začátek,” nařídil Calloway agentovi u řídícího panelu.

“Podíváme se na nahrávku ještě jednou. Jestliže si kdokoli něčeho všimne, ať se okamžitě ozve.” Pásek se znovu rozjel.

“Tiel si úmyslně zvolila tohle místo, aby byli vidět lidi za ní,” poznamenal Gully.

“Tamhle je ten mrazák, kde se roztříštily dveře,” jeden z agentů ukázal na obrazovku.

“Zastavte pásku.”

Calloway se předklonil a zaostřil pohled ne na novinářku, ale na tu skupinku lidí v pozadí. “Ta žena, co se opírá o pult, musí být pokladní.”

Šerif Montez přikývl. “Ano, je to Donna. Neomylně ji poznávám podle toho účesu.”

“A tamhle je agent Cain, je to tak, Kipe?” Calloway ukázal na pár nohou, které viděl jen od kolen dolů.

“Správně. Sedí zády k pultu.”

“Stříbrná lepicí páska se pěkně odráží od jeho černých kalhot, co?”

Gullyho posměšný žert všichni přešli bez povšimnutí. Calloway studoval manželskou dvojici sedící těsně u sebe na podlaze blízko Caina. “Co ti dva staříci? Jsou v pořádku?”

“Schlíplí a vyděšení, pokud můžu soudit.”

“Co ti dva další muži?”

“Mexičani. Slyšel jsem, jak jeden z nich říká něco tomu druhému španělsky, ale mluvil hodně tiše, a stejně bych tomu nerozuměl.”

“Proboha!” Calloway se na kolečkové židli předklonil tak rychle, že mu podjela.

“Co je?”

Ostatní agenti v odezvu na očividné znepokojení svého nadřízeného spěšně odstrčili ostatní a nakupili se kolem něj. “Tenhle.” Calloway ťukl na obrazovku monitoru. “Dobře se podívejte a povězte mi, jestli se vám zdá povědomý. Můžete mi ho trochu přiblížit?”

Agent u řídícího panelu za použití dostupné technologie vyčlenil Mexičanův obličej. Povedlo se mu zvětšit obraz, ale na úkor kvality a ostrosti. Agenti chvíli sledovali zrnitý obraz, a pak jeden z nich prudce trhl hlavou s výkřikem: “Do prdele!”

“Co je?” vyhrkl Dendy.

“Co se děje?” přidal se Davison.

Calloway je odstrčil a začal vydávat rozkazy svým podřízeným. “Zavolejte na ústředí. Ať všechny zmobilizují. Zveřejněte seznam hledaných osob - Montezi, vaši muži musí pomoct.”

“Jistě. Ale pomoct v čem?” Šerif bezmocně rozhodil paže.

“Obvolejte všechny svoje zástupce. Informujte taky sousední okresy. Nařiďte jim, aby začali hledat opuštěný náklaďák. Nebo železniční vagón. Stěhovací vůz.”

“Náklaďák? Stěhovací vůz? Co se tu sakra děje?”

Dendy musel zařvat, aby ho bylo slyšet přes ten rámus, který způsobily Callowayovy elektrizující rozkazy udělované v přecpaném voze. “Co je s mou dcerou?”

“Sabra i všichni ostatní jsou ve větším nebezpečí, než jsme mysleli.”

Jako na zdůraznění Callowayových zneklidňujících slov uslyšeli neomylný třesk výstřelu.

Donnino zaječení, při němž ztuhla krev v žilách, vymrštilo Tiel na nohy. “Co teď?”

Ronnie mával pistolí a hulákal: “Zpátky! Zpátky! Zastřelím tě!”

Dvojka, ten vyšší z Mexičanů, na něj zaútočil. Ronnie ho zadržel namířenou pistolí. “Kde je ten druhý?” divoce vykřikl. “Kde je tvůj kumpán?”

Sabra zaječela: “Ne! Ne!”

Tiel se prudce otočila v okamžiku, kdy Juan vyrval Katherine ze Sabřina náručí. Přimáčkl novorozeně k hrudi a pevně ho sevřel. Děťátko začalo vřeštět a ze Sabry vyšel skřek, jaký dokáže vydat jen matka, jejíž dítě se ocitlo v nebezpečí. Snažila se postavit a chytala Juana za nohavice, jako by se po nich chtěla vyšplhat nahoru.

“Sabro!” vykřikl Ronnie. “Co se děje?”

“On má dítě! Dejte mi moje dítě! Neubližujte mojí holčičce, prosím!”

Tiel se vrhla dopředu, ale Juan napřáhl ruku a dal jí takovou ránu do prsou, až se zapotácela. Zaječela bolestí a strachem o novorozeně.

Doc mlčky zuřil, ale Tiel si uvědomila, že se bojí Juana vyprovokovat, aby se ten chlap nepomstil na maličké.

“Povězte mu, ať jí vrátí dítě!” Ronnie svíral pistoli oběma rukama, mířil přímo na hruď menšího Mexičana a vyřvával z plných plic, jako by síla hlasu mohla prolomit jazykovou bariéru. “Řekněte mu, ať jí dítě vrátí, nebo zabiju vás!”

Juan, zřejmě aby se přesvědčil o vážnosti Ronnieho hrozby, udělal tu chybu, že se zahleděl ke vchodu prodejny, kde ti dva stáli proti sobě.

Doc té setiny vteřiny využil a vrhl se na něj.

Ale Mexičan okamžitě zareagoval. Profesionálním úderem se zabořil do Docova břicha. Doc se ohnul v pase a svezl se na podlahu před mrazák.

“Povězte mu, ať jí vrátí dítě!” opakoval Ronnie děsivým hlasem, tříštícím se jako tenký led.

Donna zakvílela. “Všichni umřeme.”

Tiel prosila Juana, aby Katherine nic neudělal. “Neubližujte jí. Ona pro vás neznamená žádnou hrozbu. Vraťte dítě matce. Prosím! Prosím, tohle nedělejte.”

Sabra byla prakticky bezmocná, přesto ji mateřský cit zvedl na nohy. Byla tak slabá, že sotva dokázala stát. Se vztaženýma rukama roztřeseně žadonila, aby jí ten muž vrátil dítě.

Juan a jeho parťák na sebe něco hulákali ve snaze dorozumět se přes ostatní hlasy, včetně Vernova a Gladysina, jejichž ústa chrlila obscénnosti. Donna ječela. Agent Cain na Ronnieho řval obvinění - tvrdil, že k tomuhle nemuselo dojít, kdyby se už dřív vzdal. Jestli tohle ozbrojené přepadení skončí tragédií, může všechnu vinu připsat jen sobě.

Výstřel, který se nečekaně rozlehl, všem vyrazil dech.

Tiel, která těsně předtím apelovala na Juana, překvapil výraz jeho obličeje bezprostředně po výstřelu. Reflexivně se předklonil a sevřel si rukou stehno. Byl by upustil Katherine na zem, kdyby ji Tiel duchapřítomně nechytila.

S dítětem přitisknutým k hrudi se rychle otočila, užaslá, jak se Ronniemu podařil tak čistý a přesný zásah, tak dokonale umístěný, že vyřadil Juana, aniž ohrozil dítě.

Ale Ronnie dosud držel v šachu menšího Mexičana pistolí namířenou na jeho hruď a zdálo se, že ten nečekaný výstřel ho překvapil stejně jako ostatní.

Doc byl dobrý střelec. Teď ležel zády na podlaze, v ruce malý revolver. Tiel poznala zbraň patřící agentu Cainovi, tu, kterou sama odkopla pod mrazák a zapomněla na ni. Doc si na ni díkybohu vzpomněl.

Využil momentálního ticha. “Gladys, pojďte sem.”

Stará dáma pomalu obešla mrazicí pult se zmrzlinami. “Zabil jste ho?”

“Ne.”

“Škoda.”

“Převezměte dítě, aby se Tiel mohla věnovat Sabře. O tohohle se postarám,” kývl hlavou k Juanovi. “Ronnie, uvolněte se. Všechno je pod kontrolou. Jen žádnou paniku.”

“Je dítě v pořádku?”

“Jistě.” Gladys přenesla plačící děcko k Ronniemu, aby se mohl sám přesvědčit, že mu nic není. “Holčička je hrozně vyděšená, ale není se co divit.” Vrhla opovržlivý pohled na Juana, který si teď vsedě na podlaze svíral krvácející stehno.

Pár šťouchanců Ronnieho pistole donutilo Mexičana číslo dvě odplížit se zpátky na původní místo. Výraz jeho tváře byl urputnější a rozčilenější než předtím.

Doc odložil Cainův revolver vysoko na polici se zeleninou, bezpečně z Juanova dosahu. Pak poklekl, aby mu nůžkami rozstřihl nohavici kalhot. “Budete žít,” prohlásil lakonicky, když zhodnotil utrpěnou škodu a přiložil na ránu mulové polštářky. “Měl jste štěstí, že kulka nezasáhla lýtkovou cévu.”

Juanovy oči plály rozhořčením.

“Docu?” Tiel přiměla Sabru, aby si znovu lehla, ale podlaha pod ní se leskla čerstvou krví. Dívka děsivě zbledla.

“Já vím,” zareagoval střízlivě Doc na Tielinu nevyslovenou obavu. “Určitě se znovu otevřela rána u poševního vchodu. Snažte se ji trochu uklidnit. Hned jsem zpátky.”

Spěšně zafačoval Juanovu zraněnou nohu a stáhl ji dalším ze suvenýrových triček. Juan musel cítit příšernou bolest, protože se strašně potil a rovné, bílé zuby měl zatnuté. Ale k jeho cti budiž řečeno, že nevykřikl, když mu Doc bez dlouhých cavyků a rozhodně nijak jemně pomohl vstát a podržel ho, když poskakoval po jedné noze.

Když míjeli Caina, agent sykl na Doca: “Zatracenej hlupáku. Kvůli vám nás mohl všechny pozabíjet. Co jste si -”

Rychleji než útočící chřestýš Juan chodidlem zraněné nohy kopl Caina prudce do hlavy. Ten náhlý pohyb se mu nevyplatil. Zavyl bolestí. Přesto pata jeho boty vykonala své a důsledkem byl hlasitý praskavý zvuk stejně silný jako výstřel z pistole. Cain vmžiku oněměl a upadl do bezvědomí. Brada mu klesla na prsa. Doc spustil Juana na podlahu a opřel ho o mrazicí box dostatečně daleko od jeho společníka. “Ten nikam neuteče. Ale pro jistotu mu svažte ruce, Ronnie. Tomuhle taky,” znechuceně ukázal na druhého Mexičana.

Ronnie požádal Verna, aby těm dvěma ovinul ruce a nohy páskou jako Cainovi. Zatímco starý pán plnil úkol, Ronnie držel oba Mexičany na mušce. Juan byl příliš zaujatý svou zraněnou nohou, než aby navíc plýtval energií na nějaké invektivy, ale Dvojka takové zábrany neměla. Chrlil ze sebe něco, co vypadalo na směs španělských vulgarit, až ho Ronnie umlčel pohrůžkou, že jestli nezavře pusu, vrazí mu do ní roubík.

Řinčící telefon nikdo nezvedl, všichni ho dlouho ignorovali. Tiel, která vklouzla do rukavic s rychlostí, jaká ji samotnou udivila, se horlivě snažila vyměnit pod Sabrou krví prosáklé pleny, když telefon náhle přestal vyzvánět a ona uslyšela Ronnieho volání: “Teď ne, máme moc práce!” a praštil sluchátkem zpátky do vidlice. Pak zavolal: “Jak je Sabře?”

Tiel odpověděla přes rameno. “Dobře ne.” Docův návrat jí přinesl velkou úlevu. “Co se děje?”

“Juan kopl Caina do hlavy. Agent je v bezvědomí.”

“Nikdy jsem si nemyslela, že bych tomu chlapovi mohla za něco poděkovat.”

“Vern je svazuje. Jsem rád, že jsme je udrželi v patřičných mezích.”

Neušlo jí napětí v jeho hlase a uvědomovala si, že mu nedělá starost jen zhoršující se Sabřin zdravotní stav. “Protože jsou stejně nevypočitatelní jako uvolněná střela? Prakticky neměli co ztratit pokusem o ovládnutí situace.”

“Pravda. Ale co by získali?”

Mohl Ronnie Davison opravdu představovat hrozbu pro tak ostříleně vyhlížející hombres, jakými byli ti dva Mexičani? Po chvilkovém přemýšlení poznamenala: “Jak já to vidím, tak nic.”

“Nic, co můžete vidět. Právě to mi dělá starost. Je v tom něco víc,” pokračoval šeptem. “Venku zaujali pozice muži s puškami. Zřejmě Útvar rychlého nasazení.”

“Ach ne!”

“Viděl jsem, jak zaujímají místa a kryjí se.”

“Viděl je Ronnie?”

“Myslím, že ne. Ten můj výstřel určitě všechny znervóznil. Pravděpodobně je napadá to nejhorší. Můžou vzít dům útokem, pokusit se vlézt sem střechou, nebo tak něco.”

“To by ho vyvedlo z míry.”

“Toho se právě bojím.”

Znovu zadrnčel telefon. “Ronnie, zvedněte to,” volal Doc. “Vysvětlete jim, co se stalo.”

“Ne, dokud nebudu vědět, že je Sabra v pořádku.”

I když Tiel rozhodně nebyla žádnou odbornicí přes medicínu, poznala, že se Sabra nachází v kritickém stavu. Ale stejně jako Doc nechtěla Ronnieho zneklidnit ještě víc, než už byl.

“Kde je Katherine?” hlesla slabounce dívka.

Doc, který se ze všech sil snažil zastavit proud čerstvé krve, si stáhl rukavice a odhrnul jí vlasy z čela. “Gladys se o ni dobře stará. Ukolébala ji ke spánku. Holčička je zřejmě tak statečná jako její matka.”

Vyloudit na rtech byť jen slabý úsměv vyžadovalo od mladé matky příliš úsilí. “Odsud se asi nedostaneme, viďte?”

“Tohle neříkejte, Sabro,” zašeptala Tiel rozhodně; pozorovala Doca, který sledoval stupnici tonometru. “Na něco takového vůbec nemyslete.”

“Otec to nevzdá. A já taky ne. Stejně tak Ronnie. Teď už stejně nemůže. Kdyby to udělal, vsadili by ho okamžitě do vězení.”

Bloudila skelným, prázdným pohledem od Tiel k Docovi. “Řekněte Ronniemu, ať sem přijde. Chci s ním mluvit. Teď hned. Už nechci dál čekat.”

Ačkoli se výslovně nezmínila o jejich sebevražedné dohodě, význam jejích slov byl jasný. Tiel cítila, jak se jí sevřela hruď strachem a zoufalstvím. “Nemůžeme vám tohle dovolit, Sabro. Víte dobře, že to není správné. Není to odpověď.”

“Prosím, pomozte nám. Přejeme si to.”

Pak se jí samočinně a proti její vůli zavřely oči. Byla příliš slabá na to, aby je znovu otevřela. Usnula.

Tiel pohlédla přes ni na Doca. “Je to zlé, viďte?”

“Moc. Krevní tlak klesá. Pulz je vysoký. Vykrvácí.”

“Co uděláme?”

Upřel vážný pohled na dívčin bledý, nehybný obličej, a po chvilce přemýšlení prohlásil: “Povím vám, co hodlám udělat.”

Zvedl se, sebral pistoli z police, kam ji předtím položil, obešel mrazicí box a přiblížil se k Ronniemu, který očekával nejnovější informace o Sabřině stavu.

*

Kapitola 13

“Proč neberou telefon?” Sled událostí oslabil Dendyho typické hluboké bučení do pisklavého vřískotu. Byl úplně vyvedený z rovnováhy.

Po těch výstřelech všichni ve voze skutečně dost zpanikařili. Cole Davison vyběhl ven, aby se v několika vteřinách vrátil a rozječel na Callowaye, proč se zmobilizoval tým Útvaru rychlého nasazení.

“Slíbil jste mi to! Řekl jste, že se Ronniemu nic nestane. Jestli na něj budete tlačit, jestli vycítí, že je v obklíčení, může… mohl by provést něco takového jako tehdy.”

“Uklidněte se, pane Davisone. Učiním preventivní opatření, která uznám za vhodná.” Calloway držel telefonní sluchátko u ucha, ale z prodejny se dosud nikdo neozval. “Vidí někdo něco?”

“Pohyb,” hlásil jeden z agentů. Přes sluchátka se dorozumíval s jiným agentem venku, který měl dalekohled. “Nemůže rozpoznat, kdo tam co dělá.”

“Průběžně mě informujte.”

“Ano, pane. Řeknete tomu chlapci o Huertovi?”

“Kdo je to?” chtěl vědět Dendy.

“Luis Huerta. Jeden z nejhledanějších zločinců.” Druhému agentovi Calloway odpověděl: “Ne, nehodlám jim to říct. Mohlo by to v nich vyvolat paniku, včetně Huerty. Je schopen úplně všeho.”

Ronnie zvedl telefon. “Teď ne, máme moc práce.”

Calloway šťavnatě zaklel, když Ronnieho vzrušený hlas nahradil vyzváněcí tón. Okamžitě volal zpátky.

“Jeden z těch Mexičanů je na seznamu deseti nejhledanějších osob, po kterých pátrá FBI?” vyhrkl Cole Davison ve stoupajícím rozčilení. “Kvůli čemu? Co udělal?”

“Převádí občany mexické národnosti přes hranice se sliby, že jim obstará víza a dobře placená zaměstnání, a pak je prodává na otrockou práci. Loni v létě hraniční hlídka dostala hlášku o transportu, a tak šla po horké stopě. Huerta a dva z jeho kumpánů, když si uvědomili, že by mohli být dopadeni, nechali náklaďák na poušti v Novém Mexiku a rozprchli se jako švábi. Přesně podle své přirozenosti. Žádného nechytli.

Vůz se hledal tři dny. Pětačtyřicet lidí v něm - muži, ženy a děti - bylo zamčeno zvenčí. Vedro uvnitř vozu muselo dosáhnout aspoň devadesáti stupňů Celsia, možná i víc. Huerta je stíhán za pětačtyřicet vražd a spoustu dalších trestných činů.

Nejmíň rok se skrýval někde v Mexiku. Tamější úřady s námi spolupracují a chtějí ho dostat stejně jako my, ale je to prohnaný lotr. Jediná věc ho mohla přimět riskovat odhalení. Peníze. Spousta peněz. Takže když se tady znovu objevil, hádám, že někde v blízkém okolí je připravená dodávka lidí čekajících, až je prodá.”

Davison vypadal, jako by měl zvrátit svoje poslední jídlo. “Kdo je ten chlap s ním?”

“Určitě jeden z jeho tělesných strážců. Jsou to nebezpeční, nelítostní muži, a jejich prodejním artiklem jsou lidské bytosti. Jen mě mate, že nejsou ozbrojeni. Nebo jestli ano, proč už si neprostříleli cestu ven?”

Dendymu se zdvíhala a klesala hruď a z hrdla mu vycházely chraplavé zvuky podobné vzlykům. “Poslyšte, Callowayi, přemýšlím o tom.”

Ačkoli Calloway dosud držel telefonní sluchátko u ucha, teď Russellu Dendymu věnoval plnou pozornost. Tušil, že Dendy je pěkně nadrátovaný. Celý večer si přihýbal z placatice. Zdál se mimořádně rozčilený a vypadalo to, že už už ztratí vládu nad svými emocemi. Teď Callowayovi nešel tak na nervy.

“Poslouchám, pane Dendy.”

“Jen je odtamtud bezpečně dostaňte. V tuhle chvíli záleží jedině na tom. Povězte Sabře, že si dítě smí nechat. Nebudu se do toho vměšovat. Ten videozáznam mojí dcery…” Hřbetem ruky si otřel vlhké oči. “Dostalo mě to. Na ničem jiném už nezáleží. Jen si přeju vidět moji dceru v bezpečí.”

“To je i mým cílem, pane Dendy,” ujistil ho Calloway. “Souhlaste se všemi podmínkami toho chlapce.”

“Vynasnažím se udělat pro něj, co bude v mých silách. Ale nejdřív si s ním musím promluvit.”

Telefon nepřetržitě vyzváněl.

“Ronnie?”

Mladý muž si neuvědomil, že Doc má pistoli. Ve všem tom zmatku Ronnie očividně zapomněl na Cainovu utajenou zbraň. Doc zvedl ruku a mladík při pohledu na zbraň sebou trhl. Donna zděšeně vykvikla, než si přitiskla obě ruce na pusu. Ale Doc překryl krátkou hlaveň dlaní a rukojeť obrátil k Ronniemu. “Tohle je důkaz mojí důvěry k vám, že dospějete ke správnému rozhodnutí.”

Ronnie, tak strašlivě mladý, nejistý a zranitelný, vzal od Doca pistoli a zastrčil ji za pas džín. “Moje rozhodnutí už znáte, Docu.”

“Sebevraždu? To není rozhodnutí. To je posranej únik ubohýho zbabělce.”

Chlapec užasle zamrkal nad tím vulgárním jazykem, ale otřáslo to jeho rozhodnutím, což byl zřejmě Docův úmysl. “Nechci o tom mluvit. Sabra a já jsme se rozhodli.”

“Zvedněte telefon,” vybídl ho Doc klidným, přesvědčivým hlasem. “Povězte jim, co se tady stalo. Slyšeli ty výstřely. Nevědí, co se tu sakra děje, ale zřejmě myslí na nejhorší. Zmírněte jejich obavy, Ronnie. Jinak sem každou vteřinou můžou vtrhnout chlápci z Útvaru rychlého nasazení a dojde ke krveprolití, možná i k úmrtí.”

“Jaký Útvar rychlého nasazení? Lžete!”

“Lhal bych vám poté, co jsem vám předal nabitou zbraň? Sotva. Viděl jsem muže zaujímat svá postavení, když jste sledoval, jak Vern svazuje ty Mexičany. Ta zásahová jednotka je venku a čeká na Callowayův povel. Nezavdávejte mu důvod uvést je v činnost.”

Ronnie se nervózně zahleděl do zrcadlového skla, ale neviděl nic kromě rostoucího počtu oficiálních vozů, které se soustředily na okolní ploše a na dálnici vytvořily dopravní zácpu.

“Dovolte mi zvednout telefon, Ronnie,” ozvala se Tiel, která se odvážila přistoupit blíž a využít jeho nerozhodnosti. “Poslechněme si, co nám chtějí navrhnout po zhlédnutí toho videozáznamu. Jejich reakce na něj by mohla být velmi pozitivní. Třeba odsouhlasí všechny vaše podmínky.”

“Tak jo,” zamumlal a uvolnil jí cestu k telefonu.

Považovala za požehnání, že ten přístroj přestal tak úděsně drnčet. “Tady je Tiel,” ozvala se, když zvedla sluchátko.

“Slečno McCoyová, kdo vypálil ty výstřely? Co se tam děje?”

Callowayův příkrý tón prozrazoval jeho obavu. Aby ho dlouho neudržovala v nejistotě, co nejstručněji mu vysvětlila, jak se stalo, že se z Cainovy pistole vystřelilo. “V prvních asi dvou minutách to bylo dost drsné, ale situace už je znovu pod kontrolou. Ty dva, co vyvolali hádku, jsme udrželi v patřičných mezích,” použila Docovu zjemňující terminologii.

“Mluvíte o těch dvou Mexičanech?”

“Správně.”

“Jsou bezpečně zajištěni?”

“Ano.”

“A kde je pistole agenta Caina teď?”

“Doc jí dal Ronniemu.”

“Prosím?”

“Na znamení důvěry, pane Callowayi,” řekla sžíravě na Docovu obranu.

Agent FBI dlouze vydechl. “Zatraceně velká důvěra, slečno McCoyová.”

“Jednal zcela správně. Musel byste být tady, abyste to pochopil.”

“Zřejmě,” připustil suše.

Při hovoru s Callowayem jedním uchem naslouchala, jak se Doc snaží přesvědčit Ronnieho, aby se vzdal. Slyšela ho říkat: “Jste teď otec. Nesete odpovědnost za svou rodinu. Sabřin stav je kritický a já už pro ni nemohu víc udělat.”

“Vy se před ním necítíte ani trochu v nebezpečí?” zeptal se Calloway.

“Vůbec ne.”

“A co ostatní rukojmí?”

“V současné chvíli se necítí ohroženi. Ale nedá se předvídat, co se stane, jestli se sem nahrnou ti těžkooděnci.”

“Nemíním jim to přikázat.”

“Tak proč tam jsou?” Dlouho mlčel a Tiel nabyla tísnivý a rozhodný dojem, že Calloway něco zamlčuje, něco důležitého. “Pane Callowayi, jestli je tu něco, co bych měla vědět -”

“Dospěli jsme k jinému názoru.”

“Vzdáváte to a odcházíte?” V tuhle chvíli to bylo její nejvroucnější přání.

Calloway její hloupou otázku ignoroval. “Ten videozáznam zapůsobil. Jistě ráda uslyšíte, že dosáhl přesně toho, v co jsme doufali. Pana Dendyho dojal vzkaz dcery a je teď ochoten k ústupkům. Chce, aby tohle skončilo v klidu a bezpečí. Stejně jako my všichni. Jaký je Ronnieho současný duševní stav?”

“Doc na něm pracuje.”

“Jak reaguje?”

“Myslím, že příznivě.”

“To je dobře.”

Znělo to ulehčeně, ale Tiel měla znovu dojem, že federální agent před ní něco zamlčuje.

“Myslíte, že přistoupí na úplnou kapitulaci?”

“Stanovil podmínky, za nichž se vzdá, pane Callowayi.”

“Dendy dosvědčí, že se jednalo o útěk, nikoli únos. Ta další obvinění ovšem platí.”

“A musí jim být dovoleno ponechat si jejich dítě.”

“Dendy tohle sám řekl před několika minutami. Jestliže Davison ty podmínky přijme, osobně se zaručím, že nebude použito žádné násilí.”

“Předám jim ten vzkaz a hned se k vám vrátím.”

“Čekám.”

Zavěsila. Ronnie a Doc se k ní otočili. Po pravdě všichni pozorně naslouchali. Stala se vlastně jejich prostředníkem. Nijak zvlášť tuhle roli neuvítala. Co když se přes nejlepší snahy všech něco zvrtne? Jestli tohle ozbrojené přepadení nakonec skončí nešťastně, po zbytek života bude cítit odpovědnost za tragický výsledek.

Během několika uplynulých hodin nastal posun v Tieliných prioritách. Udál se postupně, a až do téhle chvíle si ani neuvědomila, že k němu došlo. Materiál pro média se odsunul na druhé místo. V kterém stadiu ji to napadlo? Když na rukavicích navlečených na svých rukou spatřila Sabřinu krev? Když Juan ohrozil Katherinin křehký život?

Lidé vytvářející ten příběh byli teď pro ni mnohem důležitější než příběh sám. Získat ocenění a zajistit si kariéru nabídkou exkluzivního vylíčení tohoto dramatu už neznamenalo tak životně důležitý cíl jako před pár hodinami. To, co si teď přála, bylo rozhodnutí, které by se stalo důvodem k oslavě, nikoli smutku. Kdyby se zachovala jinak…

To prostě nemohla udělat.

“Odvolal svou výpověď o únosu,” oznámila Ronniemu, který vyčkávavě naslouchal. “Čekají vás obvinění z dalších trestných činů. Pan Dendy souhlasil, že si Sabra smí dítě ponechat. Budete-li s těmito podmínkami souhlasit a vzdáte se, pan Calloway se vám osobně zaručí, že nedojde k žádnému násilí.”

“Je to dobrá dohoda, Ronnie,” vložil se do toho Doc. “Berte to.”

“Já -”

“Ne, nedělej to.”

Sabra promluvila hlasem podobajícím se slabému zaskřehotání. Nějak se jí podařilo vstát. S námahou se opřela o mrazicí box, aby se neskácela. Měla zapadlé oči a pleť ztratila všechnu barvu. Vypadala jako někdo, komu odborně nanesli divadelní líčidlo pro postavu zdvihající se z rakve.

“Je to lest, Ronnie. Jedna z otcových lstí.”

Doc k ní přiskočil, aby se o něj mohla opřít. “To si nemyslím, Sabro. Váš otec zareagoval na ten vzkaz, který jste mu poslala prostřednictvím videa.”

Vděčně se k němu přimkla, ale její oči bez výrazu vyhledaly Ronnieho. “Jestli mě miluješ, na tohle nepřistupuj. Neodejdu odtud, dokud nebudu vědět, že můžu s tebou zůstat navždy.”

“Sabro, a co vaše dítě?” zeptala se laskavě Tiel. “Myslete na holčičku.”

“Vezměte si ji.”

“Cože?”

“Odneste ji. Dejte ji někomu, kdo se o ni dobře postará. Nezáleží na tom, co se stane s námi - s Ronniem a se mnou -, ale je pro mě důležité vědět, že Katherine bude v pořádku.”

Tiel se s nadějí zadívala směrem k Docovi pro nějakou inspiraci, ale ten se tvářil zachmuřeně. Zřejmě cítil stejnou beznaděj jako ona.

“Pak je rozhodnuto,” prohlásil pevně Ronnie. “Uděláme to tak. Necháme vás vynést Katherine ven. Ale my neodejdeme, dokud nás nenechají volně odejít bez jakýchkoli kompromisů.”

“S tím nikdy nebudou souhlasit.” Tiel si zoufala. “Je to nesmyslný požadavek.”

“Spáchal jste ozbrojenou loupež,” dodal Doc. “Budete se za to muset zodpovídat, Ronnie. Ale díky polehčujícím okolnostem budete mít šanci dostat se z toho. Útěk je to nejhorší, co byste mohl udělat. Nic by nevyřešil.”

Tiel pohlédla na Doca a v duchu si říkala, jestli se on řídí svou vlastní radou. Tu výstrahu před útěkem mohl klidně aplikovat na sebe a svůj případ před třemi lety. Ale nevšiml si jejího pohledu, protože se plně soustředil na Ronnieho, který argumentoval vlastním názorem.

“Sabra a já jsme si přísahali, že nás nikdy násilím od sebe neodtrhnou. Slíbili jsme si, že za jakýchkoli okolností zůstaneme spolu. A mysleli jsme to vážně.”

“Váš otec -”

“Nehodlám o tom diskutovat,” vybafl mladík. Otočil se k Tiel s žádostí, aby vynesla Katherine ven a vyřídila jeho vzkaz.

“Co ti druzí? Propustíte je?”

Rozhlédl se po ostatních rukojmích. “Ty dva Mexičany ne. A ani tamhletoho,” ukázal na agenta Caina. Ten už nabyl vědomí, ale zdálo se, že ještě není úplně při smyslech po tom kopanci do hlavy, který mu uštědřil Juan. “Propustím oba staříky a ji. Můžou jít.”

Když ukázal na Donnu, spráskla své pařátům podobné ruce pod bradou. “Děkuju ti, Pane.”

“Já nechci odejít,” prohlásila Gladys. Dosud držela v náručí spící dítě. “Přeju si vidět, jak to dopadne.”

“Radši udělejme, co říká,” domlouval jí Vern. “Můžeme na ostatní počkat venku.” Pomohl své ženě zvednout se z podlahy. “Než půjdeme, Sabra se určitě bude chtít rozloučit s Katherine.”

Stará paní odnesla děťátko Sabře, která se těžce opírala o Doca.

“Mám Callowayovi oznámit vaše rozhodnutí?” zeptala se Tiel Ronnieho.

Pozoroval Sabru a své dítě. “Půl hodiny.”

“Co?”

“To je časový limit, který jim dávám na to, aby se se mnou znovu spojili. Jestli nás po půlhodině nenechají odejít, pak… provedeme náš plán,” vyrazil zastřeným hlasem.

“Ronnie, prosím.”

“Tak to je, slečno McCoyová. Povězte jim to.”

Calloway zvedl telefon, ještě než dozněl první vyzváněcí tón. “Vycházím ven s dítětem. Ať je připravená lékařská pomoc. Vedu s sebou tři rukojmí.”

“Jen tři?”

“Tři.”

“A ti ostatní?”

“Povím vám to až na místě.”

Zavěsila.

Když přistoupila k Sabře, mladá žena plakala. “Sbohem, moje sladká holčičko. Mé krásné děťátko. Maminka tě miluje. Moc a moc.” Skloněná nad dítětem vdechovala jeho vůni a dotýkala se jeho tělíčka. Několikrát políbila Katherinin obličejík a svůj pak se vzlykem zabořila do Docovy košile.

Tiel převzala holčičku od Gladys, která ji držela, protože Sabra neměla dost sil. Pak ji odnesla Ronniemu. Při pohledu na děťátko se mladíkovy oči naplnily slzami. Dolní ret se mu nekontrolovaně rozechvěl. Snažil se vypadat statečně a neústupně, ale nepovedlo se mu to.

“Díky za všechno, co jste udělala,” loučil se s Tiel. “Sabra byla ráda, že vás měla u sebe.”

Tieliny oči žadonily. “Nevěřím, že to uděláte, Ronnie. Odmítám uvěřit, že byste mohl stisknout spoušť a ukončit Sabřin a váš život.”

Neodpověděl, jen políbil dítě na čelíčko. “Sbohem, Katherine. Miluju tě.” Pak prudkým, trhavým pohybem skočil za pult, aby stisknutím tlačítka elektronicky odemkl dveře.

Tiel nechala ostatní vyjít napřed. Než sama překročila práh, přes rameno se ohlédla po Docovi. Ten mezitím položil Sabru zpátky na podlahu, ale zvedl hlavu, jako by vycítil Tielin pohled. Jejich oči se na kratičký okamžik setkaly. A byl to pro oba nepopiratelně významný úsek času a vzájemného kontaktu.

Pak prošla dveřmi a zaslechla, jak za ní automaticky zapadly.

Ze tmy se vynořili muži ze sanitky a běželi jim naproti. Zřejmě se počítalo s dvěma členy zdravotnického personálu pro každé rukojmí. Verna, Gladys a Donnu obklopili a bombardovali otázkami, na které Gladys odpovídala značně rozmrzelým tónem.

Před Tiel se objevil muž a žena ve stejném sterilním oblečení a laboratorních pláštích. Žena vztáhla ruce, aby převzala Katherine, ale Tiel ji ještě nemínila vydat. “Kdo jste?”

“Doktorka Emily Garrettová.” Představila se jako vedoucí lékařka novorozenecké jednotky jedné státní nemocnice. “Tohle je doktor Landry Giles, primář porodnického oddělení.”

Po vzájemném seznámení Tiel prohlásila: “Bez ohledu na cokoli, co jste slyšeli od druhé strany, rodiče si nepřejí dát dítě k adopci.”

Výraz doktorky Garrettové byl tak klidný a bezelstný, jak v to Tiel jen mohla doufat. “Plně chápu. Počkáme na návrat matky.”

Tiel vtiskla polibek na temeno Katherininy hlavičky. Mezi tímhle dítětem a jí se utvořilo pouto, jaké už pravděpodobně nezažije s žádnou jinou lidskou bytostí - byla svědkem jeho narození, jeho prvního nadechnutí, slyšela jeho první pláč. Hloubka jejího citu ji samotnou překvapila. “Dobře se o ni postarejte.”

“Máte moje slovo.”

Doktorka Garrettová vzala dítě a pospíšila s ním k čekající helikoptéře, jejíž listy vrtule se už otáčely a vytvářely prudký vítr. Doktor Giles musel hulákat, aby to bylo přes ten randál slyšet.

“Jak se daří matce?”

“Ne dobře.” Tiel mu stručně vylíčila porodní bolesti a porod a pak ho zhuštěně informovala o Sabřině současném stavu. “Doca nejvíc trápí značná ztráta krve a nebezpečí infekce. Sabra stále víc slábne. Klesá jí krevní tlak. Podle toho, co jsem vám řekla, mohl byste mu poradit, jak si dál počínat?”

“Odvézt ji do nemocnice.”

“Pracujeme na tom,” odpověděla stísněně.

Ten muž, co se k ní blížil dlouhými a rozhodnými kroky, mohl být jedině Calloway. Byl vysoký a štíhlý, ale i v té košili bez kabátu z něho vyzařovala autorita. “Bill Calloway,” představil se a potvrdil svou totožnost, hned jak se připojil k ní a doktoru Gilesovi. Potřásli si rukama.

Gully se k ní rozběhl na svých křivých nohou. “Jezusmarjá, dítě, jestli po dnešním večeru z toho všeho neumřu na infarkt, budu žít věčně.”

Objala ho. “Všechny nás přežiješ.”

Na kraji té zvětšující se skupiny si všimla robustního chlapíka v bílé kovbojské košili s perlovými knoflíky. V rukou držel kovbojský klobouk podobný Docovu. Než se mu stačila sama představit, vzal ji dost hrubě za loket a odtáhl stranou.

“Slečno McCoyová, chci s vámi mluvit.”

Okamžitě poznala Russella Dendyho.

“Jak je s mojí dcerou?”

“Umírá.” Zbytečně kruté konstatování, ale Tiel necítila k tomu milionáři ani špetku lítosti. A kromě toho, jestli chtěla tu patovou situaci nějak prorazit, musela být na ně tvrdá.

Kip stál v pozadí a tohle napínavé setkání natáčel. Prudké světlo na kameře oslepovalo. Poprvé ve své kariéře Tiel pocítila averzi jak k tomu světlu, tak ke vnikání do soukromí, které představovalo.

Její necitlivá odpověď na Dendyho otázku zbavila toho chlápka na okamžik řeči, což umožnilo Callowayovi postrčit dopředu jiného muže a vzájemně je představit. “Cole Davison, Tiel McCoyová.” Podobnost mezi Ronniem a otcem byla nepochybná.

“Jak je mu?” vyhrkl s obavou.

“Je rozhodnutý, pane Davisone.” Než pokračovala, věnovala každému z těch mužů zvláštní pohled. “Ti mladí berou svá slova vážně. Složili vzájemně přísahu, kterou mají v úmyslu dodržet. Když teď vědí, že Katherine je v bezpečí a dostane se jí lékařské péče, nic jim nezabrání splnit oboustrannou dohodu o sebevraždě.” Volila ta slova úmyslně, aby zdůraznila vážnost a naléhavost situace.

Calloway si zachoval svůj profesionální odstup a promluvil první. “Šerif Montez říká, že ten Doc je vysoký, svalnatý muž. Nemohl by Ronnieho prostě přemoct a sebrat mu pistoli?”

“A riskovat další tragédii?” vyřkla rétoricky. “Dva muži se před chvílí pokusili o násilný čin. Skončilo to krveprolitím. Myslím, že mluvím za Doca, když tenhle nápad odmítám. Doc se snaží přesvědčit Ronnieho, aby celou záležitost skončil v klidu. Přišel by o všechnu důvěru, kterou už u toho chlapce získal, kdyby se teď pokusil na něj zaútočit.”

Calloway si projel rukou řídnoucí vlasy a sledoval, jak se od země odlepil vrtulník s doktorkou Garrettovou a novorozenětem. “Rukojmí nejsou v nebezpečí?” zeptal se.

“Myslím, že ne. I když mezi Ronniem a agentem Cainem nebo těmi Mexičany nepanuje žádná náklonnost.”

Všichni si vyměnili nejistý pohled, ale než se Tiel stačila zeptat, oč jde, Calloway poznamenal: “Stručně řečeno, Ronnie a Sabra handlují se svými vlastními životy.”

“Přesně, pane Callowayi. Poslal mě sem, abych vám vyřídila, že máte půlhodinu na to, abyste se jim ozval.”

“S čím?”

“Se shovívavostí a zárukou, že mohou jít svou vlastní cestou.”

“To není možné.”

“Pak na vašich rukou ulpí krev dvou mladých lidí.”

“Jste logicky uvažující osoba, slečno McCoyová. Víte, že nemohu ututlat případ domnělého zločince.”

Těžce na ni dolehlo zoufalství a porážka. “Já vím, a opravdu oceňuju váš postoj, pane Callowayi. Jsem jen posel a tlumočím vám Ronnieho slova. Můj instinkt mi napovídá, že opravdu chce udělat, co řekl. A jestli blufuje on, pak Sabra to myslí vážně.”

Upřeně se zadívala na Dendyho. “Nebude-li moct mít Ronnieho a svobodně s ním žít, chce si vzít život. Jestli do té doby nevykrvácí.” Otočila se ke Callowayovi. “Naštěstí pro vás na mých instinktech tady nezáleží. Rozhodnutí nespočívá na mně. To musíte udělat vy.”

“Ne tak zcela,” ozval se Dendy. “I já mám do toho co říct. Callowayi, proboha, slibte tomu chlapci cokoli. Jen dostaňte odtamtud mou dceru.”

Calloway pohlédl na hodinky. “Půl hodiny,” řekl úsečně. “To není moc času, a já teď musím vyřídit pár telefonátů.” Najednou se všichni otočili k vozu, zaparkovanému na odstavném pruhu parkoviště.

Gully jako první zaznamenal, že Tiel s ostatními nesrovnala krok. Obrátil se a zvědavě se na ni zadíval: “Tiel?”

Vydala se opačným směrem. “Vracím se.”

“To nemyslíš vážně?” Gullyho výkřik platil všem, ohlédli se po ní s nepochybným úžasem.

“Nemůžu opustit Sabru.”

“Ale -”

Rozhodně zavrtěla hlavou, než Gully stačil vyhrknout svůj protest. Pokračovala v cestě opačným směrem, a jak se vzdálenost mezi nimi zvětšovala, zavolala na Callowaye: “Budeme čekat na vaše rozhodnutí, pane Callowayi.”

*

Kapitola 14

Tiel stála přede dveřmi prodejny plných devadesát vteřin, než uslyšela klapnutí západky automatického otvírání. Jakmile znovu vešla, Ronnie ji přivítal ostražitým pohledem.

Rozptýlila jeho podezření. “Nemám u sebe žádnou schovanou zbraň, Ronnie.”

“Co řekl Calloway?”

“Přemýšlí. Prý musí vyřídit pár telefonátů.”

“S kým? A proč?”

“Zřejmě proto, že sám není oprávněný zaručit vám milost.”

Ronnie se hryzl do dolního rtu, který už byl rozkousáný do živého masa. “Aha. Ale proč jste se vrátila?”

“Abych vám řekla, že Katherine je ve skvělých rukou.” Informovala ho o svém jednání s doktorkou Emily Garrettovou.

“Povězte to Sabře. Bude to chtít vědět.”

Mladá matka měla přivřené oči. Slabě dýchala. Tiel si nebyla jistá, že plně vnímá a poslouchá, ale když jí vylíčila setkání s lékařkou z novorozeneckého oddělení, Sabra zašeptala: “Je hodná?”

“Moc. Poznáte to, až se s ní setkáte.” Tiel vrhla pohled na Doca, ale ten Sabře právě měřil tlak s obočím svraštělým do znepokojeného výrazu, který už se Tiel naučila znát. “Venku čeká další velice příjemný lékař, aby se o vás postaral. Jmenuje se doktor Giles. Nebojíte se letět vrtulníkem, že ne?”

“Jednou už jsem letěla. Se svým otcem. Bylo to fajn.”

“Doktor Giles je připravený odvézt vás do nemocnice ve vnitrozemí. Čeká tam Katherine a bude ráda, až vás uvidí. Už má asi hlad.”

Sabra se usmála a zavřela oči.

Podle tiché dohody Tiel a Doc zaujali svá známá místa. Usazeni na podlaze, zády opřeni o stěnu mrazáku, s nohama nataženýma před sebou sledovali vteřinovou ručičku na hodinách odtikávajících Ronniem stanovený časový limit; Doc považoval tuhle chvíli za ideální k tomu, aby Tiel položil otázku, kterou od něj očekávala.

“Proč jste se vrátila?”

I když předpokládala, že se jí na to zeptá, neměla připravenou jasnou odpověď.

Uběhlo několik minut. Na bradě mu vyrazilo tmavé strniště - nebylo divu, vždyť se nejmíň čtyřiadvacet hodin neholil. Všimla si vějířků vrásek kolem jeho očí, byly teď zřetelnější než předtím, výrazná známka únavy. Jeho šaty, stejně jako její, nesly stopy špíny a zaschlé krve.

Krev byla spojujícím činitelem, uvědomila si. A nemuselo to nezbytně být splynutí krve dvou jedinců, co vytvářelo nezvratitelné, téměř mystické pouto mezi nimi. Spojnicí mezi lidmi mohla být prolitá krev kohokoli. Vezměme ty, co přežili havárie letadel nebo vlaků, přírodní pohromy či teroristické útoky; mezi nimi se pak vytvořila trvalá přátelství v důsledku traumatu, které společně sdíleli. Veteráni téže války mluvili mezi sebou jazykem nesrozumitelným těm, kdo se jí nezúčastnili a neprožili stejné hrůzy. Krveprolití při explozi v Oklahoma City, střelby ve státních školách a další nepředstavitelné události spojily až doteď cizí lidi tak pevným poutem, že už se nikdy nepřetrhlo.

Ti, co přežili, sdíleli něco společného. Jejich semknutost byla vzácná a jedinečná, někdy špatně vykládaná a nepochopitelná, ale téměř vždycky nevysvětlitelná těm, kdo neprožili stejný strach.

Tiel si dala s odpovědí tak načas, že Doc svou otázku zopakoval. “Proč jste se vrátila?”

“Kvůli Sabře,” odpověděla. “Byla jsem jediná žena, která tady zbyla. Myslela jsem, že by mě ještě mohla potřebovat. A…”

Zvedl kolena, opřel si o ně čelo a podíval se na ni v trpělivém očekávání, že dokončí svou myšlenku.

“A nesnáším něco začít a pak to nedokončit. Byla jsem tady, když to začalo, tak jsem si řekla, že bych měla setrvat, dokud to neskončí.”

Tak úplně jednoduché to nebylo. Její důvod k návratu byl složitější, ale nějak nedokázala Docovi vysvětlit tu mnohovrstevnou motivaci, když ani jí nebyla zřetelně jasná. Proč už nezůstala venku a okamžitě nepořídila živou reportáž z terénu, v níž mohla zachytit tuhle mimořádnou situaci se svou osobní účastí? Proč nepořídila ozvučení toho videa s Kipovými dramatickými záběry?

“Co jste tam venku dělala?”

Docova otázka ji vyburcovala z jejích úvah. “V Rojo Flats?” Zasmála se. “Byla jsem na dovolené.” Vyprávěla mu, jak právě jela do Nového Mexika, když v autorádiu zaslechla o tom údajném únosu. “Zavolala jsem Gullymu, který mě pověřil připravit interview s Colem Davisonem. Cestou do Hery jsem zabloudila. Zašla jsem tam na toaletu a hned jsem zavolala Gullymu pro pokyny.”

“To s ním jste mluvila, když jsem vešel?”

Tiel si ho změřila s tázavým výrazem.

Nepatrně pokrčil rameny. “Všiml jsem si vás u telefonního automatu.”

“Vážně?” Jejich pohledy se nadlouho spojily. Dalo jí velkou námahu odtrhnout od něho oči. “No, ukončila jsem hovor a právě si vybírala nějaké občerstvení na cestu, když… kdo nevešel, Ronnie a Sabra.”

“Dobrý námět na příběh, co?”

“Nemohla jsem uvěřit své šťastné náhodě.” Zahořkle se usmála. “Ve volbě svých přání buďte opatrný.”

“Já jsem.” Po kratičké odmlce tiše dodal: “Teď.”

Tentokrát to byla ona, kdo mu poskytl příležitost buď dál rozvíjet jeho vlastní myšlenky, nebo nechat začaté téma vyznít do ztracena. Z jejího mlčení určitě vycítil tentýž tlak, jaký předtím vytušila ona v něm, protože sklonil ramena, jako by na nich nesl tíhu vlastních vzpomínek.

“Když jsem se dozvěděl o Shariině poměru, chtěl jsem ji…” Zajíkl se a začal znovu. “Tak mě to sebralo, že jsem si přál, aby…”

“Trpěla.”

“Jo.”

Dlouhý povzdech, jímž to slovo doprovodil, vyjadřoval úlevu nad tím, že se přiznáním zbavil té tíhy na prsou. Pro muže jako on, který se dnes a denně setkával s případy života a smrti, není snadné otvírat někomu srdce. Odvaha a výdrž bojovat s tak očividně všemocným nepřítelem, jako je rakovina, určitě vyžadovala jistý stupeň božského komplexu v charakteru Bradleye Stanwicka. Bezbrannost, zranitelnost, jakákoli známka slabosti byly neslučitelné s charakterovými vlastnostmi této osobnosti. Vlastně víc než neslučitelné. Netolerovatelné.

Tiel zalichotilo, že přiznal slabost, že jí odhalil byť jen částečku svého nesmírně lidského já. Předpokládala, že ho k tomu vedly i traumatické situace. Jako při zpovědi na smrtelné posteli si třeba myslel, že tohle je poslední šance, kdy se může zbavit viny, kterou táhne na svých bedrech od doby smrtelné nemoci své ženy.

“Ta rakovina nebyla trestem za její nevěru,” řekla laskavě. “A rozhodně jste se jí tím nechtěl pomstít.”

“Já vím. Po rozumové a logické stránce to vím. Ale když procházela nejhorším stadiem - a věřte, bylo to děsivé - myslel jsem na to. Že jsem jí to podvědomě přál.”

“Proto teď trestáte sám sebe tím, že jste se dobrovolně vzdal své profese.”

“A vy ne?” vypálil na ni.

“Cože?”

“Trestáte se za to, že se váš muž nechal zabít. Dřete za dva, abyste médiím vynahradila ztrátu, kterou utrpěla jeho smrtí.”

“To je absurdní.”

“Vážně?”

“Ano. Dřu, protože svou práci miluju.”

“Ale budete mít pořád pocit, že ještě neděláte dost, co?”

Vzteklé odseknutí jí odumřelo na rtech. Nikdy nezkoumala psychologickou stránku své ctižádosti. Nikdy si nedovolila ji zpytovat. Ale když ji teď konfrontovala s touhle hypotézou, musela si přiznat, že hraje podstatnou roli. Ta ctižádost tady byla vždycky. Narodila se coby osobnost typu A, vždycky se snažila dosáhnout něco víc než ostatní.

Ale ne až k tomu stupni několika posledních let. Pomstychtivě se hnala za svými cíli a nezdary přijímala velmi těžce. Pracovala a nic jiného pro ni neexistovalo. Nebylo to proto, že by její kariéra zaujímala první místo na seznamu ostatních oblastí života; tohle byl její život. Představovala její šílená, jediná touha po úspěchu dobrovolné pokání za těch pár nešťastně zvolených slov pronesených v návalu vzteku? Popoháněl ji pocit viny?

Zmlkli, oba ponoření do vlastních znepokojivých myšlenek a peroucí se s osobními démony, které byli donuceni poznat.

“Kam v Novém Mexiku?”

“Co?” Tiel se k němu otočila. “Aha, myslíte cíl mé cesty? Angel Fire.”

“Slyšel jsem o něm, ale nikdy jsem tam nebyl.”

“Horský vzduch a nádherně průzračné potoky. Osiky. Teď by měly být zelené, ne zlaté, ale slyšela jsem, že je to krásné.”

“Jen slyšela? Takže ani vy jste tam nebyla?”

Zavrtěla hlavou. “Jedna přítelkyně mi na ten týden půjčila svůj byt.”

“Teď byste tam už byla, pěkně usazená. Jaká škoda, že jste nejdřív volala Gullymu.”

“Nevím, Docu.” Podívala se na Sabru a vrátila se pohledem k němu. Upřeně ho pozorovala. Vrývala si do paměti všechny nuance jeho ostře řezaného obličeje. Zapátrala v hlubinách jeho očí. “Tohle bych si za žádnou cenu nenechala ujít.” Cítila téměř neodolatelnou potřebu dotknout se ho. Odolala, ale zrakový kontakt nepřerušila. Trval dlouho. Srdce jí tlouklo jako zvon, div jí neprorazilo hrudník, a všechny smysly se rozechvěly pronikavým, dychtivým vědomím jeho blízkosti.

Když se ozval telefon, prudce nadskočila.

Neohrabaně se škrábala na nohy a Doc taky.

Ronnie chňapl po sluchátku. “Pan Calloway?”

Naslouchal. Připadalo jí to jako věčnost. Znovu potlačila touhu dotknout se Doca. Chtěla ho vzít za ruku a pevně se jí držet, jako to dělají lidé při čekání na zprávy, které mají změnit jejich život.

Konečně se k nim Ronnie otočil a opřel si sluchátko o hruď. “Calloway říká, že sehnal okresního státního zástupce z tarrantského okresu, a ještě někoho z kraje a taky soudce. Domluvili se, že se sejdou spolu s nimi a s rodiči nás obou a celou záležitost projednají. Když prý přiznám svou vinu a budu souhlasit s návštěvami poradny, třeba dostanu podmínku a nebudu muset jít do vězení. Možná.”

Tiel div nezkolabovala úlevou. V hrdle jí zabublal radostný smích. “To je skvělé!”

“Dobrá nabídka, Ronnie,” přidal se Doc. “Být vámi, skočím po ní všema deseti.”

“Sabro, co ty na to?”

Když neodpověděla, Doc div Tiel nepodrazil nohy, jak se kolem ní prosmýkl a poklekl vedle děvčete. “Je v bezvědomí.”

“Ach bože!” vykřikl Ronnie. “Je mrtvá?”

“Ne, ale potřebuje pomoc, chlapče. A to okamžitě.”

Tiel ponechala Sabru v Docově péči a přisunula se k Ronniemu. Bála se, aby ve svém zoufalství neobrátil pistoli proti sobě. “Zavolejte Callowayovi, že s jeho podmínkami souhlasíte. Jdu jim přestříhnout pouta,” kývla hlavou ke Cainovi, Juanovi a jeho parťákovi. “Souhlasíte?”

Ronnieho úplně ochromil pohled na bezvládnou Sabru v náručí Doca, jehož oblečení okamžitě prosáklo krví mladé ženy. “Ach bože, kristepane, co jsem to provedl?”

“Tu lítost si nechte napotom, Ronnie,” utrhl se na něj Doc. “Teď oznamte Callowayovi, že vycházíme ven.”

Mladík jako v transu začal něco překotně blekotat do sluchátka. Tiel rychle vytáhla nůžky, které předtím použili, poklekla vedle Caina a prostříhla pásku kolem jeho kotníků. “A co ruce?” vyblebtl těžkým jazykem. Ten muž zřejmě dvakrát utrpěl otřes mozku.

“Až se dostanete ven.” Stále mu nevěřila; obávala se, aby se nepokusil dělat hrdinu.

Přimhouřil oči do úzkých štěrbin. “Jste v pořádným srabu, dámo.”

“To já obvykle,” zavtipkovala Tiel a přesunula se k Mexičanovi.

Juan sice bolest ve zraněné noze snášel flegmaticky, ale Tiel vycítila pohrdání vyzařující z něj jako žár z vysoké pece. Při zachování co největší vzdálenosti mezi ním a sebou přestříhla pásku spoutávající jeho kotníky. Nebylo to tak snadné, Vern se zhostil svého úkolu dokonale.

Ještě větší nechuť se jí zmocnila, když přistoupila k muži, jehož hned zpočátku nazvala Dvojkou. Z jeho tmavých očí na ni sálala neskrývaná zloba a úmyslně ponižující chuť na sex. Jak v tuhle chvíli zatoužila po sprše, aby ze sebe smyla ten odporný pocit.

Jakmile byla s tou nepříjemnou prací hotová, vybídla Doca: “Jděte první,” nasměrovala ho ke dveřím. “V pořádku, Ronnie?”

“Jistě. Předejte Sabru někomu, kdo jí může pomoct, Docu.”

Tiel došla ke dveřím a otevřela mu je. Sabra v jeho pažích připomínala hadrovou panenku. Vypadala jako mrtvá. Ronnie se láskyplně dotkl jejích vlasů a tváře. Když nezareagovala, zasténal.

“Klid, Ronnie, ona žije,” ujistil ho Doc. “Bude v pořádku.”

“Doktor Giles,” připomněla Tiel Docovi, když přecházel kolem ní.

“Vím.”

V mžiku byl venku a s bezvládnou Sabrou v náručí přebíhal parkoviště.

“Teď vy,” vybídl Ronnie Tiel.

Zavrtěla hlavou. “Zůstanu s vámi. Vyjdeme ven spolu.”

“Nevěříte jim?” zeptal se vysokým, tenkým hlasem, v němž se ozýval strach. “Myslíte, že se Calloway o něco pokusí?”

“Nevěřím tamhle těm,” trhla hlavou dozadu k třem rukojmím. “Ať jdou první.”

Zamyslel se nad tím, ale jen na okamžik. “Dobrá. Vy, Caine. Jděte.”

Poražený agent FBI se kolem nich vrávoravě potácel. Jelikož měl dosud svázané ruce, Tiel znovu přidržela otevřené dveře. Víc než dvě rány do hlavy ho ranila jeho pokořená hrdost. Nepochybně se hrozil setkání s ostatními agenty, zvlášť s Callowayem.

Ronnie čekal, dokud Caina neobklopí zástup zdravotníků a policistů, a teprve potom dal znamení Juanovi a jeho společníkovi: “Teď vy.”

Třebaže se předtím dvakrát pokoušeli utéct, teď jako by váhali odejít. Šourali se ke dveřím a o něčem se mumlavě dohadovali ve španělštině.

“Pospěšte si.” Tiel je netrpělivě postrkovala do dveří. Moc si přála vědět, jak to vypadá se Sabrou.

Juan došel ke dveřím první. Viditelně kulhal. Na prahu se zastavil a očima rejdil po celém parkovišti. Dvojka, všimla si, byla prakticky Juanovi v patách - muž stál přitisknutý břichem k Juanovým zádům, jako by toho prvního považoval za svůj štít. Oba překročili práh.

Tiel se otočila, aby si promluvila s Ronniem - a v tu chvíli vchod do obchodu sežehlo oslepující světlo. Ze všech možných skrýší vybíhali členové Útvaru rychlého nasazení, podobající se černým broukům. Užasla, kolik jich bylo. Když předtím vyšla ven, aby si promluvila s Callowayem, nezahlédla ani třetinu z nich.

Ronnie se zaklením skočil za pult. Tiel zaječela, ale vzteky, ne strachem. Byla příliš rozlícená, než aby se bála.

Zvláštní - ozbrojení muži obklopili Juana a jeho parťáka a nařídili jim lehnout si tváří dolů. Zraněný Juan neměl jinou možnost než poslechnout. Prakticky se sesunul k zemi. Druhý Mexičan se bez ohledu na hlasité varování policistů rozběhl cestou, která nikam nevedla, ale muži zákona ho téměř okamžitě chytili a srazili na beton. Než si Tiel stačila srovnat v hlavě, co se stalo, bylo po všem. Oba muže bleskově spoutal a odvlekl tým Útvaru rychlého nasazení.

Světla zhasla tak rychle, jak se rozsvítila.

“Ronnie?” Jeho jméno zarachotilo v megafonu. “Ronnie? Slečno McCoyová?” Byl to Calloway. “Nezneklidňujte se. Byli jste ve společnosti velice nebezpečných zločinců. Viděli jsme je na videozáznamu a poznali je. Jdou po nich naše i mexické úřady. Proto se tak usilovně snažili prchnout. Ale teď jsme je vzali do vazby. Můžete bezpečně vyjít.”

Tahle informace Tiel zdaleka neuklidnila. Jak se opovážili neupozornit ji na tohle potenciální nebezpečí hned, jak se o něm dozvěděli? Teď si ale nemohla dovolit dát průchod svému vzteku. Tohle si s Callowayem a ostatními vyřídí později.

S obrovským sebeovládáním se otočila k Ronniemu. “Slyšel jste ho. Všechno je v pořádku. Ta světla a pohotovostní oddíl neměly nic společného s vámi. Pojďme.”

Pořád vypadal vystrašeně a nejistě. Dosud se nehnul ze svého místa za pultem.

Bože, prosím, nenech mě, abych se teď dopusila neodpustitelného omylu, modlila se. Nemohla na něj moc naléhat, ale musela ho natolik vyburcovat, aby se hnul. “Asi by bylo nejlepší, kdybyste ty pistole nechal tady, ne? Položte je tamhle na pult. Pak můžete vyjít ven s rukama nad hlavou, a všichni poznají, že si upřímně přejete tuhle věc skoncovat.” Nehnul se. “Co říkáte?”

Vypadal unaveně, zdecimovaně a poraženě. Ne, ne, poraženě ne, opravila se. Kdyby tohle považoval za porážku, asi by neodešel. Zřejmě by zvolil to, co by pokládal za snazší východisko.

“Projevil jste mimořádnou odvahu, Ronnie,” začala se s ním normálně bavit. “Postavil jste se Russellovi Dendymu. FBI. Zvítězil jste. Vy a Sabra jste celou dobu jen potřebovali posluchače, někoho, kdo by vás vyslechl a hrál s vámi férovou hru. A teď jste je přiměli souhlasit s tím, co jste si přáli. Považuju to za velký úspěch.”

Jeho oči se stočily k ní. Usmála se. Jen doufala, že její slova nevyzněla příliš falešně a zkostnatěle - jak je sama cítila. “Odložte ty zbraně a pojďme. Jestli chcete, budu vás držet za ruku.”

“Ne, ne. Vyjdu sám.” Položil obě pistole na pult, a když si vlhké dlaně otřel o nohavice džín, Tiel zhluboka uvolnila zatajený dech.

“Jděte napřed. Jsem hned za vámi.” Znepokojeně zaváhala při pohledu na zbraně ležící stále v jeho dosahu. Nebyla jeho zdánlivá poslušnost jen pouhou lstí? “Fajn. Jdu. Vy taky?”

Olízl si rozkousané rty. “Jo.”

Nervózně se otočila ke dveřím, otevřela je a prošla. Všimla si, že obloha už není černá, ale tmavošedá, takže odhalovala obrysy všech vozidel a siluety lidí. Vzduch byl horký a suchý. Slabý vítr zdvihal a roznášel písek, který se jí otřel o kůži, jen vyšla ven.

Udělala pár kroků, než se ohlédla. Ronnie s rukou na dveřích byl připravený je tlakem otevřít. Ruce měl prázdné, žádnou zbraň v nich nedržel. Nedělej nic, co by ti teď ublížilo, Ronnie. Jsi doma a volný.

Kus před sebou rozeznala Callowaye, pana Davisona, Gullyho a šerifa Monteze, kteří na ni čekali.

A Doca. Byl tam a stál trochu stranou od ostatních. Vysoký. Se širokými rameny. S vlasy, s nimiž si pohrával vánek.

Koutkem oka zahlédla příslušníky Útvaru rychlého nasazení, kteří pod ostrým dozorem stráží eskortovali Dvojku do zadní části policejního vozu. Dveře se hlasitě zabouchly a vůz se s pronikavým zaskřípěním pneumatik vyřítil z parkoviště. Juana, ležícího na nosítkách, se ujali zdravotníci.

Tiel ho jen přelétla pohledem, ale pak se k němu znovu vrátila. Začal se prát s lékařem záchranky, který se mu snažil vpíchnout infuzní jehlu do spoutané ruky. Jako blázen ve svěrací kazajce trhal tělem, hlavou a pažemi. Hýbal ústy, tvořil slova. Tiel si v duchu říkala, proč jí to připadá tak zvláštní, záhadné.

Pak si uvědomila, že slova, která vykřikuje, jsou anglická.

Ale on přece neumí anglicky, napadlo ji hloupě. Jen španělsky.

Dál už ale slova nedávala smysl, protože z plných plic zařval: “Má pušku! Tamhle! Někdo! Ach bože, ne!”

Ta slova Tiel došla ve zlomku vteřiny, než Juan seskočil z nosítek, vymrštil se z betonu a doslova letěl vzduchem, aby se vrhl na člověka před sebou a tvrdým úderem ramene do mužova trupu ho srazil k zemi.

Ale nestačil to bohužel provést dřív, než se Russellovi Dendymu podařil čistý zásah brokovnicí.

Tiel zaslechla tříštivý zvuk. Když se prudce otočila, spatřila, jak ze dveří prodejny prší sklo na Ronnieho ležící tělo. Později si ani nevybavila, jestli zaječela, nebo ne. Ani si nepamatovala, jestli překonala tu zpáteční vzdálenost prudkým během ke vchodu do obchodu, nebo že dopadla na všechny čtyři, bez ohledu na záplavu rozbitého skla.

Vzpomněla si ale na Juanův výkřik - aby si zachoval život: “Martinez, tajný agent ministerstva financí! Martinez, agent ministerstva financí, plnící svůj úkol v přestrojení!”

*

Kapitola 15

Antiseptikum, které zdravotnice nastříkala na Tieliny odřené ruce a kolena, pořádně štípalo. Rozbité sklo projelo látkou jejích kalhot a pod koleny je odřízlo.

Tiel si řezných ran nevšimla, dokud z nich lékařka nezačala malými kleštičkami vytahovat úlomky skla. Teprve potom pocítila bolest. Ale nějak zvlášť to nebolelo. Ji spíš zaujalo, co se děje kolem ní, než aby se zajímala o své povrchové zranění.

Usazená na nosítkách - odmítla vlézt si do sanitky - se snažila pozorovat, co se děje za zády ženy, která ji ošetřovala. Byla to chaotická scéna. V mdlém ranním rozbřesku světla tuctu policejních vozů a ambulancí vytvořila oslňující kaleidoskop vystřelujících barevných světel. Lékařský tým, ti, co neběželi na pomoc Ronniemu, se staral o ni, o tajného agenta ministerstva financí Martineze a o Caina.

Média měla zakázaný přístup do bezprostřední blízkosti místa činu, ale jejich zpravodajské vrtulníky jim bzučely nad hlavami jako dotěrný hmyz. Na stolové hoře s výhledem do prolákliny známé coby Rojo Flats stál zaparkovaný konvoj televizních přenosových vozů. Satelitní talíře umístěné na jejich střechách odrážely první paprsky slunce.

Za normálních okolností by Tiel McCoyové nad podobným výjevem plesalo srdce radostí. Byla by ve svém živlu. Ale když teď zírala do objektivu kamery, s jejíž pomocí měla připravit živé vysílání, obvyklý vzestup adrenalinu se nedostavil. Snažila se ze sebe vykřesat běžnou dávku nadšení, ale uvědomovala si, že je to jen slabý odvar, a tak doufala, že to diváci nepostřehnou, a jestli přece jen, pak její nedostatek energie přičtou právě prožité hrůze.

Reportáž měla rozhodně dramatické pozadí. Křičela do mikrofonu, když se vrtulník zdravotnické služby odlepil od země, aby odvezl Ronnieho Davisona na nejbližší pohotovost, kde už byl připraven tým traumatologů, který se měl postarat o ošetření střelné rány v jeho hrudi. Prudký vítr vyvolaný spuštěním rotoru jí vrhl do očí písek. Byla to poletující zrnka písku, která měla na svědomí její neprofesionální slzy.

Jakmile dokončila svůj improvizovaný přehled událostí, k nimž došlo v uplynulých šesti hodinách, mlčky předala bezdrátový mikrofon zpátky Kipovi, který jí vtiskl na tvář polibek se slovem “fantastický”, aby okamžitě odběhl natočit další záběry; využil výhody, že se díky známosti s Tiel dostane přímo do centra dění.

Tiel si teprve poté, co splnila svůj úkol reportérky, nechala ošetřit krvácející dlaně a kolena. Teď oslovila lékařku: “Určitě něco víte.”

“Bohužel, slečno McCoyová, nevím.”

“Nebo to nechcete říct.”

V ženiných očích se objevil nesdílný výraz. “Nevím to.” Zašroubovala uzávěr lahvičky s dezinfekcí. “Opravdu byste měla jet do nemocnice, aby se vám někdo při lepším osvětlení podíval na ty ruce. Mohly tam zůstat drobné střípky -”

“Nezůstaly. Je mi dobře.” Seskočila z nosítek. Kolena ji začala bolet a měla je celá ztuhlá z těch četných odřenin, ale před lékařkou se jí podařilo skrýt výraz bolesti. “Děkuju vám.”

“Tiel, jsi v pořádku?” přisupěl k ní Gully. “Ty prevíti mi nedovolili projít, dokud neprohlédnou všechny ty ruce a nohy. Ta reportáž dopadla senzačně, dítě. Nejlepší, jakou jsi kdy udělala. Jestli tě tohle nevyšvihne do Nine Live, pak v životě neexistuje spravedlnost a já sám dám tomu televiznímu byznysu okamžitě vale.”

“Zaslechl jsi něco, jak to po zdravotní stránce vypadá s Ronniem?”

“Ani ň.”

“A se Sabrou?”

“Nic. Nic od tý doby, co ji ten kovboj předal doktoru Gilesovi a odvezli ji vrtulníkem.”

“Když mluvíme o Docovi, je tady někde?”

Gully ji neslyšel. Potřásal hlavou a mumlal: “Škoda, že mi nedali možnost vyřídit si to s Dendym. Stačily by mu dvě minuty se mnou, a začal by litovat, že se kdy narodil.”

“Předpokládám, že ho zatkli.”

“Šerif pověřil tři zástupce - nejšikovnější chlapy, co jsem kdy viděl - odvézt toho lotra do vězení.”

Třebaže to viděla na vlastní oči, pořád nemohla uvěřit, že Dendy Ronnieho Davisona postřelil. Se svým rozčarováním se svěřila Gullymu. “Nechápu, jak se to mohlo stát.”

“Nikdo mu nevěnoval pozornost. Předvedl Callowayovi úžasnou scénu. Brečel, lomil rukama. Přiznal, že to zvoral. Všechny nás donutil věřit, že uznal svoje chyby, že jim odpouští a jen si přeje, aby Sabra byla v bezpečí. Prolhaný lotr.”

Tieliny potlačené emoce vyvřely na povrch. Rozplakala se. “Je to moje vina, Gully. Slíbila jsem Ronniemu, že když se vzdá, může bez obav vyjít ven, že mu nikdo neublíží.”

“Tohle jsme mu slíbili všichni, slečno McCoyová.”

Otočila se po známém hlase a slzy jí okamžitě oschly. “Moc jste mě zklamal, agente Callowayi.”

“Jak váš kolega právě vysvětlil, dal jsem se přesvědčit Dendyho kajícností. Nikdo nevěděl, že si s sebou přivezl brokovnici.”

“Nejen kvůli tomu. Když jsem vynesla ven novorozeně, mohl jste mě upozornit na Huertovu totožnost.”

“A kdybyste se dozvěděla, kdo je, co byste udělala?”

Co by udělala? Nevěděla, ale to jí připadalo nepodstatné. Zeptala se: “Věděl jste, že Martinez je tajný agent ministerstva financí?”

Calloway vypadal zklamaně. “Ne. Předpokládal jsem, že byl jedním z Huertových poskoků.”

Když si vybavila, jak se ten zraněný, svázaný muž vrhl na Dendyho, poznamenala. “Dokázal úžasně statečnou věc. Nejen že neprozradil svou identitu, ale navíc riskoval vlastní život. Kdyby byli někteří z těch ostatních úředníků rychleji zareagovali…” Otřásla se při představě, že by tělo mladého muže provrtaly náboje z policejních zbraní.

“Přemýšlel jsem o tom,” připustil Calloway stísněně, “Rád by si s vámi promluvil.”

“Se mnou?”

“Jste na to připravená?”

Calloway ji odváděl k další ambulanci a cestou ji informoval o Martinezově zdravotním stavu. “Kulka mu prošla nohou, aniž zasáhla kost nebo tepnu. Za dnešní noc mu dvakrát přálo štěstí.” Pomohl jí do zadní části ambulance.

Prozatímní fáč, jímž Doc ovázal Martinezovo stehno, nahradil sterilní gázový obvaz. Zakrvácené tričko se hodilo na kupu ostatního použitého infekčního materiálu, který se posléze vyhodí. Při pohledu na něj se Tiel sevřelo srdce. Vybavila si Docovy ruce přikládající hrubé obinadlo na ránu, kterou způsobil.

Martineze připojili na kapačku a dostával i transfuzi krve. Ale oči měl jasné. “Slečno McCoyová.”

“Agente Martinezi. Děláte svou práci dokonale. Musel jste nás považovat za hlupáky.”

Při úsměvu se mu zaleskly velice pravidelné, dokonale bílé zuby, kterých si Tiel všimla už předtím. “To je cílem tajného operativního agenta. Díkybohu, že se i Huerta dal oblafnout. Od loňského léta jsem členem jeho organizace. Včera v noci překročil hranice náklaďák plný lidí.”

“Naši lidé ho asi před hodinou zastavili,” informoval je Calloway. “Podmínky uvnitř vozu byly jako obvykle žalostné. Lidé nakupení v zamčeném prostoru projevovali opravdovou vděčnost za vzetí do vazby. Považovali to za záchranu.”

“Huerta a já jsme jeli uzavřít prodej s jedním kansaským farmářem, který pěstuje pšenici. Huerta měl být okamžitě po provedené transakci zatčen. Tady jsme se zastavili pro něco k snědku.”

Pokrčil rameny, jako by chtěl naznačit, že ostatní už vědí. “Jsem jen rád, že ani jeden z nás si do té prodejny nevzal s sebou zbraň. Nechali jsme je ve voze - něco, co se nikdy předtím nestalo. Bylo to nějaké řízení osudu nebo božské vnuknutí, cokoli. Mít ji Huerta u sebe, mohlo to dopadnout opravdu zle.”

“Nebojíte se odplaty?”

Znovu se oslnivě usmál. “Věřím, že mi ministerstvo zajistí bezpečnost tím, že mě nechá zmizet. Jestli mě ještě někdy uvidíte, asi mě nepoznáte.”

“Chápu. Ještě jednu otázku: proč jste se snažil vzít to dítě?”

“Huerta chtěl napadnout Ronnieho a přemoct ho. Rozhodl jsem se vyvolat pozornost všech tím, že jsem se zmocnil dítěte. Opravdu jsem se bál, aby mu něco neudělal. Byl to jediný způsob, jak holčičku ochránit.”

Tiel se zachvěla při pomyšlení, co se mohlo stát. “Připadalo mi, že se chováte mimořádně nepřátelsky k agentu Cainovi.”

“Poznal mě,” zvolal Martinez. “Přede dvěma lety jsme společně pracovali na jednom případu. Nedokázal držet klapačku. Několikrát mě už málem prozradil. Musel jsem ho umlčet.” S pohledem na Callowaye dodal: “Myslím, že potřebuje nějaký doplňovací kurz v Quanticu.”

Tiel skryla úsměv. “Musíme vám poděkovat za několik statečných činů, pane Martinezi. Je mi líto, že vás za všechno vaše úsilí postřelili.”

“Ten chlapík - Doc - udělal, co udělat musel. V opačné situaci bych jednal stejně jako on. Rád bych mu řekl, že se na něj nezlobím.”

“Už tady není,” poznamenal Calloway.

Se skrývaným zklamáním a přes malé řezné šrámy na dlani Tiel potřásla Martinezovi rukou a popřála mu brzké uzdravení; pak jí pomohli vystoupit ze sanitky. Venku na ni čekal Gully se zapálenou cigaretou. Po odjezdu sanitního vozu se k nim přidala Gladys s Vernem.

Zřejmě se už vrátili do svého karavanu, protože měli na sobě jiné oblečení, voněli mýdlem a vypadali tak čilí a odpočatí, jako by právě přijeli ze čtrnáctidenního ozdravného pobytu v lázních. Tiel jednoho po druhém objala.

“Nemohli jsme odjet, aniž bychom vám dali naši adresu a získali váš slib, že zůstaneme ve spojení.” Gladys jí podala proužek papíru s napsanou floridskou adresou.

“Slibuju. Budete teď pokračovat v líbánkách?”

“Nejdřív se zastavíme v Louisianě, kde navštívíme mého syna a vnoučata,” vysvětlil jí Vern.

“Která bezpochyby představují pět nejtuctovějších malých lotříků na zeměkouli.”

“Ale Gladys.”

“Jen říkám, jak to je, Verne. Jsou to neznabozi, a ty to víš.” Pak změnila své chování a setřela slzy, které se jí náhle nahrnuly do očí. “Jen doufám, že ti dva mladí lidé všechno nějak zvládnou. Budu mít velkou starost, dokud neuslyším, že jsou v pořádku.”

“Já taky.” Tiel stiskla Gladysinu drobnou ručku.

“Museli jsme šerifovi poskytnout výpověď,” ozval se Vern.

“A taky agentům FBI. Ujistili jsme je, že jste nemohla jinak, než praštit Caina tím chilli, protože se choval jako idiot.”

Gully se uchechtl. Callowayovi jeho slova zřejmě nebyla po chuti, ale přešel tu kritiku bez komentáře.

“Donna se natřásá před kamerami,” prohlásila dotčeně Gladys. “Z jejích slov by jeden usoudil, že se chovala jako hrdinka.”

Vern zalovil v příruční kabele, vytáhl malou videokazetu a vtiskl ji do Tieliny dlaně. “Nezapomeňte na tohle,” zašeptal.

Opravdu na tu videopásku úplně zapomněla.

“Vklouzli jsme pro ni zpátky do prodejny,” přidala se Gladys.

“Děkuju vám. Za všechno.” Tiel se znovu dostala do rozcitlivělé nálady, když se s ní oba naposledy rozloučili a zamířili ke svému karavanu.

“Svatební cesta?” zeptal se Gully po jejich odchodu.

“Byli úžasní. Bude se mi po nich stýskat.”

Upřeně se na ni zahleděl. “Jsi v pořádku?”

“Jistě. Proč?”

“Protože se chováš dost zvláštně.”

“Celou noc jsem nespala.” Napřímila ramena a zatvářila se jako před chvílí před kamerou. Pak se otočila ke Callowayovi. “Předpokládám, že se mě chcete zeptat na spoustu věcí.”

Ve voze ji Calloway pohostil kávou a pečivem k snídani, které jim přinesl ženský spolek První baptistické církve. Trvalo víc než hodinu, než od ní získal všechny požadované informace.

“Myslím, že tohle zatím stačí, slečno McCoyová, i když asi budeme mít ještě další otázky.”

“Rozumím.”

“A nepřekvapilo by mě, kdyby vás jednotliví okresní prokurátoři požádali o účast na společném setkání, kde se bude jednat o vznesení obvinění proti Ronniemu Davisonovi.”

“Jestli se sejdete,” poznamenala tiše.

Agent FBI uhnul pohledem a Tiel si uvědomila, že nese značný podíl viny na tom, co se událo. Možná větší než ona. Přiznal, že naletěl tomu tyátru, co mu sehrál Russell Dendy. Nevšiml si, že se Dendy vrátil do své soukromé helikoptéry, odkud vytáhl brokovnici. Kdyby bylo došlo k té nemyslitelné věci a Ronnie zemřel, Calloway by se měl z čeho zodpovídat.

“Dostal jste poslední zprávy o Ronnieho stavu?”

“Ne,” odpověděl Calloway. “Vím jen to, že žil, když ho vnášeli do vrtulníku. Dál už jsem o něm nic neslyšel. Dítě se má k světu. Sabra není v dobrém stavu, ale je to s ní přece jen trochu lepší. Dostala několik jednotek krve. Je tam s ní její matka.”

“Nikde nevidím pana Colea Davisona.”

“Dovolili mu doprovodit Ronnieho. Mohl s ním letět ve vrtulníku. Byl… no, dovedete si to představit.”

Na okamžik zmlkli, hluší k činnosti ostatních agentů, kteří měli spoustu práce. Nakonec ji Calloway vybídl k odchodu a vyprovodil ji až ven, kde už bylo ráno v plném rozpuku.

“Sbohem, pane Callowayi.”

“Slečno McCoyová?” Byla už na odchodu. Otočila se. Zvláštního agenta Callowaye uvedlo do mírných rozpaků to, co chtěl říct. “Určitě to byl pro vás příšerný zážitek. Ale jsem rád, že jsme tam měli někoho tak chladně uvažujícího, jako jste vy. Pomohla jste každému zachovat si zdravý rozum a klid, jednala jste s obdivuhodným sebeovládáním.”

“Nejsem obdivuhodná, pane Callowayi. Možná spíš panovačná,” přiznala s mdlým úsměvem. “Nebýt Doca -” Tázavě naklonila hlavu. “Učinil pro vás výpověď?”

“Vyzpovídal ho šerif Montez.”

Nasměroval ji k šerifovi, jehož si předtím nevšimla, když se ve stínu opíral o stěnu vozu. Dotkl se širokého okraje klobouku a klátil se jí naproti; její nevyslovenou otázku týkající se Doca ignoroval.

“Starosta se nabídl, že vám obstará ubytování v místním motelu. Ritz to není,” upozornil ji se smíchem. “Můžete tam zůstat, jak dlouho budete chtít.”

“Díky, ale vracím se do Dallasu.”

“Rozhodně ne teď,” vložil se do toho Gully, který je právě došel spolu s Kipem. “Nasedneme do vrtulníku a tenhle pásek odevzdáme redaktorce, aby mohla začít dávat materiál dohromady.”

“Poletím s vámi a pro svůj vůz si někoho pošlu.”

Zavrtěl hlavou, ještě než domluvila. “Je tam místo jen pro dva pasažéry a já se musím vrátit. Nechci ani pomyslet, co ten lotřík s kroužkama v obočí asi zatím napáchal v mým newsroomu. Ty přijmi laskavou nabídku pana starosty. Později pro tebe pošleme vrtulník a někoho, kdo ti odveze vůz zpátky do Dallasu. A navíc, hrozně páchneš. Bodla by ti pořádná sprcha.”

“Ty vážně umíš člověka zbavit iluzí, když si zamaneš, Gully.”

Pro Gullyho bylo zřejmě všechno jasné a Tiel se cítila natolik unavená, že se ani nezmohla na odpor. Domluvili si čas a místo příletu vrtulníku a šerif Montez slíbil, že ji tam dopraví. Gully a Kip se rozloučili a spěchali k čekající helikoptéře s identifikačními písmeny policejní stanice po stranách. Calloway k ní natáhl ruku. “Přeju vám hodně štěstí, slečno McCoyová.”

“Nápodobně.” Potřásla si s ním rukou, ale když se otočil k odchodu, zadržela ho. “Řekl jste, jak jste rád, že jsem to byla já, kdo byl tam,” kývla směrem k prodejně. “A já jsem zase ráda, že jste byl tady venku, pane Callowayi.” Myslela to vážně. Měli velké štěstí, že právě on měl na starost tak delikátní situaci. Někdo jiný by ji možná nezvládl s takovou citlivostí, jakou prokázal on.

Ta pochvala ho očividně uvedla do rozpaků. “Díky,” vyhrkl, otočil se a znovu vstoupil do vozu.

Šerif Montez vyndal Tielina zavazadla z jejího auta a položil je na zadní sedadlo svého hlídkového vozu. Protestovala, že ji chce odvážet. “Můžu řídit sama, šerife.”

“Není třeba. Jste tak vyčerpaná, že mám obavu, abyste za volantem neusnula. Jestli se bojíte o svůj vůz, pošlu pro něj někoho z mých lidí. Můžeme ho zaparkovat před naší kanceláří, kde ho budeme mít pořád na očích.”

Samotnou ji překvapila tahle vítaná změna, kdy za ni rozhodl někdo jiný. Nemusela si zatěžovat hlavu vlastním rozhodováním. “Díky.”

Do motelu to nebylo daleko. Šest pokojíků v řadě vedle sebe pod zastřešeným průchodem skýtajícím nepatrný stín. Na všech dveřích byla oranžovou barvou namalovaná písmena UT.

“Nemusíte se registrovat. Jste tady jediným hostem.” Montez vyskočil ze sedadla pro řidiče a obešel vůz, aby jí pomohl vystoupit.

Měl klíč od pokoje. Odemkl jí dveře. Klimatizace už byla puštěná. Dost hlasitě hučela a jedna z jejích vnitřních částí nepřetržitě cinkala, ale byly to přátelské zvuky. Na jediném malém stolku v místnosti stála váza se slunečnicemi a košíček s čerstvým ovocem a pečivem v růžových plastových obalech.

“Katoličky se nechtěly dát přetrumfnout baptistkami,” usmál se.

“Všichni jste tak laskaví.”

“Vůbec ne, slečno McCoyová. Nebýt vás, všechno mohlo dopadnout mnohem hůř. Nikdo z nás si nepřál, aby se Rojo Flats zaznamenalo do mapy díky nějakému masakru.” Na odchodu se dotkl okraje klobouku. “Budete-li cokoli potřebovat, zavolejte na recepci. Jinak vás nikdo nebude obtěžovat. Dobře si odpočiňte. Později se pro vás stavím.” Zavřel za sebou dveře.

Obvykle se stávalo, že jakmile Tiel vešla do nějaké místnosti, okamžitě zapnula televizi. Připadala si jako televizní maniak. I když se třeba ani na obrazovku nedívala, vždycky si vyladila nějakou čistě zpravodajskou stanici, která vysílala nepřetržitě čtyřiadvacet hodin denně. Usínala a probouzela se s ní. Teď přešla kolem televizoru, aniž si ho vůbec všimla, a s toaletní taštičkou v ruce zamířila rovnou do miniaturní koupelničky. Sprchový kout byl tak uzoučký, že se v něm sotva otočila, ale voda byla horká a bylo jí dost. Stála pod oblakem páry vycházející z vodní tříště a nechala si jí bičovat lebku ještě předtím, než si na vlasy nalila šampon. Nešetřila mýdlem z dovozu, které prodávali pouze u Neimana. Oholila si nohy a opatrně se vyhnula rozedřeným kolenům. Sušič vlasů použila jen na tak dlouho, dokud jí z vlasů nevyfoukal většinu vody. Pak se naklonila nad umyvadlo a vyčistila si zuby.

Všechno bylo báječné.

Tak proč se cítila tak mizerně?

Právě se jí povedlo vytvořit nejdůležitější materiál v celé její dosavadní kariéře. Pořad Mine Live měla už prakticky v kapse. Gully to přece řekl. Měla by radostí skákat až do stropu. A místo toho se jí zmocnil pocit, jako by jí na každé noze viselo půltunové závaží. Kde bylo to šumící nadšení, které vždycky pociťovala nad každou dobrou reportáží? Její duch byl najednou vyčpělý jako tři dny staré šampaňské.

Nedostatek spánku. To bylo ono. Jakmile se pár hodin prospí, bude znovu svěží jako rybička. Najde své staré já. Dobije svoje baterie a bude připravená.

Vrátila se do ložnice, z kufru vyndala volnou košilku a kalhotky, oblékla se, nařídila cestovní budík a rozestlala si postel. Přikrývky vypadaly tak měkce a vábivě. Napadlo ji, že by je mohla zakrvácet z ran na kolenou a na dlaních, ale pustila to z hlavy.

Když uslyšela zaklepání, považovala to za další cinknutí v mechanizmu klimatizace. Ale jakmile se po vteřině ozvalo znovu, šla ke dveřím a dokořán je otevřela.

*

Kapitola 16

Vešel dovnitř, zavřel za sebou dveře, sundal si brýle i klobouk a obojí odložil na stůl vedle nedotčeného košíčku s dobrotami, které jí připravily dámy z místního katolického spolku.

Voněl sluncem a mýdlem; byl čerstvě oholený. Na sobě měl čisté, ale dost obnošené levisky a obyčejnou bílou košili, westernový ozdobný kožený pásek a kovbojské boty.

Ani stádo mustangů vlekoucích ji opačným směrem by ji neudrželo, aby se mu nevrhla do náručí. Nebo možná k ní vztáhl ruce. Později si vůbec nevybavila, kdo se pohnul první. Stejně nebylo důležité, kdo z nich začal.

Záleželo jen na tom, že ji k sobě přitáhl a sevřel v pevném objetí. Přimkla se k němu. Tiskli se k sobě a její hromadící se slzy jí volně stékaly po tvářích a vsakovaly se do látky jeho košile. Širokou dlaní pokryl její týl a přitiskl si její obličej k hrudi, aby utlumil vzlyky, které z ní vycházely jako krátké, hlasité výbuchy.

“Zemřel? Přišel jste mi oznámit, že Ronnie je mrtvý?”

“Ne, proto jsem nepřišel. O Ronniem nic nového nevím.”

“To je snad dobrá zpráva, ne?”

“Asi ano.”

“Nemohla jsem tomu uvěřit, Docu. Ten zvuk. Ten příšerný, ohlušující zvuk. A pak ho vidět tam tak nehybně ležet, mezi vším tím sklem a krví. Další krví.”

“Pššt.”

Šeptal jí chlácholivá slova do vlasů nad čelem a kolem spánku. Pak slova utichla a Tiel ucítila jen jeho dech a rty dotýkající se jejího obočí a vlhkých očních víček. Zvedla hlavu a zadívala se na něj očima plnýma slz. Když se rukou dotkla jeho tváře, vydral se jí z hrdla sten touhy, který opětoval.

A pak se jí divoce rozbušilo srdce, když jeho rty spočinuly na jejích. Naléhavě a hladově jí je rozvíral. Jazyky se laskaly a dráždily, až ten jeho zvítězil. Přivlastnil si její ústa a prozkoumával je. Tiel mu sepnula ruce za krkem. Prsty mu projížděla vlasy a poddala se jeho bezostyšně sexuálnímu polibku.

Celým tělem jí projela nová energie, všechny smysly se zbystřily. Každý smyslový receptor se překonával. Nikdy v sobě necítila tolik života, přesto se neubránila určitému strachu. Jako dítě na prvním karnevalu byla oslněná a omámená náporem smyslnosti, který ji fascinoval a úplně zahltil - bála se ho a současně po něm dychtila.

Přezka jeho pásku se jí zaryla do břicha, ale nebyl to nepříjemný pocit. Studený kov se ohřál o holou kůži mezi lemem její košilky a horním okrajem bikinek. Jeho ruce, silné a troufalé, jí sjely k dolní části zad a přitáhly si ji blíž.

Od krku dolů si razil cestu polibky. Natočila hlavu k jedné straně. Svým dechem a pak jazykem se lehounce dotýkal ušního lalůčku. Zvolna se otáčela, aby mu umožnila líbat ji na šíji a rameno. Zvedl jí vlasy a líbal vzadu na krku. Dotek jeho úst v ní vyvolal pocit slasti, který jí šimravě stoupal po páteři.

Stála teď zády k němu, opírala se o Docovu širokou hruď a jeho ruce jí laskaly ňadra. Sevřel je do dlaní, hýčkal, hnětl - pak sjížděl níž, až téměř obemknul celý hrudník. Ruce mu nakonec spočinuly na jejích bocích.

Lísala se k němu, pohyby jejího nesmírně vzrušeného těla, které se o něj otíralo, připomínaly pohyby kočky, nestydaté, odvážné, vábící. Zareagoval tím, že vklouzl zepředu rukou do jejích kalhotek, hluboko do mezírky mezi stehny.

Když našel to intimní místečko, zamumlala jeho jméno, otočila hlavu a rty vyhledala jeho ústa.

Líbali se a prsty ji přitom laskal, rozvíral a dráždil. Postavila se na špičky, vyklenula tělo do oblouku, až se lopatkami opřela o jeho klíční kosti a hlavu zabořila do mužného ramene. Položila dlaň přes jeho s naléhavou touhou, aby se svými prsty dostal hlouběji. Ale ani to ještě nestačilo. Chtěla být u něj co nejblíž. Tak těsně, jak jen to bylo možné…

Nečekaně se otočila a přimkla se k jeho tělu zepředu. Z hrudi se mu vydral hluboký, zvířecí zvuk, vyjadřující nejvyšší vzrušení. Oběma dlaněmi jí sevřel zadeček, zvedl ji a přitiskl ke svému pasu. Zapadli do sebe jako dvě části skládačky. Dokonale. Závratně. Až to bralo dech. Tiel zdvihla jednu nohu a opřela si ji o jeho bok. Při hltavých polibcích laskal vnitřní stranu jejího stehna.

Pak ji odnesl k lůžku. Byly to jen dva kroky, ale Tiel ta vteřina, než se natáhl vedle ní, připadala nekonečná. Strhla ho na sebe.

Zabořil prsty do jejích vlasů a odhrnul jí je z obličeje. Oči přetékající touhou se nemohly nabažit pohledu na její rysy. “Nevím, co máš ráda,” vyrazil chraptivě. Ještě chraplavěji než obvykle. Přála si, aby jeho slova byla hmatatelná a ona mohla ucítit jejich drsnost na kůži jako předtím písek rozfoukaný větrem.

Špičkou prstu cestovala po tvaru jeho obočí, pak po délce přejela jeho rovný, úzký nos a obkroužila rty. “Tebe mám ráda.”

“Co chceš, abych udělal?”

V jednom děsivém okamžiku se bála, aby ji nepřemohl další záchvat pláče. Emoce jí pevně sevřely hruď a hrdlo, ale zvládla to. “Přesvědč mě, že žiju, Docu.”

Stáhl jí košilku a sklonil ústa k ňadrům. Střídavě je líbal, ale lehoučkými, svádivými polibky, potom sál bradavky, až byly připravené pro jeho jazyk. Pozorovala ho. Připadala si jak v neuvěřitelné extázi. Najednou celá žhnula a zmocňoval se jí stupňující neklid. V podbřišku se kupil tlak.

Pak se jeho rty sevřely kolem tvrdých bradavek. To hedvábné teplo a vláčné pohyby jeho úst byly tak vzrušující a erotické. Nedokázala udržet boky a nohy v klidu, a když se kolenem dotkla jeho rozkroku a na chvíli ho nechala spočinout na jeho vzrušeném mužství, z hrdla mu vyšel sten rozkoše a zároveň bolesti.

Náhle seskočil z postele a horečně ze sebe strhal šaty. Ochlupení jeho hrudi mělo přesně ty žádoucí proporce. Pod napnutou kůží se rýsovaly svaly dobře, ale nijak přemrštěně vypracované. Měl ploché břicho a mezi zužujícími se boky a silnými stehny útočně trčel penis.

Ve chvíli, kdy si jedním kolenem klekl na postel, se Tiel posadila. Špičkami prstů sjížděla po hedvábných chloupcích, které se táhly středem jeho břicha dolů k vějíři hustšího porostu. Úd byl teplý, tvrdý, pulzoval životem a jeho špička byla sametově heboučká. Bez stopy studu ji nechal, aby si ho celého prohlédla.

Pak mu ovinula paže kolem boků a přitiskla ho k sobě, takže hlavou spočinula na dolní části jeho hrudi; jeho úd se tak ocitl mezi jejími ňadry. Byl to nádherný pocit.

Po chvíli ale zaúpěl: “Tiel…”

Něžně ji položil zpátky na lůžko. Naklonil se nad ni a stáhl jí kalhotky. Chvíli ji s netajeným zájmem pozoroval. Pak sklonil hlavu a dotkl se místa přesně nad jejím ochlupením. Byl to vláčný, vlhký a vzrušující polibek, který ji přiměl, aby k němu s nepotlačitelnou touhou vztáhla ruce.

Položil se na ni. S naprostou samozřejmostí roztáhla stehna. Podložil jí ruce pod záda a přitiskl ji k sobě.

A pak do ní vstoupil.

Leželi s propletenými údy, nazí, bez přikrývky, která by je zahalila. Klimatizace vháněla do malé místnosti studený vzduch, ale z jejich pokožky sálal žár.

Tiel se cítila jako v horečce. Ležela na něm, hlavu na jeho prsou, paži přehozenou přes jeho pas a jedno koleno v bezpečném útulku jeho rozkroku. Klidně oddechoval a spokojeně, lenivě si pohrával s jejími vlasy.

“Myslel jsem, že jsem ti ublížil.”

“Ublížil - mně?” zamumlala.

“Vykřikla jsi.”

Ano. Při jeho prvním nárazu. Teď si to vybavila. Otočila hlavu k jeho hrudi a zavrtala ji mazlivě do hebkých chloupků. “Protože mi bylo tak báječně.”

Pevněji ji k sobě přitiskl. “Mně taky. Ta věc, co děláš -”

“Jaká věc?”

“No ta…”

“Nic nedělám.”

Otevřel oči a usmál se. “Ale ano, děláš.”

“Vážně?”

“Hmm. A je to zatraceně fantastické.”

Zrudlá znovu zabořila hlavu do jeho hrudi. “Tak dík.”

“Potěšení je na mé straně.”

“Jsem vyčerpaná.”

“Já taky.”

“Ale nechce se mi spát.”

“Ani mně ne.”

Uplynulo pár okamžiků, čas sladkých reflexí. Nakonec mu Tiel složila ruce na prsou a opřela si o ně bradu. “Docu?”

“Ano?”

“Spíš? Můžu se tě na něco zeptat?”

“Spusť!”

“Co to provádíme?”

Otevřel jedno oko, aby se na ni podíval. “Přeješ si vědeckou terminologii, zdvořilou frazeologii, či ti stačí jazyk jednadvacátého století?”

Zamračila se. “Myslela jsem -”

“Vím, co sis myslela.” Teď otevřel i druhé oko a naklonil hlavu na polštáři tak, aby na ni viděl z lepšího úhlu. “Jen to, cos už řekla předtím, Tiel. Přesvědčujeme jeden druhého o tom, že jsme naživu. Je docela běžné, že lidé po zážitku, kdy jim šlo o život, baží právě po sexu. Nebo i po jakékoli připomínce jejich smrtelnosti, například po pohřbu. Sex je nejčistší potvrzení toho, že člověk žije.”

“Vážně? Pak je to to zatraceně nejfantastičtější potvrzení instinktu přežití, jakého se mi kdy dostalo.” Zasmál se. Ale Tiel zmlkla a ponořila se do vlastních myšlenek. Něžně foukla do jemného chmýří na jeho hrudi, které se otřelo o její rty. “Nic jiného v tom nebylo?”

Prstem jí zvedl bradu, aby se na něj znovu podívala. “Všechno mezi námi bylo složité, Tiel.”

“Pořád ještě miluješ Shari?”

“Miluju hezké vzpomínky na ni. A nenávidím ty špatné. Ale jestli si myslíš, že jsem fixovaný na jejího ducha, dovol, abych tě ujistil, že tomu tak není. Můj vztah k ní - dobrý, špatný nebo lhostejný - by mi nezabránil navázat jiný.”

“Znovu by ses oženil?”

“Chtěl bych. Kdybych tu ženu miloval, přál bych si společný život, a ten pro mě představuje manželství.” Po chvilce se zeptal: “A co tvé vzpomínky na Johna Maloneho?”

“Jako tvoje, hořkosladké. Měli jsme téměř pohádkový vztah. Asi jsme se vzali příliš brzy - pláli jsme vášní -, aniž jsme se předtím dostatečně poznali. Kdyby nezemřel, kdoví? Cesty našich povolání by nás třeba rozhodily do odlišných a vzájemně neslučitelných směrů.”

“Ale takhle zůstane v tvých vzpomínkách jako obětovaný kouzelný princ.”

“Ne, Docu. Ani moje paměť se neupíná k dokonalým duchům.”

“A co tamten Joe?”

“Tamten Joe je ženatý,” připomněla mu.

“Ale kdyby nebyl?”

Na okamžik se zamyslela nad svým vztahem k Josephu Marcusovi a pak zavrtěla hlavou. “Možná by nám to nějaký čas klapalo a pak by to vyšumělo. Znamenal pro mě spíš rozptýlení, ne záležitost srdce. Nic vážného, ujišťuju tě. Sotva si ho vybavím.”

Nazvedla se a projela mu rukama chloupky na hrudi. “Ale tebe si zapamatuju. Vypadáš přesně tak, jak jsem si tě představovala.”

“Představila sis mě nahého?”

“Přiznávám se.”

“Kdy?”

“Myslím, že hned v tu chvíli, kdy jsi vešel do té prodejny. Okamžitě mi někde v zadním koutku mysli blesklo: Páni! Ten je k sežrání!”

“Jsem k sežrání?”

“Rozhodně.”

“Díky, madam,” protáhl afektovaně. S pohledem upřeným na její ňadra dodal: “Ty taky vypadáš moc a moc chutně.”

“Jo? Sázím se, že tohle tvrdíš všem děvčatům, co si ti sednou na klín.”

S úsměvem vzal do ruky pramínek jejích vlasů a mnul ho mezi prsty. Úsměv mu zvolna pohasínal, a když promluvil, tón hlasu byl vážnější.

“Zažili jsme toho spolu hodně, Tiel. Porod. Blízkost smrti. Hodiny napětí, kdy jsme nevěděli, co bude dál. Takové trauma lidi poznamená. Utváří mezi nimi pouta.”

Jeho vážně pronesená slova odrážela její předchozí myšlenky na tohle téma. Ale nijak jí nelichotilo, že připisoval jejich vzájemnou přitažlivost jen společně prožitému traumatu nebo že sexuální touhu dokázal vysvětlit tak pragmaticky a vědecky.

Co kdyby se včera večer setkali na nějakém koktejlu? Nedošlo by k žádnému jiskření, žádnému žáru, a teď by nebyli tady v posteli. To v podstatě vyrozuměla z jeho slov. Jestliže tohle pro něj neznamenalo nic víc než ukázku psychologického jevu, pak nemělo smysl prodlužovat nevyhnutelné rozloučení.

Blahopřeju, Docu. Jsi můj první-a pravděpodobně poslední - zástoj na jednu noc. Nebo spíš na jedno ráno.

Chystala se vstát, ale všiml si jejího pohybu a strhl ji celou vahou na sebe, takže teď mu ležela na břiše s nohama zaklíněnýma mezi jeho.

“Přes nebezpečí, které nám hrozilo - a všem ostatním v obchodě - jsem si každou chvíli a s neuvěřitelně živou fantazií představoval přesně tohle.”

Našla sílu se zeptat: “Tohle?”

Sjel jí rukama po zádech, přes zadeček a kam až dosáhl na stehna. “Tebe.”

Nazvedl se a vzal ji za ramena, aby ji políbil. Zpočátku jenom pomalými, vláčnými polibky lenivě laskal její ústa a rukama jí přitom klouzal nahoru a dolů po zádech od ramenou po stehna.

Měla pocit, že přede jako kočka. A opravdu to dělala. Když její vibrace ucítil, polibky nabyly na intenzitě. Podložil jí ruce pod zadeček a přidržel na své erekci. Provokativně se pohupovala. Zaklel, znělo to eroticky. Rukama sjel po vnějších stranách stehen a rozevřel je.

Znovu do ní vstoupil s plným, těžkým, žádoucím tlakem. Naplňoval víc než jen její tělo. Plnil to, co moc dlouho potřebovala, aniž si to uvědomovala. Skýtal jí víc než nesmírnou rozkoš. Dával jí pocit naplnění a smysl, jaký jí nemohly poskytnout ani ty největší úspěchy v práci.

Pohybovali se v dokonalém rytmu. Nemohl se do ní dostat tak hluboko, jak si přála, a on určitě cítil totéž, protože když byl hotov, tiskl ji majetnicky k sobě a zarýval jí prsty hluboko do masa. Zabořila obličej do důlku pod jeho ramenem a kousla ho.

Dosáhli dlouhého, pozvolného a úžasného vyvrcholení. I potom to bylo stejně krásné a sladké.

Byla tak naprosto uvolněná a naplněná, až měla pocit, jako by roztála a stala se součástí jeho. Nemohla rozpoznat svou kůži od jeho. Nechtěla. Nepohnula se, ani když přes oba přetáhl přikrývku. Usnula s ním, dosud pohrouženým v její teploučké mušličce a s uchem spočívajícím na jeho srdci.

“Tiel?”

“Ano?”

“Drnčí ti budík.”

Něco nevrle zamumlala a zabořila ruce hlouběji do jeho podpaží.

“Musíš vstávat. Nezapomněla jsi, že se pro tebe vrací vrtulník?”

Nezapomněla. Ale nechtěla to vědět. Přála si aspoň deset příštích let zůstat přesně tam, kde byla teď. Tak dlouho by jí trvalo dohnat spánek, o který přišla minulou noc. Tak dlouho by jí trvalo, než by se nabažila Doca.

“No tak, vyskoč!” Důvěrně jí plácl přes zadeček. “Dej se do pořádku, než se tu objeví šerif Montez.”

Se zabručením se z něj skulila. Do širokého zívnutí se zeptala: “Jak to, že znáš naše ujednání?”

“Řekl mi to. Tak jsem se dozvěděl, kde tě najít.” Zadívala se na něj zvlhlýma očima. “Ano, věděl, že se to chci dozvědět,” odpověděl. “Tohle jsi chtěla slyšet?”

“Ano.”

“On a já jsme kamarádi. Občas si zahrajeme poker. Zná můj příběh i důvod, proč jsem se odstěhoval sem, ale je spolehlivý, umí zachovat důvěrné informace.”

“Dokonce je zatajit i před FBI.”

“Zeptal se, jestli může pořídit mou výpověď, a Calloway souhlasil, protože sám měl plné ruce práce.” Přehodil nohy přes pelest postele. “Nebude ti vadit, když půjdu do koupelny první? Budu hned hotov.”

“Posluž si.”

Jak se skláněl, aby zvedl svoje boxerky, zahlédl, jak se Tiel s rukama vysoko nad hlavou a vyklenutými zády lenivě protahuje. Posadil se na kraj postele s očima upřenýma na její ňadra. Polaskal ztopořenou bradavku. “Co když nechci, abys nasedla do toho vrtulníku?”

“Požádej mě, a třeba to neudělám.”

“Uděláš.”

“Musím,” přisvědčila stísněně.

S povzdechem sňal ruce z jejích ňader. “Jo.” Zvedl se a odešel do koupelny.

“Možná,” zašeptala pro sebe, “že bych tě mohla přesvědčit, abys jel se mnou.”

Z kufříku vyndala podprsenku a kalhotky, oblékla si je, a právě když se chystala vklouznout do dlouhých kalhot, všimla si, že ji Doc pozoruje.

Otočila se, připravená mu se svůdným úsměvem a hubatou poznámkou vyčíst, že se chová jako šmírující puberťák. Ale jeho výraz ji zarazil. Doslova jiskřil vztekem.

Užasle rozevřela rty, aby se zeptala, co se děje. Beze slova k ní natáhl rozevřenou dlaň, na níž ležel malý magnetofon. Měla ho v kapse kalhot, které odhodila spolu s dalšími špinavými kusy oděvu do kupy na víku prádelníku. Jak jimi hnul, našel ten diktafon.

Její výraz musel být důkazem plného doznání viny. Se zlověstným pohledem stiskl palcem přehrávání a jeho hlas z pásku prořízl ticho. “Například z toho, že se nemocnice prohýbala pod vahou nechutné publicity. Záporné publicity, kterou vytvářejí a v níž si libují lidé jako vy.”

Zastavil magnetofon a odhodil ho na postel. “Vezmi si to.” S opovržlivým pohledem na zválené lůžkoviny chladně dodal: “Vydělala sis to.”

“Docu, poslouchej, já -”

“Dostala jsi, po čem jsi prahla. Dobrý příběh.” Odstrčil ji, sebral džíny a vztekle se do nich soukal.

“Nechtěl bys přestat s tím oprávněným rozhořčením a vyslechnout mě?”

Mávl rukou k inkriminujícímu přístroji. “Slyšel jsem dost. Sehnala sis všechno? Všechny pikantní detaily mého osobního života? Překvapuje mě, že jsi s tím tak dlouho otálela. Domníval jsem se, že bude-li třeba, poženeš se zpátky do Dallasu, jen abys už mohla začít dávat dohromady všechny ty báječné materiály, které sis o mně nastřádala.”

Zapnul si poklopec a prudce zdvihl z podlahy košili. “Ale ne, moment. Chtěla sis nejdřív zašukat. Když se ten XY Joe projevil jako moula, potřebovala sis nejspíš trochu posílit své ego.”

Ta urážka bolela. Musela na ni zareagovat stejným způsobem. “Kdo se přihnal do čího pokoje? Já jsem tvou stopu nesledovala. To ty jsi sem přišel, uvědomuješ si to?”

Zaklel, když nemohl najít druhou ponožku. Vjel do boty bez ní.

“Nechci být námětem žádného příběhu. Nikdy jsem to nechtěl.”

“Lituju, Docu. Už jsi. Prostě jsi. Jeden čas nechvalně známý, teď hrdina. Včera v noci jsi zachránil životy. Myslíš, že tohle projde bez povšimnutí? Ti mladí lidé a jejich rodiče budou mluvit o ,Docovi’. Stejně tak ostatní rukojmí. Každý reportér, co si zaslouží svůj plat, se bude halasně dožadovat pravdivých informací. Ani tvůj přítel Montez tě nedokáže zaštítit před publicitou. Už ses stal námětem dobrého příběhu, ať ses do něj dostal jakkoli. Ale jelikož ,Doc’ je poustevnický doktor Bradley Stanwick, stal se raritou. Obrovskou bombou.”

Znovu mávl rukou k diktafonu. “Ale tys všechny své kolegy přetrumfla, co? Máš pod postelí ještě jiný nahrávač? Doufala jsi, že natočíš choulostivé postelové řečičky?”

“Jdi k čertu!”

“Nic jiného bych od tebe nečekal.”

“Dělala jsem jen svou práci.”

“A já si myslel, že ti můžu důvěřovat. Ale ty hodláš moji zpověď zveřejnit, co? Všechno, co jsem ti bláhově svěřil.”

“To si piš, že jo!”

Rysy se mu zkřivily vztekem. Pár vteřin si ji měřil planoucím pohledem, načež ostrým krokem zamířil ke dveřím. Vrhla se po něm, chňapla ho za paži a otočila k sobě. “Mohlo by to být to nejlepší, co se ti kdy přihodilo.”

Vytrhl se z jejího sevření. “To si nemyslím.”

“Mohlo by tě to donutit postavit se tváří v tvář skutečnosti, že jsi tehdy neměl utíkat. Minulou… minulou noc,” zajíkla se v tom chvatu, aby neodešel, dokud mu to nestačí vytmavit, “jsi řekl Ronniemu, že by před svými problémy neměl prchat. Že útěk před nimi není řešení. Není to přesně to, co jsi udělal ty sám?

Odstěhoval ses, zabořil hlavu do tohohle písku Nového Texasu a odmítl přijmout to, o čem jsi věděl, že je pravda. Že jsi velice nadaný lékař. Že bys mohl spoustu věcí změnit. Že už jsi spoustu věcí změnil. Pacientům odsouzeným na smrt a jejich rodinám jsi poskytl úlevu a určitý odklad. Bůhví, co bys dokázal v budoucnu.

Ale kvůli své pýše, vzteku a zklamání, které ti připravili tvoji kolegové, jsi všechno zahodil. Vylil jsi s vaničkou i dítě. Jestli tě tahle událost dostane zpátky na výsluní, jestli ti poslouží jako motivace pro tvou další praxi, pak ať se propadnu do pekel, než bych se ti omluvila.”

Otočil se k ní zády a otevřel dveře.

“Docu?” vykřikla.

“Máš tady odvoz,” bylo to jediné, co ještě řekl.

*

Kapitola 17

V Tielině kóji v newsroomu to vypadalo jako po katastrofě. Nepořádek tam býval vždycky, ale teď se zdál mnohem větší. Dostala stovky vzkazů, pohlednic a dopisů od kolegů a diváků, kteří jí všichni gratulovali k jejímu vynikajícímu zpracování případu Davison-Dendy, a zahrnovali ji chválou za její hrdinskou roli, kterou v něm sehrála. Spousty jich ještě ani nestačila otevřít. Vršily se ve vratkých, neuspořádaných kupách.

Její oddělený prostor byl příliš malý na to, aby se do něj vešly ty nesčetné květinové dary, které sem celý uplynulý týden pravidelně docházely. Tiel je roznesla do všech dalších kanceláří a konferenčních sálů po celé budově.

Vern a Gladys jí prostřednictvím mailové objednávky dali poslat obrovský sýrový dort, který by byl nakrmil snad pět tisíc lidí. Tiel bohatě podělila všechno osazenstvo newsroomu, a ještě víc než polovina zbyla.

Podle očekávání se stala středem pozornosti, a nejen na místní úrovni. Poskytovala rozhovory reportérům ze světových médií, včetně CNN a Bloomberg. Jelikož šlo o přesvědčivý lidský element, příběh lásky, zrod dítěte v “polních” podmínkách a o dramatické rozuzlení, reportáž vzbudila zájem televizních diváků na celém světě. Dostala nabídku od jedné místní automobilové dealerské firmy, aby pro ně natočila reklamu. Odmítla to. Národní ženské časopisy stály o články na nejrůznější témata - od tajemství Tieliných úspěchů po vybavení interiéru jejího bytu. Stala se neprohlášenou Ženou týdne.

A ještě nikdy se necítila tak bídně.

Právě se beznadějně pokoušela udělat si trochu pořádek na psacím stole, když se u ní znenadání objevil Gully. “Nazdar, dítě.”

“Odnesla jsem zbytek dortu do jídelny, ať si tam všichni poslouží jako v sámošce.”

“Ukořistil jsem poslední kousek.”

“Tvoje tepny mi to nikdy neodpustí.”

“Už jsem ti řekl, jak fantastickou práci jsi odvedla?”

“Slyšet takovou chválu nikdy neomrzí.”

“Skvělá práce.”

“Díky. Ale úplně mě to vysálo. Jsem unavená.”

“Je to na tobě vidět. Po pravdě vypadáš jako rozšlápnutý lejno.” Vrhla na něj rozmrzelý pohled přes rameno. “No nic, říkám jen, co vidím.”

“Tvoje matka tě nikdy nepoučila, že o některých věcech se radši nemluví?”

“Co je to s tebou?”

“Už jsem ti to řekla, Gully. Jsem -”

“Tohle není jen únava. Vím, co je to být unavený, a takhle to nevypadá. Měla bys zářit jako vánoční stromeček. Nejsi ve svý kůži, kde je tvoje normální, hyperaktivní já? Vždycky býváš nabitá novou a novou energií. Je v tom Linda Harperová? Trucuješ, protože tě zastoupila a ukradla ti kousek tvojí slávy?”

“Ne.” Roztrhla další obálku a přečetla v ní vloženou gratulaci. “Miluju vaše televizní reportáže. Jste můj vzor. Až vyrostu, chci být přesně taková jako vy. A taky se mi líbí vaše vlasy.”

“Nemůžu uvěřit, že jsi při tom loupežným přepadení v Docovi nepoznala doktora Bradleye Stanwicka,” divil se Gully.

“Hmm.”

Gully pokračoval, její zjevný nezájem ho nijak nevyvedl z míry. “Řeknu to jinak. Nevěřím, že jsi ho nepoznala jako doktora Bradleye Stanwicka.”

Změna v Gullyho tónu hlasu se nedala přehlédnout, takže nemělo smysl dál něco zatloukat. Odložila dopis té školačky z páté třídy, která se podepsala jako Kimberly, a zvolna si natočila židli tak, aby se Gullymu mohla dívat do obličeje.

Dlouho nad ní stál a pozoroval ji. Jeho oči ani jednou nemrkly. Mlčel.

Nakonec si rukou přejel po obličeji a jeho uvolněná kůže se natáhla jako gumová halloweenská maska. “Předpokládám, že jsi pro zatajování jeho totožnosti měla svý důvody.”

“Požádal mě o to.”

“Aha.” Plácl se dlaní do čela. “Samozřejmě! Co je to proboha se mnou? Účastník celý tý události prohlásil: ,Nechci být v televizi.’ A tys přirozeně vypustila důležitý prvek reportáže.”

“Tvému zpravodajství to nijak neublížilo, Gully.” Podrážděně se zvedla a začala si do tašky házet své osobní věci. Chystala se odejít. “Všechno má Linda. Tak na co si stěžuješ?”

“Já že jsem si stěžoval? Slyšela jsi mě stěžovat si?”

“Znělo to jako stížnost.”

“Jen jsem byl zvědavý, proč moje vynikající reportérka ze mě dělá blbce.”

“Nedělala jsem -”

“Ale ano. Chci vědět proč.”

Prudce se k němu otočila. “Protože je to…” Přestala křičet, napřímila se, zhluboka se nadechla a skončila mnohem klidnějším tónem. “Složité.”

“Složité?”

“Složité.” Sáhla po kabátku od kostýmu, sundala ho z háčku na stěně a oblékla si ho; vyhnula se jeho pronikavému pohledu. “Je to něco jako soukromá věc.”

“Nic takovýho. Bradley Stanwick byl v tyhle hře aktivním hráčem. Vlastně podstatou všeho. Po právu do ní patřil.”

“Tenhle rozdílný názor můžeme probrat později. Jindy. Až nebudu právě odjíždět na dovolenou.”

“Takže přece jedeš?” Srovnal s ní krok, když vyšla ze svého boxu a přes newsroom si razila cestu k zadní části budovy.

“Potřebuju teď vypadnout víc než kdy jindy. Dovolenou jsi mi schválil.”

“Já vím,” zabručel nevlídně. “Ale pak mě napadlo něco jinýho. Víš, nač jsem myslel? Že bys měla připravit pilotní díl Mine Live. Jako prvního hosta by sis tam pozvala toho doktora - onkologa - alias kovboje. To by byla bomba! Přiměla bys ho, aby se rozpovídal o vyšetřování smrti svý ženy. Jaký je jeho názor na eutanazii? Provedl manželce eutanazii?”

“Chtěla, ale neudělal to.”

“Vidíš? A hned by tu byl provokativní dialog. Pak bys zabruslila do jeho účasti při ozbrojeným přepadení prodejny. To by bylo něco! A tuhle pilotní ukázku bychom mohli předvíst těm nahoře. A třeba ji zařadit jako mimořádnou reportáž někdy po večerních zprávách. Byl by to tvůj oslnivý vstup moderátorky do živé Mine Live.”

“Nenamáhej se, Gully. Šetři dech.” Opřela se do masivních dveří vedoucích na parkoviště pro zaměstnance. Dlažba žhnula jako rozpálená plotýnka.

“Co je to s tebou?” vyšel za ní ven. “Něco takovýho sis přece vždycky přála, Tiel. Pro tohle jsi pracovala. Měla bys po tom chňapnout, než ti to někdo vyfoukne. Tu talkshow by mohli přiklepnout Lindě, zvlášť kdyby zjistili, že jsi celou dobu znala Stanwickovu identitu. Odlož dovolenou, dokud se tohle nevyřeší.”

“A potom zas nebudu moct odjet kvůli všem následným jednáním v produkci.” Potřásla hlavou. “Ne, Gully, jedu.”

“Nechápu tě. Je v tom nějaký postmenstruační syndrom, nebo co?”

Nechtěla to chápat jako urážku. S úsměvem mu vysvětlila: “Jsem z toho tance unavená, Gully. Vyčerpává mě ustavičné žonglování o výhodnou pozici, i ta paranoia, která je toho důsledkem. Vedení ví, co umím. Zná mou oblibu u diváků, a teď je vyšší, než kdy byla. Věnovala jsem tomu léta práce, a sledovanost mých reportáží a ocenění, která jsem za ni dostala, jim připomenou, že jsem pro ten pořad nejlepší.”

Otevřela dveře vozu a hodila dovnitř kabelu. “Až budu pryč, ozve se jim můj agent. Do smlouvy si dávám podmínku, že budu moderátorkou Nine Live. Jestli mi ten pořad nepřiklepnou, nevrátím se. Během posledního týdne už jsem dostala aspoň stovku dalších nabídek, abych mohla trvat na svém požadavku.”

Předklonila se, aby ho políbila na tvář, která jako by překvapením poklesla. “Mám tě moc ráda, Gully. Miluju svou práci. Ale je to jen práce - už to není můj život.”

Cestou z města udělala jednu zastávku - u skládky za jedním supermarketem. Odhodila na ni dvě věci. Jednou z nich byla nahraná páska z magnetofonu. A to druhé byl dvouhodinový záznam z Gladysiny a Vernovy videokamery.

Tiel proklínala beznadějně zamotaný rybářský vlasec. “Zatraceně!”

“Neberou?”

Domnívala se, že je sama; teď rychle vyskočila a prudce se otočila. Při pohledu na něj se jí slabostí podlomily nohy. Ležérně se opíral o kmen stromu; jeho vysoká, štíhlá postava a kovbojské oblečení ladilo s drsnou krajinou.

“Nevěděl jsem, že umíš rybařit,” poznamenal.

Táhl se takovou dálku až sem, aby se s ní bavil o rybaření? Fajn. “Jak je vidět, neumím.” Zvedla zacuchaný vlasec a zamračila se. “Ale jelikož je to to jediné, co člověk může podnikat, když mu za vypůjčeným barákem zurčí průzračný horský potok… Docu, co tady děláš? Máš nějaké zprávy o Ronniem?”

Ronnie Davison už nebyl v kritickém stavu, postupně se uzdravoval. Jestli to tak půjde dál, za pár dní ho pustí domů. “Velmi dobré zprávy. I o Sabře. Už je zpátky ve Fort Worthu. Včera večer mi telefonovala. Spolu s matkou bude vychovávat Katherine. Ronnie ji může kdykoli navštěvovat, ale rozhodli se, že sňatek o pár let odloží. Bez ohledu na jeho potíže se zákonem se domluvili, že počkají, aby se přesvědčili, zda jejich vztah vydrží zkoušku času.”

“Chytré děti. Věřím, že jim to vyjde.”

“Oni si to taky myslí.”

“Dendy může být rád, že ho neobvinili z vraždy.”

“Ne, ale tucty svědků viděly, jak se o ni pokusil. Doufám, že to dosvědčí.”

“Sdílím stejný názor. Vždyť ohrozil několik životů.”

Tím se jejich konverzace vyčerpala. V nastalém tichu se ozývalo jen čiřikání ptáků a nepřetržité, přátelské zurčení potoka. Když už si Tiel myslela, že jí napětím praskne hruď, znovu se zeptala: “Co tady děláš?”

“Dostal jsem od Verna a Gladys sýrový dort.”

“Já taky.”

“Obrovský.”

“Velikanánský!”

S tím rybářským vlascem v ruce se cítila hloupě, honem si ho položila k nohám, ale okamžitě toho zalitovala. Teď nevěděla co s rukama, které jí náhle připadaly mimořádně neohrabané a nápadné. Vklouzla jimi do zadních kapes džín dlaněmi ven. “Je to krásné místo, viď?”

“Rozhodně.”

“Kdy jsi přijel?”

“Asi před hodinou.”

“Aha.”

Pak se znovu smutně zeptala: “Docu, proč jsi přijel?”

“Abych ti poděkoval.”

Se skloněnou hlavou se zadívala na svoje nohy. Podrážka tenisek se zabořila do blátivého břehu potoka. “Nemusíš. Myslím děkovat mi. Nemohla jsem tu nahrávku použít. Měla jsem i videokazetu. Z Gladysiny kamery. Kvalita nahrávky nebyla moc dobrá, ale žádný jiný reportér na světě tohle neměl.”

S hlubokým nádechem k němu zvedla oči, aby je hned zase sklopila. “Ale na tom videozáznamu jsi byl ty. Rozeznatelný. A já jsem tě nechtěla zneužít po tom… po tom, co se stalo v motelu. Tehdy to bylo osobní. Nemohla jsem tě zneužít, aniž bych zneužila i část sebe. Tak jsem obojí vyhodila. Nikdo to neviděl ani neslyšel.”

“Hmm. Ale za tohle jsem ti nepřišel poděkovat.”

Prudce zvedla hlavu. “Co?”

“Viděl jsem tvé příspěvky z té události, a byly skvělé. Vynikající televizní žurnalistika. Všechny ty pocty, jichž se ti dostalo, jsou plně zasloužené. A cením si toho, že ses nezmínila o našich soukromých hovorech. Měla jsi pravdu v tom, že jsem měl vystoupit na veřejnost. Ať už s tvou pomocí, nebo bez ní. Teď to vím.”

Poprvé v životě nevěděla co říct.

“Přijel jsem proto, abych ti poděkoval za to, žes mě přinutila důkladně se nad sebou zamyslet. Nad svým životem. Jak jsem ho marnil. Když Shari zemřela a po tom, co následovalo. Potřeboval jsem samotu, čas a prostor, abych si všechno promyslel a znovu zhodnotil. To potřebovalo tak… řekněme šest měsíců. Zbylý čas jsem dělal přesně to, co jsi říkala, skrýval jsem se. Trestal sám sebe. Zvolil si cestu zbabělce.”

Tlak, který se v ní v tu chvíli hromadil, nezpůsobovalo napětí, ale emoce. Možná láska. Ano, láska. Chtěla jít k němu, obejmout ho, ale přála si slyšet, co jí musí říct. Hlavně on jí to potřeboval říct.

“Vracím se. Minulý týden jsem strávil v Dallasu, kde jsem si promluvil s některými lékaři a výzkumnými pracovníky, kteří sdílejí můj agresivní přístup k boji s touhle nemocí, s lékaři, které už unavuje vysedávat na spoustě výborů a komisí a jednání s právníky, aby získali schválení nové léčby, když pacient trpí a všechny ostatní možnosti se už vyčerpaly. Rádi bychom vymanili medicínu z rukou právníků a byrokratů a vrátili ji lékařům. Takže teď dáváme dohromady lékařskou skupinu, shromažďujeme zdroje a odborníky -” Zadíval se na ni tvrdým pohledem. “Ty pláčeš?”

“To je tím sluncem v očích.”

“Aha. Tak tohle jsem ti přijel oznámit.”

Úsporně, účinně a naprosto věcně si otřela slzy. “Nemusel jsi podnikat tak dlouhou cestu. Stačilo poslat e-mail nebo zatelefonovat.”

“Připadalo by mi to zbabělé. Potřeboval jsem ti to říct osobně, tváří v tvář.”

“Jak jsi věděl, kde mě najít?”

“Zajel jsem k vám do televize. Mluvil jsem s Gullym, a ten mě taky požádal, abych ti vyřídil vzkaz.” Jen nepatrně kývla hlavou na znamení, že naslouchá. “Řekl: ,Pověz jí, že nejsem tak nechápavý. Právě mi došel výraz slova složitý.’ Rozumíš tomu, dává to smysl?”

Zasmála se. “Ano.”

“Chceš mi to vysvětlit?”

“Možná později. Jestli se zdržíš.”

“Když ti moje společnost nebude vadit.”

“Myslím, že ji můžu tolerovat.”

Opětoval její široký úsměv, ale pak znovu zvážněl. “Když jde o naši práci, jsme oba pěkně houževnatí, Tiel.”

“A právě to nás zřejmě k sobě přitahuje.”

“Nebude to snadné.”

“Nic, co má nějakou cenu, není snadné.”

“Nevíme, kam to povede.”

“Ale doufáme, že to povede tam, kam budeme chtít. A zároveň je nám jasné, že to nepovede nikam, pokud se o to nepokusíme.”

“Miloval jsem svou ženu, Tiel, a láska dovede bolet.”

“Ale nebýt milován bolí víc. Třeba se nám podaří najít způsob, jak jeden druhého milovat, aniž bychom si vzájemně působili bolest.”

“Bože, jak moc se tě chci dotýkat!”

“Docu,” zamumlala. Pak se rozesmála. “Bradleyi? Brade? Jak ti mám říkat?”

“Myslím, že pro tuhle chvíli stačí prosté Pojď sem.” Za okamžik si už leželi v náručí.