Sandra Brown

V žáru lásky

KAPITOLA PRVNÍ

Nebyla si jistá, zda to není přelud.

Dřímala s hlavou položenou na lokti. V ruce se začalo ozývat mravenčení. Probrala se, otevřela oči, malátně se protáhla a pootočila. V té chvíli ho zahlédla. Okamžitě na nepohodlí zapomněla.

Snad ji jenom klamou oči ještě omámené odpoledním spánkem a letní nudou. Několikrát zamrkala, ale obraz tím nezahnala.

Viděla ostře obrys jeho těla jako vystřižený z černého papíru. Rýsoval se na pozadí zapadajícího slunce, které se předvádělo v celé své kráse. Zaplavilo obzor veselými pruhy záře hrajícími všemi barevnými odstíny, od rumělkové po zlatou.

Stál tu nehnuté jako okolní borovice připomínající svou

majestátností strážné. Pichlavé větve ustrnuly, neozval se ani

nádech brízy. Nad místem, kde Schyler ležela, se girlando—

vitě spouštěly tilandsie z trčících větví mohutného dubu,

Strom působil žalostným dojmem, snad se trápil nad ne-

úprosnou vlhkostí letního žáru.

Nehybná silueta zcela jistě patřila příslušníku silného pohlaví, postoj to bezpochyby naznačoval. To, jak klečel na jednom koleni, bok trochu vychýlený, byla typická mužská pozice.

Vlastně nebylo vůbec příjemné probrat se z dřímoty a objevit necelých dvacet metrů cizince zírajícího na člověka s tichostí a trpělivostí šelmy. Prostě pohled na toho sebejistého

chlapa, který se na ni díval téměř jako na vetřelce, ji popuzoval.

A také ji vystrašila zahradnická motyka, kterou nesl na ra-meni. V jeho rukou ale vypadala neškodně. Ruku měl přes ni ledabyle přehozenou. V ulicích Londýna by muž s motykou vypadal podivně, na venkově v Louisianě byl podobný pohled v létě zcela běžný.

V téhle části Belle Terre bys ovšem někde kolem našel záhony s cibulí jen stěží. Propachtovaná pole se zeleninou se nacházela o mnoho mil dál. Schyler tedy přece jen měla důvod se polekat. Slunce zapadalo, byla sama a docela daleko od domu.

Mohla by ho oslovit. Ať poví, kdo je a co dělá na jejím pozemku. Ale mlčela, na první pohled totiž spíš on patřil k Belle Terre než ona. Téměř splýval s krajinou, byl její součástí. To ona sem nepatřila, to ona vypadala podezřele.

Nevěděla, jak dlouho na sebe zírají. Alespoň si myslela, že jejich pohledy se střetly. Tvář však nedokázala rozeznat, ať se snažila sebevíc. Pouze instinktivně vytušila, že ji pozoruje, a to už hodnou chvíli. Tenhle nervózní úsudek ji donutil k akci. Posadila se.

Vykročil k ní.

V té po kotníky vysoké trávě jeho kroky neslyšela. Šel zlehka a tiše, vlnil se jako had. Pomalým pohybem sňal motyku z ramene a dlouhou násadu sevřel oběma rukama.

Na veškeré poučky z kurzu sebeobrany Schyler rázem zbaběle zapomněla. Nebyla schopná se pohnout ani promluvit. Pokusila se zhluboka nadechnout, ale vzduch jí připomínal spršku pohyblivého písku. Instinktivně se pootočila, opřela se o mohutný kmen dubu, zavřela oči a víčka pevně tiskla k sobě. Poslední, co zahlédla, byl záblesk nabroušeného ostří. Zazářilo v paprscích zapadajícího slunce, to když motyku zdvihl nad hlavu a prudce trhl rukama. Ladným obloukem prosvištěla vzduchem. Ozval se ošklivý dutý zvuk. Motyka dopadla. Očekávala vlnu agonizující bolesti, než se zvrátí a mrtvá padne k zemi. Nic z toho se však nestalo.

„Zdřímla jste si pichouette?

Schyler se podařilo otevřít oči, stále překvapená, že ještě

žije. „Cože?”

„Zdřímla jste si, slečno Schyler?”

Zastínila si oči proti oslepující záři zapadajícího slunce, přesto tvář stále rozeznat nemohla. Jak to, že zná její jméno?

V řeči zaslechla cajunský přízvuk, ale jinak neměla ani ponětí, kdo by to mohl být.

Uvědomila si, že zvuk, který ji tak vyděsil, způsobila motyka, která se ostřím zakousla do trávy. Muž se opíral o násadu a zcela nevinně vyvracel vykopnutý drn. Ve tváři se mu zračilo úsilí, ale to ještě neznamenalo konec nebezpečí.

„Odkud mě znáte?”

Temné rty se sotva pohnuly. V obličeji se neobjevil ani náznak úsměvu. Spíše sarkastický úšklebek.

„Proč se ptáte? Vždyť tady v laurentském okrsku každý dobře ví, že slečna Schyler Crandallová se vrátila domů z Londýna.”

„Ale jen načas a jenom proto, že otce stihl infarkt.”

Pokrčil rameny, bylo zřejmé, že ho nezajímá, proč přišla a kam zase půjde. Otočil hlavu, zadíval se na rychle zapadající slunce. V očích se mu usadila záře připomínající odlesk slunečních paprsků dopadajících na rameno řeky a přeměňujících její hladinu v pevnou a neprostupnou plochu. Zrovna tak jeho oči.

„Neroznáším pomluvy, slečno Schyler. Jenom jim naslouchám. A zajímám se o jejich obsah pouze v případě, pokud by to mohlo mít vliv na mou osobu.”

„Co tady vůbec děláte?”

Zadíval, se na ni. „Dívám se, jak spíte.”

„Myslím předtím,” řekla ostře.

„Sbírám kořeny.” Poplácal si malý kožený váček připev—

něný k opasku. ‘

„Kořeny?” Ta odpověď nedávala vůbec žádný smysl a navíc jeho kavalírský přístup ji rozčiloval. „Jaký druh kořenů?”

„To je úplně jedno, nikdy jste o nich neslyšela.”

„Víte vůbec, že jste na soukromém pozemku? Máte něco společného s Belle Terre?”

V tichu, které následovalo, byl slyšet jen bzukot hmyzu. Kupodivu očima neuhnul, stále jí zíral do tváře. Při odpovědi zaslechla v hlase lehký a těžko zachytitelný nádech, jako zašumění brízy, po níž toužila. „Ó, to samozřejmě mám, pichouette. Belle Terre je můj domov.”

Schyler překvapeně rozevřela oči. „Kdo jste?”

„Copak si mě nepamatujete?”

Rázem jí svitlo. „Boudreaux?” hlesla. Těžce polkla, to poznání ji nijak neuklidnilo. „Cash Boudreaux?”

,Bien! Tak jste mě přece jenom poznala.”

„Hm. Předtím mi slunce svítilo do očí. A taky uplynula pěkná řada let od našeho posledního setkání.”

„A navíc nemáte žádný dobrý důvod si něco takového připomínat,” zabrumlal spokojeně, když ona první uhnula očima. , Jak jste si vlastně vzpomněla na mé jméno?”

„Přece jedinou osobou na Belle Terre, která nepatří k naší rodině…”

„Jsem já!”

Nervózně trhla hlavou - uvědomila si, že tu stojí sama s Cashem Boudreauxem, mužem smutně proslulého jména. Otec přece tenkrát vydal jasný zákaz: ona i sestra Tricia s ním za žádnou cenu nesměly ani promluvit.

Jeho matka byla cajunská žena, obestřená závojem záhad, Monique Boudreauxová. Žila v polorozpadlém přístřešku u říčního ramene Laurent Bayou, které se vinulo zalesněnou částí Belle Terre. Ani v dětství nesměl Cash tak blízko k jejích domu. Nechtěla ale připomínat staré příkazy, proto se jen zdvořile otázala: „Vaše matka, jak se má?”

„Zemřela.”

Chladná odpověď ji vyděsila. Zdálo se, že v mužově tváři se nepohnul ani sval. Být víc světla, uvažovala Schyler, mohla by alespoň neco vyčíst z jeho obličeje. Nikdy však neměl pověst příliš hovorného člověka, Stejný závoj tajemství, který zahalovaného matku, halil i Cashe.

„Nevěděla jsem o tom.”

„Už před několik lety.”

Schyler plácla komára, který se jí usadil na krku. „To mě mrzí.”

„Radši běžte domů, než vás komáři sežerou zaživa.”

Natáhl ruku, aby jí pomohl vstát. Opět vnímala signály nebezpečí. Zmocnila se jí nechuť jen se ho dotknout. Ale chápala, jak hrubé by bylo odmítnout podávanou ruku. Jednou, kdysi dávno, mu přece uvěřila. A nic se jí tenkrát nestalo.

Vložila ruku do nabídnuté dlaně připomínající hrubou vydělanou kůži. Hrbolky mozolů tlačily do prstů, tepleji obepínaly. Jakmile se postavila, ruku ze sevření vyprostila.

Rychle si začala oprašovat sukni, aby zakryla trapný okamžik. „Naposled jsem o vás slyšela, když jste vyrazil do Fort Polk a chystal se do Vietnamu.” Neodpověděl. Pohlédla na něho: „Šel jste?”

„Oui.”

„Tolik let mezitím uběhlo.” „Asi ne dost.”

„Aha, dobře - mám radost, že jste se vrátil. Několik chlapců z našeho okrsku tam bohužel zůstalo.”

Pokrčil rameny. „Asi jsem byl lepší voják.” Přes rty mu přeběhl úsměv. „Vždycky jsem se snažil být lepší.”

Ale o tom s ním diskutovat nehodlala. Jen rychle potřebovala převést hovor jinam. Než se jí záměr podařil, Cash Boudreaux rukou odehnal dalšího komára, který si vybral k večeři místo na dívčím krku.

Hřbet Cashovy ruky byl drsný, ale dotek byl něžný, jemný, delikátní. Přejel jí po nezakrytém hrdle a ruka mu sjela trochu níž. Se zájmem čekal, co udělá. V očích mu vzplála touha. Dobře věděl, co chce. Jenže se očividně dopustil neomluvitelné hrubosti. Cash Boudreaux se dotkl Schyler Crandallové… a vyzývavě čekal na její protest.

„Však znají jen ta nejlepší místa, kam se zakousnout,” prohodil.

Schyler předstírala, že jeho lichotky nevnímá. „Jste stejně takový mizera jako vždycky, viďte?”

„Nedovolil bych si vás zklamat nějakou změnou.” „Jenže mě to nezajímá.” „To vím.”

Pochopila, že to on má navrch. Narovnala se. „Musím domů, blíží se čas večeře. Ráda jsem se s vámi setkala, pane Boudreauxi.”

„Jak se má?”

„Kdo? Můj táta?” Přikývl. Pokrčila rameny. „Dneska jsem ho ještě neviděla. Po večeři za ním jedu. Ráno jsem telefonovala do nemocnice a sestra mi řekla, že noc měl klidnou.”

Hlas se jí lehce zachvěl. „Teď má i jen obyčejná zpráva cenu zlata.” A hlasem, který už zase ovládala, dodala: „Vyřídím mu, že jste se ptal, pane Boudreauxi.”

Ozval se suchý chechtot. Dokonce vyděsil nějakého ptáčka, který poplašeně vyletěl z koruny dubu. „Nepokládám to za nejchytřejší nápad. Alespoň pokud nechcete starého člověka odkráglovat.”

V duchu rychle počítala: Cash Boudreaux se určitě blížil čtyřicítce. Ale nezměnil se ani trochu. Hned ji mohlo napadnout, že od něho uslyší nějakou uštěpačnou poznámku. S ním byly potíže už od dětství. Ani vlastní matka ho nezvládala, tak ho raději nechávala celé dny lítat venku. Rostlo to s ním, na škole se velíce rychle stal pohromou státního vzdělávacího systému. Město Heaven v Louisianě nikdy nevidělo takového výtržníka, v jakého vyrostl Cash Boudreaux.

„Přeju vám hezký večer, pane Boudreauxi.”

Dokonce se i trochu prkenně uklonil. „I vám, slečno Schyler.”

Chladně přikývla, což byl pohyb, který byl typický pro její sestru. Otočila se na cestu k domu a vykročila. Tušila, že ji sleduje pohledem. Ohlédla se po něm teprve až v bezpečné vzdálenosti v hlubokém stínu stromů.

Opíral se o mohutný kmen dubu, který nemohlo ani půl tuctu mužů rozpaženýma rukama obepnout. Zahlédla plamének zápalky. Boudreauxova tvář na chvíli vystoupila ze stínu. Mávnutím ruky sirku uhasil. Pach síry donesly vzdušné proudy vlhkého ovzduší Mexického zálivu až k jejímu úkrytu.

Boudreaux zhluboka vtáhl kouř, rudá zář připomněla oko blikající odkudsi z hlubin pekla.

KAPITOLA DRUHÁ

Schyler se protáhla mezi stromy a rozběhla se k domu. V hustém porostu klopýtala, ale ona spěchala do bezpečí. Na skřípající lávce se jí u hlavy rozbzučelo mračno komárů. Můstek překlenoval mělký potok, který odděloval les od okrasně sestříhaného trávníku obklopujícího rezidenci jako slušivá zástěrka.

Konečně tu byl smaragdový koberec husté trávy, konečně mohla popadnout dech. Vůně nočního vzduchu připomínala těžký parfém děvek z uličky lásky. Podél vody kvetl zimolez, velice blízko vysílaly do vzduchu své poselství gardénie, v dáli se přidávaly plané růže a ptačí zob, bohatou směs doplňovaly květy magnolií.

Schyler přesně rozeznávala jednotlivé vůně. Dobře si je pamatovala ještě z dětství a každá patřila jiné vzpomínce. Byly až bolestně blízké - je přece už dospělá a na půdu Belle Terre nevstoupila celých šest let.

Žádná jiná anglická zahrada jí nepřipomněla domov, žádná totiž nenesla vůně Belle Terre. Nikde nic podobného nezažila. Pokud by jí zavázali oči a dovedli na Belle Terre, určitě by okamžitě rozeznala veškeré zvuky i vůně.

Noční chór skokanů volských a cvrčků se rozezpívával. Basy se ozývaly z bažinatého dna potoku, soprán z horních větví. V dálce, na trati asi míli vzdálené, pískal nákladní vlak. Žádný zvuk nebyl takhle smutný.

Schyler zavřela oči, přitiskla se k drsné kůře borovice a nechala na sebe působit zvuky a vůně okolí. Založila si ruce na prsou, jako by se objímala. Téměř se bála otevřít oči, aby ten nádherný sen nezmizel - vždyť je na Belle Terre v letním období, kdy všechno kvete, zatímco Londýn halí studený zimní opar.

Otevřela oči a skutečné viděla honosné sídlo. Čistá a bílá stavba připomínala kostku cukru, stála tu v poklidu v samém srdci paseky jako středový drahokam tiáry.

Žluté světlo pronikalo sítí proti hmyzu a ozařovalo verandu. Podél přední stěny se tyčilo šest sloupů, po třech na každé straně u hlavních dveří. Podpíraly balkon v prvním patře, což vlastně byla jen chytře provedená fasáda. Tricia velice často na tenhle trik nevrle poukazovala, ale Schyler stavbu milovala. Podle jejího názoru falešný balkon nutně patřil k symetrii celého návrhu.

Veranda obklopovala dům ze všech čtyř stran. Uzavřená sítěmi sloužila v létě jako k prostor vhodný pro spaní. Schyler vzpomínala, jak Macy, její matka, často vyprávěla o nádherných časech dětství, kdy při mohutných rodinných setkáních právě tedy na verandě spaly všechny děti.

I Schyler dávala přednost otevřenému prostoru. Proutěná křesla natřená nabílo, aby ladila s domem, byla vhodně rozmístěna. Z kteréhokoli místa tak mohla vychutnávat nádherný výhled, připomínající až kýčovité barevné pohlednice.

Měli tu i houpačku, kterou vždycky Cotton spustil, aby si obě dcery mohly hrát tady v koutě verandy. V květináčích po stranách dveří rostly kapradiny a připomínaly tucet péřových prachovek svázaných dohromady. Veda byla na ně velice pyšná, pečlivě se o ně starala a okřikovala každého, kdo kolem nich proběhl rychle či podezřele blízko. I to nejmenší poškození vějířovitého listu vnímala, jako by byla zraněna ona sama.

Macy už nebyla na Belle Terre. Zrovna tak Veda. A Cottonův život visel na vlásku v Nemocnici svatého Jana. Jediné samotná rezidence se nezměnila. Věčná Belle Terre.

Schyler šeptala tohle jméno jako modlitbu, když vykročila zpod korun stromů. Podlehla náhlému vrtochu, skopla sandály a pokračovala dál bosá po studeně vlhkém trávníku, který ještě odpoledne svlažil automatický postřik. A zase tu byly vzpomínky z dětství. Běh po příjezdové cestě vydlážděné drobnými lasturami patřil ke každoroční tradici vítání jara. Nohy za zimu, kdy musely se sestrou chodit v botách a ponožkách, náramně zchoulostivěly. Jakmile přišly dostatečně teplé dny a Veda dala povolení, stáhly botky i ponožky. Trvalo několik dní, než jim kůže na chodidlech ztvrdla, takže mohly dojít k státní silnici bez zastavení.

Zvuk i dotek lasturek znala veliče dobře. Stejně tak skřípání ochranné sítě vpředu na dveřích. Prošla, rám za ní bouchl jako vždycky. Belle Terre se nikdy nezměnila. Zůstala domovem.

Ale nebyla to pravda. Už ne. Ne od té doby, co se tu Ken a Tricia usadili.

Sestra si právě hověla v jídelně u dlouhého stolu. Když ji zahlédla, odložila sklenku s bourbonem a sodou. „Čekali jsme na tebe, Schyler,” pronesla podrážděně.

„Promiňte, vyšla jsem si na procházku a ztratila pojem o čase.”

„Nic se neděje, Schyler,” uklidňoval ji Ken Howell. „Vždyť jsme zas tak dlouho nečekali.” Švagr se usmíval od baru, kde si právě naléval svou dávku. „Dáš si drink?”

„Gin s tonikem, prosím. Hodně ledu, venku je jako v peci.”

,Je k zadušení.” Nevrlá Tricia se ovívala naškrobeným ubrouskem. „Řekla jsem Kenovi, aby posunul termostat u klimatizace. Táta je takový skrblík, bojí se účtu za elektřinu. Nechal by nás tu v létě upéct. Dokud ho tady nemáme, můžeme si dopřát trochu pohodlí. Ale bude dlouho trvat, než se tahle stará stavba ochladí. Na zdraví!” Pozvedla sklenku směrem k sestře, které Ken také namíchal nápoj.

„Spokojená?”

Schyler upila. „Perfektní. Díky,” ale na švagra se nepodívala.

„Kene, než se usadíš, řekni prosím t? paní Gravesové, že se konečně Schyler objevila - může tedy už podávat večeři.”

Tricia mávla ke dvéřím, které spojovaly jídelnu s kuchyní. Manžel na ni smutně pohlédl, ale poslechl. Mezitím Schyler pohodila sandály vedle židle. Sestra se do ní hned pustila: „Skutečně, Schyler, ještě nejsi doma ani týden a už předvádíš všechny své zlozvyky, z nichž naše máma šílela až do smrti. Přece nemíníš večeřet bosa, nebo ano?”

Tricii sestřin pozdní příchod pořádné rozčilil. Ale Schyler chtěla nastolit mír. Sehnula se a obula. „Opravdu nechápu, proč se ti nelíbí, když chodím bez bot.”

„Zato já nechápu, proč ty to máš ráda.” Michelangelo by patrně Triciin úsměv pokládal za andělský, její chování však k andělskému mělo daleko. „Očividně mám v krvi zděděné geny aristokratického chování, které se u tebe vůbec nenalézají.”

„Očividně,” pronesla Schyler bez trpkosti. Opět upila, radostně vychutnávala ledovou svěžest nahořklého nápoje.

„Copak ti to nedělá starosti?” opět zaryla Tricia.

„A co?”

„Že ani přesně neznáš svůj původ. Někdy se chováš jako příslušník bílé spodiny. To musí znamenat jen jedno: tvoji praví rodiče museli opravdu patřit k plebsu.”

„Bože můj, Tricio’ přerušil ji Ken znechuceně. Vrátil se z kuchyně a svezl se na židli naproti manželce. „Nech toho. Jaké rozdíly pořá hledáš?”

„Myslím si, že podstatné.”

„Nejdůležitější je skutečnost, co uděláš se svým životem, a ne, kdo ti ho dal. Souhlasíš, Schyler?”

„Nikdy jsem nemyslela na pravé rodiče,” odpověděla. „Vlastně není to úplně tak. Rostla jsem, a kdykoliv mě přemohl smutek nebo mě někdo káral nebo…”

„Někdo tě káral?” opakovala Tricia. „Na nic takového si vůbec nepamatuju. Kdy že se to mělo stát, Schyler?”

Taji ignorovala a pokračovala. „Litovala jsem sama sebe a přitom uvažovala nad možností, že kdyby mě rodiče nedali k adopci - možná bych měla mnohem lepší život.” Usmála se melancholicky. „Samozřejmě že ne!” dodala nakonec.

Jak to můžeš vědět?” vyzvídala Tricia a pěstěným nehtem líně převracela kostku ledu ve sklenici. Pak mokrý prst olízla. „Já třeba vím, že pocházím z lepší společnosti. Zlí rodiče však mou matku donutili zbavit se dítěte. Můj otec mámu vášnivě miloval a neskonale ji obdivoval - ovšem nemohla se za něho provdat, protože jeho hašteřivá žena odmítala rozvod.”

„Příliš se díváš na tetevizní seriály,” ušklíbl se Ken a Schyler ho odměnila úsměvem.

„Nedělej si ze mě legraci, Kene,” zavrčela manželka.

„Pokud jsi přesvědčená, že tvoji rodiče jsou tak úžasní, proč jsi je ještě nevyhledala?” bránil se. „Dokonce si vzpomínám, že i sám Cotton tě k tomu nabádal.”

Tricia si uhladila ubrousek v klíně. „Nechci jim přece nabourat život nebo způsobit rozpaky.”

„Nebo nechceš znát pravdu. Takováhle fakta bys nesnesla,” řekl klidně Ken, napil se a postavil sklenici na stůl s gestem vítěze.

„I kdyby nebyli bohatí,” odsekla žena, „určitě by nepatřili ke spodině jako v případě mé takzvané sestry.” Sladce se usmála a natáhla ruku přes stůl. „Schyler, doufám, že jsem se tě nijak nedotkla.”

„Ne. To se ti podařit nemůže. Na rozdíl od tebe je mi původ srdečně fuk. Jsem šťastná, protože se díky adopci ze mě stala Crandallová.”

„Ty seš vždycky hnusně nadšená - hlavně že jsi Cottonu Crandallovi vypadla z oka, viď?”

Příchod paní Gravesové umožnil Schyler nereagovat na štiplavé poznámky. Příjmení hospodyně odvozené od hrobu* jí padlo jako ulité. Nikdy u ní neviděla ani náznak úsměvu. To Veda byla úplně jiná.

S kyselým výrazem v obličeji prošla kolem stolu, aby servírovala z mísy krémovou polévku. Schyler bodlo u srdce, stýskalo se jí po Vedě. Usmívající se tvář, temná jako káva z cikorky, patřila k jejím nejvzdálenějším vzpomínkám. Mohutné poprsí poskytovalo lepší pohodlí než polštář s husím peřím, zároveň chránilo jako pevnost. Bývalá hospodyně voněla po škrobu, citrónovém koncentrátu, vanilce a levanduli.

V dětství se vždycky těšila na její medvědí objetí ve chvíli, kdy překročila práh Belle Terre. Nyní se přímo zděsila nad novinkou, že místo Vedy je tu paní Gravesová, jejíž vyzáblá hruď sváděla k objetí stejně jako žulový náhrobní kámen.

Tekutina v talíři vypadala řídce a bez duše, podobná ženě, která ji připravila. Po první lžíci Schyler sáhla po slánce.

Tricia okamžitě kuchařku bránila. „Nařídila jsem paní Gravesové, aby vařila bez soli, když tátův krevní tlak vyletěl nahoru. Teď už jsme si na to zvykli.”

* grave - hrob (pozn. překladatele)

Schyler si nevzrušeně solila polévku dál. „Já bohužel ne.” Znovu ochutnala a pomalu odsunula talíř stranou. „Vzpomínám si, jak vařila Veda. To byla polévka hustá a chutná, lžíce v ní mohla stát.”

S viditelným přemáháním si Tricia osušila rty ubrouskem, potom si ho opět pečlivě složila do klína. „I já si vzpomínám, protože jsi ji tenkrát na mě chrstla.” „Nechtěla jsem…”

„Veda už byla stará, Schyler. Dlouho jsi ji neviděla, takže mě nemůžeš kritizovat. Stávala se nepořádnou a neschopnou, viď, Kene?” Rétoricky ho sice vyzvala k odpovědi, ale nedala mu na ni čas. „Neměla jsem jinou možnost, musela jít. Nemohli jsme ji přece platit, když práci nezvládala. Cítila jsem se hrozně,” litovala se Tricia, ruku si přitiskla na hruď. „Milovala jsem ji taky, však víš.”

„Vím o tom, nechtěla jsem tě kritizovat. Jenom se mně po ní stýská. Vždyť patřila k Belle Terre.” Schyler žila už dlouho v zámoří, proto nemohla sestře nic vyčítat. Ovšem nepořádná a neschopná - něco takového Veda Francesová určitě být nemohla.

Vypadalo to, že se jí Tricia zastává, ale Schyler jejím slovům příliš nevěřila. Rozvažovala nad důvody, proč sestra hraje takové divadýlko. Dobře si vzpomínala na všechny situace, kdy sestra rozhodně náklonnost k Vedě neprokazovala. Jednou se na ni utrhla tak hrozně, až se i sám Cotton rozzlobil. Poslal Tricii na celý den do pokoje a navíc jí zakázal jakékoliv oslavy během dalšího týdne, na které se tolik těšila. 1 když sestra byla schopná všeho, zajisté musel patrně existovat vážný důvod, že Vedu propustila.

Žádné množství soli ani pepře nevylepšilo kuře, jež následovalo po studené bramborové polévce. Pokusila se stravu dochutit několika kapkami tabaska, bohužel ani ty nepomohly.

Kulinářské schopnosti paní Gravesové ji tedy rozhodně nenadchly. Ale Schyler chuť k jídlu stejně ztratila už dřív, to když se po telefonu dozvěděla od Kena o Cottonově infarktu.

„Jak je na tom?” ptala se ustrašeně.

„Špatně, Schyler. Cestou do nemocnice málem zemřel.

Museli ho resuscitovat už v sanitce. Nebudu ti nic nakecávat, život mu visí na vlásku.”

Proto ji co nejrychleji odvolali domů. K tomu nepotřebovala žádné velké pobízení. Sama zvládla dosti frustrující letecká spojení, než se dostala do New Orleans. Odtud pak už přeletěla menším letadlem do Lafayette. Půjčila si vůz a zbývající vzdálenost do Heaven snadno překonala.

Po příjezdu našla otce v bezvědomí na jednotce intenzivní péče v Nemocnici svatého Jana. Ležel tam i teď, stav stabilizovaný, ale kritický, jak oficiálně tvrdili.

Nejhorší zážitek pro Schyler však bylo to, že táta ani nevěděl o jejím příchodu. Probíral se a upadal znovu do bezvědomí. Během jedné z krátkých návštěv na ni přece jen pohlédl, ale nijak viditelně nezareagoval. Oči pak opět bez jakékoliv známky poznání zavřel. Ovšem ten prázdný pohled, jenž procházel skrz ni, jí zlomil srdce. Bála se, že Cotton zemře, než se vůbec naskytne možnost s ním promluvit.

„Schyler?”

Trhla sebou a pohlédla na Kena, který ji oslovil. „Promiňte, samozřejmě jsem už dojedla, paní Gravesová,” řekla k ženě, jež vyzývavě pohlížela jako přísný cenzor na netknuté jídlo. Vzala talíř a nahradila ho borůvkovým koláčem, který vypadal docela slibně. Snad nepotkal stejný osud i cukr, podle příkladu soli, napadlo ji.

„Schyler, pořád se ještě chystáš po večeři zajet do nemocnice?”

„Ano. Chceš jet se mnou?”

„Dnes ne,” vzdychla Tricia. „Jsem unavená.”

„No ne, hrát od rána bridž je skutečně tvrdá práce.”

Kenovo rýpnutí ignorovala. „Učitel z nedělní školy, ke kterému náš táta chodil, přinesl přání k rekonvalescenci od celé třídy. Chce, abychom mu to doručili. Něco říkal, že je ostuda, když se Cotton léčí v katolické nemocnici.”

Schyler se musela usmát nad diákonovým religiózním snobstvím - jak typické pro tuhle oblast. Macy byla katolička a vychovávala své adoptované dcery ve své víře. Protestant Cotton však nikdy nekonvertoval. „V Heaven přece není baptistická nemocnice, nic jiného jste na výběr neměli!”

„Každý ve městě se o Cottona bojí.” Od té doby, co Schyler viděla Kena naposledy, přibral pořádně v pase. To mu však nebránilo v tom, aby si na koláč dal pořádnou porci šlehačky. „Nemůžu ujít ani kousek po chodníku, aby tucet lidí nevyzvídal, jak to s ním vypadá.”

„Samozřejmě že se všichni starají,” vložila se Tricia. Jde přece o nejdůležitějšího člověka ve městě.”

,I mě se na něj dneska odpoledne někdo ptal,” prohodila náhle Schyler.

„Kdopak?”

Tricia s Kenem se přestali zabývat moučníkem a zvědavě na ni pohlédli.

„Cash Boudreaux.”

KAPITOLA TŘETÍ

„Cash Boudreaux. No ne!” Tricia vyndala lžíci z úst a důkladně ji olízala. „Měl alespoň zapnutý poklopec?”

„Tricio!”

„No tak, Kene, snad si nemyslíš, že vznešené dámy jako já o něm ještě neslyšely?” Laškovně zamrkala na manžela. „Každý ve městě zná všechny jeho avantýry. Když se rozešel s tou Wallaceovou, ublíženě vyprávěla celé sobotní dopoledne všem v salonu krásy o své aféře.” Ztišila hlas. „A úplně do nejmenších detailů. Skoro nás šokovala, obzvlášť, když už měla trochu upito. Přesto jsme jí visely na rtech. Pokud byl její amant alespoň zpoloviny tak dobrý, jak líčila, potom…” Tricia zakončila lišáckým mrknutím.

„Chápu, že pan Boudreaux je místním plemeníkem,” přikývla Schyler.

„Přibije k zemi všechno, co nosí sukni.”

„V tomhle se právě mýlíš, miláčku,” odporovala Tricia a hned upřesňovala: „Z toho, co se o něm říká, vyplývá, že je velice náročný. A proč ne? Může si dovolit vybírat. Vždyť ženy z celého okrsku se na něj prakticky věší.”

„Že by se Don Juan objevil v louisianském Heaven,” odfrkl si Ken a zase se věnoval koláči.

Tricia však nechtěla téma opustit. „Od tebe to zní pěkně kysele. Vždyť z tebe mluví pouhá závist.”

,Závist? O nic takového přece nejde v případě podobného bastarda, který nemá v kapse u kalhot ani pár nikláků.”

„Miláčku, pokud se náhodou vypráví o obsahu kalhot, dámy se rozhodně nezajímají o mince. Navíc se zdá, že co skrývá v džínách, ho staví na roven ryzího zlata.” Tricia vyslala k manželovi lstivý úsměv. „Ovšem buď bez obav.

Tyhle přízemní typy mě nepřitahují. Jinak musíš přiznat, že Cash má fascinující postavu.” Otočila se ke Schyler. „Kde jsi na něj narazila?” „Tady.”

„Tady?” Kenova lžíce se zastavila na půl cestě k ústům. „Na Belle Terre?” „Tvrdil cosi o sbíraní kořenů.” „Pro jeho lektvary.”

Schyler zírala nechápavě na Tricii. „Lektvary?”

„Převzal živnost po Monique.” Schyler na sestru stále upřeně hleděla. „Netvař se, jako bys nevěděla nic o Monique Boudreauxové, staré čarodějnici.”

„Povídalo se leccos, samozřejmě. Ovšem připadalo mi to absurdní.”

„Kdepak! Proč si myslíš, že táta nechal celé roky žít tuhle spodinu na Belle Terre? Bál se ji vykázat, aby na nás nepřivolala nějakou kletbu.”

„Zase nám tu hraješ divadýlko, Tricio,” utrousil Ken. „Musím to upřesnit, Schyler - Monique tu byla známá coby traiteur, léčitelka. Podle starého cajunského zvyku ošetřovala lidi, nebo to o ní alespoň tvrdili. Až do dne, kdy zemřela, získávala almužnu z prodeje různých posilujících extraktů a elixírů.”

„Podle tradice mají léčitelské schopnosti obvykle ženy používající levou ruku - zdá se, jako by lidi kolem věřili v přenos zázračných sil z matky na syna.”

„Žádné síly neměla, Tricio,” odsekl Ken netrpělivě.

„Poslouchej,” vybuchla Tricia a udeřila dlaní do stolu. „Náhodou znám fakta - Monique Boudreauxová byla čarodějnice.”

„Zlomyslné klevety.”

Tricia přimhouřila oči. „Vím to z vlastní zkušenosti. Jednou jsem byla ve městě a ona na mě pohlédla těma velkýma temnýma zlýma očima a odpoledne jsem dostala měsíčky. Přišly o dva týdny dřív, navíc jsem nikdy nezažila takové křeče předtím i potom jako tenkrát.”

„Pokud Monique vládla nějakými výjimečnými dary, používala je pro dobro lidí, ne pro zlo,” řekl Ken. „Znalosti o tom, jak připravovat tyhle lektvary a elixíry si předávaly celé generace Acadianů už od osmnáctého století. Byli neškodní stejně jako ona.”

„Asi těžko. Léčitelské tradice totiž zkombinovali s africkým vúdú, když Acadiani z jihovýchodní Kanady přišli do Louisiany. Černá magie.”

Ken se na ženu zamračil. „Monique Boudreauxová nepředváděla žádné vúdú. Ani nepáchala zlo. Vypadala pouze jinak. A ke všemu byla opravdu výjimečně krásná. Proto většina z vás ve městě chce věřit té bajce o čarodějnici.”

„Kdo ji vlastně znal lépe - ty, nebo já? Vždyť ses vlastně tady objevil krátce předtím, než zemřela.”

„Ale taky jsem leccos slyšel.”

„Asi špatně. Navíc už zestárla a veškerá bývalá krása se vytratila.”

„Tohle tvrdí ženské. Já vím, že pořád vypadala dobře.”

„A co vlastně dělá ten Cash?” nadhodila Schyler ve snaze přerušit slibně se rozvíjející manželské klání. Během krátkého pobytu záhy pochopila, že manželské soužití Howellových má k vznešenosti daleko. Křesťansky se pokoušela nemít z toho radost.

„Z čeho žije Cash?” Schyler postřehla, jak je otázka překvapila. Chvíli na ni zírali, než Ken odpověděl.

„Pracuje pro nás, pro naši dřevařskou firmu Crandall Logging.”

Schyler jen pomalu vstřebávala obsah jeho slov. Nebo se o to snažila. Tak Cash Boudreaux je na výplatní listině její rodiny. Odpoledne se ale podle toho vůbec nechoval. Rozhodně ne tak, jak by se předpokládalo u zaměstnance v přítomnosti zaměstnavatele. „A co dělá?”

„Je z něj dřevorubec. Zcela prosté a přirozené.” Koláč zmizel, Ken si otřel rty a odhodil ubrousek.

„Zas tak jednoduché to není, Schyler,” opět upřesňovala Tricia. „Pracuje jako lesní dělník. Nakládá, řídí přibližování dřeva a současně i vybírá stromy k poražení. Zvládne všechno.”

„Je to ostuda,” povzdechl si Ken. ,chlap v jeho letech a podobně fikaný by určitě měl toužit po něčem jiném!”„Pořád žije v tom zbořeništi u říčního ramene?”

„Samozřejmě. Nechává nás na pokoji, stejně tak i my jeho. Cotton ho měl jen jednou tady dole u schodů, ale jinak je mezi námi dostatečně velká vzdálenost. Vůbec si neumím představit, že by se mohl přiblížit k domu. Jenom Cotton s ním hovořil, když Monique umřela. Chtěl, aby se vystěhoval. Cash mu to nějak rozmluvil. Důvěra šéfa je skutečně chvályhodná.”

, Je v tom i sobectví,” rýpla zase Tricia. „Potřebuje ho totiž.” „Asi ano, ale nelíbí se mu. Přece jenom je to hloupost, důvěřovat takovému člověku. Cashi Boudreauxovi bych nevěřil ani za mák.” Náw se Ken naklonil a starostlivě pohlédl na Schyler. „Neudělal nebo neřekl něco nepatřičného?”

„Ne, ne. Jen jsme vyměnili pár slov.” A pak dotek. A pohled. Obojí v ní probudilo podivnou tělesnou touhu. Schyler nevěděla, co ji rozrušilo víc: zájem, nebo ten hraný projev nevole. „Jen jsem byla zvědavá, to je všechno. Vždyť už uplynulo tolik let, kdy jsem o něm naposledy něco slyšela. Ani mě nenapadlo, že ho tady vůbec potkám.”

„Chápu, pokud by se ale dopustil nějaké neomalenosti vůči tobě, dej mi vědět.”

„A co bys dělal? Ztloukl ho?” Triciin smích se odrážel od křišťálových slz lustru nad nimi. „Říká se, že si Cash ve vietnamských džunglích pobyl až moc dlouho. Znovu a znovu se hlásil k mariňákům. Boj a zabíjení to je jeho. Vrátil se ale ještě horší, než byl předtím. Proto pochybuju, že by ses pro něho vůbec mohl stát nějakou hrozbou, miláčku.”

Schyler okamžité vycítila blížící se další manželskou hádku. „Mám jistotu, že už pana Boudreauxe nikdy neuvidím.” Odsunula židli. „Promiňte prosím, jdu se osvěžit, než vyrazím do nemocnice.”

Ložnice, kterou pro ni připravili, jí byla důvěrně známá, spala v ní už jako dítě. Tři velká obdélníková okna poskytovala výhled na celý pozemek, až ke skleníku, jenž kdysi sloužil jako udírna a nyní se v něm skladovalo nářadí. Ve stáji pobývalo několik koní. Hned vedle se tyčila garáž. I všechny okolní budovy byly bílé, aby ladily s hlavní stavbou. Dál se pak rozprostíral les a za stromy se třpytilo říční rameno.

Zavřela dveře ložnice a opřela se o ně. Chvíli stála, aby mohla vychutnávat zdejší atmosféru, po níž še jí tak stýskalo. Na dřevěné podlaze dosud ležely omšelé a vybledlé koberce. Ty by při prodeji vynesly pěkné peníze - k tomu však nikdy nedojde. Schyler se nikdy nerozloučí s něčím, co patří k Belle Terre.

Roky dodaly dubovému nábytku zlatavou patinu, což mírnilo jeho masivní vzhled a navíc ladilo se stěnami natřenými šafránovou žlutí. Ostatní dřevo zůstávalo bílé. I přehoz, polštáře na židli a závěsy sněhobíle zářily. Na tomto uspořádání trvala už tenkrát, kdy místnost naposledy vymalovali. Naprosto odmítala, aby cokoli narušilo jednoduchou nádheru její ložnice.

Jediným moderním kusem nábytku byla knihovna. Pořád plná památek z dětství i dospívání. Už několikrát byla pevně rozhodnutá, že vyhází všechny ročenky, seschlé kytičky a žloutnoucí pozvánky na večírky. Ovšem nostalgie vždy převládla nad pragmatismem. Přesto se rozhodla, než zase odjede do Londýna, provést generální úklid a zbavit se vší veteše.

Ani v přiléhající koupelně se nic nezměnilo. Pořád tu stálo bílé porcelánové umyvadlo na podstavci a vana na podivně zkroucených nohách. Opláchla si obličej i ruce, před zrcadlem si poopravila make-up, přičísla vlasy. Když si upravovala neposlušný pramen vlasů, všimla si na krku růžového flíčku. Komáří bodnutí.

Však znají jen ta nejlepší místa, kam se zakousnout, vybavila si Cashovu připomínku.

Odhodila kartáč na vlasy, popadla kabelku i klíče od vozu a seběhla dolů. Tricia s někým vášnivě telefonovala v přijímacím pokoji. K němu přiléhal salonek oddělený zasouvacími dveřmi. Běžně je nechávali shrnuté, aby tak měli k dispozici jednu velkou místnost.

Tricia na ni zamávala. Schyler prošla širokou halou na verandu. Vstoupila na druhý schod, když na ni Ken promluvil. Zdvihl se z houpacího křesla, kde dosud seděl. Přistoupil k ní, vzal ji za paži a vedl k vozu zaparkovanému na příjezdové cestě, stáčející se v půlkruhu před domem a vedoucí podél budovy dozadu ke garáži.

„Dovezu tě do nemocnice,” nabídl se. „Díky, ne. Vždyť jsi tam byl s Tricií už dopoledne. Teď jsem na řadě já.”

„Mně to vůbec nevadí.” Já vím, ale fakt nemusíš.”

Otočil ji tváří k sobě. „Nenabízím službu jen proto, že tam potřebuješ jet. Ale od tvého návratu jsme se o samotě sešli jen jednou.”

Schyler se vůbec nelíbil směr, kterým se konverzace ubírala, ani švagrův sebevědomý tón. Zdvořile, ale rázně vyklouzla z jeho sevření. „Máš pravdu, Kene. Jen jednou. A myslím si, že to bylo dobře, co říkáš?”

„Pro koho?”

„Pro nás všechny.”

„Pro mě ne.”

„Kene, prosím tě,” snažila se ho obejít. Přehradil jí cestu a zahleděl se jí do očí. Přistoupil k ní a prsty přejel po tváři.

„Schyler, Schyler. Děsně jsi mně scházela! Bože, umíš si vůbec představit, jak jsem se cítil, když ses objevila?”

„Ne, jaké to bylo?” řekla chraplavě.

Zklamaně se zamračil, ruku odtáhl. „Umím si představit, jak ses cítila ty, když jsme zjistili, že je Tricia v jiném stavu.”

Hořce se na něho usmála. „Ne, neumíš! Jedině kdybys byl takhle zrazený ty. Jediné, že by se ti celá země otřásla pod nohama. Vůbec nevíš, jaké to bylo!” Jazykem si navlhčila rty. Potřásla hlavou, jako by se snažila zahnat vlnu tíživé deprese. „Musím už jít.”

Opět se mu pokusila vyhnout a zase jí zastoupil cestu. „Schyler, počkej! Musíme si o tom promluvit.” „Ne!”

„Ty sis klidně zmizela v Londýně a nedalas mi ani šanci ti to vysvětlit.”

„Copak musíš něco vysvětlovat? Chtěli jsme přece oznámit naše zasnoubení, když se Tricia vytasila s tou zprávou, že je v jiném stavu. S tebou. Nosila pod srdcem tvé dítě! Tvé dítě, Kene,” opakovala s důrazem na každé slabice.

Zahryzl se do spodního rtu, jediný ústupek výčitkám provinilého svědomí. „Pohádali jsme se tenkrát, pamatuješ?”

„Byla to úplně pitomá milenecká hádka! Ani nevím kvůli čemu. Ovšem pro tebe to muselo znamenat hodně, když jsi marnil čas v posteli s mou sestrou.”

„Copak jsem věděl, že otěhotní?“

Schyler zůstala stát s otevřenými ústy. Rozhodně si nepamatovala, že by kdy tupost patřila k jednomu ze znaků Kenova charakteru. Šest let byla dlouhá doba. Změnila se. Zrovna tak i Ken. Přesto je neuvěřitelné, že stále asi nepochopil, co provedl.

„Těhotenství s tím nemělo co dělat, Kene. Zranila mě jenom skutečnost, že mohla přijít do jiného stavu s tebou.”

Přiblížil se o krok, sevřel jí ramena. „Schyler, viníš špatnou stranu. Tricia mě svedla. Doprčic, vždyť jsem jenom chlap! Navíc jsem měl tenkrát pěknou depresi. Stýskalo se mi po tobě. Nejdřív jsem měl dojem, že mě chce jen uchlácholit, však víš. Sympatizovala se mnou, ale potom…” „Nechci to poslouchat.”

„Ale já ti to chci říct,” pronesl a lehce s ní zatřásl. „Musíš vědět, jak to tenkrát bylo. Ona, pochop, ona začala se mnou flirtovat, lichotila mi. Šlo to ráz na ráz. Políbila mě. Pak už si jen pamatuju, že jsme skončili v posteli. Stalo se to jenom jednou!” Schyler na něj nevěřícně pohlédla. „Dobře, možná víckrát, nikdy to pro mě ale nic neznamenalo. Souložil jsem s ní, to ano, ale miluju tebe.” Sevřel ji pevněji. „Pořád a stále!”

Schyler mu vztekle srazila ruce. „Neodvažuj se mi něco takového vůbec říkat. Uráží nás to oba! Vždyť jsi manžel mé sestry.”

„Ale nejsme šťastní.”

„Smůla. Já ano.”

„S tím podivným Markem, pro kterého pracuješ?”

„Ano. Ano, s tím podivným Markem. Mark Houghton je totiž skvělý. Miluju ho! A on má rád mě.”

„Ovšem ne tak, jak jsme se měli rádi my dva.”

Ušklíbla se. „Nic takového, jako se stalo tenkrát mezi námi. Mezi Markem a mnou existuje takové láskyplné spojení, kterému ty nikdy neporozumíš. Ať je však můj vztah s Markem jakýkoliv, nemá to žádný vliv na nás dva. Vzal sis totiž Tricii! Ať je, nebo není tvé manželství šťastné, či z něho čiší bezútěšnost - moje starost to rozhodně není.” „Nevěřím ti!”

Chvatně ji strhl do náruče a políbil. Tvrdě. Nečekala to, téměř se zadusila, když jí cpal jazyk do úst. Nepřestával.

Chvíli ho nechala, zvědavá na reakci svého těla. S překvapením zjistila, že Kenovy polibky v ní vzbuzují jen odpor. Mlčky ho udeřila pěstmi do hrudi a rázně odstrčila. Pak rychle nastoupila do půjčeného vozu a nastartovala. Přišlápla plynový pedál k podlaze. Auto vyrazilo, od kol vyletěla tříšť drcených mušlí.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Skryt v hájku zakrslých palem sledoval Cash, jak Schyler odjíždí a nechává tu stát melancholicky zamyšleného Kena. Počkal, až Howell vystoupal po schodech a zmizel v domě. Teprve potom zamířil k hradbě stromů. Šel k říčnímu rameni.

„Odtud tedy vítr vane,” mumlal si pro sebe.

V Heaven věděl každý o každém všechno. Tenkrát před šesti lety skandál Crandallových sester byl náramné sousto pro klevetivé jazyky. Celé město tím žilo a řeči neustaly ani několik měsíců po Schyleřině útěku do Londýna. Jen se k nim přidaly dohady, kdy se vrátí. Někteří mluvili o týdnech, jiní o měsíci či dvou. Nikdo by nevsadil na roky. A nakonec se vrátila jen proto, že Cottonův život visel na vlásku.

Schyler Crandallová je tedy zpátky na Belle Terre. A jak je vidět, je zpátky i v objetí svého starého milence. Pokud ten dlouhý polibek něco znamenal, pak jen jediné: vůbec nebrala ohled na skutečnost, že Howell si vzal její sestru. Pravděpodobně jí stačilo pomyšlení, že ho měla jako první, a bůhví co má dál za lubem.

Co však Cashe opravdu přivádělo z míry, byl zájem žen o Kena Howella. A on toho stihl opravdu hodně. Znali ho jako poměrně častého návštěvníka horních pokojíků vykřičeného domu. Nikdy neuháněl vdané, svobodné ani ty mezi tím. A pokaždé za své mimomanželské milování platil. Ženy rozhodně nepatřily k jedné z jeho neřestí.

Co dělalo Kena Howella atraktivního pro Crandallovy sestry, nemohl Cash pochopit. Podle jeho názoru byl Howell jedním z těch pokryteckých hajzlů. Vyrostl v prostředí lepší vrstvy, opovrhoval všemi na nižším stupni společenského žebříčku. Docela lehce zapomněl na vlastní rodiče, kteří za-hynuli při leteckém neštěstí a nechali za sebou více pohledávek než dědictví. Přesto se stále počítal mezi horních deset tisíc.

Možná se cítil nadřazeny i morálně a klidně si omluvil manželku v domě a milenku na verandě.

V hlubokém zamyšlení Cash pokračoval v chůzi lesem. Neslyšně postupoval terénem, jak uměl už v dětství a jak později zdokonalil za peníze daňových poplatníků ve Vietnamu. Námořní pěchota vybrousila jeho přirozený talent do téměř uměleckého výkonu. Šel po paměti a cestou přemýšlel o Schyler Crandallové.

Skutečně nedávalo smysl nějaké spojení mezi touhle ženou a nabubřelým slabochem Howellem. Vždyť Schyler už na první pohled působila přitažlivě. Zajisté i on sám by štíhlý pas sevřel oběma rukama a docela by uvítal možnost si leccos přezkoušet. Navíc boky přitahovaly svůdnou křivkou, ovšem ňadra se zase nijak přebujelá nezdála, takže by určitě nevyhrála v soutěži Mokré tričko. Ale určitě se jí pohodlně na břichu neleželo, pokud neudělala menší úpravy. Velice dobře si všiml krásného profilu pod blůzkou.

Při téhle vzpomínce se Cash usmál. Neexistovaly bradavky žádné žijící ženy, které by nezaregistroval. S touhle zkušeností se kvalifikoval na experta: Schyler Crandallová nepůsobila smyslně, ovšem hned na první pohled zaujala. Nejen její postava, ale i graciéznost, s jakou se pohybovala, se mu líbily. Svá tak ženská gesta zcela nevědomky umocňovala ladným doprovodem pohybů prstů neozdobených prsteny. Celkový dojem zdůrazňovaly dlouhé nohy a úzká chodidla. I nádherné záblesky ve světlehnědých očích. A k tomu všemu lesknoucí se světlé vlasy barvy medu.

Skutečně žena. Cash uvažoval, zda si je vědoma, jakým kouzlem vládne. Pochyboval. On však ví své.

Dráždily ho neustálé úvahy o ní, když vstupoval do pirogy, kterou zanechal uvázanou u břehu. Popadl dlouhé bidlo a odstrčil se. Plul zcela potichu, jako guerilla v noční džungli - plavidlo čistě prořezávalo ostrou přídí stojaté temné vody Laurent Bayou.

Byl o několik let starší než Schyler. Bohužel neznal přesné datum svého narození, protože Monique si je nezaznamenávala: vlastně ani nevěděl, kdy slavit narozeniny. Od dětství vídával tu hezkou malou dívenku s copánky, z níž se teď stala žena.

Tenkrát vozil pyšný otec Cotton dcerku ve svém nejnovějším kabrioletu značky Cadillac, zatímco ona se pyšnila stužkami ve vlasech, které ladily s krajkou zdobenými šatičkami. Vždycky byla tak nastrojená. Řidič vyhlížel upjatě, holčička šokovala hranou předčasnou vyspělostí.

Pořád však taková nebyla. Chvílemi se roztomilé panence podařilo vyklouznout z luxusní krabice. Ze svých tajných úkrytů v lese ji Cash často zahlédl, jak prohání Cottonovy koně. Jefdívala bez sedla a bosá, vlasy jí vlály, tvář měla rudou a zpocenou.

Uvažoval, jestli stále jezdí na koni. A pokud ano, zdalipak se řítí krkolomnou rychlostí jako v dobách, kdy ji neviděl nikdo jiný než on?

Tenhle obraz v něm vzbudil sexuální touhty, tvrdé vzedmutí se opřelo o zip kalhot. Setřel si pot z čela rukávem košile a proklel to odporné vedro. Normálně by si ho vůbec nevšímal.

Ale Schyler Crandallová se vrátila domů. Všechno bylo jinak.

Schyler pocítila dusivé vedro, jen co vystoupila z vozu a přecházela do klimatizované haly dvoupatrové nemocnice. Když prošla dveřmi, které se před ní automaticky otevřely, šaty se jí už lepily na tělo. Měla se před cestou přece jenom vysprchovat a převléknout.

Zamířila k výtahu. V kabině pohlédla na sebe v zrcadle - vzhled nebyl sice nijak vynikající, ale uspokojivý. Všimla si skvrny od trávy na lemu bavlněné sukně. Blůzku bez rukávů měla pomačkanou. V téhle roční době tu ale všichni nosili jen věci z bavlny a každý v pozdní odpoledne vypadal už trochu pomačkaně. Všichni dobře věděli, co dokáže udělat horko a vlhko v ovzduší, a tak se podobné nedostatky všeobecně ignorovaly.

Při pouhém pomyšlení na punčochy jí bylo horko ještě víc, štěstí že si obula jen sandály. Jedinou ozdobou se pro ni staly jednoduché hodinky na koženém pásku a zlaté náušnice z osmnáctikarátového zlata. Vcelku nenápadné. Kvalitní taška přes rameno patřila k těm nejdražším - pokud na ní někdo rozluštil italské jméno, rozhodně ho designérův podpis neohromil.

V zrcadle Schyler viděla bytost až nebezpečně se blížící třicítce. Byla to tvář krásné zralé ženy, ale Schyler vadilo, že v tomhle věku se vlastně ničím jiným nemohla pochlubit. Žádná kariéra. Ani manžel. Bezdětná. Nevlastnila ani pořádnou adresu, která by mohla být jen její.

Všechno, čeho dosáhla, se rovnalo nule. Nebyla schopná pustit se do něčeho nového, byla příliš spoutaná minulostí. Návratem domů chtěla pohřbít většinu těch znepokojujících vzpomínek. A doufala, že především konečně taky vyřeší onen podivný vztah ke Kenu Howellovi.

Místo toho ji polibek dál jenom mátl. Ten člověk už její srdce neokupoval, aspoň ne tak silně jako kdysi. To bylo jasné. Nevěděla pouze proč. Nemohla přesně určit důvod, proč se jí srdce nerozbušilo pokaždé, když na ni pohlédl, a proč se nerozbušilo ani při doteku jeho rtů.

Šest let měla Kena Howella usazeného v mysli v podobě, jak ho viděla poprvé. Elegantní vůdce studentů na univerzitě v Tulane, skvělá basketbalová hvězda. Pocházel z dobré rodiny, pevně vrostlé do horní části společenského žebříčku v New Orleansu. Byl úspěšným studentem managementu, jehož skvělá budoucnost byla již předem zajištěna. A tento muž si vybral ji, Schyler Crandallovou, jednu z nejžádoucnějších krásek laurentského okrsku.

Chodili spolu celé dva roky. Oba graduovali, svatba se zdála jen přirozeným pokračováním. Náhle je však zaskočila roztržka, nepochopení něčeho skutečně triviálního a nedůležitého. Na několik měsíců se přestali scházet.

Schyler ovšem nikdy nepovažovala jejich rozchod za konečný, viděla dočasné odloučení jako zdravou zkoušku pevnosti vztahu. Získali čas pro pohled na ostatní a mohli se konečně bezpečně ujistit, zda jeden druhého chtějí na zbytek života.

Když konečně Ken ustoupil a zatelefonoval jako první, ani mu nebyla schopna říct, jak zoufale po něm toužila. Opětovné setkání se vyznačovalo něžností a vzrušením. Netrpělivě prahl po svatbě, ona také. Dohodli se na termínu, požádali obě rodiny o účast na večírku v Belle Terre. Jenže ten večer se stala středem pozornosti Tricia. Měla tenkrát na sobě modrou, odstín, který jí skvěle ladil s barvou očí. I Schyler tvrdila, jak kouzelně vypadá. V ten den totiž milovala celý svět. Všechno jen zářilo, všichni přítomní se jí zdáli nádherní.

Uprostřed oslav se Tricia přitočila ke Kenovi a vzala ho za ruku. „Haló, můžete mi všichni věnovat pozornost?” Když smích a hovor utichly, usmála se na Kena a prohlásila: „Miláčku, zřejmě jsem ti něco takového měla říct napřed v soukromí, ale vzhledem k tomu, že je tu tolik milých lidí, myslím, že je správné se všemi se podělit o naši radost.” Zhluboka se nadechla a triumfálně ohlásila: „Jsem s tebou v jiném stavu!”

Podle výrazu tváře byl Ken šokováni právě tak jako ostatní. Vypadal vyvedený z míry, v rozpacích, špatně. Ale svou odpovědnost nepopřel, ani když se k němu Schyler nevěřícně otočila a tiše ho pohledem prosila, aby řekl, že to není pravda.

Jiné řešení než svatba nepřipadalo v úvahu. Krátce nato bez hlučných fanfár se Tricia provdala za Kena na radnici. Po osmi týdnech potratila.

Schyler utekla do Evropy. Když se dozvěděla, že sestra o dítě přišla, necítila vůbec nic. Srdce zelo prázdnotou stejně jako Triciino lůno. Sestřina zrada jako by ji dočista otupila.

A ten pocit v ní stále přetrvával. Ačkoliv špatné vzpomínky zahalily temnotou ty dobré, Kenův polibek vyvolalpou—

ze znechucení, nic jiného.

Vystoupila z výtahu v druhém patře. Ano, pokud se z toho Cotton nedostane a zemře na selhání srdce, alespoň mů-

že být hrdý na vše, co v životě dokázal. Něco takového se

ale o ní říct nedá.

Než se vrátí do Anglie, musí si konečně vyjasnit a urovnat své city k Tricii a Kenovi, i k jejích zradě. Pokud se to nepodaří, potáhne se to s ní dál a dál. Dokud mysl a srdce se nedokážou konečně vyrovnat s minulostí, stane se z ní vyhaslý motor, který nikam nejede. „Dobrý večer,” pozdravila sestru na chodbě. „Jak se vede

otci?”

„Dobrý večer, slečno Crandallová. Žádná změna. Ale náš doktor by se s vámi chtěl setkat.”

„Najde mě u otce.”

„Vyřídím mu to.”

Sestra šla hledat lékaře. Schyler pokračovala chodbou k jednotce intenzivní péče. Úzkým oknem viděla Cottona na lůžku propojeného s přístrojem, kde blikání a pípání označovaly chmurné projevy životních funkcí.

Při pohledu na milovaného člověka jí srdce až bolestně poskočilo. Cotton by určité trpěl, kdyby se viděl takhle bezmocný. Nikdy na nikom nebyl závislý. A nyní i základní tělesné funkce obstarával složitý stroj. Zdálo se téměř nemožné, aby tak robustní chlap zde ležel bez pohybu, bez barvy v obličeji, nepoužitelný…

Schyler se opřela dlaní o chladné sklo a zašeptala: „Tati, co se děje? Promluv na mě.”

Jejich odcizení mělo kořeny v tom příšerném dnu, kdy bohové rozhodli, že Schyler Crandallová už prožila dost šťastných okamžiků, a shodili na ni v jediném dopoledni břímě, které někdo nenasbírá za celý život.

Jakmile překvapení hosté opustili Belle Terre, Ken a Tricia odjeli vyřídit si nutné procedury spojené se sňatkem. Schyler tenkrát zamířila za Cottonem s touhou schoulit se do jeho milující a soucitné náruče.

Cotton se však záhadně proměnil v naprostého cizince. Odmítl jí dokonce pohlédnout do očí. Nebyla žádná laskající náruč, v níž by se ztišila její bolest. Nevlídně od ní odstoupil a tvrdě ji usadil na židli. Nechápala to. Až do této chvíle ji choval jako oko v hlavě, byli stále spolu. Ale v to příšerné odpoledne, kdy Schylar nadhodila, že by chtěla odjet do zámoří, Cotton klidně přikývl. Neřekl na to vůbec nic. A přece jindy by řečnil, vztekal by se. Vlastně si přála, aby tak jednal. Působilo by to úplně normálně, navíc by si s jeho vznětlivostí dokázala poradit.

Jenže on se choval, jako by mu na tom vůbec nezáleželo. A to jí dodalo. Cottonovi byli totiž lhostejní pouze ti, které nemohl k ničemu použít. Schyler nedokázala vůbec pochopit, jak se k ní otec může tak chovat, když zcela jistě ví, jak moc ho potřebuje.

Opustila tedy Belle Terre a odjela do Londýna. Propast mezi nimi se rozšiřovala každým rokem. Občas se objevil dopis v několikaměsíčních intervalech, někdy si popovídali po telefonu o prožité dovolené. Vše však probíhalo v naprosto chladné atmosféře, k jinému formálnímu kontaktu nedošlo.

Zdálo se, že mu to nevadí. Snad ji vymazal ze svého života natrvalo. Právě proto nechtěla, aby zemřel s pocitem nevysvětlitelné zášti. Nejvíce se obávala, že se nikdy nedozví, co ho tak popudilo proti ní, kvůli čemu se v jediném okamžiku změnila z jeho oblíbence ve vyvržence.

„Nemůžu se současně starat o dva pacienty, nebo ano?”

Probral ji lékařův hlas. Zvedla hlavu, otřela slzy z tváří. „Přeju dobrý večer, doktore Collinsi.” Rozechvěle se usmála. „Mám se dobře, jenom jsem nějak unavená.” Skepticky na ni pohlédl, ale neřekl nic, za což byla Schyler vděčná. „Nějaké změny?”

Jeffrey Collins, poměrně mladý muž, dal přednost výkonu svého povolání v malé místní nemocnici před bojem s konkurencí ve velkém městě. Právě se zahleděl do záznamů Cottona Crandalla - připomněl jí chlapce, který má přečíst vypracovaný obsah knihy před celou třídou a nechce se ztrapnit.

„Nic signifikantního.”

„To je dobré nebo špatné?”

„Záleží na tom, z které strany situaci posuzujete. Pokud

by došlo ke změně k horšímu, raději bychom, se zákroku vy—

hnuli.” „Samozřejmě.”

„Pacient totiž potřebuje provedení by-passu, trojitého či dokonce čtyřnásobného. Snímek hrudníku nám tohle říká.” Složku zavřel. „Ovšem pořád ještě není dostatečně silný. Musíme čekat, až se tělesná kondice zlepší, a doufat, že se nedostaví další infarkt.”

„Kdo my?”

„Kardiolog, hlavní chirurg a já.”

Pohlédla stranou, snažila se promyslet nejvhodnější způsob, jak položit otázku. „Doktore Collinsi, riskuju, že to bude znít nevděčně za všechno, co jste dosud udělal - možná i pochybovačně ohledně vašich schopností…”

„Přemýšlíte, zda skutečně vím, co hernajs dělám?”

Bezmocně se usmála. „Ano. Víte, co hernajs děláte?”

„Nechci vás nijak vinit za podobné myšlenky. Jsme poměrně malá nemocnice. Ovšem finanční dobrodinci, kteří tohle zařízení vybudovali, včetně vašeho otce, nehleděli na výdaje. Vybavení je na nejmodernější úrovni. Personál má dobrý plat. Ani my experti nepatříme k těm, kteří by se jinde neuživili. Všichni jsme toužili po menším městě, kde by pohodlně mohly žít naše rodiny.”

„Nezlobte se, nechtěla jsem zpochybňovat vaši kvalifikaci či kompetenci.”

V obranném gestu zdvihl ruce, ne, on si to tak nebere. „Až přijde čas na chirurgický zákrok, můžeme pana Crandalla nechat převézt do jiné nemocnice, pokud si přejete. Velice rád provedu veškerá opatření, aby transport proběhl bezpečně. Každopádně bych ale něco takového nedoporučoval.”

„Děkuji vám, doktore. Oceňuji vaši upřímnost, zrovna tak, doufám, jste pochopil vy mou.”

„Přesně tak.”

„Rozhodně si nemyslím, že bude nutné ho někam přepravovat.”

„S radostí něco takového beru na vědomí.”

Usmívali se na sebe. „Můžu se teď na něj jít podívat?”

„Dvě minuty. Mimochodem, jako odborník vám musím doporučit pravidelnou stravu i odpočinek. Sama nevypadáte moc zdravě. Dobrou noc.”

Sebejistě vykročil chodbou což nijak neodpovídalo jeho chlapeckému vzhledu. Schyler rozhovor vcelku potěšil. Kývla na pozdrav sestře monitorující přístroje a vstoupila do místnosti. I přes jasné fluorescenční světlo připomínala hrobku.

Po špičkách přešla k posteli. Cotton měl oči zavřené. Hadička vycházející z úst byla přichycená leukoplastí k tváři. Menší trubičky mu vycházely z nosu. Další drátky a různá propojení mizely pod prostěradlem, které ho zakrývalo. Jen těžko odhadovala, k čemu všemu slouží.

Upřímně se vyděsila při pohledu na nápadně prošedivělé vlasy. Natáhla se, pohladila je a slzy jí vhrkly do očí. „Miluju tě, tati.” Ani se nepohnul. „Odpusť mi, cokoliv jsem udělala.” Vydržela celé dvě povolené minuty, než ho políbila na čelo a tiše odešla.

Teprve když za sebou zavřela dveře, Cotton Crandall otevřel oči.

KAPITOLA PÁTÁ

Mezi Tricií a Kenem zuřila divoká hádka. Ze schodů verandy je Schyler viděla oknem salonku. Drahocenný aubussonský koberec se stal jejich arénou. Tyčili se proti sobě na světlém pastelovém vzoru. Hlasy zněly tlumeně, nemohla zaslechnout jednotlivá slova. Ani nepotřebovala. Vztekle totiž gestikulovali.

Vystoupila z kuželu světla vrženého oknem a vrátila se ke schodům. Sešla dolů, nechtěla manželské klání rušit, ani je vidět zblízka, obzvlášť když Tricia byla zdrojem všech problémů.

Určitě líbací scénu před cestou do nemocnice nezahlédla - to by ve skrytu domu nečekala, až Schyler odjede, aby pak zaútočila na Kena. Vyrazila by z domu okamžitě a obvinila je oba dva na místě.

Návštěva nemocnice Schyler silně poznamenala. Rozhodně teď neměla chuť účastnit se sporů probíhajících v přijímacím pokoji. Položila kabelku i klíče na kapotu auta a vykročila na trávník.

Možná menší cvičení prospěje. Potřebuje se pořádně fyzicky vyčerpat, aby se jí podařilo usnout. Ačkoliv ji únava zmáhala každý věčer většinu noci jen probděla. Uvažovala o Cottonovi, o sestře i švagrovi, jak spolu spí kousek od její ložnice. Musela na to stále myslet - a nenáviděla se za to. Nemohla si však pomoci.

A právě proto byla překvapená, že Kenův polibek v ní nevyvolal žádnou odezvu. Vždyť dlouhých šest let věřila ve svou lásku k němu. První intimní dotek po tak dlouhém srdcervoucím odloučení ji přece měl elektrizovat bez ohledu na skutečnost, že Ken je manžel její sestry. Místo toho na ni pouze doléhal obrovský smutek a pocit ztráty, což si nedokázala nijak vysvětlit.

Ta jediná věc ji trápila, když přešla hranici trávníku a vnořila se do lesa. Večerní vzduch byl skoro stejně horký jako při západu slunce. Každým krokem trhala závoje oparu, který se vznášel nad zemí. Přímo étericky se jí ovíjel kolem kotníků a stoupal až k lýtkům. Na první pohled mohla scenérie působit strašidelně, ale Schyler podobné úkazy považovala za přátelské.

Napřed následovala úzkou stezku běžící paralelně s příjezdovou cestou, po několika stech metrech však odbočila vlevo. Cesta se kroutila mezi stromy, postupně klesala až k úrodnému břehu říčního ramene.

Tady, na vyvýšeném místě, už tolik vysokých stromů nebylo, i když větve neškodných tilandsií tvořily místy neprostupnou stěnu. Občas se tu podařilo uchytit borovicím, ovšem časem musely dát přednost cypřišům, vrbám a topolům, které považovaly bahnitý břeh za svou doménu.

Jako malá ještě neuměla ani odříkat celou abecedu, přesto dokázala pojmenovat každý strom v lese. Nikdy názvy nezapomněla. Pamatovala si dobře lekce o lesnictví, které udílel Cotton. Poznala stromy nejenom na pohled, ale i na dotek a podle vůně, i podle toho, jak šumí jejich větvoví ve větru.

S výjimkou jednoho.

Zvíře se před ní objevilo tak znenadání, že se nestačila ani polekat. Vztekle vrčící pes stezku zcela zablokoval.

Snad se vynořil ze samotného pekla, snad vyskočil z bažinaté půdy, protože stál necelý metr před ní. Robustní svalnaté tělo zvířete korunovala trojúhelníková hlava s tupým čenichem. Ostrý konec ocasu mířil vzhůru a naznačoval agresivitu. Krátkosrstý, ošklivý s černohnědokaštanovými skvrnami, široce posazené oči na ni zle zíraly. Z koutku ohrnutých pysků kapaly sliny, stál tu rozkročený jako námořník na palubě houpající se lodě. Vypadal odpudivě, zvíře s hrůznějším výrazem Schyler v životě neviděla. Už jen to chrčení ji děsilo.

Instinktivně zadržela dech. Rozbušilo se jí srdce, mráz běhal po zádech. Zdvihla ruku. Zvíře se pohnulo kupředu a třikrát krátce, ostře zaštěkalo.

Ztuhla, nechtěla šelmu dráždit dalším pohybem. „Lehni, chlapče, lehni.” Nechápala, proč ji napadla právě tahle slova, nešlo přece o domácího mazlíčka. Nezaznamenala na něm jediný přátelský rys. Byl to rozený zabiják. Chrčení přešlo v tlumené vrčení kdesi v hrdle. Ani ve snu by ji nenapadlo, že tahle obluda se tak snadno vzdá své kořisti.

Volání o pomoc by ale nemuselo být nejmoudřejší - je příliš daleko od domova. Navíc náhlý výkřik by mohl vyprovokovat útok navztekaného zvířete. Bohužel tenhle postoj dlouho nevydrží. Rozhodla se o půl kroku ustoupit. Zdálo se, že pes si toho nevšímá. Couvla o další, pak ještě o jeden.

Konečně mezi nimi vznikla mezera několika metrů, kdy dospěla k rozhodnutí otočit se a spěchat domů. Ovšem nesmí utíkat, protože by se za ní šelma určitě pustila. Čas však neúprosně běží.

S obavami tedy tiskla obrat. Vzápětí se opět ozvalo krátké zaštěknutí. Neočekávaně jasný a ostrý zvuk ji vyděsil, zakopla a upadla. Vtom po ní zvíře skočilo. Schyler se podařilo stočit se na záda, jednou rukou si zakryla tvář, druhou odrazila útočící bestii.

Bylo to jak noční můra. Cítila vlhký a horký dech na ruce, ostré zuby jí trhaly kůži. Cosi se jí lepilo na zápěstí -možná sliny psa či vlastní krev, snad jí i zlomí kost tou šílenou váhou. Na několik okamžiků zůstala ležet jako ochrnutá.

Nepochybovala, že ji zvíře roztrhá, pokud se jí dostane ke krku. Nechala se vést instinktem k přežití. Zašmátrala okolo sebe a popadla první věc, která jí přišla pod ruku: zlomenou větev borovice. Jakmile se pes vyřítil k druhému útoku, udeřila ho vší silou přímo do hlavy. Zásah se zdařil, ovšem šelma se jen tak odradit nedala. Naopak se ještě víc rozzuřila.

Schyler začala divoce mávat větví, ale příliš si nepomohla. Podařilo se jí pouze vstát. Vyrazila mezi stromy, psa v patách. Cítila, jak jí chňape po nohách. Několikrát jen taktak unikla cvakajícím čelistem.

Náhle zcela lehce, jako kosa vysokou trávu, prořízly tmu dva jasné kužely světla. Zastavily se u ní, pátravé reflektory nalezly svůj cíl. V oslepující záři zahlédla potrhané cáry oparu i prach vznášející se kolem. Podvědomě si zakryla oči.

Ostré písknutí prořízlo vlhký vzduch. Pes okamžitě reagoval. Přestal chrčet a štěkat, prudce se zarazil. Na další pronikavý hvizd monstrum ožilo. Zpocená šelma se vyřítila, otřela se jí o nohy a téměř ji srazila. Bleskově zmizela v křovinách ve směru jasných světel.

Teprve teď si Schyler uvědomila, že se při svém krkolomném útěku dostala až k silnici. Světla patřila vozu stojícímu na krajnici, s předními koly ostře stočenými k lesu. Zamrkala a rozeznala obrys malého nákladního vozu, orámovaný přízračně zvířeným oblakem prachu.

Zvuky z něho vycházející se též neřadily k pozemským. Motor skřípal a tloukl, z korby se nesl zuřivý štěkot psů. Popadlo je snad šílenství, rachotili kovovými klecemi, z nichž chtěli uniknout. Schyler nedokázala odhadnout, kolik jich tam může být - podle hluku odhadovala na samotné osazenstvo pekla.

Prudce změnila směr úprku. Zděšeně se hnala pryč s naprostou jistotou, že krvežíznivá smečka na ni bude vypuštěna. Riskla ohlédnutí přes rameno. Auto couvalo, rychlostní skříň naříkala. Vůz opět vyjel na silnici a odjížděl. Les zahalila tma.

Štěkot však neustával. Schyler se hnala pryč. Slepě se prodírala hustou vegetací, kterou už nerozpoznávala. Visící liány se otíraly o tváře, dotyky děsily. Kořeny i popínavé rostliny se jí obtáčely kolem kotníků, snažily se ji uzamknout v tom šíleně zlém snu. Zoufale bojovala s mlhou, která ji začala objímat ve své duchové náruči.

Hlasitě vyjekla, když narazila do něčeho podivně pevného, neprostupného. To cosi ji nadzdvihlo. Jakmile se ocitla ve vzduchu, začala zoufale kopat kolem sebe.

„Přestaň! Doprdele, co se s tebou děje?”

Ač posedlá hrůzou si konečně uvědomila, že fantom zlého snu má docela lidský hlas. Dokonce i jako člověk vypadal. Pozorně si ho prohlédla. Vskutku, sám ďábel tu stál překvapený Cash Boudreaux.

Chvíli trvalo, než ji pustil na zem a přitáhl k sobě. Schyler se ani nevzpírala, útok psa ji vyvedl z rovnováhy.

Stále ještě lapala po dechu, roztřesenou rukou se chytala jeho košile. Třásla se odporem při vzpomínce na hnusnou bestii. Když se však aspoň trochu uklidnila, zmocnily se jí rozpaky.

Nadechla se.

„Už mě můžete pustit, pane Boudreauxi. Jsem v pořádku.” Neslyšel. Vlekl ji totiž směrem k říčnímu rameni. „Slyšíte?”

„Oui“

„Prosím, pusťte mě! Je to od vás sice hezké, ale…” „Nevleču vás kvůli společenské etiketě, zdá se mi to jednodušší než vás táhnout za sebou.” „Můžu jít.”

„Těžko. Celá se třesete.”

Měl pravdu. Slabost se jí zakousla až do morku kostí, připadala si jako suchý list ve větru. Přesto se dokázala zorientovat. ,Jdete špatně dům stojí tamhle vzadu.”

„Dobře vím, kde máte barák.” Zaslechla stopu sarkasmu. „Měl jsem dojem, že právě odtud prcháte, od něčeho či někoho vystrašená.”

„Proč bych se měla bát?”

„To mi snad řeknete.”

„Jen pro vaši informaci: zaútočil na mě… pes!” Hlas sejí zlomil. Zahanbily ji slzy v očích, ale pomoci si nemohla.

Boudreaux se zastavil. „Pes? Zaútočil na vás?” Přikývla. „Štěkot jsem zaslechL” potvrdil. „Kousl vás?”

„Asi ano. Nejsem si jistá. Běžela jsem jako blázen.”

„Bože!”

Vyrazil dál po stezce, tentokrát zrychlil. Žabí chór zesílil. Schyler si všimla smutečních vrb, jejichž dlouhé větve se skláněly k nehybné hladině jako ruce kajícníka. Tohle rameno řeky stahovalo vodu do širšího, podstatně volnějšího Laurent Bayou. Připomínalo úzký potok.

Zahlédla pirogu napůl vytaženou na břeh. Cash se Schyler v náručí do ní nastoupil. Opatrně ji posadil. Potom vytáhl z kapsičky u košile ploché zápalky, škrtl a petrolejka se rozhořela. Zář žlutého světla v jeho očích připomínala divoké kočky potulující se bažinami. Sfoukl sirku a lampu otočil.

„Co tady děláte?” zeptala se trochu udivena. „Sbírám denní úlovek,” kývl k síti, ponořené v mělké vodě. Uvnitř se hýbalo několik tuctů červených raků.

„Zdá se mi, že až moc často překračujete obecné zákazy.” Nebránil se. „Dejte si drink.”

Láhev bourbonu ležela na dně pirogy. Odšrouboval uzávěr a nabídl. Zavrtěla hlavou. „Dělejte,” pobídl ji netrpělivě. „Měsíc nesvítí a není to ilegální pálenka. Koupil jsem ji dnes odpoledne v zavedeném obchodu s alkoholem.”

„Radši ne.”

Naklonil se kupředu, světlo lampy mu v tváři vykreslilo ďábelský výraz. „Když jste do mě tak nabourala, vypadala jste, jako byste viděla ducha. Já tu rozhodně nemám žádné křišťálové sklenice ani kyblíky na led jako v Belle Terre. Zároveň chápu, že ani prostředí vám nepřipomíná zábavný večírek - ale potřebujete kapku něčeho ostrého, abyste se přestala klepat. Zatraceně, už to do sebe hoďte!”

Nelíbilo se jí ani jedno slovo, které musela poslouchat, ani jeho panovačné chování. Popadla láhev, přiložila ji k ústům a zhluboka se napila. Cotton ji kromě jiného naučil, jak pít přímo z láhve. Ovšem ve stylu dámy, což Macy odsouhlasila. Štědrý doušek bourbonu zapálil v krku, cítila jak jí tekutina pomalu stéká dolů hrdlem, až do žaludku, kde prudce explodovala.

Zaskočilo jí, rozkašlala se v nedámském stylu. Otřela si ústa hřbetem ruky, předala mu láhev. Opět na ni překvapeně pohlédl a napil se. „Ještě?”

„Ne, děkuju.”

Znovu si lokl, než zašrouboval uzávěr. Láhev pohodil na dno pirogy. Přiklekl si k ní. „Pokousal vás ještě někde jinde než na ruce?”

Schyler tiše vyjekla, když ji vzal za ruku a přitáhl do světla lampy. Jeho dotek v ní vyvolal zvláštní pocit, ačkoliv ji víc děsily krvavé stopy na zápěstí. „Bože můj, toho jsem si vůbec nevšimla.”

Prsty měl teplé, silné, kupodivu jemné, když pečlivě prohlížel zranění. „Jak vypadal?”

„Pes?” otřásla se Schyler. „Hrozně. Ošklivě. Jako boxer, nebo spíš buldok.”

„Určitě to byl jeden z Jiggerových pitbulů.” Cash jí pohlédl do tváře. „Máte štěstí, že nenapáchal větší škody. Co jste mu udělala?”

„Vůbec nic!” vykřikla. „Šla jsem svým vlastním lesem a náhle se z ničeho nic přede mnou objevila tahle obluda.”

„Nevyprovokovala jste ho nějak?”

Pochybovačný tón v hlase ji naštval. Trhnutím uvolnila ruku a vyskočila. „Jedu do nemocnice. Děkuju vám…”

Cash vstal, nahnul se k ní. Roztaženou dlaň jí položil na hruď a lehce zatlačil. „Sedněte si!”

KAPITOLA ŠESTÁ

Tvrdě dosedla na hrubé prkno sloužící coby sedačka uvnitř lodi. Nevěřícně na něho pohlédla. „Postarám se o vás,” řekl suše.

Schyler nebyla zvyklá na podobné jednání, ani na něčí příkazy. Jak tak seděla, měla přímo proti očím zip jeho těsných džin. Pronesla, jak nejchladněji uměla: „Děkuju za vše, co jste pro mě udělal, pane Boudreauxi, ale myslím, že to potřebuje profesionální péči.”

„Někteří mě považují za profesionála.” Opět k ní přiklekl. „Navíc odmítám převézt vás do nemocnice a sama se tam v tomhle stavu nedostanete.” Zase jí pohlédl do očí, jakoby výsměšně. „Samozřejmě můžete požádat švagra, aby vás tam zavezl.” Obrátil pozornost ke krvácejícímu zranění. „Ovšem to musíte napřed dorazit k Belle Terre, což se vám nepodaří, mám dojem.”

„Budu potřebovat očkování proti vzteklině.” Už jen jak to vyslovila, jako by cítila bolestivé vpichy injekční jehly.

Cash zavrtěl hlavou a sáhl pro kožený vak na zádi pirogy. Světlo pozlatilo uvolněný pramen dlouhých hnědých vlnitých vlasů.

„Žádný z Jiggerových psů vzteklinu nemá. Jsou totiž velice vzácní.”

Se směsicí strachu i zvědavosti sledovala, jak vytahuje několik neprůhledných hnědých lahviček - ani na jedné nezahlédla nějakou nálepku. „Myslíte Jiggera Flynna?”

„Oui”

„Pořád tady žije?”

Uchechtl se. „Všechny děvky v celém okrsku by přišly o práci, kdyby zmizel.”

Jigger Flynn, který měl pověst kuplíře a podloudníka, ji strašil už v dětství. „Máma často říkala mně i sestře, že Jigger Flynn chytá malé zlobivé holčičky,” poznamenala Schyler.

„Nebyla daleko od pravdy.”

„Pro nás byl něco jako strašidelná bytost. Vždycky jsme s hrůzou a děsem sledovaly jeho dům, když jsme projížděly kolem.”

„Stojí tam pořád.”

„Někdo měl strčit toho bezbožníka už dávno za mříže.”

Cash se pousmál. „Ani náhodou. Šerifova kancelář dodává Jiggerovi nejvíc zákazníků.”

Tušila ve vyřčených slovech pravdu, a tak jen váhavě přikývla. Uvědomila si, že je z Cashova drsného chování lehce zmatená. Něčím ji vzrušoval. Vyprostila ruku ze sevření. „Co je to?”

Smáčel chumáč vaty průhlednou tekutinou z jedné lahvičky. Přidržel jí ho u nosu. Pronikavě čpavá vůně se zdála známá. „Obyčejný staromódní alkohol. Bude to pálit jako oheň, klidně si můžete zařvat.”

Ještě než se stačila připravit, přiložil smotek vaty k ráně. Pocítila přicházející vlnu bolesti, pak bolest udeřila naplno. Rozhodla se nekřičet, nemohla však zadržet přidušené zaúpění, než se jí podařilo sevřít pevně rty a nepovolit.

Zdálo se, že stoický klid pacientky ho překvapil. Ušklíbl se, když odkládal na stranu krví nasáklou vatu. „Po tomhle to skoro přestane bolet.” Rychle odzátkoval další lahvičku a lehkými poklepy prstu vpravil hojivou tekutinu do rozedrané kůže. Zranění bez krve už nevypadalo tak vážně, přesto pro jistotu promazal i okolí rány. Potom ruku zavázal od zápěstí až k lokti. „Udržujte ji v čistotě a suchu po několik dní.”

„Co jste mi to dal?” vyzvídala, překvapená rychle se dostavující úlevou.

„Jednu z matčiných podomácku dělaných mastí.” Všiml si udiveného pohledu, a tak sarkasticky dodal: „Jsou v ní netopýří oči a rozemletá slezina z prasete bradavičnatého.” Oči mu jiskřily ve světle lampy. „Černá magie,” zašeptal.

„Nikdy jsem nevěřila, že vaše matka prováděla černou magii.”

Šklebící se rty se změnily v tvrdou linku hořkosti. „Potom jste patřila mezi menšinu. Kousl vás ten pes ještě někde jinde?”

Schyler si nervózně olízla rty. „Chňapal mně po kotnících, ale…”

Nedal jí šanci ani domluvit, rychle jí vyhrnul sukni přes kolena. Pravačkou uchopil lýtko a pozvedl nohu ke světlu.

„Škrábance nejsou hluboké. Jen je vydezinfikuju, obvaz nebude třeba.” Zkontroloval i druhý kotník, kde taky nalezl jen pouhé oděrky. Smočil další chomáč vaty alkoholem.

Schyler se zájmem sledovala jeho výkon coby ošetřovatele. Snažila se rozpomenout na vše, o čem Ken mluvil v debatě o cajunských léčitelích. Chtěla vlastně přemýšlet o čemkoliv, jen ne o tom, že se jí noha ocitla v nebezpečné blízkosti jeho stehna.

„Říkáte, že mám štěstí, když jsem vyvázla jen takhle?” chtěla vědět. „Copak ten pes už na lidí někdy zaútočil?”

„Před pár měsíci to odneslo dítě.”

„Dítě? Copak to zvíře napadá i děti?”

„Nevím, zda je to ten samý pitbul. Jiggerova smečka je tak křížená, že jsou horší než potulní psi.”

„Proč ale zaútočil na dítě?”

„Říká se, že ho vyprovokovalo.”

„Kdo to říká?”

Pokrčil rameny. „Každý. Podívejte se, žádné detaily neznám, protože to se mnou nemělo nic společného.”

„Některé z pomluv se vás skutečně netýkají,” poznamenala jizlivě.

„Přesně tak.”

„A co dítě?”

„Kluk se z toho vylízal, mám dojem. Neslyšel jsem nic víc, než že ho odvezli do nemocnice.” „No ne, a nikdo nic dalšího neudělal?” „A s čím?”

„S těmi psy. Copak Jigger neplatit pokutu nebo něco podobného?”

„To přece nebyla jeho chyba. Dítě se pouze objevilo na špatném místě ve špatný čas.”

„Jigger je ale zodpovědný za to, že pes běhá volně po venku.”

„V tomhle myslím máte pravdu. Jeho zvířata jsou vážně potvory. Ovšem on je právě takhle cvičí. Musí je udržovat ve formě pro boj v aréně.”

„V aréně?”

Smutně na ni pohlédl a pak se jen suše uchechtl. „Copak jste ještě nikdy neslyšela o zápasech pitbulů?”

„Samozřejmě že ano. Nejsou dovolené.”

„Zrovna tak i plivání na chodník před soudem, ale některé to neodradí.”

Dokončil ošetření a začal uklízet veškeré vybavení zpátky do vaku. Schyler si stáhla sukni až ke kotníkům. Ten ladný pohyb mu neunikl.

Ignorovala Cashův chlípný tisměv a pokračovala: „Vy tvrdíte, že tyhle souboje se v našem okolí provádějí?”

„Celá léta.”

„Jigger Flynn chová psy, aby zabíjeli nebo byli zabiti?” „Oui.”

„To přece musí někdo zarazit.”

Zavrtěl hlavou, očividně pobavený naivním nápadem. „Něco takového by se Jiggerovi nelíbilo. Pitbulové patří k jeho nejlukrativnějšímu vedlejšímu podnikání. Málokdy v aréně prohrávají.”

„Jakmile se dostanu zpátky na Belle Terre, zavolám šerifa.”

„Na vašem místě bych to nechal plavat.”

„Ale to zvíře mě mohlo zardousit!”

Cash se náhle pohnul, vzal ji lehce kolem krku a přitáhl si její tvář blíž. „Moc dlouho tady nejste, slečno Schyler. Uchráním vás většiny problémů, než na to přijdete sama.” Odmlčel se a díval se jí pevně do očí. „Nic se v laurentském okrsku nezměnilo od té doby, co jste odjela. Možná jste zapomněla první nepsanou zásadu: pokud se vám něco nelíbí, dívejte se jinam! Ušetří vám to hodně zklamání - chápete?”

Protože v prvním okamžiku vnímala jen dotek jeho prstů, trvalo jí chvíli, než porozuměla varování. „Slyším, co říkáte, ale svůj názor na celou záležitost nezměním. Nemám chuť uvažovat nad tím, co by se stalo, kdyby se Flynn neobjevil na silnici a neodvolal psa ke svému náklaďáku.”

„Zvíře by vás rozžvýkalo na kousky, což by byla zatracená škoda, že ano? Vypadáte totiž velice pěkně, tak jak jste.”

Palcem jí pohladil krk. Ucítil štípanec, několikrát přes něj přejel. „Komár vás dostal, co?”

Schyler začala rychle ztrácet kontrolu nad situací. Intenzivní zář v lesknoucích se očích ji rozechvívala. Tvář proti ní se jí už nezdála tak přísná, k romantické atmosféře přispíval i ryze mužný tón v hlasu. Navíc nemohla odtrhnout oči od širokých ramen a štíhlého pasu. I stehna měl dobře vypracovaná a pevná, vydutí mezi nimi dokazovalo pravdivost místní reputace plemenného hřebce.

Ovšem jako Schyler Crandallová se nechtěla podrobit smutně proslulému šarmu Cashe Boudreauxe.

„Nechte mě laskavě jít.”

Stále ji hladil po krku. „Musím vám ale něco na to štípnutí dát.”

„To není nutné.”

Přesto se ale neměla k odchodu, když se pootočil a začal něco hledat ve vaku. Po chvilce vytáhl malou lahvičku, kterou odzátkoval. Vůně olejové substance jí připadala známá, okamžitě v mysli vytanuly vzpomínky na letní tábor.

„Nejste žádný velký šaman, pane Boudreauxi. Vždyť je to obyčejný kafrový olej.”

Ušklíbl se, nijak neodporoval. „Těsně vedle.”

Schyler vůbec nechápala, proč nezabránila mužské ruce bloudit po jejím krku, ani proč strnula a nechala jeho vlhký ukazováček poťukávat červený pupínek. Už vůbec nevěděla, proč nechala cizí prsty prozkoumávat celý krk a potom i pátrat pod límcem halenky. Zcela samozřejmě jí rozepnul první knoflík, vklouzl dovnitř a natřel olejem i další nalezený štípanec.

Ruku stále měl ve výstřihu, když se ptal: „Víc?” Byla to dvojsmyslná otázka. „Ne!” „Jste si jistá?”

„Zcela jistá!”

V přivřených očích se objevil záblesk pobavení.

Ruka vyklouzla z výstřihu. Sledovala, jak ukládá skleničku zpátky do vaku. Vstal, vystoupil z pirogy a podal jí ruku. Tentokrát se však rozhodla nabídnutou pomoc rezolutně odmítnout. Vstala tak rázně, až se loďka zakymácela. Pouze jeho rychlá reakce zabránila pádu. Opět ji sevřel do náruče.

„Postavte mě na zem. Jsem v pořádku.” „Jste opilá.”

Skutečně byla. Vlna malátnosti ji přece nezavalí po jednom jediném loku. „Lhal jste mi. To pití jste v obchodě nekoupil.” Odfrkl jen, což neznamenalo vůbec nic - pocítila pouze pevnější stisk silných paží.

Dorůstající měsíc se vyhoupl nad korunami stromů. Temný les se projasnil. Proto mohl jít Cash i se svým břemenem tak rychle. Důvěrně tu znal každou zátočinu stezky.

Stále ještě vyděšená prožitou hrůzou se psem, navíc omámená douškem tvrdého alkoholu, pociťovala závrať a ochab—

lost. Už se nesnažila držet hlavu pyšně vzhůru. Brada jí poklesla, tělo zachvátila apatie. Zoufale se ho přidržovala, těla

v rytmu chůze se o sebe třela. Oči se jí klížily. Když zůstal

stát, chvíli trvalo, než rozevřela víčka. Ocitli se ve stínu altánku,

Temná tvář se k ní skláněla. „Zvládnete zbytek cesty bez

mé pomoci?”

Schyler zdvihla hlavu. Belle Terre připomínala zářící perlu usazenou v zeleném sametu. Zdála se však velice daleko. Vyhlídka, že takový kus cesty bude muset ujít sama, nepůsobila nijak lákavě, přesto vyhrkla: „Zvládnu.” Povolil sevření, takže z jeho objetí vyklouzla.

„Bylo by mi ctí vás donést až k prahu domu, ale váš otec by si nechal raději nachcat do studně, než aby se stín Cashe Boudreauxe dotkl Belle Terre.”

„Jste velmi laskav. Děkuji vám za vše…”

Zalapala po vzduchu, když ji pevně sevřel a opřel o laťkové mřížoví altánku. Tlak prstů na hrudi zabolel. Horký dech zaplavil vyděšenou tvář.

„K ženám nejsem nikdy laskavý. Dejte si pozor, pichouette. Mě kousnutí je mnohem nebezpečnější než od psa Jíggera Flynna.”

„Tomuhle říkáš milování?”

Cash se odkulil od ženy, ležící pod ním. Její tělo se blyštělo kluzké jeho potem a poznamenané rudými skvrnami divokého sexu. Natáhl se po krabičce cigaret na nočním stolku, jednu si zapálil a zhluboka potáhl.

„Tohle jsem nikdy za milování nepokládal.” Zvedl se z postele, stáhl kondom a odhodil do koše na odpadky. Ještě však nezvláčněl. Tělo měl stále napnuté, stále hladové.

Rhoda Gilbreathová se posadila, prostěradlem si zakryla ňadra. Zcela zbytečně se snažila o absurdně cudné gesto. Stál u okna zády k ní, nahý, vychutnával cigaretu a nepřítomně zíral na jásavý, pohyblivý růžový neon parkoviště u Pelican Motel.

„Netvař se tak otráveně,” zavrněla chlácholivě. „Mám to někdy ráda tvrdě a rychle. Však jsem si nestěžovala.”

Otočil hlavu, rozježená hříva se zlatavě leskla. Opovržlivě na ni pohlédl. „Vždyť ani žádný důvod nemáš, Rhodo. Udělal jsem tě alespoň třikrát, než jsem to přestal počítat.”

V okamžiku se výraz její tváře změnil ze svůdného na vzteklý. „Ty dovedeš být ale pěkně protivný. Člověk by čekal alespoň trochu vděku.”

„Co bys chtěla - snad spropitné?”

Probodávala ho očima. „Dnes večer pro mě nebylo jednoduché všeho nechat a utíkat za tebou. Šla jsem jen proto, že jsi do telefonu mluvil tak naléhavě, skoro zoufale.”

„Máš pravdu,” přikývl souhlasně, neboť si uvědomil, jak mu bylo, když opustil Schyler u Belle Terre. Odstoupil od okna, zadumaně sevřel cigaretu mezi rty a natáhl se pro džíny. Začal se oblékat.

Žena, opírající se o čelo postele, náhle zbystřila pozornost. „Co to děláš?”

„Copak ti to připomíná?”

„Ty už jdeš?”

„Přesně tak.”

„Teď?’

„Máš postřeh.”

„To přece nemůžeš. Vždyť jsme teprve před chvílí přijeli.”

„Nech toho, Rhodo! To ty ses přihnala celá říčná, abych té položil do postele. Vždycky se ženeš!”

„A ty ne?”

„Ano. Přiznávám. Ovšem ty děláš ze setkání se mnou přímo charitativní akt. Přitom oba pravdu známe.”

Změnila postup, poklekla na jedno koleno a začala se pomalu pohupovat dopředu a dozadu. „Řekla jsem Daleovi, že jdu navštívit nemocnou kamarádku a že se pravděpodobně do rána nevrátím.” Nechala prostěradlo sklouznout. „Máme přece celou noc.”

Lhostejný k jejímu vábení se obul do zablácených kovbojských bot, potom si natáhl košili. Knoflíčky ani nezapnul. „Máš před sebou celou noc. Já ale odcházím.”

„Tak si táhni.”

„Pokoj je zaplacený. Je tu i kabelová televize. Stroj na led je na chodbě. Co víc bys chtěla? Jen si užívej.” Hodil klíče na vedlejší postel.

„Ty hajzle!”

„Máš skutečně pravdu. Můžeš se kohokoliv optat.” Cynicky se usmál a posměšně zasalutoval, než za sebou práskl dveřmi motelového pokoje.

KAPITOLA SEDMÁ

Vysmáli se jí.

Snídaně se podávala v zakryté části verandy za domem. Když Schyler dokončila vyprávění svého bizarního příběhu, Tricia odložila lžičku, kterou dolovala dužninu rudého grapefruitu, a Ken ztěžka položil šálek s kávou na talířek. Chvíli na ni překvapeně zírali, pak se naráz rozchechtali.

Schyler přišla na snídani později a už ustrojená do denního oblečení. Bylo teprve půl deváté, ale vlhkost vystoupila na devadesát procent. Vlasy sejí proto vlnily, lokýnky se lepily na krk. Stačilo jen pár dní a ostré jižanské slunce jí vylouhovalo pramínky vlasů kolem tváře a přeměnilo je ve světle blonďaté. Obvaz na ruce přitáhl okamžitě pozornost.

„Panebože, co se ti stalo s rukou, Schyler?” vyděsila se Tricia.

Ta si právě nalévala kávu ze stříbrné konvice. Bohatou nabídku paní Gravesové odmítla. „V noci mě v lese napadl pitbul.”

Sestřiny oči se rozšířily. „To snad žertuješ!”

„Docela ráda bych vtipkovala.”

„Vždyť to jsou velice nebezpeční psi.”

„Nevím, zda celé plemeno je takové, ale tenhle byl. Vyděsil mě k smrti. Mohl mě i zakousnout!”

„To zvíře pobíhalo v našem lese?” chtěl vědět Ken. „Na Belle Terre?”

„Ano. Jen pár set metrů od domu,” začala vysvětlovat Schyler, přitom samozřejmě vynechala jakékoliv poznámky o svém zachránci.

„Měla by sis nechat to zranění prohlédnout,” starostlivě pronesl švagr.

„Už na to mrkli. Ještě v noci jsem si nechala ránu ošetřit.” Úmyslně přesně neřekla kdo, jen doufala, že nebudou chtít slyšet žádné podrobnosti. Rychle dodala: „Chtěla bych ale pohnat k soudu toho podivína Flynna.”

Zareagovali s překvapením. Potom se rozesmáli. „Schyler, nemůžeš Jiggera Flynna zákonem ohrozit,” pobaveně na ni pohlížel Ken.

„Proč ne?” vyžadovala odpověď. „Přece musí existovat místní či státní zákon, který přesně vymezuje povinnosti chovatelů těchto oblud.”

„Nic takového není. Lidi jsou zvyklí chodit na zápasy pitbulů v aréně už sto let, ne-li víc. A navíc Jigger je nenechává lítat po venku.”

„Jeden však v lese byl.”

„Pravděpodobně nedopatřením se dostal z kotce.”

„Skutečně drahé pochybení. A nestalo se tak poprvé! Slyšela jsem, že jeho pes zaútočil i na nějaké dítě.”

„Ale ten kluk projel na bicyklu kolem Jiggerova domu.”

„A to by mělo ospravedlnit útok zvířete?” namítla vztekle. „Opravdu jsem se rozhodla pustit se do akce, aby se něco podobného už nikdy neopakovalo.”

„Pokud zavoláš šerifa, moc ti to nepomůže. Možná se ale rozhoupe k návštěvě Jiggera, kde pak začnou chlastat a budou si vyprávět košilaté vtipy.”

Schyler znechuceným pohledem přejela jak sestru, tak švagra. „Snad si nemyslíte, že mě v mém odhodlání zvikláte - copak mám předstírat nevědomost a na všechno zapomenout?”

„Pravděpodobně by to bylo nej lepší řešení,” poznamenal Ken, vstal a formálně políbil manželku na tvář. Schyler poplácal po rameni. „V deset se objevím na svačinu. Zatím se mějte, děvčata.”

Sledovala ho se smíšenými pocity znechucení a lítosti. Jeho přezíravý postoj ji rozlítil a vlastně jen utvrdil v jejím rozhodnutí dotáhnout případ do zdárného konce.

Jen jednou v životě si zahrála na mrtvého brouka. To když Tricia slavnostně všem oznámila, že je těhotná. Pochopila, že je k ničemu dělat ze sebe mučedníka. Podobným postojem získá spíš opovržení než respekt.

„Nemůžu věřit vlastním uším, že Ken schvaluje pasivní jednání. Vždycky volal do zbroje za práva ukřivděných.”

„To ještě byl na škole, Schyler. Teď už z toho vyrostl.”

„Chceš snad říct, že s věkem se z toho dostanu?”

„Ano,” přitakala Tricia. „Život není univerzitní campus. Přece se nepokoušíme ukončit válku či vyvolat novou, nebo nalézt řešení pro sezónní dělníky společně se zajištěním rovnoprávného vzdělání pro černošské děti.” Tricia popadla nedojedený horký vdoleček a olízla máslo i med z prstů. „Vždyť tady nejsi ani týden. Prosím tě, hlavně se nesnaž způsobit nesnáze.”

„Já jsem ale nezačala. Ani bych nevěděla, že tihle zatracení psi existují, pokud by na mě jeden z nich nezaútočil na

mém vlastním pozemku.”

Sestra si jen nahlas povzdechla. „Copak opravdu nemůžeš nechat lidi okolo na pokoji? Pořád strkáš nos do něčeho, po čem ti vůbec nic není. Cotton tě v tom jistě podporoval, ale mámu i mě doháněl k šílenství. Vždyť z toho koukaly samé potíže, tvé jednání vzbuzovalo pouze rozpaky. Je to tak… tak nekultivované.” Naklonila se, aby další řeč zdůraznila. „Tohle je můj dům, Schyler. Neopovažuj se dělat rozbroje - nic, co by mě přivedlo do trapné situace. Nechci ztratit možnost podívat se do očí všem, když se objevím ve městě.”

Schyler odsunula židli, hodila nepoužitý ubrousek na prázdný talíř. „Pokud nedonutím příslušné úřady k rázným krokům, budu se do toho muset pustit sama. A je mi srdečně jedno, zda ty budeš mít nějaké nepříjemné pocity, Tricio.”

„Během posledních dvanácti hodin se přece jenom ukázaly známky zlepšení,” uvítal ji doktor Collins, když dorazila do nemocnice. „Jsem obezřetně optimistický. Pokud se pacientův stav bude i nadále vylepšovat, odoperujeme ho do týdne.” „To je úžasné.”

„Pozor, říkám obezřetně optimistický. Vždyť neustále jde o vážně nemocného kardiaka.” „Chápu.”

Doktor se shovívavě usmál. Znal dobře situaci, kdy blízká milovaná osoba se dostane na práh smrti podobně jako Cotton Crandall. Všichni se potom chytají i pouhého záblesku naděje.

„Můžu se na něho podívat?”

„Pořád však platí tatáž pravidla. Maximálně dvě minuty v hodině, pokud byste tady chtěla strávit delší čas. Dopoledne se přece jenom občas probíral k vědomí.”

Schyler zamířila k telefonnímu automatu a předala dobré zprávy Tricii. O ranním sporu už nemluvila.

Dostala povolení ke vstupu na jednotku intenzivní péče skutečně jen na dvě minuty. Zarmoutila ji pacientova nehybnost. Ze žádných známek nemohla usoudit, že táta o její přítomnosti ví. Přesto však jí doktorova slova dodávala určitou naději. Dokonce i ujišťující úsměv zdravotní sestry se zdál pravdivější.

Tricia s manželem přijeli odpoledne. Všichni tři se sesedli v nemocniční hale a vyčkávali, až na každého z nich přijde řada. Hodinu po hodině navštěvovali pacienta, stále jen na dvě minuty. Po chvíli je zavalila nuda. Nakonec promluvil Ken: „Schyler, proč bys s námi nemohla jet domů?”

„Vy dva jeďte napřed! Já se objevím až k večeři. Chci ho vidět ještě jednou, než opustím nemocnici.”

„Tak dobře,” přikývl a odvedl Tricii k výtahu. Ještě na ni zamávali, než se dveře kabiny zavřely. Unavená pohledem na bílé stěny přecházela Schyler po chodbě, uvažovala, zda má zavolat Marka.

Byla to od něho velkorysost, když ji nechal odjet, aniž věděl, na jak dlouho. Dokonce se ani neptal. Pomohl jí zabalit, potom odvezl na londýnské letiště Heathrow, na rozloučenou políbil a řekl, aby mu zavolala, kdykoliv bude cokoliv potřebovat. Měl o ni stejné starosti jako o Cottona, se kterým se sice nikdy nesešel, ale rozhodně o něm dost slyšel.

Schyler se rozhodla, že vyčká, zda se veškeré lékařské prognózy přece jenom jasněji potvrdí. Zatím nemělo smysl mu volat, když nemá nic pevného v ruce. Ovšem stýskalo se jí po něm. Jak ráda by si vyposlechla ten známý tón hlasu pronášený nosovým bostonským přízvukem.

„Slečno Crandallová?”

Prudce se otočila. „Ano?” Sestřička se na ni usmívala. „Táta?” „Honem! Právě procitl.”

Schyler se rozběhla za ní. Cotton skutečně vypadal mnohem lépe než minulý večer. Tvář už nepřipomínala voskovou figurínu, namodralý odstín rtů také zmizel. Opatrně, aby se nedotkla hadičky, ho vzala za ruku a sevřela ji v dlaních.

„Ahoj, tati. To jsem já, Schyler. Chodím sem každý den. Jak je ti? Měli jsme o tebe takovou starost, ale doktor nám řekl, že už je to lepší.”

Vrásky v obličeji se mu jakoby prohloubily, pokožka pod vzpurně hranatou bradou povolila. I vlasy prořídly. Zaujaly ji však oči. Na rozdíl od posledního setkání byly teď jasnější: srdce zoufalou nadějí až poskočilo. Pořád měl v očích tu nádherně modrou barvu, i když v nich už žádnou stopu světla nezahlédla, žádné zajiskření, žádný život.

Choroba nic takového nezpůsobila, to věděla dobře. Ona byla příčinou vyhaslého pohledu, ačkoliv vůbec netušila, čím se provinila!

„Ty ses vrátila?” zaskřípal hlas, křehký jako starobylý pergamen. Nezaznamenala v něm ani pupen tepla.

„Ano, tati. Jsem zpátky. Bydlím na Belle Terre a zůstanu tak dlouho, jak mě budeš potřebovat.”

Celou věčnost na ni jenom zíral. Potom se žilkovitá víčka

zavřela nad bolestně odsuzujícíma modrýma očima, pak odvrátil hlavu.

Přistoupila k ní sestra. „Teď zase bude spát, slečno Crandallová. Bude lepší ho už nerušit.”

Schyler neochotně pustila otcovu ruku a odstoupila od lůžka. Dívala se, jak mu sestra upravuje nitrožilní injekce. S pocitem prázdnoty i osamělosti vyšla z jednotky a opustila nemocnici.

Žádná dcera nikdy nemilovala otce víc než Schyler. A taky obráceně. On ji však přestal mít rád. Před šesti lety. Proč? Vždyť ona přece byla tou postiženou. Proč se tedy obrátil proti ní? Proč?

V autě bylo k nevydržeí. Ačkoliv nastavila klimatizaci na nejvyšší stupeň, žádné ochlazení necítila. Raději otevřela okna. Vítr jí nemilosrdně rval vlasy. Zamířila na klikatou silnici, kterou znala důvěrně jako svou dlaň. Srdce se jí rozbušilo sladkou předtuchou, když přejela most přes Laurent Bayou. Tady komunikace přecházela ve slepou ulici přímo před bránu firmy Crandall Logging.

Byla sobota odpoledne. Dvůr zel prázdnotou, neviděla nikoho ani u nakládací rampy, kde stály železniční vagony. Pod rozměrnou střechou parkovaly soupravy pro těžbu dřeva, vedle nich obrovské tahače. Vzduch se ani nepohnul, nikde se neozýval obvyklý povyk dřevorubců svážejících dřevo z okolních lesů. Nikde nepředl žádný stroj, ani se neozvalo cinknutí kovu o kov. S výjimkou štěbetání ptačího páru tu vládlo hluboké ticho.

Nechala dveře u auta dokořán a zamířila k malému hrázděnému domku, v němž byla kancelář. Klíč od ní měla stále u sebe. Zámek okamžitě poslechl. Nikdo ho během šesti let nevyměnil. Dveře se poslušně otevřely. Vstoupila dovnitř.

Místnost se podobala rozpálené peci, proto za sebou nezavřela. Slunce pozdního odpoledne vrhlo její stín na poškrábanou podlahu i desku Cottonova stolu. Nevyplněné papíry i neotevřená korespondence se tu hromadily. Jako vždycky! Ke kancelářské práci se táta někdy nedostal po dlouhé měsíce. Nejednou, během svátků a letních prázdnin, kdy se tu pravidelně objevovala, to za něj řešila ona.

Přešla ke stolu, popadla telefon a vytočila číslo, které měla navždy nesmazatelně vryté v paměti. „Belle Terre.”

„Haló, paní Gravesová, tady je Schyler. Nestihnu přijet domů včas, takže s večeří na mě nečekejte.”

Hospodyně samozřejmě neprojevila žádnou zvědavost, ani chuť k další konverzaci. Rozhovor skončil b?hem patnácti vteřin. Položila sluchátko do vidlice a rozhlédla se kolem sebe. Okna s výhledem na rampu potřebovala vyčistit. Nebyla ničím ozdobená, ani je nedoplňovaly žaluzie. Cotton vždy vyžadoval ničím nezakrytý výhled ven. Chtěl přesně vědět, co se kde děje.

Schyler přejela prstem po parapetu a nabrala celou hromadu prachu. Měla by sehnat někoho na úklid. Vrátila se ke stolu, postavila se za židli a opřela se rukama o zvýšené polstrované opěradlo. Cottonův trůn.

Roky používání oblýskaly hnědou kůži, na dotek připomínala hebkou rukavičku. Mnula ji prsty, zavřela oči. Horké slané slzy vyklouzly zpod víček při vzpomínce na kouzelné časy, kdy tu sedávala tátovi na klíně. Trpělivě mu naslouchala, když jí zeširoka vysvětloval, o jaké druhy dřeva se jedná a čemu budou sloužit.

Nadchla ho tak učenlivá žačka. Zato Tricia tohle místo

přímo nenáviděla. Nazývala ho špinavou a starou barabiznou a vždycky se vzpěčovala sem vůbec přijít. Dokonce sama Macy se chovala k chodu firmy vcelku lhostejně, i když šlo o majetek rodičů. Její manžel troufale změnil název.

Ovšem ne dřív, dokud pan Laurent nespočinul pohřben v zemi a Cotton se sám neprohlásil za jediného majitele i provozovatele.

Matka se skutečně o mnoho věcí nezajímala: ani o rodinný podnik, ani o manžela, ani o dvě dcery, které v zoufalství adoptovala, když zjistila, že je neplodná, takže nebude moci přivést na svět Cottonovy potomky jak si přál.

Zato velice dbala o oblečení dcer aby vynikly nad ostatními děvčaty v celém okrsku. Také navštěvovaly elitní soukromou školu. I pořádané oslavy a večírky patřily mezi nejrozhazovačnější, jaké se kdy v okojí dály. Dopřála dcerám ukojení všech materiálních potřeb, rozhodně však zanedbala veškerá emocionální. Pokud by tu nebyl Cotton, Schyler by nikdy nepoznala rodičovskou lásku.

Ale on už ji přestal milovat.

Otevřela oči a otřela slzy. Náhle si všimla dlouhého stínu vrženého přes nepořádek na stole. Prudce otočila hlavu. Polkla, což se zdálo nepřiměřeně hlasité v panujícím tichu. Teprve po chvíli rozpoznala muže lhostejně se opírajícího o veřej. Zamračila se.

KAPITOLA OSMÁ

„Panebože, přála bych si, abyste za mnou přestal slídit. Mám z toho husí kůži.”

„Proč pláčete?”

„Cotton.”

Cashovo tělo se napjalo. Obočí se mu protáhlo v rovnou linku nad nevyzpytatelnýma očima. „Zemřel?”

Schyler zavrtěla hlalfu. „Ne. Probral se z bezvědomí, dokonce jsem s ním i mluvila.”

„To nechápu.”

„Ani byste neměl,” odsekla. „Nestrkejte nos do cizích věcí!”

„Dobře. Příště, až vás kousne pes, nechám vás, ať vám ta ruka třeba upadne.” ‘

Stiskla si zápěstím spánky, aby potlačila počínající bolest hlavy. „Promiňte. Vlastně jsem vám měla poděkovat.”

„Jak se cítíte?” Pohledem se dotkl obvazu.

„Myslím, že je všechno v pořádku. Vůbec to nebolí.”

„Pojďte sem!” Nepohnula se, jen zírala. Pozdvihl jedno obočí a tiše opakoval: „Pojďte sem!”

Chvíli váhala, pak obešla stůl a pokročila k němu. Vztáhla poraněnou ruku tak opatrně, jako by ji měla strčit do ohně.

Její očividná nechuť se ho dotknout mu vyvolala na tváři sarkastický úsměv, když odmotával gázu, kterou minulou noc použil. Schyler překvapeně zjistila, že rána je téměř zacelená, nikde se nejevily známky infekce. Konečky prstů se lehce dotkl škrábanců. Žádnou bolest necítila.

„Na noc si ještě obvaz nechte.” Znovu ruku obvázal. „Zítra ráno gázu sundejte a opatrně celé omyjte. Mělo by být všechno v pořádku.” Pohlédla na něho s otazníkem v očích. „Slezina prasete bradavičnatého výtečně zapracovala.”

Ucukla. „Jste levák?”

Úšklebek ve tváři se mu rozšířil. „Věříte pověstem, že ano? Všichni traiteur musí být leváci.” Bez zaváhání či omluvy jí odhrnul čtverhranný námořnický límec šatů a projel prsty oblast nad ňadry, kde minulou, noc objevil štípance. „A jak jsou na tom stopy po komárech?”

Schyler ho plácla přes ruku. „Ujde to. Monique také používala levačku?”

„Oui. Také byla žena. Proto jsem já porušil tradici.” Hlas mu zněl tak vábně. „Jsem totiž muž. A pokud máte jakékoliv pochyby, slečno Schyler, byl bych víc než šťastný vám tuhle skutečnost prokázat!”

Pohlédla na něho a suše prohlásila: „To nebude nutné.”

„Nemyslím si.”

Tváří se nesnesitelně domýšlivě, uvažovala při sledování lenivě arogantního úsměvu, rozkvetlého na rtech. Jak se zachovat v téhle situaci, kdy chlapský a nemravný Cash Boudreaux, muž, jehož se obávají všichni otcové vdavekchtivých dcer, zaměřil svůj šarm právě na ni? Přece jen už je dost stará na to, aby omdlévala, když se ocitla tváří v tvář tak vtíravému samčímu naparování.

Navíc nikdo ji nemusí upozorňovat na Cashovu mužskost. Vše očividně vyzařovalo z ostře řezané tváře, šíře ramen i chlapského pachu šířícího se kolem něho v tohle rozžhavené odpoledne. Kapička potu se objevila pod kudrnami a stékala mu po čele. Po chvilce zmizela v hustém obočí.

Chůzí i pohyby šířil okolo sebe pánovitou atmosféru. Schyler se mu dívala na ruce, když vytahoval krabičku cigaret z náprsní kapsy a jednu vyklepával. Nabídl jí též, beze slov odmítla. Rty obemkly filtr. Cigarety vrátil do kapsy a vytáhl zápalky. Škrtl sirkou o rám dveří, potom oheň zakryl v dlaních a zapálil si.

Vzpomněla si na jeho včerejší objetí i na tlak prstů opírajících se o její hruď. Vlastně ji v tom altánku uvěznil a přitom vůbec nemusel použít sílu. Jediné stopy násilí měla na těle od pitbula. Nebylo jednoduché si přiznat, že si Cash Boudreaux může prosadit svou, aniž by ji nějak nutil.

Vyfoukl obláček kouře, díval se jí přímo do očí. Sklopila oči, takže si mohla prohlédnout šátek, který měl otočený kolem silného, opáleného krku. Dál mu hruď přecházela v úzký pas a štíhlé boky. Nesčetným praním zjemnělá tkanina džin obepínala vyzývavé mužství s intimností ruky milenky.

Snad mi už očima vyvrtal díru do lebky, uvažovala Schyler. Vnímala jeho pohledy zrovna tak jako erotické napětí ve vzduchu. Potom ovšem, pokud veškeré pověsti nelhaly, všechno, co tenhle chlap udělal od svých třinácti let, bylo motivováno sexem.

Jeho pozornost ji nechala chladnou, a rozhodně se ho nebála. Pokud by na ni chtěl zaútočit, měl za posledních čtyřiadvacet hodin dostatek příležitostí. Ale jeho chování se jí přece jen dotklo. Pravděpodobně ji zařadil do skupiny žen, které nadchla jeho vyzývavá pozornost.

Pokud by však chtěla být k sobě upřímná, musela by si přiznat, že možnost okusit jakýsi erotický prožitek s tímhle člověkem vzbuzoval jiné příjemné pocity. Měl přece pověst nebezpečného, drzého protivného chlapa. Neměl k nikomu respekt, choval se hrubě k ženám navíc i odporně. Možná právě tímhle působil tak přitažlivě.

I když vyrůstali v jednom místě, těsně vedle sebe, jako by každý z nich žil v jiném světě. Neměli vůbec nic společného s výjimkou sexuálních podvědomých proudů, které nebyly navenek patrné jako třeba tetelící se vzduch nad rozžhavenou půdou. Ona byla žena. Cash Boudreaux nepopiratelně muž.

Zvedla hlavu a pohlédla na něho zpříma, jako by tím mohla zdusit jiskření pod prahem vědomí. „Vy jste mě sledoval až sem?”

„Ne. Čistě náhodou jsem tady něco kontroloval.”

„Kontroloval? Jsem si jistá, že Ken je schopný zvládnout naprosto vše během otcovy nemoci.”

„Ten není schopný najít svou vlastní prdel ani při použití vlastních dvou rukou.”

„Pane Boudreauxi.,

„Aby na to nikdo nepřišel, radši provoz zastavil!” Pohoršené protesty jí odumřely na rtech. „Co? Co tím myslíte, že provoz ukončil?”

„Přece kmenoví zaměstnanci obdrželi zprávu o dočasném zastavení práce až do dalšího vyrozumění. Samostatné dodavatele upozornil, aby si pro své dřevo našli jiné odbytiště. Potvrdil jim, že firma Crandall Logging je dočasně mimo provoz. Potom zamkl dveře a odešel. Nemyslíte si, že tohle všechno souhlasí s mým předchozím tvrzením?”

Schyler o krok ustoupila. Ještě jednou se rozhlédla po nepořádku v kanceláři. Teprve až teď pochopila, proč místnost vypadá tak opuštěně. Nesla v sobě prázdný smutek domu, v němž po delší dobu nikdo nebydlel. „Proč by to Ken dělal?”

„Právě jsem vám to vysvětlil.” „Myslím to vážně.”

„A já taky.” Cash vyhodil nedopalek dveřmi ven. Rozžhavený oharek červeně zazářil, než zhasl v prachu opuštěného nádvoří. ,Den po Cottonově převozu do nemocnice váš švagr každého vyplatil a vyprovodil z brány závodu.”

„A ví o tom Cotton?”

„Pochybuju.”

„Já taky.” Kousla se do rtu, pokoušela se objevit důvod, kvůli kterému se Ken takhle zachoval. Cotton už několikrát překonal ekonomické krize stahující se kolem něho, ale nikdy zaměstnance dočasně nepropustil. „Tím muselo přijít hodně lidí o práci.”

„Zatraceně smutná pravda.”

Schyler si rukou odhodila vlasy z čela. „Kena k tomu určitě vedly závažné důvody. Jenom nejsou na první pohled viditelné.”

„Podívejte, slečno Schyler - teď vám řeknu, co je viditelné!” Přestal se opírat o rám dveří a vešel dovnitř. „Asi polovině rodin tady už docházej potraviny. Blízká budoucnost nevypadá pro ně nijak růžově, i když určitě ještě někde seženou peníze na poslední nákup. Zatímco váš švagr si užívá v klubovém bazénu, hází do sebe ten nejlepší alkohol skleničku po skleničce, děcka dřevorubců musej zvládnout všechno bez snídaně, oběda i večeře.”

Ken přece odcházel z domu každé ráno a vracel se odpoledne. Schyler podle toho usoudila, že mezitím pracuje. Ani ve snu ji nenapadlo, že by rozhazoval Cottonovy tvrdě vydělané peníze, nashromážděné za mnoho let těžké práce. Možná však se ke švagrovi nechová férově, když ho tak unáhleně odsuzuje. Vždyť Ken začal pracovat pro Crandall Logging, hned jak se oženil s Tricií. Po smrti svých rodičů prodal majetek v New Orleans, odsekl tam veškeré konexe a přesunul se do Heaven. Přece jenom několik let svého života investoval do téhle firmy. Musí proto mít k zastavení provozu logické vysvětlení.

„Už jste pro něj konečně vymyslela nějaké dobré výmluvy?”

„Nenechám vás hanět mého švagra, pane Boudreauxi,” sykla.

Tiše hvízdl. „Hleďme, jak ho brání. Tomu říkám pravá rodinná loajalita.”

Usilovně se snažila potlačit vztek. „Ujišťuji vás, že se na tuhle záležitost okamžitě podívám. Cotton by totiž nikdy nesouhlasil, aby rodiny zaměstnanců, které na něm po celý život závisely, trpěly hladem, to dobře vím.”

„Tohle vím taky.”

„Skutečně vás můžu ujistit, že s tím něco udělám.” „Věřím vám.”

Zadívala se na Cashe dlouhým, pevným pohledem. Až neskonale ji dráždil. Nebyl lepší, než se o něm říkalo. Patřil ke spodině, která nezná skrupule. Proto by ho mohla využít.

„Odhaduju, že jste patřil také k těm na výplatní listině?”

„Váš švagr mě v lásce nemá, vyrazil mě samozřejmě jako prvního.”

„Tím mám jistotu, že taky nemáte moc peněz a mohlo by se vám nějaké přilepšení hodit.” Neurčitě pokrčil rameny. Snažila se nasadit důležitý výraz. „Mám pro vás kšeft.

..Vy?”

„Ano, já. A zaplatím dobře.”

„Jak dobře?”

„To mi řeknete vy.”

„Hmm, záleží na tom, co ten kšeft zahrnuje.” Hlas mu zhutněl lascivním návrhem. „Copak byste chtěla, abych pro vás udělal?”

„Zlikvidovat toho psa, který na mě minulou noc zaútočil.”

Chvíli ani nezamrkal, pouze na ni zaujatě pohlížel. Oči, až teď zaregistrovala jejich oříškově hnědou barvu - připomínaly kočku, oči šelmy.

„Zabít ho?”

„Slovo likvidovat to obvykle naznačuje.” „Vy chcete, abych zabil jednoho z pitbulů Jiggera Flynna?”

Zdvihla bradu a pevně odpověděla: „Ano!” Zahákl si oba palce za kožený opasek a nahnul se, až se jeho tvář dostala na její úroveň. „Máte brouka v hlavě?” „Ne.”

„Hmm, potom mě teda máte za blbce.”

„Chci, aby to hnusné zvíře někdo odpravil, než skutečně zabije nevinného člověka.”

„Minulou noc šlo o neuvěřitelně podivnou shodu okolností. Jigger přece nenechává tyhle psy volně běhat po venku.”

„To mi řekl i Ken. Ale…”

„Aha!” Rozhodil rukama, přimhouřil oči. „V první řadě jste svůj nápad vyševelila švagrovi, že jo?” „Přesně takhle to nebylo.”

„Chtěla jste, aby to udělal on. Jakmile něco takového uslyšel, hned si nasral do gatí, takže jsem na řadě já. Takhle to bylo?”

„Ne!” Snažila se nenechat vyprovokovat. „Řekla jsem Tricii a Kenovi o tom, jak mě napadl pes. Všimli si toho obvazu.”

„Řekla jste jim, kdo vás ošetřoval?” „Ne.”

„Ani bych to nečekal,” poznamenal ironicky.

Ignorovala ho a pokračovala: „Trvala jsem na tom, aby se ohledně těch psů něco udělalo. Ovšem Ken mě přesvědčoval, abych se do toho nepletla.”

„Helemese, poprvé s tím hajzlem souhlasím. Nepleťte se do toho!”

„Nemůžu.”

„Ale můžete. Nestavte se do cesty Jiggeru Flynnovi! Ten je horší než všichni čerti v pekle!”

„Však vy taky.”

Vzteklý výkřik přerušilo náhlé ticho. Cash na ni opět pohlížel dlouhým, pronikavým pohledem. Olízla si rty a donutila se povídat dál. „Myslela jsem tím - máte přece pověst rváče… Byl jste ve válce a zůstal tam déle, než jste musel. Určitě se dobře vyznáte ve zbraních.”

„Až zatraceně dobře,” zašeptal.

„Nemám nikoho jiného, na koho bych se mohla obrátit. Neznám nikoho jiného, kdo už někoho - měl - zabít…”

„Vy neznáte nikoho jiného dostatečně pokleslého, kdo by pro vás udělal špinavou práci?”

„Nic takového jsem neřekla.”

„Ale mínila jste.”

„Podívejte, pane Boudreauxi, strávil jste větší část života kultivací své zběsilé a divoké pověsti. Podle všech jste nedůtklivý zrovna tak jako kobra. Proto mě neobviňujte ze špatného chápání vaší reputace. Vím, že jste určitě už zákon porušil.”

„Nesčetněkrát.”

„Proč vás tedy trápí svědomí, když vás žádám, abyste odstranil něco, co je nebezpečím pro veřejnost, když vás žádám o likvidaci zabijáckého psa?”

„V tom nemá prsty svědomí, ale zdravý rozum. Kdo by chtěl provokovat a přitáhnout na sebe pomstu Jiggera Flynna?”

„Vy se ho snad bojíte?” vydechla překvapeně.

„Vždyť já s ním žádné problémy nemám,” odsekl.

Schyler hned pochopila, že zloba a vztek jsou jednosměrkou vedoucí do slepé uličky. Proto musela změnit téma. Člověk přece má svou cenu vzhledem k hrabivosti. „Zaplatím vám sto dolarů.” Ve tváři se mu nepohnul ani sval. „Dvě stě.”

„Nechte toho, slečno Schyler! Nechci vaše zatracený prachy!”

„A co jiného?”

Oplzlý úšklebek vyjadřoval fakta lépe než návod k použití. Dokonce se z něho dala vyčíst i konečná suma, pokud by se mohla nabídka měřit na dolary a centy. „Zkuste hádat!”

Rozběsněná Schyler se protáhla kolem něho, aby se dostala ke dveřím. „Chytráku. Mohla jsem to tušit už dopředu, než jsem vůbec svou žádost vyslovila!”

Popadl ji za loket a strhl k sobě. „Máte tvrdou hlavu, že jo?” Očima jí pozorně sledoval tvář. „Jste zrovna tak rozohněná v lásce jako při vyhlašování války?”

„S vámi ne.”

„Nikdy neříkej nikdy.”

„Nechte mě jít!” procedila skrz zuby.

„Pojďte se mnou!”

„S vámi? Kam?”

„Ukážu vám, proč žádný svéprávný člověk nemůže zabít ani jednoho z Jiggerových psů.” „S vámi nejdu nikam!” „Proč ne? Čehopak se asi tak bojíte?”

KAPITOLA DEVÁTÁ

„Kam jedeme?”

Cash seděl za volantem své omšelé modré dodávky. Schyler stále nemohla přijít na důvod, proč jeho pozvání vůbec přijala. Možná v tom vycítila jakousi formu výzvy. Ještě než vzala na vědomí všechny možné důsledky, zamkla kancelář, nechala vůz zaparkovaný na dvoře a klidně se usadila vedle něho v kabině.

Aby mohl odpovědět na její otázku, podíval se na hodinky, které měl na pravém zápěstí: „Ještě je brzo. Máte hlad?”

„Já myslela, že vaše pozvání má co do činění s Jiggerem Flynnem.”

„Samozřejmě má. Buďte trpělivá! V tomhle je vždycky problém s takovými lidmi: pořád spěchají.” „Jakými lidmi?”

Pohlédl na ni přes odrbanou a kdovíjakými skvrnami ušpiněnou sedačku. „Zbohatlíci, slečno Schyler!”

Odmítla vzít na vědomí či nějak komentovat jeho strohé rozdělení vrstev obyvatelstva podle ekonomické hladiny. Snažila se předejít další kritice a raději zavedla hovor na vstřícnější téma. „Proč byste si nemohl odpustit tu slečnu a říkat mi jen Schyler?”

Zcela s přehledem projel ostrou zatáčku a teprve potom se na ni podíval s úšklebkem ve tváři. „Protože jak vím, půjde vám to na nervy.”

„A to je určitě vaším nejhlavnějším cílem v životě! Chcete jít pořád lidem na nervy?”

„Proč se vaše jméno nepíše, tak jak se vyslovuje?” ptal se dál, otázku ignoroval. „Proč ne S-k-y-l-e-r?”

„K opravě jsem nedostala šanci. Takhle mi máma a táta nechali zapsat jméno do rodného listu.”

„Když vás adoptovali?”

Ani ji nepřekvapilo, že to ví. Každý kolem tuhle skutečnost znal. Přesto se automaticky přesunula do obranné pozice. „Vždyť mi byly teprve tři roky.”

„Ale pořád to není to samé, že jo?”

„Co jako?”

„Jako se jim normálně narodit.”

Ať úmyslně či ne, Cash sypal sůl do staré rány. „Pro mě to ale je totéž.”

Zavrtěl hlavou. „Ne. Stejné to není.” Než mohla Schyler začít argumentovat, stočil volant a prudce zabrzdil. „Jsme tady.”

Ani si během hovoru neuvědomila, kudy jedou. Teď se jenom nadechla, když zahlédla zchátralou barabiznu. Ta tu stála už léta, aniž kdo pocítil nutnost ji opravit, což si pamatovala ještě z dětství. Kdosi dům postavil z cypřišového dřeva, ani ho neomítl. Šedivé, zvětralé dřevo navíc dodávalo ponurému vzhledu přídech hrůzné atmosféry.

Sítě proti hmyzu v oknech byly roztrhané, okenice pokřivené. Rozedrané záclony pateticky vlály, připomínaly poslední krajkové šatky stárnoucí děvky.

Celá souprava poklic na kola byla přibitá na vnějších zdech. Kdysi se honosily jasem, nyní už zkorodovaly. Nesourodá směs haraburdí pokrývala dvůr. Roztodivné nástroje se tu povalovaly v prachu země, kde se nedal najít ani jediný trs trávy. Vykuchaný automobil poskytoval útulek pro několik vyzáblých slepic. Prázdná lednička na rozpadající se verandě určitě nesloužila svému účelu, spíš jen podpírala zaprášené psí víno, statečně bojující o život v tomhle prostředí. Za domem zahlédla kotce pro psy v ohradě z rezavého pletiva. Nikde ale žádná zvířata nebyla. Místo se zdálo naprosto opuštěné.

„Vybrali jsme si perfektní čas k návštěvě. Jigger není doma.”

Schyler si zamnula ruce, jako by ji zábly. „Bála jsem se tu, i když jsme jen projížděli kolem.”

„Ani se vám nedivím. O Jiggerovi se všeobecně vědělo, že si zkouší střelbu na terč, který mu poskytovali projíždějící motoristé. Sedával si na verandě a střílel na ně z vrozené podlosti.”

„Jak se mu podařilo vyhnout se odpovědnosti?” vyštěkla navztekaná Schyler. „Sice se říká, že spravedlnost je slepá, ale nevěděla jsem, že se to praktikuje doslovně. Proč ho nikdo nezažaloval?”

„Zcela jednoduše: lidé se ho bojí.”

„Ale já ne!”

„Zatraceně, to byste ale měla.” Cash zařadil jedničku a pomalu rozjel dodávku po prašné cestě směrem k městu. „Ještě jste mi neodpověděla na otázku, jestli máte hlad.”

Oddechla si, když barabizna za nimi zmizela. I zcela opuštěná ji silně znervózňovala. „Nepřemýšlela jsem o tom. Mám však dojem, že ano.”

„Zvu vás na oběd do místa, kde jste určitě ještě nikdy nebyla.”

„Neříkejte?”

„K Redu Broussardovi.”

„Mají pořád podlahu plnou slupek od buráků?” zeptala se s uličnickým úsměvem.

Šokované na ni pohlédl. „To snad ne!”

„Ale ano. Táta mě tam často brával.”

Cashův úšklebek pomalu mizel. „Zapomněl jsem. Cotton určitě miloval cajunská jídla, že jo?”

„Samozřejmě. A já taky.”

„Nikdy jsem vás však u Broussarda neviděl.”

„Obvykle jsme se tam objevovali pozdě odpoledne.”

„Panebože, vždyť tam se to rozjíždí teprve až po západu slunce.”

Rozesmála se. „Proto se mnou táta pokaždé spěchal domů ještě za světla.”

Stará melodie tahací harmoniky se hlučně nesla prostorem, opakovala se s typickou nevázaností. Snad přímo prostupovala dřevěnými stěnami restaurace. Málem je rytmem zbortila jako v té pohádce o třech malých prasátkách, kdy stačilo jen pořádně fouknout. Cash si pobrukoval jakousi francouzsko-acadianskou odrhovačku, když obcházel vůz, aby otevřel dveře na straně pasažéra.

„Sobotní noc,” poznamenal. „Už trénují pro fais-dodo. Pije se a tančí, prakticky je to malá slavnost,” přihodil dodatečné vysvětlení.

Vzala to jako rýpnutí. „Já vím, co to je.”

„Copak se vyznáte v cajunských zvycích?”

„Belle Terre přece není věží ze slonoviny, copak jste to nevěděl?”

„Ne, nevěděl,” pronesl obvyklé přitakání. Potom ji rukou postrčil směrem ke vchodu.

„Doufám, že jsem příhodně oblečená,” znepokojeně nadhodila.

„Asi ne.” Když po něm nervózně hodila pohledem, dodal: „Možná budou chtít, abyste si zula boty.”

Hranatá budova stála na kůlech, roztančené kroky bubnovaly na podlaze a ozvěna v prázdném prostoru pod ní vše opakovala. Red Broussard připomínal sud s výjimkou převislého břicha - vousatý muž s výrazem Santa Clause a dechem páchnoucím česnekem je osobně přivítal. Nadšeně vykřikoval, objímal je, až žebra praskala. Vrazil každému do ruky ledově vychlazenou láhev piva a vedl ke stolu v rohu místnosti. Cestou loktem odhazoval překážející tanečníky.

Schyler se nejisté pohybovala davem, měla strach, že vzbudí nežádoucí pozornost. Ovšem nezdálo se, že by někomu stálo za námahu podivovat se nad tím, koho sem Cash Boudreaux přivedl. Dav však patřil k jeho vrstvě, ne k její. Kdyby ho vzala s sebou do klubu, určitě by to mezi hosty jen zašumělo. Rozhodně bylo přirozenější postoupit po společenském žebříčku o stupeň dolů, než šplhat vzhůru.

Konečně se prodrali ke stolu, kde jí Red přidržel židli. Vnější stěna byla otevřená, mohutné okenice, uchycené nahoře v závěsech, vyklopením ven a podepřením trámky zajišťovaly skvělé větrání místnosti. Volný prostor naštěstí zakrývaly sítě proti hmyzu, který se jako šílený snažil dostat ke světlu uvnitř a prováděl útoky stylem kamikadze. Okenice se spouštěly jenom při výjimečných příležitostech: při častých bouřích přicházejících z Mexického zálivu či za nejstudenějších zimních dní.

„Krvavé jelítko, mon cher? nabízel Red s andělským úsměvem, který rozdělil ohnivě zrzavé vousy, takže se objevily nikotinem zažloutlé zuby.

Schyler se nevinně usmála. „Ne, díky!” Nemohla pozřít tuhle specialitu od té doby, kdy cajunský řidič vyměnil fůru dřeva za prase a trval na tom, aby Cotton na zabijačku přišel. Schyler ho prosila, aby šel sám. Přes matčiny rázné protesty ji přece jenom táta vzal s sebou. A skutečně od té doby toho litovala. „Raky bych radši, prosím.”

Red rozhodil vousy a celý se roztřásl hlučným hlubokým smíchem. Potom na ni ukázal buclatým prstem. „Pamatuju na den, kdy jste jich spořádala víc než váš papá, oui,” škádlil ji.

„Přines nám plnou mísu, Rede.”

Majitel na Cashe spiklenecky mrkl a jako velká voda se nemotorně valil k bublajícím nádržím, kde se denní úlovek raků vařil společně s ostrým kořením, které vhánělo slzy do očí a škrábalo v nose případného gurmána. I přes halasnou hudbu stačil Red ještě pokřikovat na hosty, pobízet je k jídlu a pití.

Cash se natáhl pro misku s praženými buráky uprostřed stolu, rozdrtil slupku mezi prsty a oříšky si házel do úst. Chutnou směsici zapíjel pivem. V očích se mu odrážel plamen svíčky, usazené ve svícnu z červeného skla. Pohledem naznačoval, aby ho Schyler napodobila.

Akceptovala tichou výzvu, slupky od buráků házela klidně na podlahu jako všichni ostatní. Ani nepožádala o sklenici, pivo upíjela přímo z láhve.

„Myslel jsem si, že vás vyděsí jenom myšlenka na tuhle putyku.”

„Protože pocházím z lepší společnosti a nesnížím svůj aristokratický nosík ke zdejším lidem?”

„Něco na ten způsob.” Opět upil, a přitom ji pozoroval hloubavýma očima. „Takže se snažíte prokázat můj špatný odhad?”

„Ne, ale dostala jsem hlad.”

Nic víc si už neřekli, protože Red poslal k jejich stolu servírku s velkou mísou kouřících raků. Dala stranou svícen i talířek s oříšky, mísu s pochoutkou postavila doprostřed stolu mezi ně. Než se otočila, blýskla po Cashovi svůdným pohledem.

Schyler se dívala, jak odchází. „To je jedna z vašich?” Vybrala si raka, znalecky mu odlomila ocásek, zastrčila palec do švu krunýře a roztrhla ho. Potom prsty dolovala nádherně bílé masíčko.

Cash na otázku zareagoval. „Mohla by být, kdybych chtěl.” Odhodil zbytek obrněného korýše na talíř a vybral dalšího.

Schyler si osušila rty papírovým ubrouskem, vytaženým z kovového zásobníku na stole. „Takhle snadné to máte? Otočíte si kolem prstu každou ženu, kterou si umanete?”

„Zajímá vás to?”

„Jsem jenom zvědavá.”

„Zvědavá na to, co je přitahuje?”

„Ne! Chtěla bych vědět, co přitahuje vás.”

„Zvědavost.”

Schyler pokojně spořádala dalšího raka, opět se napila piva a otřela si rty. Teprve pak na něho pohlédla.

Nejprve se dlouze napil. Potom postavil láhev na stůl, zachytil její pohled očima, které jako by hlásaly: Pojď a vyzkoušej si!

Kdesi kolem žaludku se jí zvedla vlna nádherného vzrušení, která neměla vůbec nic společného s dokonale okořeněným místním jídlem a pivem. Cash Boudreaux byl skutečně nebezpečný v mnoha směrech. Kouzlo jeho osobnosti se nedalo popřít. A především vábil svým sexem. Měl v sobě lidovou vychytralost, skvěle ovládal umění každého umluvit. Ovšem ani ve vážném rozhovoru se pobít nedal.

„Určitě se vám nelíbím, co?”

Odpověděl bez vytáček.„Ne. Myslím, že ne. Neberte si to ale nijak osobně.”

„Zkusím si váš názor zapamatovat,” zareagovala suše. „Proč mě nemáte rád?”

„Tady nezáleží na zjevu. Jde jen o to co reprezentujete.”

„Co tím myslíte?”

„Patříte k určité třídě.”

Vůbec neočekávala tak jednoduché vysvětlení. „Tohle zase tak velká zábrana není.”

„Pro outsidera je!”

Podobná předpojatost jí připadala nefér. „Přece mě nemůžete jen tak zařazovat do nějaké společenské vrstvy.” „A vy ne?”

„Ne. Vždyť vás ani neznám.”

Zadíval se na ni s obviňujícím pohledem. „Ani jste se nepokusila mě líp poznat!”

„To není má vina. Ani váš postoj vůči mně se nedá přesně popsat jako přátelský.”

Její rozčilení ho pobavilo. „Máte pravdu, pichouette. Asi ano.”

Začala si zvykat na změnu v konverzačních tématech bez jakýchkoliv pravidel. „Tohle francouzské slovo jste použil už předtím. Co vlastně znamená?”

„Pichouette?” Zaváhal, díval se jí do tváře. „Malá holčička.”

„To jsem asi těžko”

Pohrával si s lahví a přitom ji sledoval přes stůl zalitý světlem svíčky. „Pamatuju si vás coby malou holčičku. Měla jste dlouhé blonďaté vlasy a vytáhlé hubené nohy.”

Schyler se zcela upřímné usmála. „Jak to víte?”

„Často jsem vás pozoroval při hrách na trávníku v Belle Terre.”

Chápala, že se těžko může ptát, proč se k ní nepřipojil. Vždyť by ho rodiče vykázali z blízkosti domu, pokud by ona, posedlá strachem, nezmizela jako první uvnitř. Ani Cotton, ani Macy, natož Veda by jí nedovolili si hrát s chlapcem od Monique Boudreauxové. Nejenom, že byl o několik let starší, ale rozhodně za žádných okolností nepatřil do společnosti mladé dívky. Jeho buřičská pověst měla reálné jádro a každý je znal.

„Vzpomínám si najedno vaše narozeninové party,” zamyslel se Cash. „Tenkrát jste oslavovala čtyři roky. Muselo tam být minimálně padesát dalších dětí. Cotton je vozil na poníku, klaun předváděl kouzla.”

„Jak si to můžete pamatovat?” vyděsila se.

„Velice dobře už z toho jednoduchého důvodu, že mě nikdo nepozval. Ale zúčastnil jsem se. Sledoval jsem celé osluvy z lesa. Strašně mě štvalo, že nemůžu vidět ty kouzelnické triky zblízka.”

Choval vůči ní averzi, která se dala ospravedlnit. Jestli problém zveličoval nebo ne, se dalo těžko posoudit. Rozhodně nebyla přímo odpovědná za podobný stav, i když intuitivně věděla, jaký to bude mít vliv na další jednání. „Takže kvůli mně asi nezabijete psy Jiggera Flynna, že?”

„Přesně tak.”

Pohrávala si s vlhkým ubrouskem. „Asi nebylo příliš čestné, požadovat od vás špinavou práci, jak jste můj návrh nazval.”

„Hmm, asi tak.”

„Ale já vás nechtěla nijak urazit.”

Jen pohodil ramenem a kývl k míse na stole.

„Radši dojezte.”

„Skončila jsem.”

Red je pokáral, že toho snědli tak málo, a zároveň je srdečně zval, aby ho zas brzy navštívili. Když pak scházeli po rozviklaných schodech z verandy, Schyler děkovala svému průvodci za dobrý nápad pozvat ji sem. „Od svého příjezdu jsem neochutnala něco tak skvělého jako tady. Navíc nová hospodyně, kterou sestra najala, mě už od prvního pohledu nesnáší. Podobný pocit je ale vzájemný. Můj žaludek se svírá při pohledu na ni stejně jako na jídlo, co servíruje.”

„A jakpak máte silný žaludek?”

Vážný tón v otázce donutil Schyler otočit hlavu. „Proč se ptáte?”

„Protože ho musíme otestovat.”

KAPITOLA DESÁTÁ

„Žila jsem v domnění, že znám každou cestu v našem okrsku, ale o téhle nevím,” přiznávala, zatímco se pevně přidržovala v kabině poskakující dodávky. „Bože, kam se mnou vůbec jedete?”

„Na místo, kde jste skutečně nikdy nebyla.” Úkosem na ni pohlédl. „A tentokrát mám jistotu.”

Nastala horká tichá noc. Ocitli se mimo dosah záblesků městského osvětlení, takže hvězdy se daly zahlédnout v celé své skvělé nádheře. Posledních šest let trávila život ve městě, takže už zapomněla, jaká temnota může zavládnout na venkově po západu slunce. Vedle kuželů světel panovala jen inkoustová čerň.

Vjeli na vrchol terénní vlny, odkud stavení zahlédla. Podívala se tázavě na řidiče, ale nic neřekla. Aby se dostali až k budově, museli přejet úzký dřevěný můstek, přičemž se modlila, aby vydržel do chvíle, než se dostanou na druhou stranu. I když cesta sem nebyla tak snadná, stala se tahle stavba z vlnitého plechu velice populárním místem.

Napřed snad sloužila jako stodola, nyní se však přeměnila ve středisko zábavy. Celé tucty aut parkovaly na prostranství před ní.

Cash zastavil vedle módně tvarované siluety nové mercedesky, jejíž přítomnost zde se zdála nepřiměřená pro tak odlehlý venkovský kout. Schyler na něho zpytavě pohlédla, chtěla slyšet vysvětlení. Jenom se samolibě ušklíbl.

Celá nesvá vystoupila, když jí opět galantně otevřel dveře. Zamířili ke vchodu osvětlenému jedinou holou žárovkou, visící nad nepřívětivě vyhlížejícím vstupem. Nikde žádný nápis, nic neupozorňovalo na to, co se děje vevnitř.

Chtěla se otočit a odejít. Ale už viděla, jak by se spokojeně tvářil, kdyby mu ukázala, že má strach či nechuť projít plechovými dveřmi, které pro ni přidržoval. A to nemohla připustit.

Uvnitř se vedrem málem zalkla, horké vlhko spíš připomínalo saunu. Navíc všude bylo pološero. Téměř narazila na stůl těsně za dveřmi, kdyby ji Cash nezachytil oběma rukama za boky.

„Hej, Cashi.”

Jakýsi chlapík připomínající žabáka seděl na skládací židličce u stolu a přejížděl Schyler očima s tak oplzlým úšklebkem, až jí naskočila husí kůže. „Co to máš za novou rajdu?”

„Dva prosím.”

Přidal Cashovu desetidolarovku k ostatním do plechové schránky, už docela přeplněné bankovkami. „Na tebe se může člověk spolehnout, když jde o čerstvé maso. Fakt seš dobrej,” hlaholil zpěvavě.

„Jakpak by se ti líbilo, dát si své vlastní koule ráno k snídani?” procedil temně Cash, čímž mu smazal z tváře chlípný škleb.

„ Jen jsem s tebou žertoval, Cashi.”

„Radši to nedělej.”

„Samozřejmě, jistě, Cashi. Tady máš lístky,” velice opatrně mu podával vstupenky odtržené z kotouče, aby se ani omylem nedotkl dámy.

Náhle přítomný dav zařičel kdesi za stěnou, která oddělovala vstupní prostor. Schyler sebou trhla, nic takového nepředpokládala. Opět ji Cash uklidnil dlaní přiloženou na křivku oblého boku. Prodavač lístků pohlédl přes rameno k místu, odkud bylo slyšet hluk.

„Přišli jste právě včas k dalšímu zápasu. Pokud přidáte, milostivá ještě stihne sázku. Tím si člověk víc užije, což snad víte.”

„Díky, povedeme to v patrnosti.” Cash postrčil Schyler směrem ke konci přepažující stěny. Nepohnula se, ztuhla. Zatlačil víc.

Vztekle sykla: „Co se tu děje?”

I v Londýně zašla do Soho, kde zhlédla erotická představeni - ovšem rozhodla se pro ně sama. Navíc vyrazila se skupinou přátel, takže se nemohlo nic stát. Přitom dobře věděla, co může očekávat, když zaplatila lístek.

Tady se však dělo něco zcela nepředvídatelného. Ačkoli většinu života strávila v jihozápadní Louisianě, nikdy o podobném místě neslyšela, natož aby ho navštívila. Skutečně se obávala toho, co se, děje za přepážkou, současně měla strach i z muže, který ji sem přivedl. Jeho tvrdý sarkastický výraz nic neprozrazoval.

„Psí zápasy.”

Zděšeně rozevřela rty. „Pitbulové?”

„Oui.”

„Proč jste mě sem přivedl?”

„Ukázat, proti čemu se chcete postavit, pokud se budete držet vašeho blbého nápadu pustit se do boje s Jiggerem.”

Takhle znevažovat její odhodlání, pomyslela si. Obzvlášť od někoho s tak poskvrněnou pověstí, jako má Cash Boudreaux. „Jasně jsem řekla, že se ho nebojím, a mluvím pravdu.” Otočila se zády a vykročila před ním okolo zástěny.

Zvenku budova vypadala obrovsky. Ovšem uvnitř stejně Schyler překvapila ta rozlehlost. Arénu uprostřed obklopovaly řady hrubě opracovaných lavic, snad deset či dvanáct za sebou. Nedaly se přesně spočítat, protože se nacházeli ve tmě. Pouze ring osvětlovala bodová světla. Prkenná ohrada ohraničovala velkou obdélníkovou arénu s udupanou hliněnou podlahou, na dřevě zahlédla krvavé skvrny.

Na protější straně připravovali majitelé a trenéři své miláčky do bitvy. Ačkoliv ho už neviděla celá léta, okamžitě poznala, který z nich je Jigger Flynn.

Cash se k ní naklonil. „Chcete si vsadit na svého oblíbeného miláčka?”

„Trhni si nohou!’*

Jen se uchechtl a zamířil s ní k nejbližší lavici. Objevil místo ve čtvrté řadě, začali se tam prodírat. Nikdo si jich nevšímal, všichni byli zaujati přípravami. Schyler se usadila. Teprve teď pochopila, že patří k jedněm z těch mála přítomných žen. Hned zaujala hrdou pózu. Sama Macy by na ni byla pyšná, když si přetahovala sukni přes kolena.

„To nepomůže,” šeptl jí Cash do ucha. „Vyčuhuješ tady jako podebraný palec, děvenko. Pokud si budeš stahovat sukni přes kolena, zase ti budou čučet na cecky.”

Vlasy jí vletěly do tváře, když prudce otočila hlavou. „Drž hubu!”

Oči mu ve tmě hrozivě zazářily. „Dávej si pozor, jak se mnou mluvíš, mon cher” pronesl sladce. „Až se to tady rozjede,” pohodil hlavou směrem k davu, „můžu se stát jedinou překážkou mezi tebou a gangem nadržených násilníků.”

Silou vůle se snažila zachovat tvrdý výraz, aby nedala najevo záchvat úzkosti. Raději zaměřila pozornost k aréně. Zachvěla se při spatření k boji připraveného psa, jehož soupeřem bylo přesně to zvíře, které ji v noci napadlo.

Ještě hnusnější a nebezpečnější než oba pitbulové vypadal však Jigger Flynn. Dívala se na něho s děsivou fascinací, když sevřel psu tlamu a nadzdvihl ho, aby stál jen na zadních.

Flynnovy prořídlé šedivé vlasy za pomoci pomády sčesané dozadu přes růžové temeno hlavy zářily v bodovém osvětlení. Oči měl usazené v hloubce, malé a temné. Utopené v masité tváři připomínaly hrozinky v těstu. I naběhlý nos tvořil bambuli, zatímco na tenkých rtech se usadil zlý úšklebek. Schyler pochybovala, že je schopný se usmát. Brada přecházela v odporně rosolovitou hmotu pod krkem. Nijak vysoký nebyl. Ovšem býčí šíje společně s obřím převislým pupkem naznačovaly utajenou sílu. Plandavé kalhoty každou chvíli hrozily prohrou ve snaze udržet se na bocích, protože celé tělo podpíraly kostnaté a křivé nohy zakončené směšně malými chodidly.

Nikdo jeho finanční situaci přesně neznal, ale údajně patřil k nejbohatším mužům okrsku. Veškeré peníze samozřejmě získal ilegálním podnikáním. Svým majetkem se rozhodně nechlubil, zvlášť když jeho oblečení připomínalo šatstvo vytažené z kontejneru. Staré a zamaštěné spíš dodávalo jeho

vzhledu větší zlovolnosti.

„Co dělá s tím psem?”

Cash, který velice pozorně studoval Schyler, pohlédl k ringu. Jigger držel svého rváče tváří k soupeři. Se zvířetem trochu třásl, tlamu stále svíral rukama. Druhý trenér prováděl tentýž obřad. Zadní nohy psa sebou mrskaly, vykopávaly oblaka prachu ze země, kdykoliv se jí ostré drápy dotkly.

„Tomu se říká zahřívací kolo. Expert úmyslně psa provokuje, zvyšuje vrozený instinkt tohoto zvířete k boji - snaží se ho rozzuřit, aby napadl protivníka. Zápas končí, když jeden ze psů zabije druhého, nebo odmítne bojovat.”

„To znamená…”

„Vzájemně si snaží roztrhnout hrdlo.”

Jediný důvod, který udržel Schyler na lavici, bylo pevné rozhodnutí neztrapnit se před Cashem. Člověk, jehož v duchu označila za rozhodčího, dal náhle signál a dav ztichl. Vysvětlil pravidla, ačkoliv šlo pravděpodobně pouze o rutinní záležitost, která nezajímala nikoho s výjimkou Schyler. Všichni se napjatě vrtěli, nemohli se dočkat zahájení.

I ona na sedačce poskočila, když se obě zvířata rozběhla proti sobě. Už věděla, jakou divokost může očekávat, ale ani ve snu si neuměla představit hloubku zuřivosti a krutosti, s níž se oba psi napadli.

Když se objevila první krev, Schyler zabořila obličej do ramena svého průvodce. Žaludek se jí zdvihal, zděšení dostupovalo vrcholu při pomyšlení, s jak obrovským štěstím vyvázla ze sevření těchto čelistí.

Otřesená se vzmužila a pohnula hlavou v okamžiku, kdy se Jiggerův šampión zakousl soupeři do boku. Ten ho zase sevřel na hřbetu. V téhle pozici ztuhli.

„Takhle odpočívají,” informoval Cash. „Asi tak minutku, dlouho to nikdy netrvá. Vidíš?”

Oba trenéři vstoupili do arény, každý z nich třímal v ruce dřevěný klín. Vrazili ho psům do tlamy a zapáčili. „Tomu se říká odtržení. Oddech jim skončil.”

Skutečně ve chvilce zápasníky oddělili a zahřívací proces začal nanovo. „Copak se ty rozlícené šelmy nevrhnou na svého vlastního pána?” vyzvídala Schyler. Všímala si toho ďábelského světla ve Flynnových očích, kterými snad přímo úmyslně provokoval svého pitbula.

„Slyšel jsem o tom.”

„Ani se nedivím. Vždyť je v ringu čeká smrt.”

Cash pokračoval ve studiu ženské tváře, dokonce i když psi opět zaútočili. Řev návštěvníků v plechové budově se stupňoval souměrně s děním v aréně. Tenhle sobotní dav vyplnil prostor do posledního místečka. Muži i psi se potili. I teprve čekající zvířata ovládalo horečné napětí. Ucítili krev a předpokládali, že ji ochutnají. Vztekle vyli ve svých drátěných kójích.

Náhle se v hledišti ozvalo jednohlasné heknutí, takže Cash přenesl pozornost zpátky k ringu. Tentokrát se už dalo zahlédnout podstatně víc krve. V boku Jiggerova soupeře zela hluboká rána. Když počáteční šok prošel publikem, rozezněly še radostné výkřiky. Flynnovi šampióni tady většinou vyhrávali. Těžko vydělané peníze byly v sázce, hráči podporující Jiggera už čichali výhru.

Zrovna tak jeho pes. Se znovunabytou silou zaútočil. Zabořil tesáky do nepřítelova krku, vyrval mu kus masa a přetrhl mu krční žílu. Vytryskla rudá fontána, zasáhla dokonce i ohradu.

Schyler si zakryla ústa a opět stočila hlavu. Cash ji zcela automaticky levačkou přitiskl k sobě, pravou rukou ji objal kolem pasu a přitáhl blíž. Díval se přes její rameno a divoce zaklel, když si všiml, jak se dav zdvojnásobil od té doby, co přišli. Mezi nimi a východem se vlnilo rozeřvané moře chlapů s nataženými krky, aby lépe viděli průběh konečné fáze zápasu.

Schyler se nemohla ani nadechnout. Nevadilo jí to, protože zrovna nechtěla. Okolní stěny na ni padaly, vydýchaný vzduch k ní nesl kouř ze stovek příšerně smradlavých doutníků. Omračující dusno jen zvyšovalo nepříjemný puch, který do sebe s každým nadechnutím dostávala. Pot, pes, kouř, krev.

Prsty sevřely Cashovu košili. „Prosím.”

Zoufalá prosba prorazila obranný krunýř jako zrezavělý hřebík. Dotkla se citlivého místa, o němž si myslel, že už dávno navždy zatvrdlo během bojů ve Vietnamu, kdy viděl lidi kolem sebe každodenně umírat.

„Vydrž! Dostanu tě odtud.”

Už se nestarala o hrdé vzezření, přitiskla se k němu. Naslouchala bušení mužného srdce, které jí dávalo naději v opuštění prostředí plného ječících maniaků v krvežíznivém davu. Marně však asi doufá. Když smrtelně raněný pes padl, uragán nadšení přímo ohlušoval.

„Takhle to tedy v praxi vypadá, Schyler. Dobře se dívej, proti čemu chceš brojit!”

Jemněji vzal za bradu, aby ze svého úkrytu mohla zahlédl nout triumfujícího Jiggera. Prováděl právě vítěze na vodítku podél ohrady, přijímal ovace. Pes byl celý smáčený krví, ovšem Flynn přímo zářil. Tohle se Schyler dotklo víc než kaluž sražené krve a psí zdechlina v aréně.

Smrtelně bledá otočila svou tvář ke Cashovi. Ten jí trpělivě vysvětloval: „Tohle zvíře není žádný domácí mazlíček. Je to stroj vytrénovaný k zabíjení. Zároveň vydělává peníze. Pokud mu nějakého psa zraníš, Jigger tě oddělá!”

Chvíli vyčkával, aby měl jistotu, že všechno pochopila. Potom ji sevřel v náruči, pootočil se a bokem razil cestu k východu. Ocitli se v obrovské tlačenici, všichni se snažili tudy vyjít nebo naopak se vrátit. Někteří přepočítávali výhry, jiní kleli nad ztrátami vzájemně si gratulovali či projevovali soustrast.

Náhle z masy lidí zaslechla jasně: „Doprdele, Schyler, co tady děláš?”

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Otočila se ke zdroji známého hlasu, zachránce povolil sevření. Dav obeplouval ostrůvek tří: ona, Cash a Ken Howell. Švagr na ni pohlížel zarudlýma očima v alkoholovém opojení. V naprostém šoku na ni zíral, potom přesunul pohled na muže vedle ní, pak zase zpátky. „Odpověz! Doprdele, co tady děláš?”

„Mohla bych ti položit stejnou otázku.” „Radši mi pomoz, ať ji odtud dostaneme, Howelle. Blokujeme tady zástupy.”

Ken opovržlivě pohlédl na Cashe, potom přece jenom neobratně chytil Schyler za ruku a začal odstrkovat valící se dav. Pomalu si probojovali cestu ven, kde se vlnilo moře sázkařů. Popíjeli, chechtali se, vyprávěli vtipy, probírali ukončené zápasy i ty, které teprve přijdou. Ken vymanévroval k rohu budovy, kde už tolik návštěvníků nebylo, a trapně opakoval původní otázku.

„Co tady děláš? Obzvlášť s ním,” pohodil hlavou ke cajunskému doprovodu.

„Přestaň na mě konečně ječet, Kene. Nejsi přece můj vychovatel. Jsem dospělá žena a nemusím se odpovídat ani tobě, ani nikomu jinému!”

Moc jasné mu to nebylo. Buď špatně slyšel, nebo se nemohl soustředit. „Tys ho požádala, aby tě sem vzal?” Zaváhala. ,,Nedalo by se to přesně tak nazvat, ale…” Bleskově se otočil na Cashe. Sliny mu lítaly od rtů, když začal soptit: ;,Drž se od ní daleko, slyšíš mě, hajzle? Ty zatracený cajunský bastarde, já ti…”

Ani se nemohl uspokojit dokončením své hrozby. Jedním plavným pohybem se objevil v Cashově ruce nůž, skrytý v pouzdru vzadu na krku. Současně Kena přirazil na stěnu budovy takovou silou, až mu málem vyrazil dech. I vlnitý plech se rozezvučel. Zářící ostří usadil tak strategicky, že pokud by Ken polkl, oholil by si ohryzek.

Schyler o krok ustoupila, překvapená a vyděšená. Cashovo chřípí se roztáhlo s každým nadechnutím, Kenovy skelné oči vylézaly z důlků. Pot se mu lil po tváři, připomínal plačící děcko.

„Vypadni odtud dřív, než tě opravdu ošklivě pořežu, ty

zkurvysynu!” Anglická věta podmalovaná melodickým rytmem mateřštiny zněla stejně zlověstně, jak vypadala blýskavá čepel nože. Po chvíli Cash ustoupil. Ken si ohmatával krk, snad se ujišťoval; že, ho násilník nepodřezal. Vysíleně se

opřel o stěnu.

„Vypadni odtud,” opakoval Cash. Pak se vztekle podíval na Schyler, probodávál ji pohledem, až jí tuhla krev v žilách. „A vem si ji s sebou.“

Otočil se k nim zády - vůbec si nedělal starosti, že by ho někdo zezadu napadl. Schyler se dívala, jak prochází mezi zaparkovanými vozy. Pak jí zmizel z očí.

„Kene, kde máš auto?”

Máchl chvějící se rukou kamsi k parkovišti. Chytila ho, táhla za sebou. Konečně se dostali k jeho sportovnímu vozu. Požádala o klíčky.

„Já řídím,” mumlal.

„Seš opilý, za volant nesedneš!” Švagrův pyšný odpor v ní rozdmýchal vztek. „Okamžitě naval ty zatracený klíče.”

Znechuceně je vložil do nastavené dlaně. Vklouzla na sedadlo, a jakmile zabouchl dveře, vyrazila vpřed. Teď už se mostu nebála, řítila se přes něj plnou rychlostí.

Vztek se v ní hromadil - kvůli Kenovi, který se choval jako hlupák, kvůli Cashi Boudreauxovi, který ji zase dostal do téhle prekérní situace, a navíc i kvůli sobě, protože sě nechala zavést na jatka coby naivní ovce.

„Co jsi sním dělala?”

„Proboha, Kene, právě odjíždíme z místa, kde jedno zvíře krutě zabilo druhé pro potěchu nadšených diváků. Celou tu hrůzu doprovázely ilegální sázky a bůhvíco ještě. A ty si chceš povídat o tom, co jsem dělala s Boudreauxem?”

Hlas stoupal po notové osnově s každým slovem, takže na konci si uvědomila, že ječí. Raději se tedy zhluboka nadechla. „Boudreaux mě chtěl seznámit s důležitým faktem. Měla jsem totiž zájem si ho najmout, aby zabil psa, který na mě zaútočil. Podle mého odhadu mi předvedl, jak jsou ti psi pro Jiggera Flynna důležití.”

„Bože,” zaúpěl Ken a prohrábl si vlasy. „Já ti jasně říkal, aby ses na to vykašlala. Zabít jednoho z Jiggerových pitbulů? To ho můžeš zrovna vyzvat na souboj v centru města, přímo na Main Street.”

„Nemusíš se bát, protože Cash můj návrh odmítl.”

„Díky bohu! Má pravdu. Schyler, nech to plavat!”

Změnila téma. „A copak ty jsi tam dělal, Kene?”

Zavrtěl se na sedačce potažené pravou kůží a pohlédl ven. „Je přece sobotní večer. Copak nemám nárok si oddechnout?”

„Sázíš?”

„Je na tom snad něco špatného?”

,,Není. Ale existují mnohem civilizovanější prostory. Třeba dostihová dráha v Lafayette, nebo hra pokeru v soukromí.”

„Nesnaž se mě poučovat.” Nahrbil se, připomínal uražené dítě. „Už Tricia mě seřvala, protože jsem s ní nechtěl zajet do klubu na taneční večer. Takže nemám zapotřebí, abys mně nadávala ještě ty!”

Schyler zmlkla. Skutečně nemá nárok kritizovat, čím se Ken baví ve volném čase. Potřebovala však od něho zjistit, proč zastavil provoz firmy. Teď ale nebyl právě vhodný čas ani místo k zahájení delikátní vyzvědáčské operace. Navíc tu uraženě sedí s narušenou mužskou pýchou a úplně demoralizovaný. S Cashem se moc nepředvedl.

„Nezranil tě?” zeptala se tiše.

Prudce otočil hlavou. „Vůbec ne! Ale nepřibližuj se k němu, vždyť sama vidíš, co je to za člověka. Plný jedu, nebezpečný a divoký zrovna tak jako ti psi. Nemůžeš mu věřit. Nevím, po čem jde - nechápu ani, proč, se motá okolo tebe. Rozhodně však k tomu nějaké důvody má a určitě mu poslouží v jeho prospěch!” Vypíchl ukazováček, aby svou úvahu zdůraznil. „To ti můžu garantovat.”

„Budu se stýkat, s kým chci, Kene,” odsekla ledově. „Vysvětlila jsem ti jasně, proč mě tam Cash vzal”

Vztekle trhl ramenem. „Řekl ti taky, jaká procenta má z celkového profitu?”

Schyler dupla na brzdu, zastavila přímo uprostřed cesty. Otočila se na švagra. „Cože?”

Ken se významně usmál. „Vidím, že ti zapomněl sdělit nezanedbatelnou sumu, kterou pravidelně získává.”

„Jak to víš?”

„Boudreaux vždycky sází na Jiggerovy pitbuly, takže dnes zase vyhrál. Nevím, co ti nakukal, ale on sám do těchhle zápasů investoval.”

„Teď už se nedivím, že můj návrh odmítl,” zamumlala.

„Správně. Copak si myslíš, že by zabil psa, který mu přináší obrovské výhry?” Viděl, jak ji připravil o iluze, a tak Schyler honem poplácal po rameni. „Poslouchej, Boudreaux se snaží mít v každém ohledu krytý zadek. S tím počítej! Navíc má vrozený instinkt k přežití jako každé zvíře v džungli. Nemůžeš přece věřit intrikánskému cajunskému bastardovi.”

Odstrčila konejšící paži. Vůz se opět rozjel. Ken se uvelebil na sedačce, položil jí ruku na stehno a láskyplně sevřel, což švagrovsky zrovna nepůsobilo.

„Vždyť jsi tady teprve pár dní. Copak vůbec nechápeš jasné důvody pro hranice ve struktuře sociálního žebříčku téhle oblasti, Schyler? A právě proto se nemají překračovat.” Poplácal ji po stehně: „Musíš si jen uvědomit, kam patříš, aby sis udržela tu správnou linii. Vůbec se nestýkej s bílou spodinou, a už vůbec neprovokuj podivíny typu Jiggera Flynna. Tím si jen koleduješ o malér.”

Všechno si v duchu skládala na jednu hromadu, i když ten šovinistický a nadřazený švagrův tón ji rozčilovat. Nechtěla však ztrácet energii zbytečným hádáním, raději ho nechala blábolit.

Teď už věděla, že se jí nepodařilo nikoho přetáhnout na svou stranu. Rozhodla se, že celou věc vezme do svých rukou.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Chápala zcela jasně: jak psi začnou štěkat, už moc času zbývat nebude. Flynn určitě vyrazí ven, aby zjistil důvod nepokoje v ohradě. Jde o riskantní podnik. Musí se s brokovnicí přikrást dostatečně blízko, zároveň však je zapotřebí udržet si jistý odstup, aby zvířata nezvětřila cizí pach. Po zdárném dokončení naplánované akce se stejně ke svému činu hrdě přihlásí. Ale nechce Flynna zbytečně dopředu varovat.

Pokusit se uspět sama nepatřilo asi k nejmoudřejšímu řešení. Uvědomovala si rizika, jimž stane tváří v tvář. Na druhé straně i jen pouhá myšlenka na toho zloducha stačila, aby se nechtěně otřásla.

Předešlou noc si vyzvedla auto na parkovišti u firmy, dnes ho nechala ostentativně stát před Belle Terre. K Flynnovu obydlí vyrazila přes les. Na nebezpečnou misi se oblékla prakticky: staré džíny, tmavé tričko a tenisky. Dokonce uvažovala o zakrytí světlých vlasů čapkou, ale podobné řešení se jí zdálo hloupě melodramatické.

Ještě dopoledne, když Ken s Tricií odjeli a paní Gravesová zametala venku verandu, se Schyler proplížila do Cottonova doupěte a vytáhla brokovnici ze stojanu. Zbraň si prohlédla, zda je patřičně vyčištěná i promazaná. Cotton je vždycky udržoval v perfektním stavu - stačilo jen nabít a pálit. Schyler v jádru tyhle zabíjecí mechanismy nenáviděla, nerada se dotýkala chladných, neosobních povrchů z kovu a dřeva. Musela ale svou nechuť odložit stranou a koncentrovat se na splnění úkolu.

Manželé Howellovi společně s ní pojedli bohatý nedělní oběd, takže k večeři se podávalo jen studené kuře a ovocný salát. Mezi Kenem a Tricií stále přetrvával válečný stav, zničil jí přece sobotní večer. Však na to při jídle několikrát kousavě upozornila.

„V sobotu jsem musela sama čumět celý večer na televizi,” sarkasticky syčela, „zatímco jsi zmizel bůhvíkam.”

Pohled Schyler se střetl se švagrovým. Naprosto automaticky si odsouhlasili nezmiňovat se o skutečném místě pobytu. „Vždyť jsem ti říkal, že jdu za kámošema,” vzdychal Ken.

Na Belle Terre se totiž vrátil sám, zatímco Schyler dorazila se svým vozem až po něm. Tricia tedy nemohla tušit, že manžel a sestra se v sobotu večer potkali. Schyler věděla, že nebude snadné udržet tohle v tajnosti. Ale byla rozhodnutá o tom pomlčet. Neboť co oči nevidí, srdce nebolí.

Sdílené tajemství však spiklence nesblížilo. Přesně naopak - švagr se tvářil nakvašeně a odtažitě celý den. A právě tohle se jí hodilo. Potřebovali přece mít každý dostatek volného prostoru k nadechnutí po událostech minulé noci, kdy jeden druhého bezesporu nezahlédl právě v tom nejlepším světle.

Hned po večeři se Schyler omluvila a zmizela nahoře. Ve svém pokoji se převlékla, potom se vyplížila z domu zadním schodištěm. Chtěla se vyhnout veškerému vysvětlování. Pokud by však o všem ještě víc přemýšlela, pravděpodobně by podlehla panice, i odvaha k provedení činu by ji opustila.

Teď však stála skrytá za ostružiním několik stovek metrů za cestou od Flynnovy barabizny, dlaně se jí potily a srdce bušilo. Není nic lehkého zabít živého tvora. Už jenom pomyšlení na smrt, i dokonce na pouhé zmrzačení jí svíralo žaludek.

Snad jen vzpomínka na tesáky rozzuřeného psa a představa, že něco daleko horšího by mohlo prožít další dítě, ji posunovaly dopředu. Přece ti pitbulové nepatřili k normálním domácím zvířatům. Vždyť ohrožovali lidské životy, vychováni k útoku a zabíjení. Pokud by Flynn později požadoval odškodné, může mu ztrátu nahradit. Ovšem omlouvat se mu nebude. Navíc se osobně zasadí o zákaz psích zápasů v aréně, i kdyby se kvůli tomu měla obrátit přímo na svého kongresmana.

Flynnova dodávka stála na dvoře. Prašivá kočka ležela stulená na kapotě. Venku žádné světlo nesvítilo, ale dostatek ho pronikalo z oken. Všude vrhalo dlouhé hrůzostrašné stíny. Blížila se, teď už mohla uvnitř zaslechnout i hovor z televize nebo rádia. Každou chvíli se za oknem mihl stín. Potrhané záclony zavlály při náhodném závanu brízy. Schyler ve vzduchu ucítila vařené vepřové. Snad tenhle puch všechno přebije a psi ji hned tak nevyčenichají.

Z odvrácené strany cesty se vydala táhlým obloukem k ohradě, chtěla se přiblížit odzadu. Nevybrala si brokovnici jen tak náhodou. S pistolí by se musela připlazit skutečně velice blízko, s puškou by zase musela perfektně mířit. Takovou praxi však neměla, ve střeleckém umění nijak nevynikala. Pokud vypálí z obou hlavní přímo do kotců, bude mít zaručený zásah. I kdyby je nezabila, rozhodně jim způsobí těžká zranění.

V podřepu opět sledovala dům dalších pět minut. Pohyb stínů za okny neustával, pitbulové v kotcích se nervózně vrtěli - zatím se ale neozvalo ani jediné štěknutí. Zhluboka se nadechla a vyšla z křovisek na cestu vysypanou štěrkem. Kdokoliv ji mohl zahlédnout, když nekrytá přebíhala. Konečně se dostala k polorozpadlé kůlně, kde se opřela o stěnu. Nasávala vzduch široce otevřenými ústy.

Jeden ze psů zavrčel. Pohyby zvířat v kotcích se zrychlily. Kterési tázavě zakňučelo. Schyler vycítila, jak se v nich hromadí napětí. Ještě ji nemohli zaznamenat, ale šestým smyslem o ní věděli. Pravděpodobně vytušili blížící se nebezpečí, na které zatím ani nechtěla pomyslet. Pro jistotu ještě jednou a naposledy zkontrolovala oba náboje v hlavních. Další dva měla zastrčené za pasem. Zatajila dech, natáhla oba kohoutky. Jemné kovové cvaknutí vyvolalo další zavrčení.

Musí to udělat hned teď!

Vystoupila zpoza boudy a zamířila na kotce za pletivem, vzdálené asi pětadvacet metrů. Zřejmě se jí potily i prsty, protože napoprvé ukazováček ze spouště sklouzl. Nakonec se jí však přece jenom podařilo stisknout kohoutek.

Už dávno zapomněla na ohlušující ránu, kterou brokovnice vydává. A teď v tichosti ztemnělého lesa zazněla jako výstřel z lodního kanónu. Také zapomněla na zpětný náraz, jenž se jí okamžitě připomenul kopnutím pažby do ramene. Málem si vyrazila dech.

Podvědomě registrovala šílený bengál, vše snad zahalila sopečná erupce. Bolestivé vytí v kotcích se mísilo s klením a řevem v domě. Nevšímala si ničeho, soustředila se pouze na druhý pokus.

Opět vypálila, zlomila brokovnici, vyhodila prázdné nábojnice a vsunula nové. Odpolední seznamovací lekce se zbraní nesla ovoce. Výměnu stihla za osm vteřin. Vystřelila potřetí, při čtvrté ráně sena zápraží vyřítil Jigger Flynn. Téměř vyvrátil zadní dvéře.

Zuřil jako na divadle, zkřivená tvář připomínala běsnící zrůdu. Zbytek vlasů mu směšně trčel za uchem. Bos, v tričku, pod pupkem věčné padající kalhoty. V ruče svíral pistoli. S každým sprostým slovem mu z úst odletoval chomáč slin.

Schyler ztuhla děsem. Nepočítala s možností, že vyběhne ozbrojený. Představovala si, jak bude rozčilený, snad i vzteklý - a ona k němu v té chvíli přistoupí a učiní mu nabídku na rozumnou náhradu. Jak se ale má dohodnout s posedlým zuřivcem mávajícím pistolí? Tenhle blázen zatracoval celý svět, hrozil peklem a snad už nikdy ze šílenství nevystřízliví.

Ještě ji nezahlédl. První starost měl o psy, protože ani jeden z nich nevyrazil dírou v pletivu, poškozeném palbou. Schyler odhadovala zranění na vážná. Někteří pitbulové však museli být stále naživu. Jejich zoufalé vytí jí nejspíš bude znít v uších až do smrti.

„Pejskové moji… Který zajebaný bastard… Zabiju tě!” Pobíhal kolem, mířil do tmy a několikrát nazdařbůh vystřelil. Při jakémkoliv náznaku pohybu byl schopný vraždit. Vždyť mu nějaký grázl zlikvidoval tak lukrativní podnik. „Zabiju tě, pošlu tě do pekla! Hovnožroute, budeš si přát Chcípnout dřív, než tě najdu, zasranče. Pojdeš!”

Za jeho ramenem zahlédla nějaký pohyb. „Co se stalo?” ozvala se žena v okně.

Schyler okamžitě poznala, o koho jde, a překvapeně polkla.

„Drž hubu, ty černá děvko! Volej šerifa. Nějaký zkurvysyn zranil mé pejsky!” Obrys postavy zmizel, Flynn opět vypálil. Tentokrát se kulka zaryla do stěny rozpadlé boudy. Schyler zaslechla zapraskání dřeva kousek od hlavy. Tohle už bylo příliš. Vyrazila pryč, snažila se udržet dostatečnou vzdálenost mezi sebou a pronásledovatelem.

O pár vteřin později se k ní doneslo přerývané chroptění rozlíceného muže, který pravděpodobně přece jenom nějaký pohýb zahlédl. Hnal se přes dvorek, vztekle kopal do harampádí ležící mu v cestě.

Veškerý naplánovaný diplomatický postup se jí z mysli vypařil. Teď běžela o život. Jediná šance se jí naskýtala v úprku přes cestu, zmizet mohla pouze v hustém lese. Vřítila se do mělké prolákliny, na druhé straně vyběhla. Tenisky zarachotily na štěrku. Hlavně se modlila, aby si v temnotě nevymkla kotník! Dosti hloupé přání, když jediná kulka může během vteřiny ukončit její pozemské bytí, stačila se podivovat vlastním úvahám. Mezitím se Jigger Flynn opravdu rozparádil - zase několikrát vystřelil, nadávky však chrlil bez ustání.

Uprostřed cesty ji málem přejelo auto. Zcela bez světel se vyřítilo ze zatáčky, řidič jen prudce strhl volant a zabrzdil. Od kol teatrálně létala oblaka štěrku i prachu. Dveře u sedadla pro spolucestujícího se rozletěly.

„Honem si naskoč, náno blbá!” zařval Cash. Bez zaváhání hodila brokovnici na korbu a vletěla do kabiny. Projektil udeřil do dveří. „Sehni hlavu!”

„Vrať se, ty zkurvený vrahu,” vřeštěl Flynn z plna hrdla. Zběsile střílel, ve vzteku však nemohl pořádně zamířit. Než se konečně dokázal soustředit, dodávka zmizela v temnotě.

Uvnitř kabiny se Schyler snažila nebýt. Hlavu mezi koleny si chránila rukama. Stále se třásla, i když se už dávno dostali z dostřelu i doslechu hysterického klení.

Cash za volantem hnal starou herku jako závodní vůz na trati. Bravurně projížděl zatáčkami, ačkoliv světla nerozsvítil. Alespoň je takhle nikdo nemohl pronásledovat ve spletenci cest křižujících břehy mrtvého ramena - stezky připoraínaly vzor cajunské přikrývky vpletený bavlněnou přízí. On však svou krajinu znal a s orientací neměl problémy.

„Jsi v pořádku?” Na zlomek vteřiny mrkl okem na schoulenou postavu.

„Nemluv na mě. Jsem indisponovaná.”

„Indisponovaná? Doprdele, co to znamená?”

Schyler zdvihla hlavu a probodla ho pohledem. „To znamená, že budu zvracet.”

Pneumatiky zaječely, dodávka se prudce zastavila. Cash hrábl po klice a bleskově na její straně otevřel dveře. Schyler vyskočila z kabiny a začala vyprazdňovat žaludek do prachu cesty.

Ruce si opřela o kolena, zůstala ohnutá v pravém úhlu, zatímco křeče s ní cloulhaly, dokud se vnitřnosti nevyřadily. Uši jí hořely. Po kůži stékal pot. Třásla se. Vyčkávala, až hrůza a děs pominou. Nešlo to rychle, ale přece jenom se dočkala. Konečně mohla otevřít oči. Zaostřila na láhev whisky.

Přijala jeho nabídku, přiložila hrdlo ke křídově zběleným rtům. Lokla si pálivé tekutiny, vykloktala s ní a vyplivla. Tedy snažila se. Většina alkoholu jí stékala po bradě.

„Doprdele!” Cash stáhl šátek z krku a podal jí ho. Otřela si bradu, vysušila oči. Měla v nich slzy, i když vlastně ani neplakala. „Ty si neumíš ani odplivnout - ale broky jsi umístila dobře. Viděl jsem v kotcích čtyři díry větší než vana. Všude kolem lítaly kusy kůže a střeva.

„Prosím tě, drž hubu,” zaúpěla. Žaludek se při barvitém líčení opět ozval.

„Budeš ještě zvracet?” Zavrtěla hlavou. „Pokud ano, řekni mi včas, abych mohl zastavit. Nechci, abys mi blila po kabině!”

Pohlédla na čerstvou díru ve dveřích, potom na něj. „Odvez mě zpátky.” „Na Belle Terre?” „Ne, k Flynnovi!”

Zíral na ni, nevěřil vlastním uším. „Máš v hlavě místo mozku hovna, dámo?” „Odvez mě zpátky, Cashi.”

„Kašlu na to! Už mě unavuje tě pořád zachraňovat.”

„Však jsem se neprosila!”

„Byla bys už tuhá, kdybych ti nepomohl,” křikl zlostně. „Ale já musím zpátky. Musím mu nabídnout finanční odškodnění…”

„Zapomeň na to!” Slova prosekla vlhký vzduch zrovna tak jako dlaň, která naznačila negativní gesto. „Přece nechceš, aby Jigger vůbec někdy přišel na to, kdo se mu dostal na kobylku.”

„Ale já nemůžu…”

Chytil ji za rameno. „Podívej, proč si myslíš, že jsem se tam objevil potmě? Nechtěl jsem tě nasvítit jako na jevišti. V skrytu duše jen doufám, že mou dodávku nepoznal.”

„Slyšela jsem, že volá šerifa. Pokud je tam ruka zákona, můžu samozřejmě všechno vysvětlit…”

Cash s ní tvrdě zacloumal, v půlce věty ztichla. „Schyler, copak nechápeš, co je to za hajzla, kterému jsi před chvílí vyhlásila válku? S ním se přece nemůžeš bavit u soudu. Ten nepřátelům rozerve hrdlo s podobnou pomstychtivostí jako jeho pitbulové. Včas jsem tě varoval, aby ses do tohohle dobrodružství nepouštěla, ale teď už je po všem. Ani se k němu nepřibližuj, a hlavně mlč, nemáš s tím nic společného!”

„Ale já musím zpátky,” opakovala plačtivě.

„Kurva,” procedil. „Copak neposloucháš, co říkám?”

„Viděla jsem v okně Gaylu.”

„Myslíš Gaylu Francesovou?”

„Ano. Vedinu dceru. Ty ji znáš? Byla u Flynna.”

„Správně,” povolil sevření Cash a o krok ustoupil. Schyler se opřela o dveře, nechápavě na něho pohlédla. „Gayla žije s Jiggerem už několik let.”

Zeměkoule se snad vymkla ze své osy. Koruny temných stromů kolem se roztočily. „Gayla? S Jiggerem Flynnem? To je přece nemožné!”

„Nastup si.”

Neurvaleji strčil do kabiny a zabouchl dveře. Obešel vůz, usedl za volant. Motor stále běžel, takže během několika vteřin zase uháněli temnou nocí dál. Pořád ještě bez světel. Projížděli tak úzkými stezkami, až větve stromů, vytvářející téměř tunel, tloukly do kabiny. Schyler ani nešpitla, že by měl rozsvítit reflektory - řidič asi věděl dobře, co dělá. Pomalu se jí ulevilo, když měla vedle sebe někoho, kdo si udržoval přehled nad celou situací.

Vyčerpaně si opřela hlavu, nechala se ovívat proudem chladného vzduchu zotevřeného okénka. „Řekni mi o Gayle. Jak se stalo, že se rozhodla žít s tím nelidou?”

„Až se dostaneme domů. Ke mně.”

„Radši ne,”

„Jo, radši ses dneska v noci měla vyhnout Flynnovu doupěti a nemachrovat. Předvádíš skutečně kaskadérské kousky.” „A ty jsi byl…”

„Samozřejmě hned za tou zákrutou.” „Tys věděl, co udělám?”

„Trpěl jsem úděsnou představou, že se o něco takového pokusíš.”

„ I když jsi mě varoval, abych toho nechala?” S trpkostí na ni pohlédl. „Právě proto, že jsem tě varoval!” Po chvíli pronesla: „Tak mám dojem, že ti dlužím zase další poděkování.” „Oui. Souhlasím.”

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Zastavil. Brzdový pedál zaskřípěl, když ho došlápl až k podlaze. Otočil se k ní. Dlouhý okamžik plný napětí si pohlíželi do očí.

„Co dostanu za opětovnou záchranu tvého života?” vydechl něžně, „Tvůj účet u mě se pořád zvětšuje.”

Schyler se na něho zle podívala, ačkoliv se uvnitř cítila lehce a nadýchaně jako sněhová pusinka. V ústech jí vyschlo, to ale nezpůsobila nedávná nevolnost.

Po několika vteřinách se mu rty složily do charakteristického cynického úsměšku. „Uklidni se. Dneska si odměny vybírat nebudu.”

„Jak laskavé.”

„S tím to nemá nic společného. Nezbývá nám totiž moc času.” Otevřel dveře. „Odtud jdeme pěšky, slečno Schyler.”

Úmyslně se vyhnul cestám vedoucím k Belle Terre, takže se dostali k jeho domu z opačné strany. Chytil ji za ruku a vedl zarostlou pěšinou k říčnímu rameni, kde se na břehu tyčil malý domek, uhnízděný mezi stromy.

Vybudovaný též z cypřišového dřeva, možná stejně starý jako plantážní rezidence. Obří kůly pod ním připomínaly konstrukci Broussardovy putyky. Plechová střecha na okrajích přesahovala, okenice zůstaly otevřené, okna zakrývaly sítě proti hmyzu. Vnější schodiště na jednom konci verandy vedlo do prvního patra.

Cash s ní zamířil ke schůdkům na verandu, odkud vešli do hlavní místnosti. Na jednom konci viděla ohniště a malou kuchyňku. Tahle prostora sloužila coby obývací pokoj i jídelna. Vše vypadalo mnohem čistší, než si Schyler představovala, i když všude nalézala stopy Cashova původu.

Několikrát se jí naskytla možnost prohlédnout si rekonstruované cajunské domy, které se staly zajímavou turistickou atrakcí v téhle části Louisiany. Architektonické řešení této stavby bylo naprosto typické, dokonce i galerie, zasklená veranda, probíhala po celé délce zadní stěny domu. Úzkými spojovacími dveřmi zahlédla koupelnu, očividně moderně zařízenou a přistavenou na rozdíl od původních plánů.

Právě galerie se zdála nejobývanější: viděla železnou manželskou postel, komodu se zrcadlem a vratký stolek, na němž trůnila přenosná televize i balíček karet. Knihovničku měl nabitou brožovanými bestsellery a zajímavými časopisy. Při podivení nad neobvyklou čistotou ji překvapil i jeho čtenářský výběr. Už si byla jistá, že galerie je místem, kde tráví většinu času - okna směřovala na řeku.

„Co je nahoře?”

„Mámina ložnice.”

Některé kusy nábytku opravdu patřily mezi rukodělné výtvory zkušeného truhláře. Ovšem interiér doplňovalo i moderní vybavení - třeba mikrovlnná trouba nebo stropní ventilátor.

Cash zatáhl za šňůrku, lopatky rozhýbaly nehybný vzduch. „Drink?” Zamířil ke kuchyňce, u skříně odhrnul kalikový závěs a vytáhl láhev whisky.

„Prosila bych s vodou.”

„Led?”

Zavrtěla hlavou. Vrátil se k ní, láhev nesl s sebou. „Posaď se,” ukázal na křeslo, které se dalo koupit snad v každém americkém obchodě s nábytkem. Ovšem tady vypadalo jako z jiného světa, jeho zjev působil zcela absurdně. Schyler se do něho spustila, nadšená známým pocitem. Vždyť tenhle večer se vůbec nic nezdálo normální. Zuby jí zacvakaly o okraj sklenice, když upila. „Díky.”

Usadil se proti ní do stejného křesla a napil se. Zkřížené nohy si pohodlně natáhl přes roh desky stolku mezi nimi, láhev postavil vedle.

„Kde ses naučila střílet?”

„Cotton mi byl učitelem.”

Pozdvihl skleničku, aby se napila. Na chvíli se zarazil, pak si přece jenom lokl. „Poskytl ti skvělou službu.” „Na své dnešní vystoupení nejsem ale nijak pyšná.” „Táta by ale byl.”

„Pravděpodobně ano,” připustila neochotně. Zamyšleně přejela prstem okraj sklenice. „Měli jsme neshody ohledně mého střílení,” přiznala se s nostalgickým úsměvem. „Chtěl, abych s ním každý podzim chodila na lov. Ovšem já jsem dokázala vystřelit jen na mrtvé terče. V tomhle jsem ho zklamala.” Dopila a prázdnou skleničku vrátila na stolek. Vstala.

„Ještě jeden drink?”

„Ne, díky.” Pomalu a pátravě se prošla kolem křesla, prstem přejížděla polstrování. „Dnešek byl však něco jiného. Musela jsem to udělat. Nechci ale, aby mě někdo chválil za přesnou střelbu.”

Plná nepokoje přešla místnost až k oknu nad kuchyňskou výlevkou. Na parapetu bujela celá zahrádka. Bylo vidět, že se o byliny kdosi perfektně stará. Zvídavě na něho přes rameno pohlédla. Pokrčil rameny a nalil si další čistou whisky. „Mámě v tom okně vždycky něco rostlo.”

„Používáš koření při výrobě lektvarů?”

Ačkoliv se zeptala ze žertu, odpověděl vážně: „Některé z nich ano.”

Vedle starobylé ledničky, která halasně rachotila, visela na zdi korková nástěnka. Všimla si ha ní několika starých, ohmataných fotografií. Nahnula se, aby si je lépe prohlédla. Na jedné spatřila ženu s dítětem - malý chlapec s rozcuchanou vlnitou hřívou zíral předčasně dospělýma a vážnýma očima.

„To jsi ty s matkou?”

„Oui.”

Obličej, orámovaný hustými černými kudrlinami, se od širokého čela zužoval ke skřítkovsky špičaté bradě. Exoticky mandlové oči naznačovaly úkryty tisíců tajemství. Tajuplný úsměv potvrzoval, že ani o jedno se s nikým nerozdělila. Rty srdcovitého tvaru, plné a dráždivé, lákavé i vzrušující. Schyler si pamatovala Monique, ale nikdy ne takhle mladou. Navíc ji stejně zahlédla jen z dálky. Fotografie jí učarovala. „Tvá matka byla skutečně krásná.” „Díky.”

„Jak jsi starý na té fotografii?” „Možná deset. Nepamatuju se.” „Při jaké příležitosti tě fotili?” „Ani tohle si nepamatuju.”

Schyler si prohlížela další snímky. Momentky většinou zaznamenaly bojové situace mariňáků v maskáčích, identifikační známky jim visely na řetízku kolem krku. Šklebili se, hloupě pózovali. Jeden dokonce naznačoval odpal, zbraň držel coby basebalovou pálku. Jiný ukazoval zaťatou pěst se vztyčeným prostředníčkem, na některých hned Cashe poznala.

„Vietnam?”

„Oui.”

„Vypadáte docela spokojeně.”

Ušklíbl se. „To jo, tam jsme si užívali.”

„Nechtěla jsem nejapně vtipkovat.”

„Ten kluk s knírem už druhý den dostal zásah do břicha. Lapiduši se ho ani nesnažili ošetřit, jenom mu nastrkali zpátky vnitřnosti, než ho helikoptéra odvezla.” Pak z dálky ukázal najeden z dalších snímků. „Vůbec nevím, co se stalo kamarádovi v tom legračním klobouku. Prováděli jsme průzkum a při zaslechnutí jeho zoufalého vytí jsme vyděšeně prchli.”

Šokovaná blazeovaným tónem se zeptala: „Jak můžeš takhle mluvit o mrtvých přátelích?” „Žádné nemám.”

Trhla sebou, jako by ji udeřil. „Proč to děláš?” „A co?”

„Mstíš se. Nahrazuješ starost krutostí.” „Asi zvyk.” „Zavez mě domů.”

„Nelíbí se ti tady?” Rozhodil rukama, gestem obsáhl celou místnost. „Ty se mi nelíbíš!”

„Většina lidí tvé kasty reaguje stejně.”

„Nejsem v žádné kastě. Já jsem já: A důvod, proč tě lidé nesnášejí, je v tom, že jsi takový uštěpačný gauner. Kde máš telefon? Pokud mě nezavezeš na Belle Terre, zavolám někomu, ať mě tady vyzvedne.” „Nemám.”

„Cože? Tady není telefon?”

Sladce se uculil nad neuvěřitelným šokem podmalovávajícím otázku. „Alespoň si nemusím s nikým povídat, pokud nechci.”

„Jak bez něj můžeš přežít?”

„Když ho potřebuju, skočím si do kanceláře firmy.”

„Vždyť je zamčená.”

„Ovšem existují cesty, jak zámek obejít.”

Schyler se zděšeně nadechla. „Ty odemkneš dveře paklíčem? Ty se k nám vloupáváš a zneužíváš naší dobroty?” Zatvrzelý úšklebek mluvil sám za sebe připomínal podepsané přiznání. „Ty jsi nejen nechutný, ale stal ses taky zlodějem!”

„Zatím to nikomu nevadilo.”

„Copak o tom někdo věděl?”

„Cotton, samozřejmě.”

Tohle ji překvapilo. „Cotton tě nechal používat zařízení patřící k Belle Terre? Výměnou za co?”

„To je mezi mnou a jím.” Náhle postavil skleničku na stůl a poposedl. Opřel si lokty o kolena. „Neplánuješ náhodou zase něco šíleného ohledně Gayly Francesové?”

„Když už nic jiného, tak si s ní alespoň promluvím.”

„Nedělej to. Tvé vměšování se jí nebude líbit.”

„Zatraceně, vměšovat se přece můžu. Chci slyšet z jejích úst, že si dobrovolně vybrala soužití s tím chlapem. Jinak tomu neuvěřím! Vůbec nechápu, proč jí to Veda dovoluje.”

Úkosem na ni pohlédl. „Veda je bohužel mrtvá.”

Zalapala po dechu. Kolena se jí podlomila, padla do křesla. Slepě na něho zírala. „Tohle jsi popletl.”

„Ne.”

„Veda je mrtvá?” Přikývl. Přesunula pohled dolů, nevidomě pohlížela kamsi do prostoru. Snažila si představit svět bez přítomnosti Vedy. Rázná, odpovědná, milující Veda, která ji převedla přes všechna úskalí průjmů a odřených kolen i mladických lásek - zmizela. „Kdy?”

„Před několika lety. Nedlouho potom, co jsi odjela. Copak ti sestra nic neřekla?”

Zavalilo ji chladné ohromení podobné smrti. Potřásla hlavou. „Ne, ani slovo. Tvrdila jen, že musela Vedu propustit.”

Zamumlal něco sprostého. „Měla pravdu, vyhodila ji. To byl ale začátek konce. Veda hned potom onemocněla. Chceš slyšet můj osobní názor? Za všechno nese vinu ta kráva, které říkáš sestra, když ji vykopla z Belle Terre!”

Opět se opřel o polštář v křesle. „Veda už byla stará, jinou práci sehnat nemohla. Ke všemu se dostavila nemoc, která její činnost omezila. Gayla musela přerušit studia, vrátit se domů a starat se o ni. Našla si zaměstnání v baru, kde servírovala chlast. Tam ji zaregistrovalo bdělé Jiggerovo oko. Zamlouvalo se mu, co vidí, a tak ji přijal pod svá křídla. Navíc coby kouč na ni dohlíží při mnohem výnosnější práci.”

Schyler nevěřila vlastním uším. „Lžeš!”

„Proč bych to dělal? Optej se kohokoliv. Tohle je pravda. Gayla se stala nejlacinější prodejnou děvou ve městě!”

„Tohle by přece nikdy neudělala.”

„Ale udělala - vím, co říkám.”

„Vždyť je tak krásná, inteligentní a sladká,” bránila ji vehementně Schyler.

„Právě proto byla jeho favoritkou.” Schyler skousla ret a snažila se překonat nával slz. „Mezi Jiggerovýma děvkama zářila Gayla jako nová mince. Z toho důvodu si ji vzal k sobě. Nyní tu chuděru pronajímá jen občas, ale za vysokou cenu.” Schyler svítila hlavu, čelo si opřela do dlaní.

Cash nemilosrdně pokračoval dál. „Veda zemřela hlavně hanbou a smutkem. Tricia Howellová o ní roznesla nejnemožnější pomluvy: prý je stará, neschopná a málem do základů vypálila Belle Terre žehličkou, kterou nechala bez dozoru zapnutou. A potom samozřejmě, Gayla. Veda nemohla přenést přes srdce, co se z její dcery stalo.”

Něco takového přece nebylo možné. Schyler znala dobře Gaylu už od chvíle, kdy se Vedě v dost pozdním věku narodila. Společně naříkaly, když pana Francese zabil výbuch v rafinerii minerálních olejů, kde pracoval. Po neštěstí Cotton nabídl Vedě, aby se ubytovala na Belle Terre. Schyler viděla, jak se Gayla mění v nádhernou dospívající dívku. Dokonce ji ještě před odjezdem do Anglie viděla postoupit na další studia. „A co Jimmy Don?”

Jimmy Don Davison, Gaylin miláček už od mateřské školy. Coby černá hvězda místního fotbalového týmu byl znám na hřišti jako Heavenský divoch. Patřil k tak vynikajícím atletům, že si ho všiml kouč fotbalové unie a zajistil mu plné čtyřleté stipendium. Skutečně pohledný a chytrý mladík, populární mezi černými i bílými studenty. Všichni ale považovali za samozřejmé, že patří Gayle Francesové a naopak.

„Sedí.”

„Sedí? Ve vězení?” vyjekla Schyler. „Proč?”

„V době, kdy probíhala tahle nechutná aféra s Vedou, ještě studoval. Jakmile se doslechl o Gayle a Jiggerovi, opil se: popadl ho amok, rozboural bar, osazenstvo téměř pobil. Skoro zabil nějakého chlapíka, který se právě před pozornými posluchači vytahoval, jaký šťavnatý kousek ta prodejná Gayla je. U soudu Jimmy Don doznal svou vinu a teď si odpykává trest. Dostal, myslím, tři roky.”

Schyler nemohla ty hrůzné zprávy naráz absorbovat. Veda. Gayla. Jimmy Don. Jejich zruinované životy skončily v troskách. A za to celé neštěstí je nepřímo zodpovědná Tricia. Coby sestru ji zavalil pocit viny.

Nakonec zvedla hlavu a pohlédla na pohodlně usazeného muže naproti. Zdálo se, že nachází přímo perverzní potěšení v jejím mučení. „Vychutnáváš si všechno, čím mě týráš?”

Přikývl. „To jen abys věděla, s jakými borci žiješ v té obrovské luxusní rezidenci. Tvá sestra je záludná děvka. A ten její floutek bez ptáka je všem pro srandu. Cotton… doprdele, fakt nevím, co se s ním stalo! Vždyť byl u toho a klidně tu krávu nechal, aby ničila ostatním lidem životy.”

Schyler vystrčila bradu o stupínek výš. Ona samozřejmě dobře znala slabosti svých blízkých, ale měla jiný náhled na outsidery, obzvlášť pokud k nim patřil Cash Boudreaux. „Co se dálo na Belle Terre,přece není tvoje starost. Nenechám tě roznášet pomluvy o mé rodině!” Vstala, pohlédla na něho s výrazem bohorovnosti a povýšenosti.

Poslední kapkou pohár přetekl. Ještě před chvílí tu Cash seděl spokojeně rozvalený v křesle, zcela bez viditelných emocí. Teď pohlížel na Schyler svrchu, tvrdě jí svíral ramena. „Zatraceně, já si můžu říkat, co chci, o kom chci!”

„Ale ne o mé rodině!”

Hrubé prsty jí projely vlasy, dlaň zezadu přidržela hlavu na místě. Sehnul se k ní na pár centimetrů. „Chceš to vědět? Řeknu ti, co si o tobě myslím.”

„Něco takového mě vůbec nezajímá.”

Otřel se rty o její. „Ale ano.”

„Přestaň.”

S úsměvem, jen krátce, se podruhé dotkl jejích rtů. „Myslím, že patříš mezi nejzajímavější ženy, s nimiž jsem se během tak dlouhého života setkal, slečno Schyler.”

„Nech mě jít.” Snažila se uhnout těm dobyvačným, sajícím rtům, ale nemohla se jich zbavit. Velice jemně se dotýkaly její tváře, vnímala snad hebkost korunních plátků růžového květu. Vší silou ho chtěla odstrčit, bohužel veškerá snaha vyzněla naprázdno.

„Jakákoliv žena, která se postaví Jiggeru Flynnovi - klobouk dolů, to je tedy někdo, koho bych rád lépe poznal!” Přitiskl ji k sobě. Pocítila napnutý zip džin.

„Jsi nechutný.”

V zachechtání se ozvala nízkost a sprostota. „Optej se ostatních, slečno Schyler. Většina žen si to nemyslí. A já mám dojem, že ty sama toužíš poznat pravdu.”

Snažila se mu vykroutit, pevné ruce ji však snadno udržely. Sevření sice nebolelo, přesto se nemohla dostat na svobodu. Opět ji políbil, a tentokrát byl polibek o mnoho delší. Dušené vyjekla v protestu, když jeho jazyk projel do nitra jejích úst. Ten lehký krouživý dotek ji šokoval. Musela se ho chytit za ramena, aby udržela rovnováhu.

Po nekonečně dlouhém polibku konečně oddálil tvář. „Přesně tohle jsem si myslel,” poznamenal drsně. „Udržuješ kolem sebe atmosféru dámy, ale přitom jsi jako světlice o státním svátku: připravená k zapálení, schopná explodovat.” Rukama sjel dolů, sevřel ji v pase. Několikrát se o ni otřel. „Cítíš to? Mám sirku, kterou tě můžu odpálit.” Vyťala mu tvrdý políček. Cashovy oči se nebezpečně zúžily. „Copak se děje, nejsi zvyklá na…”

„Obscénnost, pane Boudreauxi. Skutečně jsem si na sprostotu nezvykla!”

„Copak švagr s tebou v posteli vulgárně nelaškuje?” Schyler nad takovou nehorázností zbledla. Cash pokračoval: „Jakpak Howell zvládá obsluhu vás obou?”

„Drž hubu!”

„Lidi ve městě se podivují, umíš si to představit. Nevědí jen, zda pobíhá mezi dvěma ložnicemi nebo všichni šťastně spinkáte v jedné velké posteli!”

Vzepřela se veškerou sílou. Podařilo se jí to. Vyběhla ze dveří, hnala se dolů po schůdkách. Běžel jí v patách. V mžiku ji chytil za zápěstí a trhnutím zastavil. „Nemusíš nikam utíkat, protože já kašlu na zbytky po Howellovi. Nasedni, odvezu tě domů!”

„S tebou nikam nepojedu.”

„Máš strach, aby nás spolu neviděli?”

„Ano. Obávám se, že by si naši společní známí mohli myslet, že tvé lhaní a podvody zanechaly následky také na mně.”

„Lhaní a podvody?”

„Však jsi včera vsadil na Jiggerovy pitbuly!” „To nepopírám.”

„Proč jsi mi nepřiznal, že na ty psy sázíš, když jsem po tobě chtěla jednoho psa zlikvidovat?” „Po tom ti přece nic není.”

„Tys mě zmanipuloval!” vykřikla. „Vzal jsi mě tam, pořád jsi tvrdil, že je to pro mé vlastní dobro nedělat nic proti tomu kuplíři. Ale po celou dobu jsi vlastně chránil svůj vlastní zájem!”

„Jedno ale nemá nic společného s tím druhým.”

„Lháři! Vyhrál jsi určitě hodně peněz.”

„Samozřejmě.”

Nával vzteků s ní zacloumal, když tak chladně přiznával svou vinu. „Jsi bezohledný darebák, všichni to říkají!”

Konečně se jí podařilo ruku ze sevření vytrhnout. Zhnusil se jí. Snažila se s ním přece komunikovat jako s rovnocenným člověkem, jeho to ale vůbec nezajímalo. Ken měl pravdu. Rozdíl mezi společenskými vrstvami je hluboce vrytý coby letokruhy u dubu, zrovna tak nepropojitelný. Systém připomínal feudalismus, nedal se akceptovat, nedal se však ani popřít! Cash Boudreáux ji stáhl k sobě dolů, na svou úroveň - teď se cítila ušpiněná.

„Všechno jsi mi už vysvětlila, takže nasedej!”

„Kašlu na tebe!”

„Kam jdeš?”

„Domů.”

Cash za ní popoběhl. „Nebuď hloupá. Nemůžeš přece jít celou cestu k Belle Terre uprostřed noci.” „Chceš se vsadit?”

Popadl jí za ruku. „Vztekáš se, protože jsem potvrdil tvé vlastní dohady - ovšem nechtěla jsi je slyšet nahlas. Lidé mě řadí mezi chátru. Nevadí! Seru na blbé názory druhých, řídím se vlastními. Půjdu do pekla za to, co jsem udělal, ale nikdy bych nevyhodil starou černošku, která by na mně svým životem závisela, což dokázala tvá sestra. Nemohl bych jen nehnuté přihlížet a nechat události běžet jako tenkrát vedle toho vykuchanýho kluka. Howell to však přehlíží. Dělá, že nevidí, stejně tak Cotton.”

Zlostně ho propalovala pohledem. Dokonce i v temnotě rozpoznala jizlivě pohrdavý výraz. Ani ten eroticky podmalovaný polibek neměl nic společného se sexuální touhou. Šlo vlastně o urážku - zároveň ji trestal za to, čím byla, i za to, čím nebyla a nikdy nebude!

„Nepřibližuj se k Belle Terre a k nikomu, kdo tam bydlí! Obzvlášť ne ke mně. Pokud neposlechneš, odstřelím tě za neoprávněný vstup na cizí pozemek!”

S těmi slovy hrábla po brokovnici na korbě dodávky, vytáhla zbraň a pěšky vyrazila k domovu.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Gayla seděla v koutě na židli. Jigger ji měl asi za dítě, když si myslel, že sice vidět bude, ale slyšet ne - obzvlášť když má návštěvu. Jedinou výjimku tvořila případná žádost o nějaké povzbuzení. Dnes večer se tu objevil šerif. Z vlastní zkušenosti věděla, jak tenhle chlípník miluje sex. Byl svině, ale vybíravá. Dnes je však ve službě, takže Gayla měla volno.

„Máš nějaké nové nepřátele, Jiggere?”

Šerif Pat Patout lítostivě pozoroval sklenku s whisky, s níž si pohrával pán domu. Přesto nabídku odmítl. Už takhle se při posledních volbách jen těžko protlačil na současný post. A teď se potil při pouhém pomyšlení na další kolo. Pomalu se stával puritánským a svědomitým jako nějaká stará panna.

„Na celém světě žádného nepřítele nemám, šerife,” prohlásil slavnostně Jigger. „To přece každý ví!”

Oba věděli, že pravda leží naprosto jinde. Šerif si hlasitě odkašlal. Mlsně pohlédl na Gaylu. Udržela ve tváři lhostejný výraz - chtěla vypadat až moc hloupě, aby přitom vyslechla zajímavé zprávy. Jedině pasivní chování ji udrželo při životě během posledních několika let. Klidně si seděla a nechala šerifa hltat pohledem vyzývavě vztyčená, nádherně symetrická ňadra. Jejich tvar kouzelně vynikal v přiléhavých šatech, jež musela na Jiggerův příkaz nosit. Přejela hosta nevidomým pohledem. V duchu si promýšlela veškeré ironické přídomky, které by se k němu hodily.

Patout si otřel hřbetem ruky ústa a neklidně se na židli zavrtěl. „Možná bych přece jenom trochu ochutnal,” kývl k láhvi. „Tohle je žíznivá noc. A zatraceně horká.” Flynn mu nalil plnou dávku. Hodil ji do sebe na jeden zátah. Téměř okamžitě mu na čele vyskočily krůpěje potu. „Možná žádné nepřátele nemáš, Jiggere,” zachraptěl, „ale někoho jsi načapal. Proto mi stačí jen mrknout na tvé kotce, abych měl v tomhle směru jistotu“

„Hajzlové,” zamumlal Jigger.

„Myslíš, že nebyl sám?”

„Jeden střílel, druhý řídil dodávku.”

„Poznals jakou?”

Zavrtěl hlavou. „Moc velká tma, moc velká rychlost.” „A ty jsi něco viděla?”

Gayla až poskočila, když pochopila, že Patout se obrátil na ni. Zastrčila bosé flohy pod židli a palci se snažila dotknout popraskaného linolea. Natažené paže s pevně sevřenými dlaněmi si vsunula mezi kolena, jako by ukrývala nějaký důkaz. Nakonec však sevření povolila. Došlo jí, že v téhle póze se ještě víc předvádí. Ten starý kozel s odznakem na náprsní kapsičce na ni zíral zcela uhranuté.

Na odpověď jen zavrtěla hlavou. Klidněji můžou mučit, ale jméno, které je zajímá, nikdy neprozradí. Přitom dobře věděla, že Schyler Crandallová vzadu na dvorku brokovnicí rozstřílela ohradu.

Ačkoliv to vcelku nedávalo žádný smysl, byla to pravda. Schyler přece pozná kdekoliv a kdykoliv. Jen se modlila k Bohu, aby slečna nezahlédla ji. Potom by už neplivla ani na její stín. I když se nevrátila kvůli ní, přestojí hřálo u srdce, že bývalá kamarádka je doma.

„Viděla jsem nic, šerife,” zamumlala Gayla. Záměrně použila špatnou gramatiku.

Pán domu po ní znechuceně hodil pohledem. „Neumíš pořádně mluvit, buchto? Udělej šerifovi radši něco k večeři!”

„Ne, díky, Jiggere. Hodil jsem už do sebe dlabanec v putyce.”

„Dej něco na stůl!” propaloval ji Jigger pohledem ostrým jako nůž zabodnutý do potrhaných tapet s motivem stolistých růží.

„Nic nechce.”

„Řekl jsem udělej!” zařičel vztekloun a udeřil do stolku, až se jantarový obsah láhve rozbouřil.

Gayla vyskočila, bosá chodidla šustila na špinavé podlaze. Z police nad starým plynovým sporákem vytáhla talíř. Mrskla na něj tučnou vepřovou kotletu, kterou vidličkou napíchla na pánvičce, přihodila pár uvařených kapustových listů coby přílohu a nechutně vyhlížející porci bez jakýchkoliv cavyků přistrčila před šerifa.

„Děkuju.” Patout ji obdařil nejistým úsměvem.

Jigger chytil Gaylu kolem pasu a přisunul k hostu blíž, až mu břichem narazila na rameno. Štípl ji do boku, ruka objela pevné křivky v poloprůhledných šatech.

„Je to solidní kus. Alespoň většinou. A když není…,” bodře se rozmáchl a pleskl ji přes pozadí. Rána pálila, ale Gayla ani nemrkla.

Moucha zabzučela okolo talíře. Šerif se po ní divoce rozehnal, jen co si zeleninu hojně zalil tabaskem. Směsí nechal nasát kus chleba a pak si ho nacpal do obřích úst. Mezitím se Jigger nepřestával předvádět. Gayla se raději věnovala hmyzu poletujícímu kolem. Sledovala drzé přistání na kovovém vršku slánky. Máma by umřela, kdyby se jen jediná moucha objevila v kuchyni na Belle Terre.

Ale máma zaplatila životem mnoho dalších událostí, které přišly - obzvlášť když se z její holčičky stala kurva.

Ruka pána domu se propracovala pod šaty a hnala se po stehnu nahoru. Instinktivně sebou trhla, přesto nedala najevo znechucení.

„Kolik pitbulů padlo za oběť?”

„Dva. Třetího jsem musel zastřelit sám, protože kňučel jak hovado. Měl rozraženou lebku. Další už zápasit nebude, takže se dá počítat mezi mrtvé.‘Oplzle se rozchechtal. „Ale má čuba, co čeká štěňata, nemá ani škrábnutí. Až vrhne, budu mít nejkrásnější rodinku bojových pitbulů v celém kraji!”

Šerif se stále cpal. Občas zachrchtal, aby naznačil zájem. „Udělám, co je v mých možnostecht ale moc stop tady nezůstalo!”

„Až ty bastardy najdeš, Gayla a já ti dáme malý dárek, viď miláčku?”

Patout přestal žvýkat, zíral na ni. Na rtech i bradě se mu leskl omastek. Snesla lačný pohled, pouze uvažovala, zda v jejích očích vypátral, jak všemi chlapy opovrhuje.

Rozkousal poslední sousto, tvrdě polkl a prázdný talíř odstrčil. Vstal, popotáhl si kalhoty přes břicho a sehnul se pro kovbojský širák. „Musím se pustit do práce. Budu si dávat pozor na dodávku s dírou ve dveřích.”

„To mají tady všechny náklaďáky,” odfrkl skepticky hostitel a následoval odcházejícího šerifa. Hrubě odstrčil Gaylu stranou. „K dopadení těch zkurvenců musíte udělat trochu víc, než jenom koukat,..”

„Nikdo mě nemusí poučovat ohledně mých povinností, Jiggere.”

Zlé oči mu zablýskly ještě větší zlobou. „Tohle říkám jenom pro jistotu, aby se vědělo, že cokoliv jiného bude lepší, než když je dostanu já sám!”

Pohlédli si do očí, porozuměli si. Patout si nasadil širák, naposledy obdařil Gaylu obdivným výrazem a vyšel ze dveří. Rám sítě proti hmyzu napřed skřípavě zaúpěl, pak se za ním hlučně zabouchl. „Zakopej ty psy hned ráno, v tomhle vedru už smrdí,” ještě prohodil přes rameno.

,Jen si přijď vykopat hrobeček sám, věčně ustaranej machře,” zavrčel polohlasně Jigger, když mu na rozloučenou ještě máchl rukou.

Přece jeho psi musí smrdět. Chce, aby ten puch vystoupil až na nebesa. Každý široko daleko si musí čichnout - jenom tak se dozví, co se stalo. A pachatelé zároveň poznají varování: jde po nich s myšlenkou na mstu! Dostane je. Neukáže ani kapku milosrdenství! Musí z nich udělat odstrašující příklad pro druhé. Nikdo se nebude stavět do cesty Jiggeru Flynnovi a nezůstane nepotrestán! Sám dohlédne na to, aby ze štěňat vyrostly ty nejzuřivější krvežíznivé potvory ve státě Louisiana i v celém blízkém okolí. Myšlenka na prestiž, kterou získá, bez ohledlu na množství vydělaných peněz, ho vzrušila.

Otočil se na Gaylu stojící u výlevky, kde právě omývala talíř po šerifovi. „Čas na postel!”

Obvykle musela pustit všechno z rukou a okamžitě ho následovat do ložnice. Čím dříve kapitulovala, tím dřív bylo po všem. Tentokrát si však vzpomněla na Schyler, která se z neznámých důvodů jejímu trýzniteli postavila. Tahle neuvěřitelná odvaha se přenesla i na ni.

„Dne… dnes nemůžu, Jiggere. Dostala jsem měsíčky.”

V okamžení k ní přiskočil, hřbetem ruky ji udeřil přes tvář. Zuby prořízly ret, ucítila chuť krve. „Ty prolhaná čubko, vždyť jsi je měla minulý týden! Máš mě za blbce? Myslíš, že si nic nepamatuju?” Nakopl ji, až se rozplácla na stěně.

„Přestaň, Jiggere. Nelžu.” Neurvale ji popadl za kudrnaté husté vlasy, které teď nosila nakrátko ostříhané. Dlouhé vlasy se mohly vymstít při styku s úchyláky, to pochopila časem. Bolest jí vehnala slzy do očí.

„Řekl jsem, čas na postel. To znamená teď!”

Tápala po zdi, vedená jeho krutou rukou, až našmátrala rám otevřených dveří do ložnice. Strčil do ní, málem si zlomila vaz.

Konečně nabrala rovnováhu a zastavila se. Začala si rozepínat šaty. Nechala je sklouznout na zem a nahá vlezla do postele. Lehla si na záda. Doufala, že to bude všechno, po čem dnes večer touží.

Svlékl se. Pružiny drátěnky zaúpěly, když na ni padl. Zachrochtal jako prase a bez přípravy nasucho se do ní tlačil. V bolesti se prohnula, v rukách sevřela prostěradlo, patami se vzepřela o tenkou matraci. Nevydala však ani hlásku. Miloval, když při tom naříkala. Ovšem tohle uspokojení mu dnes odepřela. Pouze na začátku zareagovala při brutálním vstupu, dál pak ležela v naprostém klidu.

V tomhle aktu neviděla ani kousíček podobnosti s milováním, které prováděla s Jimmy Donem prakticky už od patnácti. Oba byli tenkrát tak mladí, tak zamilovaní. Nemohli se vynadívat jeden na druhého, ani se nemohli přestat držet za ruce. Krev v nich bublala horká a sladká jako pralinky. Tenkrát snadno podléhali diktátu svých těl. Bože, ach, jak to bylo nádherné!

Od napoprvé se začali milovat pravidelně. Přitom se po aktu nikdy necítila zostuzená a ponížená. S Jiggerem však měla vždycky pocit ušmudlaného plivátka.S Jimmy Donem vnímala čistotu, lásku a krásu. S ním se nikdy necítila pošpiněná, nikdy neměla dojem, že už se očistit nemůže. Ani nemyslela na smrt.

Ovšem tady nad ní často uvažovala. Myšlenkami na sebevraždu se vlastně zaobírala od doby, kdy si ji tenhle zlosyn přivlastnil. Jenom jedno jí v tom bránilo - snad se přece jenom dožije dne, kdy opět uvidí Jimmy Dona a získá jeho odpuštění!

A také uvažovala o tom, že svého odporného trýznitele zabije. Jakmile upadal do alkoholického spánku, rovnajícího se bezvědomí, rozjížděla fantazii naplno. Viděla se, jak mu zaráží řeznický nůž do břicha, a tím svou mizérii končí. Nikdo už jí nemůže udělat nic horšího než to, co denně prožívá.

Veda ji však nutila navštěvovat kostel, dvakrát o nedělích a pak ve středu se účastnila večerní modlitby ve skupině. Hřímavá kázání o pekle a zavržení ji během tolika let udržela na přímé a úzké stezce pravdy. Navíc si nebyla jistá, co je hořící pekelná síra - samozřejmě v něčem tak hrozném věčnost trávit nechtěla.

Bůh jí určitě odpustí prožitou lásku s Jimmy Donem ještě před svatbou. Bůh pochopí, že si ho vzala ve svém srdci! A tušila zcela jasně boží odpuštění, když nechala cizí muže používat své tělo coby nástroj k ukojení jejich chtíče. Máminy účty od doktora i za léky nehorázně stoupaly. Ovšem černé dívky, nezáleželo na tom jak chytré, těžko sháněly práci v kanceláři, bance nebo obchodě. V době ekonomického poklesu vlastně vůbec nesehnaly zaměstnání. Na uklízení po domech zas měla až nebezpečně hezkou tvářičku, takže jakákoliv střízlivě uvažující žena v domácnosti nechtěla mít v blízkosti takové pokušení pro manžela či dospívajícího syna. Proto udělala jen to, co musela. Bůh přece její srdce zná, všechno pochopí.

Možná ve své všemohoucnosti a neskonalé dobrotě by přikývl i k chladnokrevné vraždě Jiggera Flynna. Zatím se o to nepokusila. Zatím se pokoušela tolerovat přesně to; co jí dělal teď, a doufala jen, že co nejdřív sama skončí život přirozenou smrtí. Nechtěla nijak víc ohrozit své šance trávit čas po smrti v nebi s tátou a mámou, možná dokonce i s Jimmy Donem.

Trvalo to déle než jindy. Ve tváři cítila Jiggerův smrdutý dech. Vždyť se i potí jako prase! Kapal z něho, stékal jí na prsa.

Tohle už dál vydržet nemůže!

Gayla nadzdvihla ladně dlouhé nohy a zkřížila mu je za zády. Silně stiskla ty pumpující šunky. Naznačila zaúpění, simulovanou parodii na vzrušení - něco takového nikdy nemusela filmovat při doteku svalnaté a hladké hrudi Jimmy Dona.

Předstírané uspokojení se bohatě vyplatilo. Jigger Flynn dosáhl vrcholu, zvrátil tu hnusnou hlavu a rozhýkal se jako osel. Zhroutil se na ni, pak se odvalil. Pružiny opět zasténaly. Zůstal ležet na zádech, bílý, opuchlý a slizký jako slimák.

Gayla se otočila na bok, aby ho už neviděla, kolena si přitáhla k sobě v obranném gestu. Ani se nehnula, nadšená, že vše pominulo. Přece jenom dnes večer měla štěstí: obdržela jen jeden úder a nakopnutí.

Rozplakala se, až když muž vedle ní začal chrápat. Přesto se snažila vzlykat tiše. Zatímco rty formovaly mlčenlivá slova modliteb, slzy hořkosti a beznaděje potichu klouzaly po hebkých saténových tvářích.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

„Někdo vám telefonoval, když jste byla pryč,” informovala Schyler paní Gravesová. „Nechala jsem vzkaz na stole ve studovně pana Crandalla.” „Děkuju.”

Kroky rozeznívaly dřevěnou podlahu v hale, když zamířila k malé čtverhranné místnosti skryté pod rozložitým schodištěm.

Dřevem obložené studovně dominoval psací stůl. Schyler hodila kabelku a klíčky od auta na hromadu neotevřené pošty, sama se usadila na čalouněnou židli. Připomínala tu druhou z kanceláře, ale s touhle neměla spojených tolik vzácných vzpomínek. Cotton ji totiž tak často nepoužíval.

Macy odmítala zatěžovat dívkám hlavu zbytečnými informacemi ohledně dřeva a stavu na trhu. Manžel se nevyhnul hořkým výčitkám, kdykoliv ho zastihla se Schyler při probírání podnikatelských záměrů. Proto ji vlastně táta bral do firmy, aby se podobným odhalením vyhnul. Tím se mu navíc podařilo zachovávat mír a klid v rezidenci.

Začala se zaobírat myšlenkami na otce. K žádné pronikavé změně v jeho stavu nedošlo, ačkoliv kardiolog mluvil o jakémsi pofidérním zlepšení.

„Situace připomíná tésné skóre, cosi jako polibek mezi sourozenci,” naznačoval „Vzhledem k chorobě nemůžeme nijak jásat, ale s radostí je zapotřebí přijmout fakt, že se nám jeho stav nehorší.”

„Pořád ještě nevíte, kly budete operovat?”

„Ne. Ale čím víc času mu necháme, aby posílil tělo, tím lépe. V tomhle případě každý den zpoždění je vlastně naší výhodou.”

Po krátké návštěvě na jednotce intenzivní péče se vrátila domů. Dosedla na ni beznaděj, zároveň i stesk po Markovi. Vedro ji už začalo štvát. Měla chuť na něco skutečně dobrého k jídlu. Navíc jí pořádně lezlo krkem to věčné hašteření mezi Kenem a Tricií. Zoufale toužila po hlubokém nočním spánku.

Automaticky vyťukala telefonní číslo, které tu nechala paní Gravesová. Ke špatnému spaní měla dva důvody: Gaylu Francesovou a samozřejmě Cashe Boudreauxe.

„Delta National Bank.”

Teprve teď zaregistrovala spojení. „Ach, kdo že?”

„Delta National Bank. Jak vám mohu pomoci?”

Vůbec nepředpokládala podobnou instituci, protože na papírku měla vedle čísla napsané jen jméno. Hned ho použila. „Je tam pan Dale Gilbreath, prosím?” vydechla, v tónu hlasu zazněla otázka.

„Má obsazeno. Počkáte si?”

„Ano, prosím.”

Zatímco čekala, odkopla střevíce a třela si unavená chodidla o koberec. Od zítřka zase začne nosit sandály. V tomhle dusnu jsou punčochy a vysoké podpatky opravdové utrpení.

Kdo je vlastně ten Dale Gilbreath? Tohle jméno určitě v životě neslyšela. Propátrávala paměť, ale nic ani trochu podobného nenalezla. Pokus vzdala a obrátila myšlenky na mnohem důležitější téma.

Každopádně musí něco podniknout s Gaylou. Ale co?

Nešťastný příběh vylíčený Cashem se zdál tak dramatický, že snad nemohl být skutečný. Ovšem v jednom měl možná

pravdu: Gaylu by asi nijak zvlášť nenadchlo její vměšování. Přesto je zapotřebí radikálního řezu. Přece nemůže žít

s takhle zrůdnou karikaturou muže. Už jenom z tónu vyprávění se dalo vycítit, jak zoufalý život s ním vede. Schyler v žádném případě nemůže mlčky přihlížet a nic nedělat.

Problém spočíval v tom, s čím i jak začít a aby Gayla její

starost vůbec přijala. Zatím musí tuhle záležitost také odsunout.

Cash Boudreaux. Bože, co s ním? Hned ji napadla jednoduchá odpověď: Nic! Vůbec nic. Vždyť prožil na Belle Terre celý život a ona téměř nevěděla o jeho existenci. Proč by se nyní o ni měl zajímat? Líbal ji ale. No a co? Zapomeň!

Jenže ona nemohla zapomenout. Jako by ji svědila kůže a ona nedokázala vypátrat příčinu. Nevěděla ani, kde se poškrábat, aby tak zahnala neodbytné vzpomínky. Ten polibek by se jí neměl líbit! Bohužel pocit zvítězil nad rozumem. A ke všemu nemohla nad tím nijak dlouho uvažovat, protože se jí hned vrátily všechny ty slastné prožitky.

„Konečně vás můžu spojit s panem Gilbreathem.”

Schyler poskočila. „Ach, děkuju.”

„Gilbreath.”

„Pan Gilbreath? Tady je Schyler Crandallová, reaguju na vaše volání.”

Tón hlasu se rázem změnil. Z bryskně formálního k lichotivému během jednoho srdečního tepu. „Výborně, slečno Crandallová, ani nevíte, jakou mám radost, že jste se ozvala. Skutečně nádhera. Mnoho díků za zavolání.”

„Znám vás?”

Rozesmál se nad přímou otázkou. „Teď mám nad vámi výhodu. Slyšel jsem o vás tolik, až mi připadá, jako bych vás znal.”’

„Vy pracujete v bance?”

„Jako prezident.”

„Blahopřeji!.”

Buď sarkastickou poznámku přehlédl, nebo se rozhodl ji ignorovat. „Cotton a já jsme mnohokrát podnikali společně. Řekl mi, že žijete v Londýně.”

„To je pravda.”

„Jak se vůbec má?” ,

Opakovala poslední, doktorovu zprávu. „V tomhle okamžiku musíme vyčkávat.”

Snad naznačil soucit. „Však by mohlo být hůř.”

„Ano, mnohem hůř.” Konverzace pokulhávala. Schyler mínila hovor co nejdřív ukončit, chtěla si vzít acylpyrin proti začínajícímu bolení hlavy. „Vřelé díky za vaši starost, pane Gilbreathe. Cotton zajisté ocení váš zájem.”

„Tohle ale není striktně zdvořilostní volání, slečno Crandallová.” ‘

Nijak ji nepřekvapila podobná informace, protože už zase změnil tón svého projevu. Uctivý postoj byl ten tam.

„Ano?”

„Potřebuju se s vámi setkat, abychom probrali otázku financí.”

„Se mnou? Určitě přece víte, jak můj švagr řeší…”

„Veškeré finanční transakce firmy Crandall Logging, samozřejmě. Ovšem tahle záležitost se dotýká přímo Belle Terre, takže vám vlastně dlužím konzultaci. Berte to jako laskavost“

Vráska na čele nepocházela jen z tupé bolesti. „O co tedy jde?”

„Nevyrovnané pohledávky. Ale podívejte, něco takového je vhodnější probrat mezi čtyřma očima.”

Nelíbil se jí. Vytušila, že laskavost pouze hrál. Nechtěla nic víc než ho poslat do hajzlu. Ale kecá. Chtěla se svléknout, vlézt pod sprchu a zalehnout na chladné prostěradlo. Mohla by si odpočinout až do večeře, možná by zdřímnutím zahnala i tu hlásící se bolest hlavy. Ovšem veškeré myšlenky na odpočinek si zakázala. „Jsem na cestě.”

„Ale právě teď nemám čas…”

„Tak si ho udělejte!”

O hodinu později Schyler vstoupila do foyeru Delta National Bank, obloženého falešným růžovým mramorem. Nová budova zabírala celý blok v centru města na místě, kde si z dětství dobře pamatovala malé obchůdky. Skutečně cítila smutek, že bankovní sejf vytlačil známě občerstvení, kreditní formuláře nahradily bublinkové pití a trojité sendviče. Zahalila ji vlna stesku po starých, temným dřevem obložených chodbách bankovních domů, vybavených solidním nábytkem. Z něho hodnota peněz přímo čišela.

Tohle moderní pojetí vestibulu pokládala za ohyzdné. Sterilností připomínalo operační sál. Nikde žádná stopa po osobnosti či charakteru. Ostrůvky chromovaných sedátek s nafialovělými polštáři pluly na koberci barvy mořské zeleně. Cotton často říkal, že žádná židle není hodna své funkce, pokud dřevo trochu nezaskřípe, když pozadí pána dosedne. Schyler s tímhle názorem souhlasila.

Usmívající se recepční ji odvedla k jednomu z těch módních křesílek. Usadila se a obhlížela situaci. Dokonce zahlédla několik známých tváří za sklem bankovních přepážek. Z nich čerpala odvahu, ačkoliv slova ,Belle Terre” a „nevyrovnané pohledávky” kroužily myslí jako káňata, v letu vyčkávající na první chybu bezmocné kořisti.

„Slečno Crandallová, pojďte prosím tudy.”

Dostala se do jedné z oddělených kanceláří připomínajících akvárium se zlatými rybkami. Tuhle obýval pan Dale Gilbreath, prezident Delta National Bank. Na obličeji se mu skvěl tučný úsměv, když jí potřásal rukou.

„Slečno Crandallová, máte obrovské štěstí, že jste se vešla do dnešního časového rozvrhu. Sedněte si, prosím. Kávu?”

„Ne, děkuju.”

Pohodil hlavou a recepční zmizela. Spustil se na pohodlnou sedačku za stolem, ruce zkřížil na břichu. „Jsem opravdu rád, že se s vámi konečně setkávám.”

Už chtěla zalhat a potvrdit slůvkem: Nápodobně. Ovládla se však a použila chladné: „Díky.” Původní intuice se prokázala jako správná. Byl jí nepříjemný od prvního pohledu. Určitěji zahrne přívalem špatných zpráv, způsobí jí problémy.

Chvíli na ni pohlížel o něco déle, než bylo nutné. Bylo to téměř na hranici urážky. „Tak dobře, co si myslíte o naší nové bance?”

„Působivé.” Skutečně na ni stavba zapůsobila, ale necítila povinnost vysvětlovat v jakém směru.

„Nádhera, viďte? Jsme na ni pyšní. Už je načase, aby se Heaven probralo a provedlo plastickou operaci středu města, co myslíte?”

„Jsem sentimentální.”

„Co to znamená?”

Ten chlap fakt neví, kdy přestat. „To znamená, že se mi líbil střed města, tak jak byl.”

Úsměv mu zmizel z tváře, křeslo poskočilo, když se zpříma usadil. „Jak překvapivý přístup pro moderní ženu jako vy!”

„Však jsem přiznala konzervativní sklony.”

„Ano, samozřejmě, chápu antikvární hodnoty, ale vždycky mám dojem, že přece jenom existuje nějaký prostor pro vylepšení.”

Schyler perfektně pochopila, kam ji bankéř chce dostat. Než by se s člověkem, kterého vůbec neznala, začala dohadovat o přednosti svého názoru, raději začala zápolit s neexistujícím kouskem nitě na lemu šatů.

Gilbreath si nasadil brýle a otevřel složku ležící před ním. „Je mi líto, že jsem vás sem musel zavolat, slečno Crandallová.” Skoro výhružně na ni pohlédl přes obrubu skel. Střetli se očima nad lesknoucím se povrchem stolu. Ani nemrkl, dokud nepřesunul zrak k obsahu dokumentů. „Ovšem má odpovědnost spočívá v ochraně banky, aniž by se bral zřetel, jak neradostné to někdy může být.”

„Proč nejdete přímo k věci? Ať je to neradostné, či ne.”

„Dobře tedy,” odsekl bryskně. „Obávám se, že Cottonovo nepředvídané onemocnění neblaze ovlivní konečnou splátku půjčky, kterou jsem mu poskytl.”

Potřebovala trochu víc času. Přehodila si nohu přes nohu a snažila se zachovat přezíravý postoj, i když každým okamžikem padne stín na Belle Terre. Žaludek se jí sevřel, měla pocit, že zapadá do bahna. „O žádné půjčce nic nevím. Můžete upřesnit, o co šlo?”

Opět se v křesle pohodlně rozvalil. „Říkáme tomu růstový dlužní úpis. V tomhle případě si Cotton loni vypůjčil tři sta tisíc dolarů. Vypracovali jsme pro něho rozpis čtvrtletních úrokových plateb, vše přesně podle splátkového kalendáře.”

„Stále v tom nevidím žádný problém.”

Položil si ruce na stůl, pohlédl na ni s přímostí ředitele pohřebního ústavu. „Potenciální problém, musím zopakovat potenciální, je v rovnováze celé půjčky. K provedeným splátkám úroků se řadí i konečné datum úhrady celkové sumy, k čemuž má dojít patnáctého příštího měsíce.”

„Jsem si jistá, že můj otec s tímhle počítal a peníze má připravené. Mohu klidně autorizovat transfer této finanční částky, pokud tohle chcete.”

Soucitný úsměv nijak nepomohl sevřenému žaludku. „Přál bych si, aby to bylo takhle snadné,” pronesl chmurně a naznačil rukama bezmocné gesto. „Cottonův osobní účet však nemůže pokrýt konečnou splátku.” „Chápu.”

„A konto firmy Crandall Logging už vůbec ne.”

„Banka určitě nenese žádné riziko. Velikost půjčky byla nepochybně zajištěna povinným ručením.”

„Máte pravdu.” Zadržela dech, ale dobře věděla, co teď přijde. „Jako finanční jistotu použil Belle Terre!”

Zajiskřilo se jí před očima, jako by utržila ránu do hlavy. „Kolik toho dal?”

„Rezidenci a přiměřené množství akrů půdy.”

„To je přece šílenost! Celý dům má cenu mnohem větší než tři sta tisíc. S tímhle by můj otec nikdy nesouhlasil.”

Gilbreath opět bezmocně rozhodil rukama, bledé dlaně stočil vzhůru a krčil rameny. „V čase, kdy žádal o půjčku, neměl nic jiného na výběr. Trpěl totiž nedostatkem hotovosti. A já jsem mu nic lepšího nabídnout nemohl. Proto udělal, jen co musel. A já udělal to samé.”

„Tedy lichvářství?”

Rázem zesmutněl. „Prosím, slečno Crandallová. Snažím se ze všech sil udržovat celou situaci v přátelských mezích.”

„Nejsme přátelé. A docela vážně mám pochyby, že bychom se jimi někdy stali.” Zvedla se a pohlédla na prezidenta rozvaleného za stolem. „V klidu odpočívejte, protože já sama dohlédnu na včasně splacený dluh.”

Vstal, v tváři zamračený výraz. „Neviním vás z momentálního rozčilení. Rozhodně nepotřebujete žádné další špatné zprávy. Ovšem ani vy mě nemůžete vinit za starostlivost ve světle Cottonova stavu i ukončení chodu vaší firmy. Obojí se totiž může táhnout donekonečna.”

„Ani u jednoho z účtu přece neexistuje žádný důvod k poplachu,” promluvila. Přála si, aby to byla pravda. „Splátka bude určitě splacena.”

Nasazený úsměv v pobledlé tváři byl stejně falešný jako barvy akvarelu visícího na stěně kanceláře. Přesto si Schyler porážku nepřipustila.

„Skutečně bych považoval za tragédii, kdyby došlo k vyvlastnění zadlužené nemovitosti.”

„Nikdy!” Pravost pobaveného výrazu v obličeji dosáhla bankéřovy úrovně. „Klidně si můžete tohle slovo nechat vytesat na jeden z těch sladce růžových falzifikátů sloupů v té vaší moderní vstupní hale. Sbohem, pane Gilbreathe.”

KAPITOLA ŠESTNÁCTÁ

Šokující oznámení bankovního prezidenta se ukázalo bezútěšnou pravdou. Schyler trávila zbytek odpoledne v Cottonově studovně na Belle Terre kontrolou výpisů ze všech otcových účtů. Skutečně nikde nenašla sumu alespoň se přibližující částce tři sta tisíc dolarů.

Zachmuřeně zírala na nechutně alarmující konečný součet, provedený na kalkulačce, když dovnitř vtrhl Ken. „Drinky před večeří se právě podávají na verandě.”

Během prvních několika dnů po setkání při zápase pitbulů se švagr tvářil zatrpkle a podivínsky. Naštěstí časem se zapšklosti zbavil a opět se snažil jako obvykle kolem sebe šířit veselost. Ovšem humorný přístup v téhle chvíli Schyler připomínal dotek drsné pemzy.

„Kene, musím s tebou mluvit.” Odhodila tužku, ruce položila na stůl. „Proč jsi zastavil činnost naší firmy, když táta prodělal infarkt?”

Švagrův široký úšklebek se zhoupl, koutky úst neznatelně poklesly. Snažil se však zachovat sebevědomý výraz. „Kdo ti to řekl?”

„Proč si myslíš, že je tak důležité, kdo mi to řekl? Stejně bych na to dřív či později přišla. Odpověz, Kene, proč?” „Kdo tě do toho vtáhl?”

Rezignovaně povzdechla. „Nějaký pan Gilbreath z Delta National Bank.”

„Ten dobytek. Neměl žádné právo…”

,Měl právo, Kene. Dlužíme té bance docela dost velkou částku. A já mám právo vědět, co se tady děje - doufám, že mi konečně řekneš pravdu!”

„Jak myslíš, ale já mám právo vědět, kde se v poslední době motáš!” Na zlomek vteřiny nabyla dojmu, že švagr ví o její návštěvě u Cashe - možná ví i o tom dlouhotrvajícím polibku. Zalila ji však úleva, když pokračoval. „Městem se šíří neuvěřitelné novinky - kdosi zastřelil tři psy v kotcích Jiggera Flynna. Pěna mu jde z huby úsilím vypátrat pachatele.” Přivřel oči, ostře na ni pohlédl. „Ty bys o tom náhodou něco nevěděla?”

„Kdy se to mělo stát?” s klidem se optala.

„V neděli večer.”

„To jsem šla brzo spát, pamatuješ?”

Posadil se na roh stolu, pozorně jí zíral do tváře. „Jo, to si pamatuju.” Popadl bronzové těžítko, přehazoval si ho z ruky do ruky. „Podle Jiggera se totiž vyřítila snad přímo z pekla záhadná dodávka, která zlosyna naložila. Dál tvrdí, že vypálil z pistole a trefil dveře na straně pasažéra.” Založil si ruce a nahnul se k ní. „Zkus uhodnout, čí vůz se honosí čerstvou dírou po kulce?” zašeptal.

„Čí?”

„Cashe Boudreauxe.”

„Odpověděl pan Boudreaux na případné obvinění, usvědčili ho jako pachatele?”

„Jo, odpověděl. Tvrdí, že po něm z ložnice střelil žárlivý chlap, když prchal od jeho manželky.”

„O tom nikdo pochybovat nemůže.”

Švagr nahodil rozjásaný úsměšek. „Pravděpodobnost je tu velká. Ale víš, co si myslím já?” V tichosti vyčkávala, co z Kena vyleze. Snížil tón hlasu o další stupeň. „Mám dojem, že to ty jsi zastřelila ty psy a Boudreaux ti pomáhal. Jenom uvažuju, čím jsi mu zaplatila - ten cajunský bastard totiž nikdy nedělá nic zadarmo.”

Vyletěla ze židle jako blesk, cítila se lapená. „Měníš téma rozhovoru.”

Chytil ji za zápěstí. Veškeré přetvářky zmizely. V obličeji se mu objevila zloba. „Přece jsem jasně řekl, aby ses držela daleko od něj.”

Vytrhla se mu. „A já ti vysvětlila, že nepotřebuju žádného opatrovníka. Ty ale ano, protože máme problém: otcův byznys se hroutí!”

„Vždyť je to i můj podnik.”

„Tak proč jsi zastavil provoz?”

„Panebože, co je to tady za řev?” vtrhla dovnitř Tricia. „Nemohli byste laskavé být potichu,” okřikla je a zavřela dveře. „Paní Gravesová o nás moc neví, ovšem šíření klepů jí určité dělá potěšení. A teď mi řekněte, co se děje?”

„Nic, o co by ses měla zajímat,” odsekl Ken.

„Jde o důležitou záležitost pro nás všechny,” odporovala Schyler. „I ona tady žije. Měla by se tedy dozvědět, že Belle Terre se hroutí.”

Tricia těkala zrakem z jednoho na druhého. „Vůbec nechápu, o co se hádáte.” Upíjela drink ze sklenice, zatímco Schyler orientačně zopakovala informace získané od prezidenta banky.

Švagr nepříčetně zafunél. „Mohlo mě napadnout, že si tě zavolá, ten hnusnej hnidopišskej skrblík. Vždycky vidí jen to nejhorší, deviant jeden!”

„Mě nezajímá, jestli má v posteli ovci,” vztekle zaječela Schyler, „fakta bohužel zůstávají stejná. Máme před sebou datum splátky a nikde jsem nenašla žádnou částku, která by se požadované sumě blížila.”

„Já se o to postarám,” zabrumlal.

„Jakpak, Kene, jak?” Schyler obešla stůl a opět dosedla na židli. Ještě jednou prolistovala bankovní výpisy, pak pozdvihla ruce v kapitulaci; „Jsme na mizině!”

„Cože?” vyjekla Tricia a pobaveně se rozesmála. „To je přece nemožné.”

„Táta totiž použil Belle Terre jako záruku na půjčku tří set tisíc dolarů. Ačkoliv si neumím něco takového představit, on to udělal.”

„Dostal se do zoufalé situace,” informoval Ken. „Sám jsem tušil, že to není správné řešení, ale nedal na mou radu. Jako vždycky!”

Schyler bleskově vyrazila k obhajobě. „Mám jistotu, že udělal, co bylo nutné. Každopádně nemohl předvídat infarkt - navíc těžko by pochopil, proč jsi zastavil provoz firmy v okamžiku, kdy ho sklátila nemoc.”

„Pořád s tím přede mnou máváš jako s kusem rudého hadru. Konečně se tvé přání splnilo - vařím se vzteky!”

„Tak to není. Nemůžeme si dovolit luxus řvát tu jeden na druhého. Proto požaduju vysvětlení.”

Ken skousl rty. Ruce vrazil do kapes. Poraženecky nahrbil ramena. „Z ekonomického hlediska zcela jednoduché: vydávali jsme víc peněz, než se nám podařilo vydělat. Žádné nové dřevařské kontrakty nepřicházely, ale Cotton stále vyplácel běžnou mzdu všemu personálu. A nezávislým dodavatelům dával za dřevo ty nejlepší ceny.”

„Přece by je nepodrazíl.”

„A to je právě důvod, proč firma Crandall Logging je v takovém stavu, jak jsi viděla,” vzrušeně gestikuloval Ken. „Proto jsem přistoupil na rozhodnutí o zastavení chodu podniku - mnohem lepší řešení než do něho bezúčelně cpát peníze.”

Švagrovo vysvětlení Schyler příliš neuspokojilo, ovšem nenacházela se v takové pozici, aby s ním mohla dál diskutovat. Jedinou věcí si byla jistá: Cotton patřil k bystrým a inteligentním podnikatelům, takže by těžko nechal dojít finanční stránku až takhle daleko. Snad jen v případě pokročilé senility, což byla též dost absurdní možnost. Každopádně odhalený problém vyžadoval bezodkladné řešení. Museli napřed najít způsob, jak zlikvidovat hrozby, teprve pak se mohli věnovat příčinám.

„Jak zaplatíme? Máme čas do patnáctého!”

Tricia usedla, nonšalantně si prohlížela nehty. Ken se přesunul k oknu a nervózně se probíral hotovostí v peněžence. „Taky jsi mi sem mohla přinést pití,” hodil stížnost do éteru.

„Až se z tebe stane pozorný manžel, budu ti pozornou chotí.”

Pokud se opět pustí do slovní potyčky, začnu ječet, mihlo se Schyler hlavou. Nemusela. Ken se k ní otočil a pronesl: „Vy obě přece máte peníze z matčina dědictví.”

„Na to zapomeň,” vyhrkla Tricia. „Nebudu riskovat své vlastní finance k záchraně zadluženého Crandall Logging ani slavné Belle Terre. Radši bych nemovitost prodala.”

„Jak se opovažuješ něco takového vůbec vypustit z úst!” zaječela Schyler. Měla sto chutí sestru udeřit, i když nikdy u ní nezpozorovala ani náznak citového vztahu k tomuto místu. Teď viditelně prokázala opravdový nezájem o rodinnou tradici.

V jednom směru však měla pravdu. Schyler nemohla sáhnout na částku z matčina dědictví k vyrovnání splátky. Pokud by Cotton zemřel, veškeré peníze by musela používat na udržování Belle Terre v chodu.

„Co ten chlapík v Londýně?”

Pohlédla na švagra. „Mark? Co by s ním mělo být?”

„Je přece boháč, nebo ne?”

„Po něm žádné peníze chtít nemůžu.”

.Jakpak to? Vždyť sním spíš, nebo ne?”

Ignorovala narážku, jen vrtěla hlavou. „Nepřichází v úvahu. Něco takového po něm nemůžu a ani nechci požadovat.”

„Takže co jiného navrhuješ?”

Zamrzel ji ten blahosklonný tón. „Rozjela bych znovu Crandall Logging, aby se objevily peníze k zaplacení půjčky.” „Cože?”

„Slyšel jsi mě, Kene.” „Tohle nemůžeš udělat.”

Tricia si odfrkla. „Tohle mé sestře bude vyhovovat, drahoušku. Ráda se do té špíny každý den vypraví. Máma ji odtamtud musela vždycky pracně tahat.”

„Zakazuju to,” řičel vztekle švagr.

Ještě před okamžikem Schyler neviděla žádnou možnost, jak se z toho dostat. Nyní se jí ukázalo nejlepší řešení naprosto jasně. V mžiku se rozhodla. A věděla, že správně. Chtěla to udělat pro milovaného otce, potřebovala nastolit i pokoj ve vlastní mysli.

„Nemůžeš mi vůbec nic zakazovat, Kene,” pronesla upjatě. „Zítra chci mít v kanceláři veškeré doklady naší firmy za posledních několik let. Myslím tím všechno - kontrakty, výplatní pásky, daňová přiznání, záznamy výdajů - zkrátka vše.”

„Cotton se to dozví,” Znechuceně vrčel švagr. Schyler na něho namířila žalující prst. „Zatraceně, máš pravdu. Chci vědět, proč Crandall Logging skončila produktivní chod a změnila se v nevýkonnou společnost balancující na okraji propasti během posledních šesti let.”

„Snad z toho neviníš mě? Sestup podnikání začal totiž dávno předtím, než jsem se tady objevil.”

„Kene, prosím tě, nechovej se jako zhýčkaný fracek,” pronesla unaveně. „Nikoho přece neobviňuju.”

„Ale mně to tak připadá,” zcela neobvykle se Tricia přiklonila na manželovu stranu.

„Za to může špatná ekonomika,” zakňoural švagr. „Vůbec nechápeš ekonomické závislosti v téhle oblasti, Schyler. Mnoho věcí se už změnilo.”

„Potom bychom se měli změnit i my.”

„Máme konkurenci ve velkých firmách, jako je Weyerhauser, Georgia Pacific a jiné obří konglomeráty.”

„Přesto je na trhu stále místo pro menší podniky, jako je náš. Nesnaž se mi tvrdit opak.”

Z pocitu marnosti si švagr prohrábl vlasy. „Máš vůbec pojem, jak komplikované je řídit takovýhle byznys?”

„Jistě to pochopím.”

„Uděláš ze mě úplnýho blba! Co je Cotton ve špitále, nesu za Crandall Logging odpovědnost já!” hřímal.

„Tomu tak bylo,” zareagovala chladně Schyler. Vstala. „Pokud chceš nosit na sobě kalhoty pána domu, měl sis je natáhnout v ten den, kdy našeho tátu odvezli do nemocnice!”

Odešla z místnosti. Rozzuřený Ken ji sledoval, pak se otočil k ženě, která tu stále seděla pohodlně rozvalená v křesle, ve tváři lhostejný výraz. Jen pohodila ramenem a dopila obsah sklenky.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

„Schyler?” „Hmm?”

„Co děláš venku?” „Přemýšlím.”

Ken se neochotně přišoural na verandu a usadil se vedle ní na lavici. Bylo po jedenácté. Tricia v pokoji sledovala nějaký televizní seriál.

„Asi ti dlužím omluvu,” začal švagr. Díval se na temný trávník.

Ňadra se jí zvedla a klesla v rytmu hlubokého nádechu.

„Nechci omluvu, Kene. Chci tvou pomoc.” Otočila se, po

hlédla na něho. „Potřebuju situaci vyřešit. Nebojuj se mnou. Zkus mi pomoct.”

Natáhl se a uchopil ji za ruku. „Já se snažím, však dobře víš. Jen jsem trochu přetopil kotel, to je všechno. Ne každý den se objeví ženská, aby převzala mou funkci.”

„Tak tohle si myslíš, že dělám? Nechci ti nijak upírat autoritu.”

„Ostatní tenhle dojem mít budou.” „Vynasnažím se, aby všechno vypadalo zcela normálně.” Hladil jí prstem hřbet ruky. „Proč si myslíš, že tohle musíš vyřešit?”

„Copak mám něco jiného na výběr? Když se dluh nezaplatí, ztratíme Belle Terre. S tím Gilbreathem jsi měl pravdu: hnusnej skrblík, který nebude mít s námi slitování, pokud dojde k vyvlastněnf zadluženě nemovitosti.”

„Určitě najdeme jinou cestu, jak získat hotovost, pokud se do toho pustíme společně.”

„Pravděpodobně ano. Ale moc času nám nezbývá, takže pro žádné pokusy místo nemáme. Nechtěla bych si půjčovat peníze na likvidaci dlužné částky. To by nás jen zahrabalo hlouběji a oddálilo nevyhnutelné. A už vůbec nechci likvidovat část z Belle Terre. Pouhé pomyšlení, že bychom se měli vzdát jednoho talířku čajového servisu z čínského porcelánu nebo prodat jediný akr z pozemku, mě přivádí na pokraj zoufalství. Nezasáhlo by to jenom nás, musíme myslet taky na ostatní. Vždyť bychom je připravili o střechu nad hlavou.”

„Přece se nemůžeš zatěžovat problémy každého našeho zaměstnance.”

Usmála se na něho, aby uvolnila napjatou atmosféru. „Musím něco udělat, jinak zešílím v přestávkách mezi návštěvami nemocnice.”

Láskyplně jí sevřel ruku. „Vím, že jsi zvyklá na pracovní vytížení - teď se však obávám, aby sis neukousla větší sousto, než dokážeš spolknout.”

„Potom, pokud padnu pod břemenem nebo celou situaci zhorším, budeš se moct spokojeně vyžívat při vyslovení věty: Já ti to říkal!”

„O tomhle se ale nežertuje, Schyler.”

„Já vím,” vydechla potichu.

„Ani Cotton na tom nic legračního neshledá.”

„Tím jsem si jistá.”

Cotton. Vždyť on byl její nejhlavnější motivací. Miloval Belle Terre víc než cokoliv jiného. Přišel sem jako naprostý outsider a nakonec rezidenci získal. Pokud by ji Schyler zachránila, možná jeho láska a náklonnost k ní znovu ožije. Třeba jí odpustí prohřešek, kterého se nevědomky dopustila. Vztah mezi nimi se může opět obrátit v milující souzvuk jako předtím, než utekla do Londýna;. Teď se však toužila co nejdřív pochlubit zlikvidovaným dluhem a pak se jen dívat, jak v tátových očích roste vděčnost a láska. Nechtěla podobnou změnu pro sebe, ale kvůli, němu.

„Jsi úžasná žena, Schyler.” Trhla sebou a pohlédla na švagra. Podobné prohlášení velice připomínalo Cashova slova, pronesená před dvěma dny. Ale na rozdíl od něj se Ken příjemně usmíval. „Ačkoliv tvé chování někdy připomíná osinu v prdéli, jsi docela přitažlivá“

„Díky za poklonu.”

Přisunul se blíž, až se jí dotkl kolenem. „Myslím tím tvou tvrdohlavost. A kuráž. Tvá rozhodnost však jde na nervy. Ovšem máš i přednosti, které jsou zatraceně působivé.” Pohladil ji po tváři s lehkostí peříčka. „Vzpomínáš si na všechny ty hodiny, kdy jsme se dohadovali nad různými tématy? Probírali jsme jednu kauzu za druhou, buď ji podpořili, nebo zavrhli.”-

„Stal se z nás pár křižáků, viď?”

Zavrtěl hlavou. „Křižákem jsi byla ty. Já jenom za tebou vlál, abych ti byl nablízku.”

„To není pravda. Každým coulem svého přesvědčení jsi podporoval výslednou dohodu zrovna tak jako já. Jen si to nepamatuješ.”

„Možná,” pronesl pochybovačně.

Ve skutečnosti také pochybovala. Ale nechtěla. Měla zájem věřit v jeho nekompromisnost a pevnost, připomínající neústupnost gibraltarské skály. „Tentokrát mi jde opravdu o krk, Kene. Potřebuju veškerou tvou sílu a podporu.”

Pohladil ji prsty na krku. „Vedle tebe se cítím jako silák.” Zblízka jí pohlédl do očí. „Nevybral jsem si chytře. Za manželku mám tu špatnou, Schyler.”

„Ne, Kene.”

„Poslouchej mě.” Zaslechla v jeho hlase úzkost a ucítila další dotek. Naklonil se blíž. „Denně lituju nešťastného poklesku s Tricií. Ona není jako ty. Je malicherná a triviální. Povrchní.”

„Přestaň, Kene.”

„Ne. Chci, abys mě vyslechla. Nesahá ti ani po kotníky. Ačkoliv na první pohled vypadá dobře a v posteli ujde, je sobecká. Bohužel v sobě nemá tvého ducha a oheň, ani ten správný požitek ze života a milování.”

Tahle slova Schyler vzrušila, ale snažila se je nevnímat. „Neříkej dál už nic. Prosím. Nemůžu tu zůstat, pokud…”

„Bože, neodcházej. Tak moc tě potřebuju.”

Bleskově překonal krátkou vzdálenost k polibku plnému vášně i zoufalství. Napřed ztuhla, pozvolna se však uvolňovala. Přijala jeho dobyvačný jazyk. Ruka mu sjela od krku na ňadro. Probil se k němu přes šaty. Odtrhl rty jen na chvíli, aby mohl roztomile zašeptat její jméno a zasypat tvář něžnými dotyky. Vydržela, dokud se nepokusil znovu zaútočit na její rty. Pak ho odstrčila a vstala z lavice.

Objala sloup, tváří se opřela o studené dřevo. „Můžeme litovat okolností, které nás rozdělily, Kene. Bohužel neexistuje cesta zpátky. Už nikdy na mě takhle nesahej!”

Zaslechla zaskřípění lavice, když vyskočil. Ve zlomku vteřiny se objevil za ní, chytil ji kolem pasu, šeptal její jméno do vlasů. Otočila se k němu obličejem. „Ne! Myslím to tak, jak jsem řekla.”

Světlo procházející oknem dostatečné potvrdilo rozhodný výraz ve tváři i očích. Napřed ho zachvátilo zklamání, potom vztek. Rty se mu stáhly do tenké úzké linky. Přeběhl verandu, seskočil dolů po schodech. Vřítil se do auta, nastartoval a sešlápl plyn. Vyrazil jako šílený! Schyler ho sledovala, dokud červená obrysová světla nezmizela v zatáčce.

Teprve když se odtrhla od sloupu, uvědomila si obrovské vyčerpání. Vší silou se musela přinutit, aby vešla do domu a potom po schodech nahoru do ložnice. Připravila se ke spánku.

Napřed se ještě opřela o polštáře a přitáhla si telefon do klína. Sice Markův budík předstihne o hodinu, ale nemůže si pomoct. Právě teď si s ním potřebuje promluvit.

„Ahoj, to jsem já,” ozvala se poté, co se podařilo navázat transatlantické spojení s bytem, o který se dělila s Markem Houghtonem.

„Schyler? Bože, kolik je hodin?”

„Tady, nebo tam?” Musela se rozesmát, když si představila jeho rozježené blonďaté vlasy i rozespalý pohled na budík.

„Vydrž vteřinu. Jen si zapálím cigaretu.” „Slíbil jsi, že přestaneš kouřit, zatímco budu pryč.” „Lhal jsem.” Do minuty se vrátil. „Nemáš snad nějaké nemilé zprávy!” „Ohledně táty ne. Jeho stav je stabilizovaný.” „To je paráda.”

„Bohužel ho čeká by-pass,” Vysvětlila i veškeré další lékařské prognózy. „Nemůžu ho opustit, dokud nebude úplně mimo nebezpečí.”

„To chápu, ale stýská se mi. Scházíš mi jak doma, tak i mezi starožitnostmi. Někteří z našich zákazníků nechtějí uzavírat obchody s nikým jiným než s tebou. Pokud jim tě brzo neukážu, obávám se, že mě vsadí do vězení.”

Poprvé se setkala s Markem, když ji najal coby svou asistentku pro obchod se starožitnostmi. Nestal se jenom jejím zaměstnavatelem, ale také učitelem. Snažila se být učenlivou žačkou, dokázala využit svého přirozeného talentu i dokonalého vkusu. Zanedlouho už znala všechen inventář dopodrobna jako on. Ačkoliv komplimenty přeháněl, daleko od pravdy určitě nebyl.

„Já zase znám dost zazobaných zákazníků, kteří mě klidně udupou, aby se dostali k tobě.” Pohrávala si se stočenou telefonní šňůrou, dávala si myšlenky dohromady. „Právě dnes jsem prošla účetní knihy rodinného byznysu, abych věděla, co říct Cottonovi, až se probere.” Hodila tenhle kousek informace coby vnadidlo na rybářském vlasci.

Hvízdl. „To je tedy šichta. A co Ken?”

Mark historii jejich vztahu znal. „Nelíbilo se mu mé vměšování, napřed se postavil proti mně. Ale myslím si, že už fakta pochopil.”

„Neboj, ty ho zvládneš společně s pracovní zátěží.”

„Opravdu?”

„Ani na moment bych nezapochyboval.”

„Jen nespěchej. Je v tom háček. Objevila se tu půjčka dosud bance nesplacená. A kasa je prázdná.”

Na delší dobu se odmlčel. Potom se ozval: „Kolik potřebuješ?”

„O nic jsem neprosila.”

„Ale já nabízím.”

„Ne, Marku.”

„Schyler, víš, že všechno, co mám, je i tvoje. Nebuď tak pyšná. Kolik? Můj právník ti hned ráno napíše šek.” „Ne, Marku.”

„Nech mě pomáhat, prosím.” „Ne. Potřebuju to vyřešit sama.”

Potřebuju si zasloužit právo k žití Belle Terre, znamenala tahle poznámka. Nepřišla na to dřív, než věta vyletěla z úst.

Belle Terre se mělo stát její. Pokud by se před jejich adopcí narodilo právoplatným majitelům dítě a splnilo veškerá kritéria zrovna tak jako ony, potom by Macy a Cotton Crandallovi odkázali rezidenci jemu. Kdyby teď Cotton zemřel, ona a Tricia zdědí Belle Terre. Sestra tohle řešení však bude považovat za samozřejmost.

Ale Schyler ne. Žádné pokrevní spojení mezi ní a domem s pozemkem neexistuje. Takové dědictví si musí zasloužit. Pokud by někdo chtěl tenhle názor vysvětlit, těžko by svůj postoj odůvodňovala. Ani sama sobě neuměla objasnit tuhle myšlenku, ačkoliv se k ní cítila připoutaná. Přece neměla jinou možnost než poslechnout hlas srdce.

„Dokážeš práci zvládnout beze mě o trochu déle, Marku?”

Vzdychl nad krutou předtuchou. „Co mi dáš na výběr?” „Obávám se, že nic.”

„Takže o ničem jiném si popovídat nechceš.”

„Potřebuju obejmout,” šeptla vyděšeným holčičím hláskem. „Marku, doprčic, copak já něco vím o manažerování dřevařské firmy?”

Rozesmál se. „Asi tolik, cos věděla o starožitnostech, když jsi pro mě začala pracovat. Naštěstí ty se učíš rychle.”

„To jsem ale měla vynikajícího učitele.”

V krku mu vyschlo při vzpomínce na ten nádherně prožitý čas. „Miluju tě, kotě.”

„Já tebe taky.”

Prodlužovala konverzaci tak dlouho, jak bylo po finanční stránce možné. Povyprávěla mu všechno o majiteli pitbulů, čemuž ani nechtěl věřit. „Ty fakt máš dojem, že ta Gayla žije v otroctví? Myslel jsem si, že jižané jsou dekadentní pouze v divadelních hrách od Tennessee Williamse a románech od Williama Faulknera.”

„Nesuď nás podle Jiggera Flynna.“

Vyjádřil starost o její bezpečí. V téhle chvíli se zmínila o Cashovi. „Znala jsem ho od samého začátku, chci říct, že o něm vím. Patří k těm, kteří se vždy pohybují někde v zákulisí.”

„A skutečně mu můžeš věřit? Když o něm vyprávíš, zdá se mi stejně nebezpečný jako ten netvor Flynn.”

Zadumaně zatáhla za nitku na lemu prostěradla. „Myslím si, že je důvěryhodný - ovšem podle jeho měřítek.”

Důvěryhodný? Možná. Zajisté je ale nebezpečný. Vlastně nebezpečné je zůstávat s ním o samotě, pokud jde o ženu emocionálně vykolejenou a dočasně nejistou sama sebou. Stačí si připomenout polibek bývalého milence a zjistit, jak daleko se přesunul, kamsi až na druhé místo.

Jen z čiré zvědavosti zareagovala na dotek švagrových rtů. Chtěla zjistit, co se stane. A k ničemu nedošlo. Ale jakmile pomyslela na Cashův polibek, srdce se jí rozbušilo, bradavky ztvrdly a nitro se zachvělo.

Uvažovala, zda má o prožité zkušenosti informovat Marka. Vždycky se cítil nad podobné věci povznesený. Navíc nikdy nic neodsuzoval. Určitě porozumí. Vzápětí změnila názor: nic mu nepoví.

„Schyler?”

„Pořád jsem tady, ale budu muset končit. Ocitla jsem se tu na okraji vyvlastnění a teď ještě zvyšuju astronomickou položku za telefon.”

„Zavolej příště na můj účet.”

„Omlouvám se, že jsem tě tak brzo vzbudila. Zkus ještě usnout.”

„Páni, vždyť je už čas vstávat.” „Promiň.”

„Nic se neděje. Zavolej, jakmile pocítíš nutnost si popovídat! Zavolej, kdykoliv budeš potřebovat cokoliv!” „Zavolám.” „Slibuješ?” „Slibuju.”

Položila sluchátko do vidlice. Kéž by veškeré životní vztahy byly tak otevřené a nekomplikované jako s Markem. Zhasla, lehla si na záda a pozorovala neustále se měnící vzor měsíčního světla a stínů na stropě.

Hned ráno musí všude rozhlásit, že Crandall Logging se opět rozjíždí. Dřevorubci ucházející se o práci budou okamžitě zaměstnáni. A potom se napojí na nezávislé dodavatele se sdělením o aktivním výkupu. Jména určitě získá v seznamu. Pak musí případné trhy se dřevem zanalyzovat a kontaktovat. Nakonec zavolá kupcům. Tolik toho má na práci.

Tolik toho má k přemýšlení… obzvlášť to Kenovo políbení plné vášně a vzrušení. Vždyť v ní nevzbudil ani zlomek toho co Cash Boudreaux.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

„Hej, chlapče!”

Každý sval se napnul v atletickém těle Jimmy Dona Davisona, neboť si uvědomil, že je ve sprchách sám. Tohle pochybení se mu mohlo vymstít. Vystrčil hlavu z proudu vlažné vody a podíval se na chlapa, který volal. „Mluvíte ke mně?’

Obří vypracovaná hora masa připomínala postavu z reklamy Mr. Muscle. Ležérně se opíral o orosené kachličky na zdi. Ručník svíral v pravé ruce. „Nikdo jiný tu není, cukroušku.”

Jimmy Don ignoroval poznámku a pootočil zrezavělými kohoutky, aby sprchu zastavil. Hranou dlaně shrnoval vodní film ze svalů vypracovaných denním cvičením na vězeňském dvoře. Věděl, jak ho ten druhý očima sleduje. Natáhl se po ručníku. Razz mu ho v posledním okamžiku s dětinskou radostí sebral. Po několika marných pokusech se Jimmy Donovi přece jenom podařilo látku zachytit. Bleskově se ručníkem opásal, konec zasunul dovnitř. Neprojevoval nervozitu, i když rychle přehlédl celý prostor sprch. Obával se správně, zůstal tu s Razzem sám.

„Po čem koukáš, chlapče? Po bachařovi? Marně. Donesl jsem mu nový pornografický časopis. Sedí ve strážnici a slintá.” Mohutný řehot se odrážel v prázdné okachličkované místnosti.

„Promiň, Razzi. Spěchám!”

Jimmy Don se snažil obejít spoluvězně, ale masitá dlaň mu obepnula loket. Trhnutím ho vazoun zastavil. Bývalá fotbalová hvězda si stále zachovávala vynikající fyzickou kondici. Na běžecké dráze by Razze pobil nejméně o míli, aniž by se zadýchal. Bohužel tady ho převyšoval. Ten kolos s kůží růžovou a hebkou jako dětská prdelka vážil minimálně o padesát kilo víc než on, a sílu měl jako býk. Zatímco Jimmy Don si svaly udržoval běžným cvičením, Razz si je vypumpoval na abnormální rozměry. Navíc si oholil hlavu i tělo, pokožku si dokonce olejoval. Stala se z něj bestie.

Až šišlavě pronesl polohlasně: „Kam se ženeš, cukroušku?” „Nech mě být!”

Na chvilku se Razzův úsměv vytratil a prasečí očka se zavrtala do pohledné tváře Jimmy Dona. Pak se zlověstně ušklíbl. Hravě ho plácl přes ruku. „Přece by bylo hloupé od malýho negra, aby Razze nasral, co myslíš?” Přejel prstem přes černou vypracovanou hruď. „Obzvlášť, když vím, co vím!”

Jimmy Don ustoupil před kulturistovým dotekem, nic ale neřekl. Ani ve tváři se neobjevil výraz vražedně nenávisti

1 znechucení, které ho zavalily. Záhy se naučil nepsaným zákonům vězení, které byly stejně brutální jako v džungli. Pouze nejsilnější přežije. A právě otázce přežití bylo nutné podrobit vše. Člověk se snadno dostal do nepopsatelného útlaku krutosti spoluvězňů, stoicky však musel snášet veškeré útrapy, pokud se chtěl po vypršení trestu dostat zase zpátky na svobodu.

A po tom toužil z celého srdce - musel dokončit své poslání! Pak už ho nebude zajímat, co se bude dít v další části života, či v nějakém dalším. Musí napřed vyrovnat dluh, pak ať si ho třeba vezme sám ďábel!

„Copak vůbec nejseš zvědavej na to šťavnatý tajemství, který jsem se dozvěděl?” Razz přejel nehtem černochovu bradavku, okolní svaly reflexivně poskočily. Bezvýrazná tvář Jimmy Dona se ale ani nepohnula. Podobné doteky tu byly běžné! Brzy však pochopil, že odpor k těmto aktům je stejně dobrý jako rozsudek smrti.

Elektrické křeslo patřilo k humánním nástrojům při porovnání s pomstou z rukou spoluvězňů, těch, kteří tady kralovali. Razz byl jedním z nich. Odpykával si doživotí a prostor kolem se stal jeho vévodstvím. Despoticky vládl všem ostatním, dokonce i některým strážným. Pouze nejvyšší úředníci nic nevěděli či nechtěli fakta znát. Tady měl moc Razz se svými kumpány, teror používali coby běžnou strategii!

„Hezky se mě optej a já ti řeknu, co vím,” vrkal Razz.

„Všechno, co vís, stojí za hovno!”

Jimmy Don patřil k bleskově reagujícím fotbalistům. Dokázal zaběhnout stovku za deset vteřin. Neměl ale zkušenosti ze rvačekna ulici. Razz v nich vynikal. Než mohl černoch zareagovat, násilník už měl ruku pod ručníkem. Sevřel mu varlata silou svěráku.

„Seš si jistej?” Popotáhl. Jimmy Don se postavil na špičky. „Hezky se mě zeptej,” obr mu dýchal do tváře. Šklebil se, zatáhl ještě víc. Černoch zamrkal. „Hezky se mě optej, nebo ti je utrhnu!”

„Prosím. Prosím, řekni mi to!” Jimmy Don sám sebe nenáviděl za tuhle kapitulaci, ale nechtěl umřít hned, ani nechtěl zůstat navždy zohavený. „Prosím.”

„To nestačí.” Ačkoliv Razz trochu uvolnil sevření, ruku neodtáhl. Přistoupil ještě blíž, nahnul se, aby zašeptal vyčenichané tajemství. „Propustí tě na čestné slovo, chlapče! Brzo. Skutečně brzo!”

Jimmy Don si myslel, že mu srdce už dávno odumřelo. Nebyla to pravda. Zcela automaticky se rozbušilo. Zalapal po dechu a několikrát zamrkal. „Kecáš!”

„Jak bych mohl?” vydechl obr a zatvářil se dotčeně.

Samozřejmě že by mohl. „Jak to víš?”

„Ptáčci mi štěbetají novinky do ucha.” Nasadil smutný výraz. „Vím, jak rád tohle slyšíš, ovšem mě tahle zpráva zarmoutila. Tolik mě těšila přítomnost černého chlapce, jako jsi tyl..” Mohutná ruka pod ručníkem se pohnula, tentokrát však hladila.

Jimmy Don odskočil „Nesahej na mě, zkurvenče!”

Hromotluk po něm hrábl, zdvihl ho a mrštil jím o stěnu. Nešťastník si narazil lícní kost, tělem mu proletěla vlna bolesti. Razz mu ruku kroutil za zády, pomaluji sunul mezi lopatky. Černoch ječel bolestí i přes rozhodnutí, nedat utrpení najevo.

„Jediné, co mi brání rozlousknout ti ksicht jako ořech o kachličky, je má slabost pro krásu,” syčel útočník.

Jimmy Don mu narazil loket do břicha, obr ale jen zabručel. Sevření jeho rukou nepovolilo ani o píď. Přitiskl mladého muže mezi své masivní tělo a stěnu, opřel rty o černé ucho. Hlas zněl podrážděně a výhrůžné.

„Budeš na mě hodný, cukroušku! Uděláš, co Razz říká, hned jak to vysloví, nebo veškeré šance na svobodu poletí do hajzlu! Chápeš? Nezbývá mi moc času na radosti, ale pokud tady budeš, jsi můj - rozumíš?”

Přikývl. Bojovat s ním byla zbytečná ztráta energie i času. Navíc mu odpor přinese jen další zranění a prodlouží příchod nevyhnutelného. V tomhle případě ještě ztratí naději na odchod.

Heavenský divoch, číslo jednadvacet, zaslechl rozepínání zipu. Vnímal na sobě dotek brutálních rukou. Připravil se na příchod hrůzy - rukama si zakryl obličej, nasadil trpnou pozici nejenom tělesně, ale i duševně.

Měl by to vydržet. Vydrží. Vydrží všechno. Musí se dostat ven! Musí se dožít dne, kdy se pomstí Jiggeru Flynnovi a té jeho děvče Gayle Francesové!

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

„Udělalsto?”

„Co?” zeptal se CaSh, zatímco ostrý nehet mu kroužil kolem rtů. Rhoda Gilfereathová se pokoušela o roztomilý úsměv. Jako obvykle mu připadal krvežíznivý. Scházely pouze vyčnívající tesáky, aby celkový obraz získal na dokonalosti.

„Zabils ty Flynnovy bulteriéry?” „To nejsou teriéři, ale pitbulové!” „Přestaň si hrát se slovíčky. Udělals to?” „Ne!”

Cash ji odstrčil a přešel dál do místnosti. Vždyť ho nenechala ani vstoupit dovnitř. Vilně se k němu přitiskla hned u zadních dveří svého domu. Ovšem po prvním polibku okamžitě vznesla otázku.

„Tohle se ale povídá.”

„S tím bohužel nemůžu nic dělat. Já ty psy nezastřelil.” „Myslíš, že ti budu věřit?” „Jigger ano.”

Rhoda velice zručně nasadila překvapený výraz. „Tys mluvil s Flynnem?”

„Ani ne před hodinou. Dám si pivo.”

Přinesla z ledničky plechovku, potom zavedla Cashe do obývacího pokoje. Tam se usadil do pohodlného křesla, nohy v botách si natáhl na kouřové sklo kávového stolku. Konečně se napil.

Rhoda se usadila na koberec vedle něho. Snažila se potlačit zvědavost, která z ní vytékala jako smůla z borovice. „Kde?”

„Co kde?”

„Kde tě Jigger konfrontoval?’*

„On mě nijak nekonfrontoval. Jel jsem do města a zahlédl jeho náklaďák před jednou putykou. Zastavil jsem a zašel tam.”

„Co udělal, když tě uviděl?”

Cash máchl rukou. „Vrhl na mě kupu poměrně závažných obvinění. Já vše popřel a navíc se mu snažil vysvětlit, jaký bych byl idiot - přece nezabiju psy, na kterých pravidelně vyhrávám!” Hodil do sebe další hlt piva, zatímco Rhoda mu doslova visela na rtech. „Přiznal se, že dosud se na celý případ z tohohle úhlu nepodíval. Potom se už jenom zajímal, kdo mi udělal díru do dveří.”

„A kdepak se ti to stalo?”

„Nějaký debil v allenském okrsku si vzal do hlavy, že mám pletky s jeho ženou.” „A máš?”

Úšklebek nic nepřiznával, ani nepopíral. Rád Rhodu trápil. Měl tuhle nectnost, i když se snad vyrovnala zkaženosti nevěrné manželky. Cash se nikdy nesnažil odlákat milující ženu od manžela. Dostal se do postele jenom k té, která byla na podobné aktivity zvyklá. Rhoda Gilbreathová si ho jednoho večera narazila v klubu. V lepší společnosti se neobjevoval často, tehdy ho tam pozvala jedna rozvádějící se panička.

Během turnaje v centovém pokeru musela společnice odejít na záchod. Cash si vyšel ven zakouřit. Rhoda Gilbreathová ho následovala.

„Co si myslíte o pokeru?”

„Nuda.”

„A co si myslíte o tomhle?” Přetáhla si svetřík přes hlavu a stála před ním nahoře bez.

Zatímco zatáhl z cigarety, zkušeně ohodnotil vyzývavá ňadra. „Ta nejlepší náhražka, která se dá za peníze koupit!”

Dostal facku. Hned ji vrátil. S chladným pohledem se opět oblékla. Zadívala se mu do očí. „Zítra odpoledne, ve tři, Evangeline Motel.”

Se vztyčeným ukazováčkem a prostředníčkem posměšně zasalutoval. Vrátila se zpátky do klubu. On ještě dokouřil cigaretu.

Okna v motelovém pokoji se druhý den odpoledne opotila. Když Rhoda odešla, cítila se sedřená, domlácená a nádherně unavená jako nikdy jindy.

Od té doby se scházeli v různých motelech, ale Cash s oblibou přicházel do jejího domu. Nemohl si odpustit to potěšení, že překračuje domovské právo, o než se ona dělila s Dalem Gilbreathem. Strašně rád si pokládal zablácené boty na drahý nábytek, aniž to mohla paní domu jakkoliv negativně komentovat. Jeho odchodem by ona přišla o víc, což věděli oba.

Vypadala atraktivně. Pokud by se rozešli, určitě by našla jiného milence, který by zajisté víc ocenil vybělené blonďaté vlasy a ledově modré oči, i figuru vylepšenou silikonem. Navíc její úsměv vždy nevyjadřoval pravý stav duše.

Rhodina tvář na první pohled zaujala, i když se těžko dala popsat coby krásná. Z očí jí čišela chladná kalkulace, která nemizela ani ve chvílích vášně. Cash na to přišel hned během první noci s ní. Ovšem patřilo to k její atraktivnosti. Přitom se tahle žena nedala příliš hluboce citově zranit, což hodnotil, kladně. Nikdy by si totiž nezačal se sentimentální hysterkou.

Rhoda mu vyhovovala. Musel ji však ukájet pravidelně, jakmile na něho u karetního stolu začala vysílat pohled typu: svědí-to-a-potřebuju-poškrábat, věděl, co ho čeká! Ženy, jako byla ona, manžely prakticky vykastrují, udělají z nich neschopné trubce, kteří mají dovoleno uspokojovat pouze jejich materiální touhy. Na sociálním žebříčku stály vysoko, s fanatismem se věnovaly svému oblečení a vzhledu, šílely po penězích, ovšem sexuálně byly vyhladovělé. Stala se z nich lačná, nespokojená a sobecká smečka harpyjí. Žádný respekt si nezasloužily.

Nezasloužily si nikoho lepšího než Cashe Boudreauxe.

Dopil a postavil prázdnou plechovku na stolek. „Pokud nezačneš chlastat pivo, tak nezapomeň zamést stopy, než se Dale objeví doma.”

Přejela mu prstem po košili, pak kolem opasku a hledala pupík. „Možná ho nechám objevit milence.”

Jedno z Cashových obočí se skepticky pozdvihlo. „Copak si myslíš, že to ještě neví?”

„Možná.” Nahodila škádlivý úsměv. „Možná ho nechám odhalit sladké tajemství, kdo je mým zbožňovaným! To je nesmírně vzrušující. Ráda bych viděla manžela, kterého vyřídíš stejným stylem jako Jiggera Flynna.”

„Něco takového se nikdy nestane!”

„Ach? Proč ne?”

„Protože Jigger své psy miloval…”

Úsměv zmizel, tvář připomínala slehlé suflé. Ledově ho provrtávala očima. „Ty hajzle! Měl by ses ke mně chovat trochu lip. Ještě jsem ti neodpustila tu noc, kterou jsem musela tehdy trávit sama v tom hnusném motelu!”

Dal si ruce za hlavu a odpočíval.,.Nemůžeš nijak ohrozit muže, jenž nemá absolutně vůbec nic, co by mohl ztratit, Rhodo. Dokonce ani dobrou pověst!”

Vztekle trhla hlavou, pak mu ji ale poslušně opřela do klína. „Tohle je krutá pravda. Čím víc se chováš jako parchant, tím seš atraktivnější. Všechno jsem se dočetla v časopisu pro ženy. Říká se tomu „odpantoflizace” Vyštěkl krátkým smíchem.

Začala si pohrávat s knoflíky u košile, rozepínala jeden po druhém. „Ale přece jenom bys mohl něco ztratit. Pokud Crandallové přijdou o Belle Terre, poletíš! Pochybuju, že nový…”

Zcela podvědomě ji chytil za ruku. Přímo instinktivní bleskový pohyb. „Doprdele, o čem to mluvíš? Proč by Crandallové měli Ztratit Belle Terre?”

Vyprostila si ruku z jeho sevření a pokračovala ve hře s knoflíčky. „Dale mně vysvětlil, že Cotton Crandall si od něho minulý rok půjčil peníze. Sice veškeré úroky řádně uhradil, ale den splacení hlavní částky se blíží. Navíc se manžel začal strachovat o půjčku, protože Ken Howell zastavil výrobu v té jejich firmě. Zavolal si tedy tu nejstarší, jakže se jmenuje?”

„Schyler.”

„A ona o žádné půjčce nevěděla. Dale mi řekl, že to děvče málem omdlelo, když jí oznámil, že Belle Terre sloužilo coby záruka pro Cottonovu půjčku. Prý se snažila zachovat dekorum, chápeš, ale Dale jasně viděl, že zbledla jako smrt. A teď to vypadá, že banka Belle Terre vyvlastní!”

I tohle byl jeden z důvodů, proč se Cash scházel s Rhodou Gilbreathovou. Pokaždé ho zásobila několika hodnotnými informacemi. Jak bylo zřejmé, Dale před manželkou bankovní tajemství rozhodně nezachovával. Ta se pak honem snažila o novinky podělit s milencem.

Cash zíral ke stropu. Rhoda se mu posunovala po hrudi, líbala hustý koberec chlupů. „Co by banka chtěla dělat se starým plantážnickým domem jako Belle Terre?” nadhodil.

„Hmm? Nevím.” Jazykem mu objela bradavku. „Asi prodala, mám dojem.”

„To by mě zajímalo, co by k tomu bylo zapotřebí,” podivoval se dál.

Rhoda zdvihla hlavu a překvapeně na něho pohlédla. „Proč? Máš zájem, Cashi?”

Chytil ji za vlasy a přitáhl si ji až k ústům. Potom se snažil divokým líbáním jakoukoliv podobnou myšlenku vyhnat jí z hlavy. Jazykem prohmatával každý kout, aby se zvídavá mysl vyprázdnila a Rhoda se mohla zaměřit jenom na jedno. Mozek měla totiž až moc úrodný, stačilo jediné semínko podezření, a všechno hned bujelo. Ani té nejnepravděpodob-nější spekulaci se nesměla nechat šance zakořenit.

„Proč neskončíš, co jsi začala?” Sáhl do džin a vytáhl krabičku, bez níž nikdy nevycházel. Žádní levobočkové Cashe Boudreauxe! Nikdy!

Rhoda zavětřila a olízla si rty. Ani se nemusela dívat, co dělá. Zcela pohotově a profesionálně rozepnula přezku na opasku, stáhla zip. Vše dělala s citem. Rukou mu zajela do rozkroku a vynesla na světlo mohutné mužství. Potom se k němu sklonila.

Cash se pohodlně zabořil do křesla. Očima sledoval křišťálové slzy na okázalém lustru. Začal být uchvácený, ne sice rytmickými pohyby nenasytných Rhodiných úst, ale jménem, které mu znělo v hlavě jako volání k večerní modlitbě. Belle Terre. Belle Terre…

„Belle Terre,” pronesl pyšně Cotton Crandall. „Nádherné jméno pro překrásný dům.” Monique Boudreauxová se na něho usmála a oči se jí rozzářily. Cotton se sehnul a něžně ji políbil na rty. „Chápeš, proč jsem chtěl Belle Terre, proč jsem se oženil s Macy?” „Rozumím ti, Cottone.”

Cash pozdvihl hlavu a viděl jasně, jak maminčin rozjásaný výraz se mění ve smutek, i když se snažila, aby si bílý muž ničeho nevšiml. Tenkrát také doufal, že po přestěhování z New Orleansu do tohohle nového města, kde žije vysoký muž s bílými vlasy, už matka víckrát tesknit nebude. Doufal v konec pláče i nehybného ležení v posteli v odpoledních hodinách, dokud nepřišel čas k odchodu do baru, kde servírovala pivo tvrdým a nespoutaným lodníkům.

Vždy mu vyprávěla, jak jednoho dne pro ně pošle muž jménem Cotton. Pak budou nesmírně šťastní! A skutečně byla - šťastnější než kdykoliv jindy. V den, kdy od něho obdržela list, sevřela Cashe tak prudce, až se málem nemohl nadechnout.

„Podívej, mon cher, víš, co to je? Lístky. Na vlak. Vidíš, maman ti to slibovala! Teď chce, abychom tam přijeli a žili s ním v nádherném místě zvaném Belle Terre.” Celá rozechvělá horečně líbala Cashovu tvář.

O dva dny později, kdy bez problémů stačili vše sbalit, se připravili na cestu. Pečlivě se oblékli do nejlepšího, pak nastoupili do vlaku. Jízda netrvala dostatečně dlouho, aby se jí Cash nasytil. Miloval železnici. Když přijeli do cíle své cesty, postavil se vedle horkého břicha parní lokomotivy a podezíravě sledoval muže, k němuž matka utíkala.

Vrhla se mu do náruče. Nadzdvihl ji a zatočil se s ní. Cash nikdy neviděl člověka tak silného a vysokého. Monique pohodila hlavou a zasmála se v krásné hudební tónině, jakou syn u matky nikdy nezaslechl. Poskakující tmavé kudrliny oslnivě blýskaly ve slunečním světle.

Polibek trval velice dlouho - až se začal bát, že na něho zapomněli. Velké ruce muže po ní přejížděly, dotýkaly se jí tak, jak si žádný návštěvník v baru nikdy nedovolil. Pak pokračovalo další líbání, než se konečně vytrhla a rychle ho gesty přivojávala. Neochotně postupoval dětskými krůčky, opatrně se přibližoval ke vztyčenému obru. Ten se na něj usmíval a pak ho pohladil po vlasech.

„Asi těžko se na mě pamatuješ.”

„Vždyť byl ještě dítě, když jsi odešel, mon cher” pronesla Monique něžně. Oči jí svítily slzami, ústa však měla zformovaná do širokého úsměvu. Cashovo mladé srdce zajásalo. Jeho maman je konečně šťastná. Nikdy ji takhle zachvácenou radostí neviděl. Jejich životy se konečně budou ubírat lepší cestou. Vše se bude dařit, jak předpověděla: nádherně! Už nebudou žít v temné předsíni zamořené šváby. Budou přebývat v rezidenci na venkově, obklopené trávou, stromy a svěžím větrem. Konečně se dostali na Belle Terre.

Ovšem dům, kam je Cotton zavezl, nevypadal už tak úžasně, jak si Monique představovala. Malá šedivá stavba seděla na břehu mrtvého ramene řeky Laurent. Prosluněná atmosféra setkání se změnila v bouři. Monique a Cotton se pohádali. Cashe poslali ven, ať si jde hrát. Ačkoliv znechuceně poslechl, nedošel dál než na verandu - stále nedůvěřoval muži, jehož právě potkal.

„Vždyť je to barabizna!” zvýšeným hlasem argumentovala Monique.

„Ale dům je pevný! Žila tu rodina sběračů mechu, teď je už několik let prázdný.” „Smrdí jako bažina.”

„Pomůžu ti ho opravit. Vidíš, už jsem začal - nechal jsem přistavit koupelnu!”

Hlas Monique se zlomil. „Ty tady s námi určitě žít nebudeš, viď?”

Po krátkém odmlčení si Cotton povzdechl. „Ne. Zatím nic lepšího udělat nemůžu.”

Oženil se totiž s dámou jménem Macy a Monique se to nelíbilo. Ječela na něho, používala nadávky podobné těm, které Cash slýchával v baru, ale měl zakázáno je opakovat. V řečnickém zápalu vletěla do své mateřštiny, kombinace angličtiny a francouzštiny - spustila naplno svou výřečnost, takže ani vlastní syn pořádně nechápal, co se děje.

Setmělo se. Mezitím se Cash věnoval chytání poletujících můr přitahovaných světlem. Matka s bílým mužem odešla nahoru do ložnice, kde zůstali dost dlouho. Schoulený usnul na dřevěných prknech verandy. Když konečně oba sestupovali dolů, objímali se rukama kolem pasu. Usmívali se. Bílý muž se sehnul, pohladil Cashe po tváři, na rozloučenou políbil Monique a odjel autem.

Dívali se, dokud nezmizel v temném tunelu stromů. Matka přitiskla syna k sobě. „Tohle je teď náš nový domov, Cashi.” Ačkoliv to neznělo nijak vítězoslavně, alespoň se tvářila spokojeně.

S domem dokázala hotové zázraky. Za pár měsíců přeměnila prázdné a pusté místo v opravdový domov plný barev a světla. Květy zářily v truhlících na oknech, celkový dojem umocňovaly koberce i záclony. Stejně jako skrývala bolest v srdci, dokázala zahalit do závoje krásy i tuhle nechutnou boudu.

Snad uběhlo hodně času, než Cotton podlehl matčiným výčitkám a vyvedl je z lesa, aby jim ukázal rezidenci.

Ten den zůstal nesmazatelně vrytý v Cashově paměti. Do té chvíle totiž tak velkou stavbu neviděl. Působila na něho i větším dojmem než budovy na St. Charles Avenue, které mu matka ukazovala z oken tramvaje. Nejvíc ze všeho byl zaujat bělostí a čistotou Belle Terre. Ani v těch nejdivočejších snech by si něco takového nemohl představit.

Stáli ve stínu stromů, mech jim sloužil coby krycí závěs. Monique se opírala tváří o Cottonovu hruď, když se dívala na vznosnou budovu. „Řekni mi, jaké je to uvnitř?”

„Úplná nádhera, Monique. V halách jsou podlahy tak vyblýskané, že připomínají zrcadla. V jídelně jsou stěny vytapetované žlutým hedvábím.”

„Hedvábím?” opakovala v závistivém šepotu. „To bych si přála vidět.”

„To je vyloučeno,” odstrčil ji Cotton a přísně jí pohlédl do očí. „Vyloučeno, Monique, rozumíš? V tom domě panuje Macy. Ty a Cash nikdy nesmíte překročit tady tuhle hranici!”

Smutně sklopila hlavu. „Chápu, Cottone. Jen jsem si přála vidět něco tak pohádkového.”

Výraz bílého muže se změnil. Divoce ji k sobě přitiskl a zoufale objal. Cash pohlédl zpátky na dům a uvažoval: Co by mohlo maman ublížit, kdyby chtěla vidět stěny vytapetované žlutým hedvábím, a jakou roli v tom hraje tajina žena Macy? Pravděpodobně je zádrhel v té Cottonově svatbě, uvažoval.

„Obléká se nějak k večeři?” ptala se Monique. „Ano.”

„Do pěkných šatů?”

„Někdy.” Monique pomalu přistupovala ke Cottonovi, aby si nevšiml těch obyčejných plátěných šatů, které měla na sobě. On ale láskyplně hladil její divoce rozježené kudrny. Po chvíli zajel prsteni pod bradu a pomalu jí zdvihl hlavu. „Večeře, nezmínila ses náhodou o té vaší kreolské pochoutce jambalaje?”

Rozzářila se. „ Oui “

„Musíme se vrátit; protože umírám hlady.” Otočili se a zamířili zpět k říčnímu rameni. „Cashi, jdeš už, chlapče?” zavolal Cotton, když si všiml jeho nepřítomnosti.

„Hned.”

Zůstal však dál stát ztuhlý spatřenou nádherou úžasného domu. Belle Terre.

Kvůli neustále hladovým ústům Rhoda ani nepostřehla, jak hluboko do vzpomínek Cash zapadl, že na veškeré dotyky reaguje tělo milence pouze instinktivně. Když se probral blížícím se vyvrcholením, vše kolem ztmavlo: zavřel oči, soustředil se na uvolnění, a jakmile ho zachvátil orgasmus, neformovala jeho ústa jméno Rhody, ale jiné, znějící mu neustále v mysli…

KAPITOLA DVACÁTÁ

Schyler sehnula hlavu. Zavřela oči a protáhla si krční svaly. Potom hlavou zatočila, aby se zbavila bolesti v ramenou. Doléhala na ni únava. Pokoušela se znovu zaostřit zrak na drobounká čísla kontraktu, který ležel před ní. Zmožené oči však odmítly informaci předat. Vstala a přešla ke kávovaru na druhé straně kanceláře.

Nalila si šálek, ale spíš jen aby si na chvíli oddechla a protáhla se než z touhy po kofeinu. Usrkla; šálek postavila na stůl a přešla k oknu.

Úklidová četa, kterou si najala k útoku na kancelář firmy, umyla okna, sklo zbavila nánosu špíny, ale výhled na dvůr nebyl stejně nijak povzbuzující. Zírala na zcela opuštěnou rampu. Snad i na vagony usedal prach. Lokomotivy se jejich kolejím vyhýbaly, jelikož Crandallův podnik neměl zájem přepravovat dřevo na trh.

Před třemi dny nechala v místních novinách vytisknout oznámení o znovuuvedení do provozu firmy Crandall Logging - očekávala příliv nezávislých dřevařských dodavatelů. Děsila se jen jediného: nebude moci vykupovat dřevo od všech, dokud nebude mít v ruce jednotlivé kontrakty! Ovšem optimismus se ukázal lichý.

Do dnešního dne nedorazil ani jeden náklad s kládami! A to po telefonu osobně sdělila novinku každému bývalému zaměstnanci, z nichž se opět žádný o svou původní práci nepřihlásil. Bez produktu k prodeji nemělo cenu kontaktovat trh.

Promnula si zarudlé oči. Cítila se tak opuštěná. Minulý večer čekala dlouho do noci v nemocnici, doufala, že se Cotton konečně probere. Vždyť s ním promluvila jen jednou, bohužel tenkrát se k ní otočil zády! Pokaždé, když na to pomyslela, zavalovalo ji zoufalství.

Nakonec ho začala podezírat z předstírání hlubokého spánku jen ve chvílích, kdy se u něho objevila. Doktor Collins sice pořád opatrně zahaloval veškeré prognózy do vaty, přesto vypadaly nadějně. Tricia a Ken zastihli Cottona při vědomí, dokonce si s ním krátce popovídali. Ale pro Schyler žádná slova neměl.

Jízdy do nemocnice ji stály spoustu energie, zrovna tak i každodenní pobyt v kanceláři. Strávila tady tolik času - pořád čekala, až se něco stane. Nic se však nedělo. Odmítala se vzdát. Musela přece uspět, i kdyby si měla najmout dřevorubce, někoho, kdo by všechno koordinoval a rozuměl řeči obyčejných lesních dělníků. Taky by je měl motivovat k tvrdší práci, než kdy jindy v životě zažili.

Musí se tu objevit Cash Boudreaux!

Jeho jméno vyslovoval každý, snad se přímo vznášelo ve vzduchu. Za posledních pár dní ho slyšela tolikrát, až jí ještě před usnutím znělo v hlavě. Když se ráno probouzela, měla ho v mysli.

První zaměstnanec, se kterým mluvila po telefonu, hned zareagoval: „Chcete mě zpátky do práce? Paráda! Hned, jak Cash řekne, budu…”

„Obávám se, že pan Boudreaux se nevrátí.”

„Co myslíte tím, že se Cash nevrátí? Vždyť on je bezesporu ten nejhlavnější.”

„Teď už ne!”

„Aha, dobře, hmm, uvidíme - zatím mám dočasnou práci.”

A dál šlo všechno z kopce. Než se dovolala k muži na pátém místě svého seznamu, novinka stačila proletět městem jako větřík.

„Takže Cash nebude…”

„Vždycky jsem dělal s Boudreauxem…”

„Copak Cash pro vás dělat nebude? Hmm, uvidíme…”

Obvolala každého bývalého dřevorubce firmy Crandall Logging, kterého měla na výplatní listině, ale bez úspěchu. Nedostala se nikam. V pocitu beznaděje se šla poradit s Kenem. „Začínám mít dojem, že Cash Boudreaux se jenom podívá na strom, a to zatracené dřevo samo padne! Jakou pozici vlastně zastával u Crandall Logging?”

„Převážně buřiče.”

Zakryla netrpělivost. „Přesněji!”

„Převážně zvládal…” Švagr máchl rukou kolem sebe. „Víceméně dělal všechno.”

„Myslíš tím práci v lese, na rampě i v kanceláři? Skutečně?”

„Hele, Schyler, copak já vím? Přece mám kancelář ve městě! Velice zřídka jsem se objevoval u rampy. Mou prací je sedět za stolem v bílém límečku, a ne každý den pobíhat okolo klád.”

„Chápu, Kene. Promiň, že jsem tě vůbec obtěžovala. Díky za informaci, nezlob se pro tu ztrátu času.” Měla se k odchodu. Zůstala-li se švagrem o samotě, nemohla se zbavit nervozity.

„Schyler?”

„Ano?”

Ken se asi těžko odhodlával k další větě. „Zaslechl jsem Cottona, jak jednou říkal…” „Co?”

„Jednou říkal, že Boudreaux zapomněl o lesnictví víc, než se většina dřevorubců vůbec kdy naučila!”

„Takové prohlášení od Cottona je neuvěřitelný kompliment,” zamumlala Schyler.

„Ale on je rozený buřič! Neustále zaměstnance něčím štval. Neuplynul ani den, aby se s Cottonem o něco nehrdlil. Pokud dáš na mě, zkus to raději bez něho!”

V téhle chvíli s ním Schyler plně souhlasila. Chápala Cashe coby znepokojivou sílu, obzvlášť vzhledem k ní. Už jenom z principu se k němu přece neobrátí se žádostí, aby opět pracoval pro jejich rodinu.

Teď zírala z okna, sledovala reznoucí stroje pod přístřeškem. V daném směru však musela přiznat porážku, nemůže ho déle ignorovat. Den D na kalendáři se neúprosně blížil. Ovšem ani hromada principů nedostane Belle Terre ze smyčky. Pokud získání financí bude znamenat ponížit se před Cashem, pak se poníží! Všechny ostatní alternativy už vyčerpala.

Než se nervově zhroutí, raději zmizí, přemluvila se. Zamkla kancelář a přešla ke klisně, uvázané u stromu. Ve stínu se klidně popásala. Schyler naskočila na hřbet svého koně. V Anglii se sice s Markem občas společně projeli, ale ne nijak pravidelně, takže určitě bude mít zítra od sedla otlačeniny. Nevadí. Trochu toho nepohodlí bude stát za vzrušení z jízdy na rozlehlém pozemku Belle Terre, kde se proháněla už v dětství. Tenkrát se stačilo udržet v sedle a dodržovat Cottonem trpělivě vysvětlovaná poučení.

Napřed zamířila ke Cashovu domu, kde by měla zahájit pátrání. Pokud ho tam nenajde, nechá mu zprávu. Štvalo ji, že ho nemůže dostihnout telefonem. Ovšem dříve či později bude donucená pohlédnout do jeho rozzářené tváře.

Nechtěla jet po cestě, raději se hnala otevřenou krajinou. Zkrátila si trasu lesem, kde musela objíždět staré hromady klestí. Náhle pronikla do hustšího porostu, kde ke svému údivu zaslechla jekot motorové pily. Zvědavě tím směrem zamířila.

Cash ji zahlédl ve chvíli, kdy vyjela z lesa. Nerozeznal o koho jde, pozornost věnoval pile při odřezávání větví z padlého stromu.

Tak očividná ignorace Schyler dopálila. Uraženě zůstala v sedle a pozorně ho sledovala. Pracoval svlečený do půli těla, opálený do bronzová. Po čele mu stékal pot, přestože měl kolem hlavy ovázaný kapesník. Svaly na rukách se mu napínaly, když držel zmítající se motorovou pilu, která se prokousávala borovicí a vysílala do vzduchu oblak štiplavého modrobílého kouře. Piliny se mu sypaly na nohy.

Jakmile poslední velká větev odpadla, vypnul motor a kvílení ustalo. Chytil pilu do jedné ruky. Schyler, si všimla vystouplých žil. Druhou rukou si otřel pot z obočí.

„Měla bych tě nechat zatknout za krádež dřeva na mém pozemku.”

Bělostný úsměv zazářil v opáleném obličeji. „Měla bys mně poděkovat za zpracování vyvráceného stromu - zdarma a jen pro tebe!”

Odložil pilu k padlému kmeni. Přes džíny mu spadala až po kolena dlouhá kožená zástěra, jež měla teoreticky chránit dřevorubcovy nejdůležitější partie před případným zraněním při přetržení řetězu. Na širokém opasku visela velká plastiková nádržka s benzinem. Zadní kapsu mu nadouval metr. Ruce mu kryly dlouhé rukavice, které zcela nelogicky ještě víc soustřeďovaly pozornost na nahé tělo.

Přešel ke klisně a zachytil se hrušky sedla. „Přála byste si, aby vám všežraví brouci zlikvidovali les, slečno Schyler?”

Nechtěla zblízka pohlížet na zpocené, eroticky přitažlivé chlupy na mužné hrudi, raději se zaměřila na pořezanou bo—

rovici. „Kdy padla?”

„Měli jsme tu před dvěma měsíci poměrně silnou bouři. Už jsem našel larvy pod kůrou.”

„Co s tím budete dělat?”

„Zítra přijedu s technikou a kmen odtud vytáhnu.” Pohlédl na ni. „Pokud mi ji půjčíte.”

Snažila se dodržet rozhodnutí nenechat se vyprovokovat. „Musíme si promluvit.”

„Ale ne tam odtud.”

„Cože?”

„K nikomu obdivné nevzhlížím. Slez!”

Chtěla protestovat, když stahoval pracovní rukavice a házel je na zem. Chtěl jí pomoci při seskoku. „Zvládnu to sama,” řekla. Vykopla pravou nohou dozadu a bravurně přistála vedle něho; levou pak pohodlně vytáhla ze třmenu, otočila se. Stál dost blízko, takže neměla moc místa.

„Dost srandovní rajtky.”

Na koně si vzala černé keprové jezdecké kalhoty a obula si hladké kožené vyšokačky. „Nechala jsem je tady při odjezdu do Anglie“

„Áhá, tenkrát se říkalo, žes balila ve fofru.”

Těžko se jí ignorovala tahle poznámka, ale zvládla to, „Teď mám radost, že tu všechno je. Myslím to jezdecké vybavení; docela se hodí.” Ovád jí zabzučel těsně u nosu. Mávla rukou. „Dnes možná už zastaralo.”

„Vždyť jsi jezdila bez sedlá a bosá”

Schyler si uvědomila, jak se jí tělem rozlévá teplo. Jako

Jako by jí v žilách proudily řeky rozžhavené lávy. „Jenomže máma mi to zakázala! Dámy prý takhle nejezdí.”

Očima zabloudil až do rozkroku jezdeckých kalhot, pak se zvolna vracel. „Tvá máma měla pravdu. Vypadalo to skrz naskrz podivně.”

„Jak to víš?”

„Často jsem tě vídával.”

„Kde?”-

„Všude. A pořád. Kdykoliv sis myslela, že tě nikdo nepozoruje.”

Schyler poodstoupila od koně i muže, kteří vydávali pižmový zvířecí pach. Atmosféra byla nabitá sexualitou a nedokázala odhadnout proč - snad kvůli poslednímu setkání, kdy stála Cashovi takhle blízko a on ji líbal.

Při každém pohledu nacházela v jeho očích připomínku toho okamžiku. Pamatoval si ten polibek a poznal na ní, že ona taky. Raději si začala ohrnovat široké rukávy bílé košile a rozepla si límeček, aby se ochladila.

„Chceš se napít?” Sehnul se, aby sebral rukavice a strčil je za opasek.

„Ne, díky. Jsem tu úředně.”

Přešel k dodávce, zaparkované v nedalekém stínu. Korbu měl vzadu otevřenou, na podlaze trůnila velká modrá termoska. Odšrouboval uzávěr, ponořil dovnitř plastový kelímek. Když to vytáhl, přetékal ledovou vodou. Obsah žíznivě hodil do sebe. Několik kapek mu steklo po bradě a zpoceném krku, svou pouť zakončily v porostů na hrudi coby zářící perličky.

Schyler se úmyslně dívala jinam, zrak jí padl na přilbu s ochranným štítem. Měl chránit oči dřevorubce před odlétajícími kousky..„Tahle věc moc nepomáhá, pokud leží na autě. Proč ji nepoužíváte?”

„Nemám na to náladu.”

„Ale když se na mém pozemku zraníte, pak se budete se mnou soudit.”

„Za sebe si odpovídám jen já sám, slečno Schyler!”

„O té slečně jsem vám už něco říkala….”

„Pravda. Říkala.” Šklíbil se jako hříšník, který neuvažuje o pokání. Vypil ještě jeden pohárek. „Opravdu není zájem o chladivý mok?”

Voda vypadala lahodně, zrovna tak jeho chladné vlhké rty. „Tak dobře. Děkuju.”

Podal jí plný kelímek. Uchopila ho, ale nenapila se hned, s pochybami sledovala darovaný nápoj. Cash vztekle stáhl obočí.

„Už jsi měla můj jazyk málem až v krku,” zavrčel. „Teď je dost pozdě uvažovat, zda se po mně můžeš napít!”

V životě tak bleskově nevybuchla. Mrskla rukou. Chladný nápoj vychrstla na zem. „Patříš ke společenské spodině.”

„Tenhle výraz používají Britové. Zdejší mě řadí mezi bílou chátru.”

„A ve světě se vám říká bastardi.” Sval na tváři mu poskočil. Žíla na čele naběhla. Schyler okamžitě zalitovala vyřčených slov. „Nemyslela jsem to tak! Ne doslovně.” Impulzivně by se ho i dotkla v zájmu usmíření, ale bála se. Vytrhl jí kelímek z ruky a hodil na korbu. „Tak dlouhou cestu vážíš, abys mě urážela?”

Zavrtěla hlavou. „Mám pro tebe práci.”

„Koho mám zabít zase teď?”

Zasloužila si to, pochopila - otázku ignorovala. „Chci, aby ses vrátil a začal pracovat pro Crandall Logging.” „Proč?”

„Protože tě potřebuju.” Pohlédl na ni. V očích mu četla znepokojení i kousavou aroganci. Pokračovala: „Znovu jsem firmu otevřela. Dokážu zvládnout administrativu, protože s tím jsem Cottonovi často pomáhala.”

Snažila se zvlhčit si rty, ale jazyk i ústa byly vyprahlé. „Nevím však, jak řídit dřevorubce. Nevím, kam je poslat, aby káceli stromy, ani kolik klád potřebujeme. A rozhodně už vůbec neodhadnu kvalitu, když po mně bude chtít někdo zaplatit, a já se budu obávat, zda náhodou nepřeplácím. Zatím jsem pochopila, že tohle vše jsi měl na starosti ty.”

„Přesně tak.”

„Proto bych potřebovala, abys nastoupil a začal tam, kde jsi skončil po Cottonově infarktu.”

„Jinými slovy chceš, abych tě zachránil, když ti hoří koudel u prdele.”

Nadechla se. „Podívej, skutečně mě mrzí, co jsem před chvílí řekla. Nechtěla jsem tě nazvat bastardem - jen tak mně to vyletělo z list. Ovšem pokud budeš na svůj původ nějak přemrštěně reagovat a snažit se vždy stát proti mně, být nepříjemný a urážlivý…”

„Zkrátka chceš zachránit Belle Terre z pazourů lichváře Gilbreatha!”

Okamžitě ztichla. Dlouho na sebe jen zírali. Cashův pohled odrážel agresivitu, její šok. „Jak o tom víš?” „Prostě vím.”

„Copak ti Cotton prozradil podrobnosti o půjčce?” Otočil se k ní zády a zamířil k motorové píle. „Neboj, tvůj táta se mi nesvěřoval.” „Kde ses to tedy dozvěděl?”

Heaven bylo malé městečko. Každý viděl do záležitostí druhého. Ovšem představa, jak zdejší obyvatelé sedí v lóži coby Římané v Koloseu a vyčkávají, zda Belle Terre přežije sevření lvích čelistí, se nedala obhájit. Vždyť už dost dlouhý čas strávila mimo ovzduší těchhle maloměstských drbů.

Vztekle chytila Cashe za ruku a otočila si ho k sobě. Pohlédl na její prsty, pevně ho svírající. Nehty se mu v půlměsíčkách zarývaly do kůže. Zvedl oči a ostře se na ni zadíval. Nenechala se zastrašit nebezpečným jiskřením v očích.

„Kde ses dozvěděl o té půjčce?”

„V posteli.”

Schyler škubla rukou. Nasadil pokřivený úsměšek, sarkastický výraz ve tváři si ponechal celou cestu zpět k dodávce. Motorovou pilu uložil na korbu. Kousek po kousku odkládal pracovní vybavení. Potom práskl zadními dveřmi, korbu uzavřel. Hrábl po tričku zavěšeném v otevřeném okně, přetáhl je přes hlavu. Přitom se ptal: „Chceš detaily? Čas, místo, s kým?”

„Ne.”

Nasadil unylý úsměv. Toužila mu pohlazením ty pokřivené rysy vymazat. „Vsadím se, že jo.” Probodávala ho očima. Zachechtal se. „Škoda že nejsi zvědavá. Je to opravdu šťavnatá historka. Mohla by tě dokonce i vzrušit.” Přivřel oči. „Nebo i nás oba!”

S tímhle chlapem se nedalo nic dělat. Měl manýry řeznického psa, sexuální diskrétnost mrouskajícího se kocoura. Kdyby ho tak zoufale nepotřebovala, vyletěl by z území Belle Terre ještě před slunce západem! Ani za mák by ji nezajímalo, jaké předchozí dohody měl s Cottonem.

Zatím jí bohužel nezbývala žádná jiná šance než tolerovat jeho drzost, snad dočasně, doufala. Odhodila si vlasy z krku, toužila po chladnějším závanu. „Budete tedy pro mě pracovat, nebo ne, pane Boudreauxi?”

„To záleží na jedné věci.”

„Na čem?”

„Kdo tomu bude velet!”

„Přece vy jste předák, vy budete mít zase všechno ve svých rukách!” „Bude mi Howell stát za zadkem?” „Kenova odpovědnost zůstane na bývalé úrovni.” „Jako při skončení produkce?”

„Pro vaši informaci,” rozpálila se opět, „s velkým respektem mluvil o vaší dřevorubecké kvalifikaci!”

„Však kdyby tvrdil něco jiného, lhal by.”

„Nesnažte se mu děkovat,” pronesla sarkasticky.

„Nebudu.” Opět nasadil arogantní úsměv. „Podle mého odhadu bych měl být šokován, že vy dva jste si udělali čas během vašich ukradených chvilek a vyprávěli si o mně…”

Schyler zaťala pěsti, jen taktak se nerozeřvala. Snažila se udržet tón hlasu na předchozí úrovni. „Ken zůstane ve městě, ve své kanceláři.”

„A kde budeš ty?”

„Samozřejmě že ve firmě. Budu dohlížet na kontrakty i časový rozvrh nakládání. Vy mi jen dodáte dřevorubce a materiál.”

„A co nezávislí?”

„Využijeme je stejně jako předtím.” „Platební tarify zůstanou stejné?” „Ano. A zrovna tak i mzdy našich kmenových zaměstnanců.”

„A já tomu mám velet, mám pravdu?”

Schyler se cítila zahnaná do kouta. Skutečně z ní chtěl vydolovat ústní příslib získaného postu, nebyla si však jistá proč. Chvíli váhala, nakonec s hraným klidem odpověděla: „Přesně tak. Coby předák máte hlavní slovo!”

„Všechno je jasný!” Rozhovor skončil. Opíral se o korbu, ruce zkřížené na prsou. Náhle vykročil k ní. Zoufale se musela ovládat, aby necouvla. Zastavil se těsně před ní.

„Přestaň nosit průhledné blůzičky.”

„Co…”

„Ta krajková podprsenka, kterou tam ukrýváš, nestojí za nic. Jedině z chlapů udělá blbce. Pokud chceš, aby závod šlapal, nemůžeme mít kolem sebe pohlavně vzrušené zaměstnance. Rozhodně mě nezajímá, jestli obtahujou manželky nebo milenky během víkendu, ovšem v práci se musí objevit s čistou hlavou a v přesný čas. Od pondělního rána do pátečního odpoledne budou makat!”

Přejel zrakem kadeřnickou kreaci před sebou. „A stáhni si vlasy dozadu. Tenhle rozježený chumáč chlapy taky pěkně rozruší, začnou se nám ztrácet v lese, aby si ulevili.”

„Jsi…”

„Ne!” přerušil ji a popadl za ramena. „Ty budeš poslouchat mě!” Naklonil se tak blízko, až cítila horký dech ve tváři. „Brodíš se až po krk v řece sraček a nemáš ani pádlo, slečno Schyler. Pokud chceš mou pomoc při záchraně vaší firmy před bankrotem a Belle Terre před vyvlastněním, budeš se držet při zemi s ústy zavřenými a vše se bude dít podle mého! Rozumíš?” Mírně s ní zatřásl a zvýšeným hlasem opakoval: „Rozumíš?” .

„Ano!”

Pustil ji zrovna tak rychle, jako předtím uchopil. „Dobře. Zítra začínáme!”

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

„Gilbreath.”

„Haló. Tady je Schyler Crandallová. Děkuji vám, že jste vzal můj hovor v tak pozdní odpolední hodinu.”

Bankéř se opřel do židle, nohy si položil na roh stolu. „Nemusíte mi děkovat, slečno Crandallová. Doufám, že pro mě máte dobré zprávy.”

„Myslím, že mám.”

„Jste připravena zaplatit půjčku?”

„Natolik dobré zprávy zase nemám, obávám se.”

Dale nasadil dramatickou pauzu. „To je smůla pro nás oba.”

„Crandall Logging obnovuje provoz zítra ráno, pane Gilbreathe,” informovala ho bryskně. „Znovu jsem najala bývalého předáka.”

„Není to pan Boudreaux?”

„Máte pravdu. Můj otec do něj vždy vkládal hodně důvěry. Zrovna tak i dřevorubci. Právě jsem dokončila slibný seznam všech našich odbytišť. Zkontaktuji je, jakmile budeme mít dostatek materiálu, abychom mohli zaimponovat dobrým prodejem. Budeme potřebovat ještě několik dnů, než pokácíme dostatečné množství stromů. Každý z našich zaměstnanců se už opravdu těší na svou práci!”

„Tohle je velice zajímavé, slečno Crandallová. Očividně jste provedla několik pozitivních kroků k reorganizaci vašeho rodinného podniku. Nevidím však spojitost - jak by se podobné aktivity mohly dotknout naší banky?”

„Pokud bych vám mohla ukázat dostatečné množství kontraktů, pokrývajících dlužnou sumu, umožnil byste mi splatit úroky a konečnou částku v prodlouženém čase? Řekněme šest měsíců maximálně.”

Takhle nemluvila vyděšená jižanská kráska s kukuřičným šrotem místo mozku. Schyler Crandallová se nesmí podceňovat. Právě chytila býka za rohy. Přišel čas přitvrdit.

„Obávám se neproveditelnosti podobného postupu, slečno Crandallová! Bohužel i v případě, že nám ukážete, jak vy říkáte, slibný seznam vašich nových zákazníků, mám jisté pochybnosti.”

„Klidně starosti nechte na mně. Podepsaný kontrakt je stejně dobrý jako hotovost.”

„Ne zcela,” pronesl, v hlase mu mokvala šovinistická blahosklonnost. „Nemusí se vám podařit zvládnout dodávky.”

„Ale ano, podaří!”

„Nebyly by tu však žádné garance.”

„A co Belle Terre?”

„Tu už přece máme. Co by mohlo být v tomhle případě pohnutkou k mému kladnému jednání?” „Třeba decentnost?”

„Tohle nebylo nutné, slečno Crandallová.”

Zhluboka se nadechla, omluvu ze sebe nevydolovala. „Obchodujte se mnou, pane Gilbreathe!” pronesla rozkazo-vačným tónem. „Je nerealistické doufat, že v tak krátké době seženu dostatek kontraktů ve výši dlužné částky.”

„Tohle ale můj problém není.” Snažil se udržet škodolibou radost mimo dosah citlivosti telefonu. Téměř slyšel, jak mysl té dámy pracuje během nastalého ticha.

„Co kdybych zaplatila úroky a část dlužné částky?”

„Slečno Crandallová,” rozvážně zapěl, „prosím, přestaňte mě tlačit do té nezáviděníhodné pozice, do které se kvůli vám dostávám. Nutíte mě říkat nemilé věci! A mně je to líto. Já pochopitelně nerozhoduju sám v tomhle případě. Jsem zodpovědný bankovní radě. Oni, zrovna tak jako já, šli skutečně na ruku firmě Crandall Logging i samotnému Cottonovi.

Byl sice naším zákazníkem po mnoho tučných let, ale jakákoliv sentimentalita má své hranice. Pokud bychom se chtěli dostat do prekérní situace a vyšli vám vstříc s prodloužením splátky, sami vlastním přičiněním se přece ocitneme ve zranitelné pozici před očima bankovních revizních úředníků! Těm se z každé transakce musíme zodpovídat. Oni vůbec neznají Cottona Crandalla. Ani nebudou sentimentální. Uvidí pouze jasný fakt nesplacené půjčky. A v téhle ekonomické situaci, kdy všechno.

„Děkuji vám, pane Gilbreathe, za zodpovězení mého dotazu! Sbohem.”

Zavěsila, aniž mu dala šanci zareagovat. Gilbreathovi se rozlil po tváři spokojený úsměv: miloval ponižování bohatých, jejichž podnikání neodvratně směřovalo ke krachu!

Když se před třemi roky přestěhoval z Pensylvánie dó Heaven, sloupy místní společnosti k němu zaujaly postoj od středně výsměšného až po otevřeně; povýšenecký. Rhoda i on velice brzy pochopili, že zde nikdo není považován za plnoprávného občana, pokud nemá moly prožranou uniformu Konfederace uloženou v truhle kdesi v podkroví. Rodokmeny musely své větve rozklenout přes mnoho generací, než vymizelo outsiderské stigma.

Teprve když dotyčný veškerá kritéria splnil, mohl zapadnout mezi prominenty společenského žebříčku - těmi samozřejmě chtěli být Dale i Rhoda. Skutečně toužili po dosažení vysněné pozice v Heaven.

Pensylvánii bohužel museli opustit! Přátelský pár, s nímž si měnili partnery už několik let, se náhle stal příslušníkem církve Znovuzrozených křesťanů při vyhlášení křížové výpravy ve městě. V slzách prozrazovali před početným shromážděním emocionálně pohnuté kongregace své hříchy -vyznali všechno, dokonce i jmenovali spoluhříšníky! Hned druhý den ho v bance diskrétně vyzvali, aby jako druhý viceprezident podal svou rezignaci. Odsouhlasili i doporučující list v případě urychleného odchodu.

Tak se objevil v Delta National Bank v louisianském Heaven s podezřele vysokou kvalifikací. V čase příchodu si z finančních důvodů nemohl dovolit luxus vybírat si z nabízených možností, obzvlášť když se jednalo o post prezidenta banky. Správní radu upoutal zářivým šarmem, jako důvod přestěhování uvedl klima - on i manželka toužili po teple.

Ještě než dorazil stěhovací vůz s nábytkem, už svého rozbodnutí litoval. Nenáviděl město, nenáviděl vedro, nenáviděl úzkoprsé obyvatele a jejich uzavřená společenství.

Jediná osoba, která se k němu chovala přátelsky, byl Cotton Crandall. A Gilbreath brzy odhalil, že sám Cotton je přistěhovalcem, a tedy outsiderem. Pevně však zapustil kořeny do místní komunity sňatkem s poslední svobodnou ženou laurentského okrsku.

Gilbreath takovou možnost neměl, přesto zahlédl skulinku, jak si tady upevnit pozici. Nešlo o nijak výjimečné město, ale protože pensylvánská epizoda nebyla první, kdy jeho i Rhodu vyzvali moralitě vyspělí sousedé k odchodu, rozhodli se veškeré nevýhody přetrpět a usadit se v Heaven. A kdyby to pomohlo, zůstali by i jako druhořadí občané. Narazil sice na malý rybníček, ovšem bude se snažit, aby v něm ulovil tu největší rybu.

Pokud by vlastnil Belle Terre, lidé by se k němu i Rhode chovali zcela jinak. I jen pouhé pomyšlení na pár Yankeeů obývajících jižanskou rezidenci mu způsobovalo závratě. To by město nestačilo žasnout! A současně by se s tím nedalo už nic dělat, naopak by každý musel předstírat vlezdoprdelismus a předvádět láskyplný obdiv.

Telefonní hovor se Schyler Crandallovou patřil k poslední činnosti tohoto pracovního dne. S vnitřním uspokojením vyšel z budovy finanční instituce a přešel dva bloky k parkovišti, kde pravidelně nechával své auto. S výjimkou jeho vozu Lincoln bylo naprosto opuštěné. Otevřel dveře a zapadl za volant.

„Bože, už je načase!” ozval se hlas z vedlejší sedačky. „Zapni konečně klimatizaci, vždyť je tu větší vedro než v pekle. Navíc jsi tvrdil o páté a teď je čtvrt na šest! Co tě zdrželo?”

Uchechtl se, nastartoval a spustil klimatizaci. „Věř tomu nebo ne - byla to Schyler!” „Schyler? V bance?” „Telefonovala.” „Co chtěla?”

„Potápí se a pokouší si udržet hlavu nad vodou. Teď se jen strachuje, že všechno to drahé a jí blízké zmizí!”

„Však má pravdu, nebo ne?”

„Pro tvé dobro zrovna jako mé, doufejme…”

„Co po tobě chtěla?”

„Dohodu.” Krátce vysvětlil obsah konverzace. „Doufám, že jsi odmítl!”

Dale nasadil ďábelský úsměv. „Samozřejmě, ale s velkou dávkou dojemné lítosti.”

„Na to neskočí. Je příliš mazaná.” „Dělá ti to starosti, viď?”

„Zatraceně, aby ne. Co se šklebíš? Tohle je přece vážné.”

„To mi povídej zrovna ty!” odsekl Dale. „Schyler už má předáka zpátky.” Pohlédl na osobu vedle. „Je si zcela jistá dlouhou řadou dobrých dřevařských kontraktů během pár dní.”

„Ty ale budou muset být neprůstřelné!”

Bankéř přikývl. „Ať získá další smlouvy nebo ne, čas dotikává. V tomhle žádný velký problém nevidím!”

„Ale stane se, když Schyler neudržíme pod dohledem.”

„Máš pravdu. Proto potřebuju znát každý její pohyb. Dokonce i ten na první pohled nezávazný.”

„Mám ji špehovat?”

„Určitě. A nejen to, je zapotřebí sabotovat veškerou její aktivitu. Hlavně se nenech chytit!” „Chytrý nápad.”

„Také je zapotřebí nějak oslabit její pozornost.” „A jak?”

„Nevím. Třeba milostná aféra? Nejlépe by vše vyřešila Cottonova smrt. Tím by se její mysl na chvíli od podnikání odvrátila!” Dale pečlivě probíral další možné reakce. Nadzvedl tázavě obočí. „Tohle by tě poznamenalo?” Žádná odpověď. Zamračil se. „Vidím, že ano. A co tvá loajalita, nerozdělí se tím?”

„Jsem loajální jen k sobě. Proč se ptáš?”

„Pokud se totiž celý postup stane nepříjemný či dokonce nebezpečný, než vše skončí, nebudeš protestovat?”

„Ne.”

„Slyším v tvém hlase nejistotu.” „Ne!”

„To je lepší,” ocenil Dale, úsměv se mu opět objevil na tváři.

„Schyler zastřelila psy u Jiggera Flynna!”

Po chvíli šokujícího ticha bankéř vydechl: „Skutečně? Slyšel jsem, co se povídá…”

„Klevety lžou. Schyler to udělala! Použila jednu z Cottonových brokovnic.”

„Jak to víš?”

„Zkrátka vím!”

Dale věděl, kdy se stáhnout. Okamžitě instinkt poslechl a v téže chvíli si začal pohrávat s tímhle nedocenitelným kouskem informace -přemýšlel, jak nejlépe ji aplikovat. „Tohle by si Jigger rád poslechl.”

„Co tím myslíš?”

„Nehřej si na neviňátko. Přece uvažujeme naprosto stejně! Právě z tohoto důvodu jsem se tajemství dozvěděl. Občas jsem použil Jiggera Flynna k řešení nepříjemných situací. Je extrémně efektivní a relativně laciný. Kdyby se dozvěděl, že Schyler nese odpovědnost za jeho mrtvé pitbuly, udělal by všechno, aby se pomstil. Pravděpodobně by ji začal považovat docela férově za lovnou zvěř!” Bankéřovy tenké rty se roztáhly ve špiclovském úsměvu. „Že by?”

„Už musím jít,” ozval se pasažér. Dveře cvakly.

„Vůbec přece nezáleží na tom, jak záhadný vztah ke Cottonovi můžeš mít - jsem si jistý, že rozhodně nepřipustíš, aby ti srdeční záležitosti stály v cestě, viď?”

„Ne. Nikdo mi nebude překážet!”

„Tohle jsem chtěl slyšet.”

Nadmíru spokojený s obsahem rozhovoru Dale sledoval, jak spolehlivý informátor mizí v uličce.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Na Kena dosedlo příjemné obluzení, když opouštěl Gator Lounge. Ačkoliv se nekymácel, alkoholu měl v krvi dost, aby mu upadly klíče u auta, k němuž se právě hrnul. Cinkly na štěrku. Sehnul se, ale než se jich dotkl, objevila se zčistajasna blýskavá černá bota a šlápla iía ně. Téměř mu rozdrtila ruku. Ztuhl. „Hele, Kenny.”

Pomalu se narovnal. Rychle pohlédl přes rameno, aby se ujistil o skutečnosti, které se obával. Chlap v drahých botách nebyl sám. Tenhle typ se vždy pohybuje ve dvou, zrovna tak jako jeptišky - s patrnou výjimkou, že tahle dvojice nepůsobila svatě.

„Nazdar.” Nervózně se usmál. Pokrčil rameny, pozdvihl ruce v poraženeckém gestu. „Než se opravdu rozvášníte, řeknu vám holou pravdu hned na rovinu: dneska žádnou hotovost…”

Jako skála tvrdá pěst otřásla Kenovými vnitřnostmi. Zlomil se a chytil za břicho. Druhý gangster ubožáka popadl za vlasy a tahem ho napřímil. Napadený zaječel bolestí. Nikdo ale nebyl v doslechu. Parkoviště zalité červeným světlem neonu zelo prázdnotou. I kdyby však někdo výkřik zaregistroval, určitě by ho zachraňovat nešel. Tihle hrdlořezové byli totiž smrtelně nebezpeční!

Ten první, očividně mluvčí, se pohnul kupředu a postavil se těsně před Howella. „Už zuřím! Celé tři dny máš zpoždění s proplacením dluhu, Kenny,” pronesl měkce, avšak výhružně. „Víš, co to se mnou dělá, když nemluvíš pravdu.” Teatrálně si přitiskl dlaň na srdce, na prstech mu zářily diamantové prsteny. „Tady, hluboko uvnitř, mě bolí při tvých lžích!”

„Nemůžu si pomoct,” zalapal po dechu Ken. „Peníze docházejí. Musím platit starochovy účty v nemocnici. A doktory.”

„Kenny, Kenny, zlomíš mi srdce.” Rozmrzelý výraz se prudce změnil ve strašlivou masku. „Víš, co seš? Nejenom lhář, ale i ztracená existence! Minulý týden tě o hodně připravili pitbulové. A ta hajtra, na kterou denně sázíš v Lafayette, patří továrně na lepidla.” Plivl mu do tváře. „Zasraný tupče. Nesnáším takovéhle podělance. Chce se mi zvracet!”

Kenovi se na čele objevily kapky potu. „Hele, člověče. Dej mně víc času. Já…

Narval mu koleno do slabin. Howell zaúpěl v záchvatu bolesti. „Nechci tvé další pitomé výmluvy. Těžko můžu zaplatit výdaje kecama! Chci mít zaplaceno hotově! Kdy dostanu prachy?”

„Br… brzo,” zakoktal Ken. „Skutečně! Něco velkého se rýsuje!”

„Velkého? Jako co? Vyhraješ v bingu?” Ten, co držel Howella za vlasy, se uchichtl.

„Ne,” zachroptěl Ken, stále v omračujících bolestech. „Něco opravdu slibného!”

„Tohle zní o stupeň lip než tvé oblíbené blafy.”

„Ne, přísahám při Bohu - detaily však poskytnout nemůžu. Ještě jsem všechno nepropočítal. Dřevařská firma…”

„Obnovila provoz. Jo, jo, to víme. Staré zprávy. Boudreaux je zase zpátky ve své funkci.” Nasadil kluzký úsměv. „Nedovádí s tou tvou sexy švagrovou?”

„Ne!” vztekle zareagoval Ken, i když jakýkoliv pokus se vymanit ze sevření ztroskotal. Netvor si jen pevněji zamotal prsty do vlasů a táhl ho výš. „Pokud jsi tohle slyšel, tak je to nehorázná lež!”

Mučitel se ďábelsky zachechtal. „Vykopla tě z postele i z vysoké pozice v rodinném podniku. Není to hanba?”

„To není pravda - nic z toho! Pořád dohlížím na účetní knihy a jsem viceprezident dřevařské firmy!”

„Ale ona všechno řídí. Boudreaux ji koučuje tichým špitáním během kopulace - copak to není pravda?”

Howell se snažil zavrtět hlavou, ale pohyb doprovodila bolest a slzy v očích. „Ne, já tomu velím!”

„Ty?” zachrchlal výsměšně muž. Rozhostilo se ticho, v němž zaznělo cvaknutí nože. Čepel se objevila Kenovi v rozkroku, těsně pod jeho mužstvím.

Zavyl a stoupl si ná špičky. Ten za ním, který se ho dosud snažil skalpovat, úmyslně povolil sevření v okamžiku, kdy podobnou reakci nejmíň potřeboval. „Seženu peníze,” blekotal v panice. „Musíte mi dát víc času!”

„Tvůj budíček už dotikal, Kenny.” Opřel se nožem o zip poklopce.

„Ne, ne, prosím, pro lásku boží, ne! Seženu a zaplatím všechno!” „Všechno?” „Každý centíček.” „Kdy?”

„Za… za měsíc.” Hrdlořez prudce rozevřel pěst, Ken jen taktak nedosedl na ostří. „Dva týdny,” úpěl.

Pozvolna, s pohybem hrůzně připomínajícím pomalé krájení, chlap nůž z inkriminovaných míst přece jenom vytáhl bez ošklivých následků. „Tak dobře, nechám se ukecat. Čtrnáct dní.” Zakřenil se, pak opět nasadil přísný výraz. „Neobtěžuj se nám volat. Přiženeme se k tobě jako mouchy na psí hovno, Kenny!” Ještě jednou se na dlužníka zašklebil. Připomínal hladového krokodýla. Dokonce i zuby se zdály spilované do špičky. Potom i s komplicem vystoupili z osvětleného prostranství parkoviště a zmizeli v temnotě.

Z Kenových buněk se snad vytratila veškerá ektoplazma, neovladatelně se svezl na kolena. Zvracel do prachu. Když křeče povolily, spustil se na všechny čtyři a hledal klíče.

Záblesk reflektorů Schyler probral. Seděla na verandě, opírala se o sloup a téměř dřímala. Nikdy by ji nenapadlo, kolik únavy na ni dolehne, bude-li denně chodit do práce. Obvykle opouštěla kancelář dlouhou dobu po setmění, vždy ale přicházela ráno první.

Usmála se na Kena, když stoupal po schodech. „Ahoj. Vypadáš ještě hůř než já.”

Já…, nějak se mi bouří žaludek.”

„Doufám, že to není nic vážného.” Zavrtěl hlavou, ptala se tedy dál. „Proto jsi nepřišel k večeři?”

„Ne. Jen jsem se nějak zamotal na těch našich klikatých stezkách.” Přešel verandu, sáhl na rám se sítí proti hmyzu.

„Pokud vydržíš minutku, na něco bych se tě ráda zeptala.”

Švagrovi poklesla ruka, otočil se tváří k ní. „Já bych se taky rád na něco optal,” pronesl ztěžka. „Zkus.”

„Spíš s Cashem Boudreauxem?”

Úsměv z tváře dotčení zmizel. Taková potupa: nejenom hnusné podezření, ale dokonce předvádí povinnost starat se o její milostný život. „Samozřejmě že ne!”

Pomalu se k ní blížil, vztek s ním cloumal. „Jako by se stalo! Tahle fáma už totiž letí od huby k hubě.”

Temnota jí skryla červeň na tvářích. S úžasným vypětím sil se snažila udržet v klidu. Pohrdavě mávla rukou. „Dobře víš, jak se tady ve městě každý kochá pomluvami.”

„Ale na každém šprochu…”

„Tentokrát ne!”

„Vždyť s ním trávíš každý den.”

„Ale noc ne!” Okamžitě v ní všechno vřelo, podařilo se jí však vlnu hořkých výčitek zkrotit. Na hádku se cítila opravdu unavená, obzvlášť když k obraně mnoho munice neměla. „Dělám přece s Cashem. Proto s ním nějaký pracovní čas trávit musím. Pracovala jsem už s mnoha chlapy, což neznamenalo, že jsem s nimi lezla do postele!”

„Mark Houghton je jedinou výjimkou, která mě právě teď napadla.”

Schyler vyskočila, až se lavice se skřípotem posunula. „O mém soukromí si s tebou povídat nebudu, Kene. Už jsem ti to řekla dřív: nestrkej nos do mých věcí! Dobrou noc.”

Chytil ji za ruku, když chtěla projít kolem něho. „Schyler, Schyler,” prosil, „nechoď! Zůstaň a povídej si se mnou!”

„Pokecat by sis chtěl? Dobře! Vyhni se ale urážlivým obviněním ohledně spaní s Boudreauxem či kýmkoliv jiným, chápeš můj názor?”

„Doprdele! Co si myslíš o představách, které se lidem honí hlavou?”

„U takových lidí podobně vilné představy předpokládám, ale u tebe?’

„Nesnáším, když se v podobných pomluvách objevuje tvé jméno!”

„A co bych měla podle tebe dělat? Vždyť pracujeme pro společnou věc.” „Propusť ho!”

„To nejde!” Schyler nevěřila vlastním uším. „Ani nechci. Potřebuju ho!” „Ale předtím sis to nemyslela!”

„Teď už jsem situaci pochopila: on je perfektní dřevařský expert. A dělá mnohem víc, než za co ho platím!”

„Potom ti snad zbývá jen se vzdát funkce. Nech mě převzít velení!”

Schyler překvapilo, s jakou záští tenhle nápad prosazuje. I přes každodenní vyčerpání by ji ani ve snu nenapadlo boj vzdát, i když veškerá snaha získat větší smlouvy u bývalých zákazníků se nesetkala s příliš velkým úspěchem. Ovšem přestat pracovat v rodinném podniku bylo nemyslitelné! Navíc nemohla nikomu jinému věřit, dokonce ani švagrovi ne, při tvrdém a usilovném boji o udržení Belle Terre.

Zdálo se nevhodné jeho nabídku těmito důvody odmítnout, proto musí použít diplomatického postupu, uvažovala. „V žádném případě nemůžeš být na dvou místech současně.”

„Přestěhuju se do kanceláře u rampy!”

„Nezvládneš obě funkce, Kene.”

„Uvidíš,” nezlomně argumentoval. „Jen mi dej šanci!”

„Není nutné, aby ses udřel. Obzvlášť když mám dobrou vůli…“

Pevně jí sevřel ruku. „Já nechci, aby ses přeměnila v udřenou trosku nebo v kariéristickou rajdu!” „Tak přece vůbec nevypadám.”

„Ale rychle se k podobnému vzoru blížíš.” Přitáhl ji k sobě. „Vzpomínám si, jak jsi vždy vypadala sladce a žensky, když…”

„Kene, prosím…”

„Nech mě domluvit Schýler stále tě…”

„Hned jsem měla dojem, že tě slyším. Však už je načase, abys přitáhl domů.” Švagr odskočil, vyděšeně pohlédl do manželčiny tváře. „Dobře, dobře, dobře,” usmála se Tricia a vyšla na verandu. „Co tady vy dva provádíte?”

Chvíli mlčeli. Schyler náhle profesionálně zalhala: „Právě jsem upozorňovala Kena na chybějící složky v materiálu, kierý mi přinesl do kanceláře.”

Ještě před pár týdny by s radostí přivítala sestřin odposlech Kenova láskyplného vyznání. Stal by se sladkou ozdobou na dortu pomstychtivé odplaty, konečně by Tricia na vlastní uši poznala pravdu!

Teď se jí tahle odměna zdála dost laciná, prakticky nedůležitá. I kdyby naplno vyprávěl o svých citech, k ní, už by žádný chaos nezpůsobil. Vždyť něco takového ani slyšet nechtěla! Jeho láska ztratila původní drahocenný přídech.

„Ještě se na to zítra podívám, možná je mám přece jenom zahrabané někde na stole v mé kanceláři, co myslíš?”

„Aha, jistě, asi máš pravdu.”

„Fajn.” Sehnula se, zdvihla z podlahy sandály. „Jsem mrtvá. Šestá ranní tu bude coby dup! Jdu do postele a vám přeju dobrou noc.” Vešla dovnitř a šourala se po schodech nahoru.

Tricia se opřela o zeď, probodla manžela nemilosrdně obviňujícím pohledem. „Taky jsem měl dlouhý den,” rychle se bránil Ken. „Půjdu…”

„Zůstaneš stát, kde jsi, pane Howelle.” V Triciině hlase zazněl podtón autority, na který manžel okamžitě automaticky zareagoval. Dnes už podruhé v několika minutách sahal na dveře, a musel ruku spustit. „Táhne z tebe putyka!”

Dosedl na lavici, promnul si oči. „Uhodlas. Právě tam jsem byl.”

„Utápěl jsi žal v oceánua bourbonu?”

„Jo, nemýlíš se,” prooesi opovržlivě. „Největší bolehlav mi ale působí hašteřivá xantipa!

„Na mě si nestěžují já jsem až na konci seznamu veškerých tvých problémů.”

„Co tím myslíš?”

„Ty ji tady snad necháš tančit - navíc všechno bere do svých rukou, nemehlo!” „Cože? Kdo?”

„Schyler, ty idiote. Copak nevidíš, co dělá? Nezajímá tě to?”

„Zajímá, ale ona mě neposlouchá, Tricio!”

„Asi nemluvíš dostatečně nahlas.” Otočila se k němu zády, zkřížila ruce na prsou, jako by se chtěla uklidnit. Po chvíli pohlédla přes rameno na manžela. „Už jsi jí alespoň naznačil, o čem jsme nedávno diskutovali?”

„Myslíš ohledně prodeje Belle Terre?”

„Belle Terre, Crandall Logging a všeho ostatního.”

„O něčem takovém nebude chtít ani slyšet!”

„Jak to víš? Už ses ptal?”

„Však ani ty ne,” vzepřel se.

„Ségra mě nikdy neposlouchala. Pokud na ni někdo má vliv, tak jedině ty!” Zlověstně přimhouřila oči. „Nebo už ztrácíš pozici a předbíhá tě Cash Boudreaux? Božínku, že by plkající jazyky ve městě přece jenom měly pravdu? Jen si představ tu podivnou mileneckou dvojici v posteli: Schyler Crandallová, bývalá kráska celého laurentského okrsku, a nemanželský míšenecký parchant Monique Boudreauxové! Kdo by tomu uvěřil?”

„Nikdo rozumný!”

„Seš si nějak jistý.”

„Samozřejmě. Právě jsem se na to ptal. Na těchhle pověstech není ani zbla pravdy!”

„Ty si myslíš, že by se ti přiznala?”

„Ano,” holedbal se s větší jistotou, než pociťoval. „Myslím že ano!”

„Na tom nezáleží,” konstatovala ležérně Tricia. „Pokud si maloměšťáci myslí, že se ti dva spolu válejí v posteli, je to neoddiskutovatelný fakt!” Úsměv ve tváři se pomalu měnil v úšklebek. „Potom je situace stejná, jako kdyby opravdu spala s tou bílou chátrou. Ona však nikdy netrpěla přehnaným dodržováním morálních zásad.” Skousla ret. „Veškerá naše reputace bude v čudu! Ani by mě nepřekvapilo, kdyby to s tím Cashem skutečně táhla. Vrátila se jen proto, aby nás zruinovala… kvůli tomu, co se stalo při našem zasnoubení!”

Udeřila dlaní do sloupu, „Dobře, já to mít nemusím! Ona sama nám dodala víc než dost důvodů, proč odtud zmizet. Belle Terre,” zasyčela. „Nádherné jméno…, ale pro co?” Mávnutím ruky obsáhla i trávník a prostor za ním. „Hromada špíny! Stromy. Smradlavé říční rameno, které není k ničemu - jen se tam líhnou komáři a raci. Dokonce ani ten dům není nijak originální. Jde o ubohou repliku stavby, kterou příslušníci armády Unie spálili, když sem vnášeli pořádek! Vůbec nic zvláštního na ní není.”

„S jedinou výjimkou Schyler: ji má ráda!” Ken vypočítavě pohlédl na ženu. „Z toho důvodu, mám silný dojem, ses snažila tady zakotvit.”

Provedla protiútok. „Helemese, nikdy sis přece nestěžoval! Ani jsi neplatil nájem, co říkáš? Vůbec nevíš, jak se kupují potraviny. Ani jediný cent z tvého příjmu jsi do tohoto místa nevložil. Vyhříval ses tady příjemných šest let, co jsme manželé.” Odmlčela se před vynesením trumfového esa. „Až doteď!”

„Nevyhrožuj, Tricio!”

„Ber to jako čestné varování! Pokud nebudeš opatrný, Schyler si tě nahradí, zlatíčko. Vrhne se do práce naplno a ty budeš zbytečný! Stane se z tebe souška a Cotton tě nechá klidně odříznout.”

Posmívala se mu vlastně tím, čeho se ve skutečnosti nejvíc bál. Raději vstal a zamířil k hlavním dveřím. Když míjel manželku, chytila ho za ruku. Změnila taktiku. Přitiskla se k němu, položila mu tvář na hruď - ignorovala kyselý pach potu.

„Nebuď nazlobený, chlapečku! Nevylévej si na mně vztek! Vždyť tohle jenom říkám pro tvé vlastní dobro, lépe řečeno naše. Domluv Schyler, ať se zbaví Belle Terre! Na co vůbec potřebujeme tak obrovskou a starou rezidenci? Určitě se nám nepodaří zaplnit každou ložnici vnoučaty, jak si představoval Cotton. S naším podílem na prodejní ceně si můžeme koupit moderní kondominium v jakémkoliv městě, které se nám zalíbí. Můžeme cestovat. Můžeme…”

„Tricio,” přerušil ji unaveně. „I kdyby Schyler souhlasila, což nebude, co s Cottonem? Nikdy nám neodklepne povolení prodeje.”

„Pán domu může umřít…” Ken pohlédl do manželčiny tváře. Chladný a necitelný výraz s ním otřásl! Trochu se přece jen zjemnil, když pronesla: „Musíme se připravit na podobnou eventualitu. Může k tomu dojít každým dnem. Teď mi jen řekni, zda splníš úkol a nasadíš konečně Schyler brouka do hlavy ohledně prodeje Belle Terre?”

„Mám hodně starostí,” zamumlal vyhýbavě. „Slibuju ale, že o tom budu přemýšlet.”

Odtrhl se od ní a vstoupil do domu. Tricia ho následovala. Pozorovala manželovu postavu při chůzi do schodů: hlavu schýlenou, ramena ohnutá, ruku vláčel po zábradlí jako neživý přívěsek.

Na rozdíl od něj v ní doutnal žár, dostávala se do varu. Opřela se o stěnu, ruce sevřela v pěst, zakousla se do rtů, aby nezačala ječet nahlas z pocitu marnosti. Tolik chtěla a požadovala a očekávala - nikdo ji však neuspokojil! Zahrnovala tím všechny okolo, obzvlášť tupého, nudného a neambiciózního manžela.

Nikdo zřejmě vůbec neuvažoval o životě, který se hnal kolem rychlostí zefýru, zatímco ani jeden z nich nezískal žádný dopředný pohyb - všichni připomínali stojatou vodu mrtvého říčního ramene. Každý byl schopný učinit cokoliv téměř zadarmo, přitom tolik nádherných věcí by na ně mohlo čekat! Snad se rozhodli shnít tady v Heaven…

Netrpělivost nad stále neuskutečněným odchodem a změnou životního stylu dostoupila vrcholu - snad celé tělo ji začalo svědit zevnitř.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Pacienti s nemocným srdcem přicházeli o veškerou důstojnost!

Po mnoha týdnech strávených na jednotce intenzivní péče se i Cotton Crandall smířil s vcelku běžným ponížením. Slabostem těla asistovaly mocné léky a držely ho poblíž hladiny vědomí. Věděl dobře, že srdce je na rozpadnutí, navíc si připadal znehodnocený jako po kastraci.

Předstíral větší slabost, než byla pravda, když zdravotní sestra měnila láhev u kapačky. Vcelku ho ani moc nezajímalo, co mu vpouštějí do žil. Spíš uvažoval nad touhle ženou, která se o něho starala. Nepatřila k těm nadřazeným, pohybujícím se po nemocnici stylem generálů po bojišti. Vypadala mladě a hezky. Z určitého úhlu mohl dokonce ohodnotit ladný tvar ňader, zatímco mu kontrolovala krevní tlak. Přemýšlel, jak by se asi zachovala, kdyby nadzdvihl prostěradlo náhlým ztopořením!

Chtělo se mu zasmát nad touhle myšlenkou, ale spotřeboval by dost velké množství energie. Uspokojil se tedy náznakem úsměvu, který se téměř na rtech neobjevil.

Zůstávalo mu málo naděje na erekci, protože mu tamtudy protáhli hadičku přímo do močového měchýře. Je to na hovno! pomyslel si zoufale. Vždyť se ani sám nemůže vymočit.

Mezitím spokojená sestra vše překontrolovala, poplácala ho po rameni a odešla. Zůstal tu v klidu, ale ne v tichu. Komputerizované stroje monitorovaly veškeré životně důležité funkce, vypískávaly své informace na malých zelených obrazovkách.

Kdy odtud odejde? Jak brzo se objeví doma, na Belle Ter-re? Bože, aspoň mi tady zaruč požehnanou smrt! modlil se.

Vážně přitom pochyboval, zda Bůh, i kdyby existoval, si vůbec pamatuje jméno Cotton Crandall…

Naděje mu však zůstávala. Snil o skonu, kdy sedí na verandě v Belle Terre, v jedné ruce sklenici s čistým bourbonem, druhou rukou objímá Monique.

Kňourající signály změnu odhalily. Zaslechl je dřív, než ho zabolelo na prsou. Být v bezpečí znamená odsunout myšlenky na Monique!

Místo toho se zamyslel nad ostatními obyvateli Belle Terre. Jako obvykle se soustředil na Schyler. Jen její jméno evokovalo hlubokou lásku i zoufalou rozmrzelost! Obě tyhle emoce se v něm zmítaly, každá z nich dostatečně silná, aby zničila tu druhou a nechala ho ochromeného.

Když se dostatečně probral a uvědomil si, že se vrátila domů, jeho dotikávající srdce se naplnilo nesmírnou radostí! Ovšem ani infarkt paměť nevymazal. Při vzpomínce na důvod jejího útěku se veškerá hořká muka v plné síle vrátila. Nemohl jí odpustit!

Uvažoval, čím jsou zvláštní dceřiny pravidelné návštěvy. Nikdy nedal najevo, že přítomnost vnímá - přesto věrně docházela každý den! Nechtěl si to přiznat, ale její příchod patřil k nejlepším chvílím nekonečného dne v tomhle místě, kde není rozdíl mezi východem či západem slunce. Hodiny tu neurčovala pozice nebeského tělesa, které nikdo nemohl vidět, ale střídání denních a nočních směn u sester i techniků. Člověk by tady mohl strávit měsíce, aniž by postřehl změnu ročního období.

Možná i jedna sezona, kterou by chtěl prožít, je moc. Držela ho při životě snad pouze naděje ještě jednou vidět západ slunce z Belle Terre. Bože, pamatoval si první večerní červánky prožité na verandě, jako by k tomu došlo včera!

Tehdy pracoval pro starého Laurenta, nejhoršího lidského zmetka, který kdy na zemi dýchal. Mzdu za výkon pomocníka dřevorubce dostával v prozatímních stvrzenkách, jež mohl proměnit za zboží pouze v místním obchodě. Celý systém pořádně smrděl, ale byl rád, že má práci.

Jednoho dne se Macy Laurentová objevila na dvoře rodinné firmy v nádherném červeném kabrioletu. Stala se mu synonymem zakázaného ovoce. Blonďaté vlasy společně se šaty odstínu zralých banánů ji nabízely coby zralou ke sklizni. Ale zrovna tak mohla být obklopená plotem z ostnatého drátu. Nikdo podobný Cottonovi se k ní nemohl ani přiblížit! Však si ho vůbec nevšimla, ani ostatních dřevorubců, kteří s Usty dokořán sledovali, jak tatínka pumpla o zbrusu novou dvacetidolarovku. Většina z nich si ji s bídou vydělala za týden dřiny.

Cottonův osud se vyplnil píchlou pneumatikou, která ochromila červený sporťák o několik dní později. Kráčel do práce z ubytovny, kde žil - také patřila firmě - když zahlédl vůz na jedné z těch bočních cest. Kráska měla na sobě plavky. Nohy snad přebíjely i Betty Grableovou, jejímž obdivovatelem byl už dlouhé roky. Rychle se nabídl, že jí kolo vymění, ačkoliv ho děsila představa pokuty za pozdní příchod. Pohlížel však na svou nabídku coby na dobrou investici!

Vyplatila se. Macy se nechala omámit jeho vysokou postavou, opálením i vybledlými, téměř bílými vlasy. Za správku mu nabídla celý dolar. Odmítl. Pozvala ho tedy k sobě domů na čerstvou broskvovou zmrzlinu. Nabídku akceptoval.

„Kdykoliv po večeři,” oznámila, mávla rukou a zmizela v prachu.

Na ubytovně měli večeři v šest. Že boháči se nepouštějí do jídla dřív než v půl osmé, se dozvěděl až po příchodu na rezidenci. Mohutná černoška neurčitého věku - později ho překvapilo zjištění, že Veda Francesová nebyla zase tak stará, jak si napřed myslel, i když její zjev a chování vypadaly víc nezdolné než některých seržantů, pod nimiž sloužil v bojích ve Francii - mu suše oznámila, aby počkal na slečnu Macy na verandě. Napřed dostal sklenici limonády, aby utišil žízeň, která se ozvala po dlouhém a prašném pochodu z města.

Upíjel z vysoké sklenky a poprvé se stal svědkem západu slunce na Belle Terre. Barvy ho oslnily. Toužil se o prožitek podělit s Monique, ale ona zůstala v New Orleansu. Tam ji ponechal, dokud se tady neuchýlí.

Macy vyšla na verandu, vyslovila jeho jméno s příchutí medu i pohlazením peříčka - a v té chvíli zapomněl na Monique Boudreauxovou! Tamta sice byla plná života jako červená růže, Macy však připomínala sladkou a ušlechtilou bílou orchidej…

Pokožka nadzemsky zářila, okamžitě v něm vybuchl ochranný a majetnický instinkt. Tak drobná, zranitelná, éterická - snad ani nerušila vzduch, když přecházela k jednomu z proutěných křesel a ručkou ukázala, aby si sedl vedle ní.

Po první puse, k níž došlo o týden později, vznosně vylíčil, že její polibek chutná po zimolezu. Smích vysněné krásky se třepotal ve vzduchu, připomínal klinkání maličkého zvonku. Nazvala ho bláhovým poetou.

Poprvé, když se dotkl těch malých, ostrých ňader, kňouravě vydechla a oznámila, že asi omdlí. Pokud by je prý tatínek odhalil, budou se muset vzít.

A Cotton prohlásil, že tohle mu nevadí.

Zvěst o nečekaném zasnoubení samozřejmě městem otřásla. K uklidnění veřejného mínění vzbouřeného podivným výběrem jejich rozmazlené dcerky, křehké jak čínský porcelán, ale tvrdohlavé jako mezek, rodiče svatbu povolili. Mohla si vzít za muže Cottona Crandalla! Aby neztratili tvář, vymysleli pro nastávajícího zetě slavnou minulost coby příslušníka váženého rodu z Virginie. Historie téhle fiktivní rodiny byla protkána všemožnými kalamitami a chudák Cotton se vlastně stal jediným přežívajícím potomkem nešťastného klanu.

Vůbec ho nezajímalo, co rodiče nevěsty nakukali svým snobským přátelům. Zamiloval se do Mácy i do Belle Terre! Vůbec ho nezajímalo, že tchyně odchází večer do své ložnice, aby se nemusela dívat na znesvěcení posvátné atmosféry prostor Belle Terre zeťovými manýry bílé spodiny i vulgární řečí. Když nakonec zemřela, nijak ji neoplakával, ani tchána, který manželku následoval o tři měsíce později.

Jako dobře promazaný píst Cotton zapadl do manažerské pozice rodinného podniku Laurentových. Hned napoprvé zaútočil na systém prozatímních stvrzenek, podnikový obchod prodala krysami prolezlou ubytovnu zrušil. Když ředitelská rada veškeré inovace jednohlasně odsoudila, vyřešil nastalý problém jednoduše - zrušil ji také!

Přislíbil dřevorubcům střežit jejich zájem jako oko v hlavě! Napřed měli strach, ale záhy zjistili, že Cotton Crandall dané slovo dodrží. Jeho slib měl hodnotu zlata. I název podniku se změnil - vyplynul z Cottónovy upřímnosti a zároveň ohlásil konec vlády Laurentova absolutismu. Při pohledu na obrovské množství změn v chodu firmy se podařila přeměna zcela hladce!

Ovšem tohle neplatilo uvnitř rezidence. Cotton zjistil, že milovaná novomanželka, uvyklá na hýčkání, roupy už nevěděla, co si vymyslet. Pro muže vyrostlého ve víře v usilovnou dřinu, jehož další jídlo záviselo na stupni kvality odevzdané poctivé práce, se ženino lenošení zdálo nepochopitelné.

Obzvlášť ho mátla její averze k sexu. V tomhle směru se lišila od Monique jako noc a den! Samozřejmě Monique nebyla panna, když ji poznal v nočním klubu francouzské čtvrti během posledních dnů války. Bar praskal ve švech vojáky a námořníky, ona si však vybrala jeho. Začala s ním živě flirtovat, až jí nabídl koupi drinku. Přeháněl své úspěchy v bitvě, ona zrovna tak přeháněla způsobený obdiv. Milovali se hned první noc. Úplně ho vyždímala! Nikdy se nesešel s podobně štědrou ženou, dychtící po sexu. Milovala ho vášnivě, ale věrně. Od první noci v posteli byla Monique navždy rezervovaná jenom jemu!

Nakonec se usadili v polorozbořeném domě a nestrávili v odloučení ani jedinou noc, dokud nemusel začít hledat práci. To už spolu žili tři roky. Přesto jim na mysl nepřišlo, že by se měli vzít. Nic takového snad nepředpokládala, ani nevyžadovala - ke štěstí jí tohle stačilo!

Ovšem kdesi v hloubce Cottónovy mysli ležela utajená informace: Život má pro něho ve své bohaté nabídce ještě něco lepšího!

A opravdu v laurentském okrsku nalezl poklad! Ironií osudu se však stalo skutečností prapůvodní tvrzení éterické Macy, že při jakémkoliv hlazení a laskání omdlévá. Téměř upadla do bezvědomí o svatební noci, když po hodinách neúspěšného přesvědčování a nátlaku si konzumaci manželského svazku prosadil násilím.

Zatímco spala, chlácholil se neopodstatněnou nadějí, že teď, když překonal to nejhorší, se situace zlepší. Bohužel nikdy se vysněným představám ani trochu nepřiblížil. Ať dělal co dělal, v erotické oblasti u ní neuspěl! Intimní předehry ji dokonce odpuzovaly. Nechtěla se ho „tam” ani dotýkat -ošklivila si podobné návrhy, považovala je za nemravné! Nakonec ho sice akceptovala: ovšem buď se sžíravým pohrdáním, nebo flegmatičností mučené oběti. Velice dobře si pamatoval den, kdy ho Macy kompletně od společného lože odřízla.

„Cottone?”

„Hmm?”

Pršelo, takže v práci nebyl. Skláněl se nad papíry hromadícími se na pracovním stole ve studovně pod hlavním schodištěm Belle Terre.

„Mohl by ses na mě alespoň podívat, když k tobě mluvím?”

Zdvihl hlavu. Macy stála ve dveřích, štíhlou postavu ozařovalo světlo ze vstupní haly. „Promiň, miláčku. Jsem zabraný v myšlenkách.” Odložil tužku. „Copak je?”

„Dnes jsem ti přestěhovala věci.”

„Jaké věci?”

Nervózně si opřela ruce v bok. „Tvé, z hlavní ložnice do pokoje naproti!”

Nikdy v životě se tak nerozzuřil jako V téhle chvíli. „Do prdele, s tímhle si užiješ, drahá. Obzvlášť než každou, i tu nejmenší zasranou věcičku vrátíš zpátky, kam patří, kurva!”

„Kolikrát jsem tě už žádala, abys neklel a nesakroval…”

Když vyskočil ze židle, vrazil do ní, až padla na zeď. „Sakra, co tím chceš vlastně docílit?”

Útlá hruď se rychle zdvihala a klesala spravedlivým rozhořčením. „Matka s otcem neměli nikdy společnou ložnici! Civilizovaní lidé si to tak zařídí. Ten druh… toho… nočního hárání, na kterýjsi zvyklý, je…”

zábava.” Přešel místnost, přistoupil k ní. „Většina lidí to považuje za zábavu.”

„Ovšem pro mě je to odpudivé!”

Takhle ho tedy dostala. Musel si přiznat - jedna z jejích atraktivních stránek byla zdánlivá nedosažitelnost. Pravděpodobně jeho též. Lišil se od těch pečlivě artikulujících studentů, kteří jí nadbíhali. Došlo tu vlastně k příběhu Popelky v obrácených rolích. On si myslel, že zdolal zdi hradu a vyhrál princeznu - skutečnost však byla jiná! Pro ni zůstal navždy pomocníkem dřevorubce se zpoceným zarudlým krkem, hrubým primitivem bez principů - jedním slovem odpudivým monstrem. ,

Jen hrdé ego zabránilo, aby přiznal hlubokou ránu v srdci. „Jak to bude s dětmi?” zeptal se chladně. „Co naše dynastie, kterou chceme založit?”

„Chci mít potomky, samozřejmě!”

Sehnul hlavu, obličej měl jen několik centimetrů od její tváře. „Dobře, Macy, pokud chceš mít děti, tak musíš kurva souložit!”

Až perverzně se radoval, když zbledla. Zapotácela se, jako by ji udeřil. Musel však přiznat, že i přes utržený šok dobytou pozici udržela! Nijak ho to nepřekvapilo, protože jeden z jejích předků patřil k hrdinům Konfederace.

„Dám ti vědět, které dny v měsíci jsem plodná.” Bez jakéhokoliv dalšího nadbytečného slova ho opustila, ani oblečení nezašustilo.

O pár měsíců později objevil pustý dům na břehu mrtvého ramene. Poslal pro Monique. Dodnes vzpomínal na to nádherně bujaré odpoledne, kdy se s chlapcem objevila. Nešlo o procházku růžovou zahradou, jelikož vytáhla nůž a chtěla mu nástroj nevěry odříznout, když se dozvěděla, že se oženil s jinou ženou! Všechno naštěstí vysvětlil, takže horkokrevná rozmíška jen zvýšila jejich obapolnou žádostivost.

Úplně nazí, kluzcí jako úhoři, se milovali to odpoledne v rozpálené ložnici nahoře. To bylo naposledy, kdy do ní vstoupil bez ochrany, veškeré své semeno musí konzervovat na periodické návštěvy manželčina nereagujícího, ztuhlého a vyschlého těla, mudroval.

Cotton pak už nikdy nevstoupil do manželčiny ložnice bez pozvání. Po adopci děvčat táni přestal docházet vůbec. Dodržoval slovo dané Macy i potom, co zemřela. Monique dál žila podle podmínek, které stanovil v den jejího příjezdu na Belle Terre.

Do smrti si na stanovené podmínky nepostěžovala. Pokaždé vycházel z rezidence za ní, k břehu říčního ramene, bez ohledu na denní či noční čas, většinou zcela nečekaně. Ona pak odkládala jakoukoliv práci a obdarovala ho vším, co potřeboval - ať šlo o kořeněné jídlo, ostrou hádku, sympatizující účast, upřímný smích, rozumnou konverzaci i divoký sex!

Ovšem zvědavost týkající se Macy nikdy nepolevila, nežárlila však na ni. Žárlivost by rozhodně situaci nijak nevylepšila! Šlo by pouze o zbytečnou emoci a Monique veškeré své city i energii vkládala do lásky ke Cottonovi.

Bože, jak tu ženu miloval!

Zemřela před téměř čtyřmi lety, ale bolest z kruté ztráty byla stále čerstvá jako v den, kdy milované rty naposledy za: šeptaly jeho jméno a prsty v sevření ruky povolily.

Nyní provinilé vzpomínky na poslední úsměv zbožňované osoby tvrdě stiskly křehké stěny raněného srdce.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

„Cashi?” Zarazil se a otočil. Schyler stála ve dveřích kanceláře. „Jdeš domů?”

Přimhouřil oči proti zapadajícímu slunci. „Je konec šichty, nebo ne?”

„Ano, ale kdybys mi mohl věnovat minutku, ráda bych si s tebou promluvila.”

Napřed si myslela, že ji ignoruje, protože pokračoval dál ke své dodávce. Nechával si ji stát na parkovišti, protože téměř každý den vyjížděl s podnikovým tahačem do míst, kde se kácelo.

„Sedělas v kanceláři zavřená celý den?” prohodil přes rameno. „Ano.”

Nahnul se přes bočnici a otevřel přenosný chladicí box. Vytáhl půl tuctu orosených plechovek. „Pojď, zvu tě na pivo!”

„Kam?”

Dlouze a pevně na ni pohlédl. „Záleží na tom?”

Schyler se pozvání nezalekla, ať se zdálo jakkoliv rafinované. „Vteřinku.” Zašla dovnitř, zhasla všechna světla až na jedno a zamkla kancelář. Pak zamířila k dodávce. Cash už mezitím jednu plechovku vyprázdnil, v dlani zmuchlal a hodil na korbu. Dutě cinkla, kovově cvakla. Vydoloval pro ni druhou z plastického obalu, sám si vzal další. Zbytek piv vrátil do boxu.

„Kam půjdeme?”

„Přes řeku a lesem.”

„K domku, kde bydlí babička od Červené karkulky?” Se smíchem vykročila.

„Nikdy jsem babičku neměl!”

Úsměv i krok ochably. „Ani já ne.” Zastavil se, pohlédl na ni. „Alespoň co si pamatuju,” naznačila váhavě. Opět vyrazili. Po chvíli se zeptala: „Proč to děláš?”

„Co?”

„Pořád mi připomínáš, co všechno jsi protrpěl.” „Abych tě rozčilil.” „Ty to přiznáváš?”

„Proč ne? Vždyť je to pravda. Nepotřebuju kněze, abych se vyznal ze svých hříchů.” „Jsi katolík?” „Matka byla.” „A ty?”

„Já to zvládnu bez. Náboženství mé mámy pro ni neudělalo nic dobrého, nebo ano? Mám dokonce růženec z rukou mrtvého vojáka ve Vietnamu. Co dobrého mu modlitby přinesly?”

Jak můžeš být tak otrlý?”

„Praxe.”

Pokračovali v chůzi, ale Schyler se vyptávala dál. „A co příbuzní z matčiny strany?” „Co s nimi?” „Odkud pocházeli?”

„Z terrebonnského okrsku, ovšem nikdy jsem žádného z nich neviděl, pokud si dobře pamatuju.” „Proč?” „Vykopli ji.”

Schyler se opět zastavila, v nastávajícím šeru mu pohlédla do tváře. „Oni ji vykopli?”

„Oui. Kvůli mně. Když můj otec zmizel, ani příbuzní s námi nechtěli mít nic společného.”

Nezaregistrovala ani náznak smutku v jeho tvrdé tváři, ale v srdci tušila, že zraněn byl. Kdesi hluboko v nitru musí Cash Boudreaux pociťovat bolest nad odmítnutím.

Pokračovali dál zarostlou stezkou vinoucí se mezi stromy. „Možná právě proto mě má skutečná matka dala k adopci,” rozvažovala nahlas. „Třeba jí rodina hrozila vyděděním, bude-li toužit po nelegitimním potomkovi. Tvá matka tě musela hodně milovat - nezřekla se tě ani za cenu ztráty úcty veškerého příbuzenstva.”

„Přesně tak. Chtěla si mě udržet, proto měla tak těžký život.” Odklonil nízkou větev, aby mohla projít. „Tady.”

Ukázal k soutoku mělkého potůčku a mrtvého ramene na dně mírné prohlubně. Haluze smutečních vrb spuštěné k hladině lechtaly ztvrdlá kolena cypřišů stojících nad řekou.

„Tady jé nádherně,” zašeptala. „A klid. Nejbližší město může být vzdálené tisíce mil.”

„Sedni si.”

Uvelebila se na balvanu, na který ukázal, těsně u vody. Voňavá příchuť kvasnic vyletěla z plechovky při otevření uzávěru. Pivo zasyčelo. Slízla pěnu ze hřbetu ruky. Napila se, jazykem přejela rty. Cash se opřel o kmen cypřiše a pozorněji studoval. Pohlédla na něho: „Jak objevuješ tahle čarokrásná místa?”

Pohodil hlavou. „Vyrůstal jsem jako divoký Indián. Nejmilejší skrýše pro mě přichystal les, navíc jsem se protoulal celým územím říčních ramen.” Sjel do dřepu. Uchopil klacík a šťouchal do jemného bahna na břehu. Objevily se bublinky. Když praskly, nechaly po sobě malé otvory. „Rak,” upozornil.

Schyler jen zírala. Tenhle muž jí skutečně učaroval. Vždyť se choval tak záhadně, jen kolikrát si protiřečil. Zaníceně pracoval, ale peníze ho nemotivovaly. Ani mu nevadilo žít bez jakéhokoliv luxusu. Nebažil po majetku, snad jím dokonce opovrhoval. Nebo mu to bylo jedno.

„Cashi, uvažoval jsi někdy o nějaké jiné práci?”

Usrkl z plechovky. „Jak to myslíš?”

„Přemýšlím o tvém životě. Copak jsi neměl nějaké touhy, copak jsi nechtěl jít někam jinam?”

„Jako kam?”

„To nevím,” vydechla zmateně. .Zkrátka někam. Nenapadlo tě hledat si jinou práci?”

Zavrtěl hlavou. „Vždycky jsem chtěl pracovat v lese.”

„Já vím. Ve svém oboru jsi perfektní. Klidně bys mohl sehnat práci i jinde, pokud tam bude dřevo. A neuvažoval jsi nikdy o tom, že opustíš Heaven?”

Zadíval se na hladinu, dlouho váhal, než odpověděl: „Uvažoval.” „A proč jsi tedy neodešel?”

Posledním lokem vyprázdnil plechovku. „Nevyšlo to.” Nespokojená s odpovědí tlačila ho Schyler do kouta. „Co nevyšlo? Přislíbená práce?” „Ne.” „Tak co?”

„Nemohl jsem odejít.” Netrpělivě máchl rukou a vstal.

„Klidně jsi mohl. Co tě tady drželo?”

Několikrát pohodil hlavou, pak svěsil ruce a začala si prohlížet boty. Zhluboka se nadechl: „Kvůli matce. Nemohl jsem ji tady nechat!”

Doznání Schyler překvapilo, ale moc světla na celý problém nevrhlo. Přesto zaznamenala menší úspěch. Přejela prstem po vršku aluminiové plechovky. „A když zemřela? Proč jsi neodešel?”

Neodpověděl. Pohlédla na něho s očekáváním dalšího vysvětlení. Upřeně se na ni zahleděl. „Slíbil jsem jí totiž, že to neudělám!” Dívali se jeden druhému do očí tak dlouho, až se začala cítit nepříjemně. Intuitivně vycítila, že se dočká odpovědi, která vynese na povrch cosi důležitého, zřejmě i souvisejícího s ní - pochybovala ale, zda vůbec kdy odhalí, o co jde. Cash Boudreaux patřil k záhadám, které zůstanou nevyřešené!

Konečně si vzpomněla, proč s ním vlastně chtěla mluvit. „Cashi, neříkals náhodou, že dva z našich strojů měly prázdné pneumatiky, když jsi přišel včera ráno do práce?”

„Oui, ale problém je vyřešený. Vyměnil jsem je za rezervu a gumy dal opravit do Otisovy autodílny.”

„Pneumatiky mi velké starosti nedělají,” řekla zamyšleně. „Ovšem nezdá se ti ta shoda trochu podivná a snad i nemožná?”

„Co tím myslíš?”

„Že oba stroje mají píchla kola ve stejný den!” „Náhoda.” Zamračený výraz šéfové hlásal nesouhlas. „Samozřejmě, naše dáma určitě má jiný názor!” Hluboký vzdech jí rozvlnil ňadra. Ani si to neuvědomila, ale oči bystrého muže ten pohyb ihned upoutal. Od toho dne, kdy své znovuzařazení do práce podmínil jejím střízlivým oblečením, mu skutečně vyhověla. Ne, že by cítila nutnost plnit svůj slib do posledního písmene, ale protože nechtěla vyvolávat každodenní neshody způsobené jeho kritikou.

„Mám dojem, že jde o dost hloupou náhodu. Možná bych o tom neuvažovala, kdybych si nevšimla…”

„Pokračuj. Čeho?”

Připadala si hloupě, raději se mu podívala přímo do očí. „Dnes ráno jsem přišla a dveře do kanceláře byly dokořán. Nepřijel jsi náhodou přede mnou, že ne?”

Zavrtěl hlavou. Svraštil obočí. „Vítr?”

„Jaký vítr?” ušklíbla se. „Vsadila bych nevím co, že by tohle nezvládl ani vichr. Navíc dveře pravidelně zamykám! Ujišťuju se o tom pokaždé, když večer odcházím. Nepřišel sis pak náhodou ještě zatelefonovat?”

Nasadil pokřivený úsměv a zavrtěl hlavou. „Co tím chceš dokázat? Že si s pneumatikami někdo zahrával?”

„Snad ne. Bylo by to přece dost divné, viď?” Poškrábala se na krku. Podezření, které v ní hlodalo celý den, se vyslovené nahlas zdálo nepravděpodobné. Měla se raději držet původního instinktu a o problému pomlčet.

„Scházelo něco v kanceláři?”

„Ne.”

„Bylo něco rozházené?” „Ne.”

„Bylo něco zničené?”

Zavrhla i tuhle možnost. „Běhá mi z toho jenom mráz po zádech.”

„Rozhodně si s tím nedělej starosti. Možná bys ale měla začít chodit domů trochu dřív. Nezůstávej v práci sama až do tmy!”

„Ken říkal totéž. Jezdil mi každou noc naproti.” „Howell?” Tentokrát se i Cash zamračil. „Byl tady i předevčírem?”

„Ano,” přikývla, zmatená otázkou. „Proč?” „Nemotal se náhodou kolem našich strojů?” Kysele na něho pohlédla. „Nebuď absurdní.”

„Není to tak absurdní. Howell MÁ dva dobré důvody být několikanásobně nasranej!” „Cože?”

„Vzalas do svých rukou management firmy Crandall Logging. A potom tady ještě kolují ty drby o nás!”

„O nás?” Věděla, co přijde. Otázala se však jenom ze zvědavosti, co všechno ví on. Obrnila se trpělivostí.

„O nás. O tobě a o mně. Říká se, že podnikání není to jediné, co spolu děláme. Už nás i strčili do jedné postele. A dokonce tvrdí, jak si v ní zatraceně dobře užíváme…”

Bohužel hradby odhodlání nebyly dostatečně pevné. Vůbec nevydržela dopad řečených slov. Téměř se zalkla, ale neřekla jediné slůvko. Ani nemohla. Navíc nešlo prchnout před ostrým pohledem, kdy se mu barva očí měnila jako kůže chameleóna snažícího se splynout s pozadím. V jedné vteřině šedivý, v druhé mechově zelený, v další achátově nažloutlý.

„Necítila by ses na Howellově místě taky jako úplný hovno?”

„Ken ale nemá vůbec žádný důvod k zášti! Vždyť do jeho účetnické práce ve městě nijak nešťourám! A to druhé, i když jde o hloupé fámy, s ním vůbec nijak nesouvisí. Vzal si přece mou sestru, ne? “

„Máš pravdu!” odfrkl Cash a opět se napil. „Ale třeba nemůže přenést přes srdce, že zkoumám zbytky, které on odhodil. Konec?”

Sehyler seděla zamlklá. Náhle se probrala: „Čeho?”

„Pivo?” pohlédl na plechovku, jež podvědomě svírala v dlaních.

„Ach, ještě ne.”

„Hele, copak tady máme?”

Sehyler pomalu zdvihala pivo k ústům, když se Cash náhle ohnul a chytil cosi v bahně nedaleko jejích nohou. Ztuhla hrůzou, když zaregistrovala zmítajícího se jedovatého hada, kterého držel za špičku ocasu. Tmavé tělo ploskolebce vodního měřilo dobrého půl metru. V otevřené tlamě černé hlavy se dala zahlédnout bělavě růžová membrána.

Cash se jen napřáhl, připomínal jí v té chvíli rybáře vrhajícího vlasec do vody. Mrštil s ním do dálky, tělo se ve vzduchu převalovalo, než plesklo do vody.

Zděšeně pohlédla nalíkla na hladině, pak zase zpátky na Cashe. „To byla užovka mokasínová, že,” zasípěla s nadějí v hlase.

„Samozřejmě že ne - teď už ale fofruje domů!” „Tys ho chytil jen tak?”

Až teď si všiml jejího rozrušení, takže suše informoval: „Vyrůstal jsem na březích řeky, Schyler. Plazů se nebojím! Vůbec žádného.” Vzal ji za ruku, přejel hrubou dlaní od lokte k rameni. „Ale ty jo! Máš tady husí kůži.” Pokračoval v hlazení, šeptal: „Moc hadů se asi k rezidenci nedovalilo, co?”

Za loket ji vedl zpátky ke kanceláři. Kolena se jí třásla. Nejenom ze setkání s nebezpečným tvorem - podobně na ni zapůsobil i Cashův kavalírský přístup k zástupci plazů. A kromě toho jemný dotek, horký pohled a.každé slovo vycházející z úst mělo erotickou příchuť.

Když se dostali k dodávce, opřela se o bok vozu. „Ještě než zapomenu,” vyhrkla, „mám na srdci něco dalšího.”

„Poslouchám.”

„Dnes jsem potvrdila schůzku s majitelem papírny, nějaký Joe Endicott junior.”

„Ve východním Texasu?”

„Ano. Už jsme s ním jednou obchodovali.”

„Vzpomínám si na několik dobrých kontraktů.”

„Ovšem před pár lety. Nevíš náhodou, proč s námi přestali obchodovat?”

„Ne.”

„Ani já ne. Napřed se ke mně chovali chladně, ale nakonec jsem se jim dostala na kůži, takže mi odsouhlasili setkání přesně dvanáctého.” Odmlčela se a nadechla. „Cashi, pojedeš se mnou?”

Vypadal překvapeně, ale bleskově zareagoval: „Samozřejmě.” i

„Rozhodně bych pomoc ocenila, potřebuju s sebou experta. Podle hovoru odhaduju, že patrně mají nedostatek kvalitního dřeva - asi jim docházejí zásoby. Pro nás by kontrakt s nimi mohl znamenat skutečně velkou zakázku, pokud dokážeme jejich požadavky splnit. Pak by se mohla splatit půjčka bance právě díky jedné jediné obchodní smlouvě.”

Vůbec jí nevadilo s ním prodiskutovávat problémy rodinného podniku. Od té doby, co pracovali společně, zjistila, že pokud vůbec někdo něco ví o Crandall Logging, je to Cash! Navíc dobře chápal, do jakých problémů zabředla, takže nemělo žádný smysl před ním udržovat falešně optimistickou tvář.

„S radostí pomůžu,” prozradil. „Nedopiješ už konečně to pivo?”

Zavrtěla hlavou a podala mu do třetiny zaplněnou plechovku. Hodil zbytek do sebe a prázdný obal přibyl k ostatním.

Prsty sevřel okraj korby, napnul paže. Svaly se svůdně zavlnily, raději přesunula pohled jinam. Otočil se přes rameno: „Pivo ti asi nikdy nezachutnalo, že jo?”

„Myslím, že pitka u jezírka v Thibodaux člověku navždy tenhle mok znechutila.” Vzhlédla vzhůru, večernice už stříbrně zářila na indigové obloze. „Pamatuješ si to vůbec?”

„Aby ne!”

Sklonila hlavu, bradou se téměř opřela o hruď. „Když jsem o tom později přemýšlela, děsilo mě, co všechno se mohlo stát.”

„Tenkrát jsi se mohla dostat do pěkných problémů a to ti bylo… kolik? Čtrnáct? Patnáct?” „Patnáct.”

Povolil svaly, lehce se pootočil a opřel o dodávku. Nyní se jí díval do tváře. Schyler nevzhlédla, ale vytušila, že se na ni dívá.

„Matka mi umřela pár měsíců předtím.” Vůbec nechápala, proč se mu náhle svěřuje s důvody svého chování tehdy v noci. Bohužel nemohla přestat. „Ona… matka… nikdy nepatřila k citlivým rodičům. Chci říct,” rychle vysvětlovala, „že nás nikdy nemilovala tak bezmezné jako Cotton! Ji vždycky zaměstnávalo něco jiného.”

Cash mlčel. „Ale disciplínu vyžadovala! S Cottonem se ze všeho nejčastěji hádala právě kvůli naší výchově.”

Samozřejmě že podtext všech těch hádek tkvěl ve vystěhování ze společné ložnice. K tomu však došlo ještě před její adopcí. Schyler si vůbec nepamatovala dobu, kdy by rodiče spolu spali, Ve věku osmi let dokonce utrpěla šok poznáním, že ve většině rodin maminka a tatínek obývají nejenom stejnou místnost, ale dokonce i stejnou postel.

„Bohužel,” pokračovala, „když máma umřela, Tricia i já jsme začaly zkoušet, co všechno nám Cotton dovolí. Vím dobře, že by žádné popíjení piva neodsouhlasil. Koupil mi tenkrát nové auto, ačkoliv jsem ještě neměla řidičský průkaz! Proto mě zachvátila touha předvést vyblýskaný skvost před ostatními. Pravděpodobně šlo o pouhou puberťáckou frajeřinu, zároveň jsem chtěla dokázat, že matčina smrt se mě nijak nedotkla.” Zhluboka se nadechla. „Tak jsem vyrazila.”

„A potkala se s Darrellem Hopkinsem.”

Posměšně se uchechtla, pohlédla na něj. „Jak si tohle můžeš pamatovat?”

„Vybavuju si hodně věcí z té noci,” chraplavě přisvědčil. „Měla jsi bílé šaty. Vzpomínám si, že v té záři planoucího ohně jsi byla nejvíc vidět ty. Dokonce vím, že vypadaly nějak nebezpečně průhledné!”

„Však byly háčkované.”

„Asi jo. Vlasy jsi měla o dost delší než teď, stažené vzadu nějakou sponou,” máchl rukou. „Co ty si všechno nepamatuješ.”

„Až by ses divila. Stále mám před očima ruce toho nadrženýho grázla, který tě během tance plácal po zadku!”

Schyler se přestala smát. Sklopila oči. „Všechno se začalo řítit zcela jinam, než jsem si vůbec všimla, co se děje. V jedné chvíli jsem vnímala romantiku, tanec pod širým nebem na břehu jezírka s „vyzrálým mužem“ Vzápětí po mně neurvale hrábl! Zpanikařila jsem, začala se s ním prát.”

Pohlédla na něho. „V téhle chvíli jsi zasáhl. Najednou ses tam objevil. Nad tím jsem dlouho po vystřízlivění uvažovala: odkud ses vzal a cos tam vůbec dělal? Vždyť jsem tě neviděla celá léta.”

„Vybíral jsem si dovolenou, právě jsem dorazil z výcvikového střediska ve Fort Polk.”

Vzpomínka se projasnila. „Pamatuju se - byl jsi vylepaný jako správný voják.”

Prohrábl si dlouhé vlasy a usmál se. „Oui. Tenkrát jsem popojížděl městem a někde zaslechl o perfektní party U jezera s mořem piva. Hned jsem tam zamířil, abych si rozproudil krev.”

„Nakonec jsi skončil zařizováním mého odvozu k tátovi.”

„Předtím jsem však stihl vymlátit duši z Darrella Hopkinse! Představ si, když jsem ho naposledy zahlédl, radši přešel na druhou stranu ulice, aby se mi vyhnul. Pořád ale má uražený ten přední zub.” Cash sevřel levačku v pěst. „Mohl přece dobře vědět, že nemá cenu se pouštět do boje s vojákem vycvičeným pro boj v džungli.”

Vzpomínkami rozzářený výraz zvážněl. „Vždyť jsi mě ani pořádně neznal. Proč ses mě snažil zachránit, Cashi?”

Atmosféra kolem nich zhoustla, naplnila se elektrickým výbojem jako před bouřkou. Očima jí přejížděl po tváři. „Možná mě popadla žárlivost. Možná jsem si s tebou chtěl zatančit, abych se vcítil do kůže těch lepších, tobě rovných!”

Mělo to vyznít urážlivě. Schyler však pocítila vlnu dojetí, chtělo se jí plakat a nevěděla proč. „Tomu nevěřím, Cashi! Mám dojem, že ses snažil zapůsobit - ukázat se jako dobrák.”

„Už jsem ti jasně řekl, že dobrák nejsem! Obzvlášť ne, co se týče žen.”

„Ale já přece byla holka. Možná jsi tenkrát chtěl zachránit nevinnou dívku před nebezpečím.”

„I tak by to mohlo být.” Ačkoliv se snažil větu vyslovit nonšalantně, hlas ho zradil, tón sjel do větší hloubky. Nemohl od ní odtrhnout oči. „Jenže já si to nemyslím.”

„Proč?”

„Protože se mi strašně líbilo mít tvou hlavu na klíně.

Vzpomínáš si?” ,

„Ne.” „Lhářko!”

„Fakt si nevzpomínám!” ,

„Ale měla bys. Cestou domů ses ke mně přitiskla, stulila ses mi do klína - pořád vidím tvé rozhozené vlasy. Připomínaly hedvábí, svůdné a nádherně rozprostřené.” Oči mu po

temněly, zachytily se jí na rtech. „Měl jsem tenkrát povolit svým citům, pokud se naskytla šance! Přece mi náležela menší odměna za dohry skutek.”

„A co to mělo být?”

V šeru se k ní pomalu blížila jeho ruka. Prsty proklouzl až k šíji, palcem jí hladil hrdlo. Přitahoval ji k sobě, dokud se mu hroty ňader neopřely o hruď. „Chtěl jsem si tě vychutnat!”

„Proto jsi mě nedávno políbil? Přišel jsi na to, že se naskýtá šance?”

„Líbal jsem tě ze stejného důvodu, jako dělám všechno ostatní: protože se mi zachce!”

„Očividně ti to tenkrát u piva nevyšlo. Pročpak?”

Víčka, která používal coby štít, se napůl přivřela. „Vlezlo mi do toho něco jiného.”

„Jako třeba Cotton?”

„Přesně tak - jako Cotton!”

„A proč se na tebe tak rozzuřil? Kdyby ses včas neobjevil, mohla jsem přijít o panenství s ožralým chlípníkem, i když jsem toho zase tolik nevypila. Možná dvě piva, ale mně to stačilo, abych ztratila přehled.”

„Takže ty si z té noci moc nepamatuješ?”

Schyler pocítila zmatek, když zaregistrovala v jeho tváři opatrnou ostražitost. „Asi ne,” odpověděla pomalu a přitom se rychle rozpomínala na onu noc. „Pamatuju se, jak Darrell ležel v bezvědomí na zemi, z pusy a nosu mu tekla krev. Já mu chtěla pomoct, abych se ujistila, že je v pořádku - ale tys mě prakticky odvlekl k mému autu. Mému autu,” téměř vyjekla. „Tys mě vezl domů v mém autě?”

„Oui”

„A jak ses potom dostal k jezírku v Thibodaux, aby sis vyzvedl svoje?”

„Z Belle Terre jsem došel až na hlavní silnici a tam stopoval.”

Nikdy si z kousků nesestavila kompletní mozaiku oné noci. Teď se však tehdejší událost zdála důležitá, i když vůbec nechápala proč!

Cash ji každopádně zachránil před zneuctěním - ovšem jak typické pro něho: nastalou situaci využil ve svůj prospěch. Hlavu do klína mu tedy musela položit, když spolu seděli na předních sedadlech tenkrát nového vyblýskaróho vozu Mustang. Tím se celý obraz stal mnohem tajemnější a erotičtější. Ale teď chápala, proč tenkrát Cotton ztratil nervy.

Opět pohlédla na Cashe. „Cotton zuřil, viď?”

„Ani jsem se nedivil. Tatíčkova pýcha a radost byla přivezená domů opilá!”

„To chápu, ale proč se vztekal na tebe? Přece jsi za to vůbec nemohl!” Zoufale listovala v mysli, hledala další kamínky mozaiky. „Když jsme přijeli na Belle Terre, tys mě napůl nesl po schodech. Světla na verandě se rozsvítila. A…” Odmlčela se, zavřela oči, vykreslovala si tehdejší situaci. „A tam stál Cotton.”

„Vypadal hrozivě, připomínal rozzuřeného hlídacího psa,” suše okomentoval Cash. „Vůbec nečekal na vysvětlení a už do mě slovně bušil! Vyběhla Veda, hned tě hnala dovnitř a nahoru po schodech.”

„To pamatuju,” uchechtla se Schyler. „Pak mě svlékla a strčila do postele. A hned se do mne pustila, jak se to chovám. A hlavně hromovala na tu bílou nuzotu, co nemá žádný respekt jpřed jemnými mladými dívkami, jako jsou Crandallovy sestry.”

Hned si vzpomněla na Vedu, jak jí láskyplně kartáčovala „tak hedvábné, tak svůdné” blonďaté vlasy, které se, ó, hrůzo, před několika minutami rozprostřely na klíně nemanželského syna Monique Boudreauxové.

Ať Veda odpočívá v pokoji! usmála se Schyler melancholicky. Určitě by sama ztropila Cashovi scénu, kdyby se k tomu naskytla příležitost! Takhle ji nahradil Cotton. Zatímco nahoře Veda ukolébávala nehodnou pánovu dceru, zachránce byl dole nespravedlivě a krutě obviňován.

„Tys to vzal na sebe, viď?” pohlédla na něho, v nitru zmatená. „Klidně jsi snesl Cottonovo řádění!” Přivřela oči, postupovala v paměti, mozaika se začala rýsovat. „Vím, jak jsem až nahoru slyšela vaše rozčilené hlasy. Cotton vůbec nechápal, že tys nepatřil k těm, kteří mě opili.” „Odmítal to pochopit,” hořce pronesl Cash.

Měl ti přece děkovat, místo toho na tebe řval…” Všechny útržky vzpomínek do sebe náhle zapadly, vystoupil konečný obraz. Veškeré pátrání v duchu ji však zavedlo do slepé uličky a jako takové vyvplalo bezmocnost. „Co to na tebe táta vlastně tenkrát ječel?”

„Že jsem tě přivezl opilou.”

„Ne, ne, myslím něco jiného!”

„Nepamatuju se,” vyhrkl. Rychle sklopil hlavu, na rty jí usadil letmý polibek. „Zatraceně, vždyť to nemá žádný význam! Patří to do pravěku.”

Má to velký význam, pochopila. Došlo totiž k něčemu velice důležitému, co při té hádce proletělo vzduchem, něco závažného, o čem Cash nechce hovořit.

„Proč mi při tom vzpomínání nepomůžeš?”

„Radši bych si vytvořil další vzpomínky,” šeptal přes rty pohybující se někde u krku. „Ovšem pokud chceš znovu vyvolat minulost, pojedeme se klidně projet. Já budu řídit, a ty mně položíš hlavu do klína.” Opět se naklonil a krátce, ale nesmlouvavě ji políbil. „Zatímco budeš odpočívat, můžeš promyslet lepší využití pro svá ústa, než jen povídat o dnech dávno minulých…”

„Ne!” odsekla, rozzlobená jeho stálými vytáčkami. „Cashi, musíme si všechno řádně vysvětlit!”

„Obyčejné mluvení je zbytečná ztráta času mezi mužem a ženou!” Položil jí ruku kolem pasu a přivinul si ji blíž. „Mám nápad: pokud chceš vzpomínat, potom vezmeme pivo a zajedeme k dotyčnému jezírku.” Lehce ji políbil na špičku nosu. „Můžeme se napít, svléknout do naha a smočit se ve vodě.” Přisál se jí-na rty, prorazil jazykem dovnitř. „Pak se můžeme válet v trávě. Dokonce zkusit menší milostnou předehru. Klidně tě budu líbat po celém těle. Můj jazyk tě vzruší, budeš řádit jak smyslů zbavená.” Jeho rty si ji znovu vyžádaly. Polibek zdrsněl, stal se krutější zrovna tak jako konečky prstů na vztyčených hrotech ňader. „Kdož ví? Možná bych měl víc štěstí než Hopkins!”

Schyler ho odstrčila, otřela si rukou rty. Prsa se jí dmula nejen pobouřením, ale k jejímu pokoření i sexuálním vzrušením. „Měla jsem tě zastřelit, když se naskytla šance!”

Opět nasadil lenivě výsměšný dsměv. „A já tě mél znásilnit, když se vyskytla moje šance! Dobrou noc, slečno Schyler.” Otočil se k ní zády, vykročil na procházku do temné noci.

Ještě o několik hodin později stále v nitru bublala vzteky, ačkoliv už ležela v posteli a snažila se usnout. Cash Boudreaux patřil k těm nejpříšernějším tvorům, které dokážou člověka dohnat k zuřivosti! Chtěla ho zabít za veškeré zločiny, jichž se vůči ní dopustil. Za nejhorší považovala vření rozpálené krve, kdykoliv se k němu přiblížila.

Způsobil problémy už tenkrát, když se viděli poprvé. Ještě že paměť laskavě zakryla vše, k čemu došlo, než ji dovezl od jezírka domů. Ale dnes večer se vzpomínky vrátily jako nasvícéné skvrny v temných hlubinách mozku.

Přesto nejdůležitější část celého příběhu jí stále unikala, scházelo nevysvětlitelné něco, čím zachránce otce rozparádil! Muselo se jednat o životně důležitý moment, protože Cash očividně nechtěl, aby si právě tohle připomněla. Jak zajímavé! O co by mohlo jít a proč je to dokonce i teď tak závažné?

Pořád uvažovala o rozumném vysvětlení, když o několik hodin později se na nočním stolku rozdrnčel telefon. V temnotě po něm zašmátrala. „Haló?”

„Slečna Crandallová?”

„Ano.”

„Tady je doktor Collins!” Pevně sevřela sluchátko.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

„Táta?” vyděšeně šeptla.

„Potřebujeme, abyste co nejdřív přijela do nemocnice,” vysvětloval doktor. „Prodělal další těžký infarkt. Nezbývá nám nic jiného než okamžitě operovat. Ale i v tomhle případě… skutečně nevím.”

„Už jsem na cestě.”

Dovolila si jen pět vteřin omračujícího a ochrnujícího smutku, než vyskočila z postele. Bosa vyběhla na chodbu. Ken právě vycházel Z ložnice jen ve slipech. „Slyšel jsem konec hovoru na druhém telefonu,” konstatoval. „Jedeme taky.”

„To je dobře. Sejdeme se dole za pět minut.”

Dokonce i v pozdní hodinu nemocnice svítila, ačkoliv uvnitř panovalo hrobové ticho. Žádný z nich ve výtahu nepromluvil, čekali, až vystoupí ve známém patře, kam už tak dlouho pravidelně docházeli. Nenalíčené ženy vypadaly pobledlé, světlo zářivek jim života nedodalo. V Kenově obličeji se zase ježilo strnisko, navíc oči měl oteklé.

Vyřítili se ze dveří kabiny jako smečka loveckých psů. Schyler je však předběhla* první dorazila do sesterny.

„Kde je doktor Collins?”

„Právě si myje ruce. Nechal vám tu formulář k podpisu.”

Schyler se ani pořádně nepodívala, o co jde, načmárala jméno na tečkovanou linku. „Otce jste už převezli na operační sál?”

„Ne, ale zřízenci jsou u něho na pokoji.” „Můžu ho vidět?”

„Je pod sedativy, slečno Crandallová.”

„To mě nezajímá. Jenom ho musím vidět!” Nedodala to hrůzné slovo, jež ji strašilo v mysli: ještě jednoii.Opravdu se téhle možnosti děsila.

Úzkost v její tváři sestru dojala. „Tak dobře. Hlavně jim nepřekážejte.”

„Nebudu!” Otočila se k sestře a švagrovi. „Chcete ho vidět?”

Tricia si energicky třela paže, doléhal na ni noční chlad. Jen zavrtěla hlavou. Ken pohlédl na manželku, pak na Schyler. „Proč nejdeš sama? Vidět ho trpět už při prvním infarktu nebylo pro nás vůbec nic potěšujícího.”

Schyler přeběhla po chodbě, dveře do pokoje byly otevřené. Dva zřízenci ho právě překládali z postele na pojízdné lůžko. Vypadal křehce jako dítě. Všude měl hadičky a různé dráty. Skutečně morbidní pohled. Ale ani tohle Schyler nezarazilo. Vletěla dovnitř. Zřízenci se na ni zpytavě podívali.

„Jsem dcera.”

„Vezeme ho na operační sál,” vysvětloval jeden z nich. „Chápu, ale vrchní mi povolila s ním promluvit. Je při vědomí?”

„Nemyslím si. Už dostal předoperační injekci.”

Zatím mu ještě pořád upravovali Bltrožilní jehlu, pak ho zakryli naškrobeným bílým prostěradlem. Mezitím se Schyler propracovala na stranu lehátka, držela se dál, aby nepřekážela, ale dost blízko, aby mohla Cottona držet za ruku. Na hřbetě cítila zatvrdliny od nesčetných vpichů. Prsty se zdály bez života.

Naopak na dlani našla známá zákoutí. Pamatovala si prakticky každý mozol, s nimi měla spojeny tisíce vzpomínek. Jak ji pyšně poplácávala po rameni, když přinesla z matematiky nejlepší známku. Jindy zase hladila, když spadla ze zdivočelého hříběte. Dokonce otírala slzy, zatímco táta vysvětloval, že Macy ji má ráda, ale jen neví, jak to ukázat.

Přiložila si ruku k tváři. „Tati, proč jsi mě přestal milovat?” šeptala něžně, tak, aby ji nikdo nemohl zaslechnout. Jako v odpověď se náhle Cottonovy oči otevřely a pohlédly přímo na ni. Tiše vzlykla nadšením, přes slzy se na něho usmívala. Určitě neumře, aniž by nepochopil, jak strašně ho miluje!

„Sehyler?” zachraptěl.

„Teď už musíme jít, slečno,” upozorňoval zřízenec a pokusil se ji odstrčit stranou.

„Ano, já vím, ale… Proč, tati? Co se mi pokoušíš říct?” Pořád ji miluje! Opravdu se pokoušel vyslovit nějaká slova, mohla to být i slova poslední…

„Proč jsi za…”

„Slečno!”

„Prosím!” požádala zoufale. Zřízenec ustoupil. Schyler se naklonila nad otce. „Co, tati? Co jsem udělala?” „Proč… jsi… jsi zabila mé vnouče?”

„Boudreauxi!” ‘«

Cash zapadl do svých myšlenek tak hluboko, že ani nezaslechl příjezd auta, ani kroky na verandě. Popíjel kávu od půl čtvrté, čekal na svítání, aby mohl vyrazit do práce. V poslední době se mu v těchto pokojných chvílích myšlenky obracely k ženě, pro kterou pracoval.

Proto se během dne raději udržoval v neustálé aktivitě.

Jeho jméno zaznělo snad přímo z nebe. Teď mu kdosi bušil do dveří a opakoval volání hlasem připomínajícím míchačku. V duchu proklel časného návštěvníka, ale vstal. Na stolku nechal hrnek kouřícího nápoje.

Prudce otevřel dveře. Na prahu stál Jigger Flynn. Podezíravě na něho pohlédl, snažil se však tvářit nonšalantně.

, Bou jour, Jiggere. Co tě ke mně tak časně přivádí?”

Ten, aniž by se zdržoval pozdravem, zavrčel: „Potřebuju něco pro mou ženskou.”

„Kterou?”

„Tu černou děvku, co se mnou žije - jakou jinou?” „Gaylu?” zeptal se Cash studeně. Jigger chrochtl a pohodil hlavou. „Co je s ní?” „Krvácí.”

„Krvácí?” opakoval Cash znepokojeně. „Kde?” „Všude. Hni se, postel je celá zakrvácená. Tvrdí, že potratila!” „Bože.”

Rukou si přejel tvář. Nebylo to poprvé, kdy se tu Jigger objevil a chtěl nějaké léky pro jednu ze svých konkubín, která si buď sama vyvolala potrat, nebo dostala bití od rozzuřeného zákazníka. Vyhýbal se samozřejmě profesionálním doktorům, protože podobná zranění se musela hlásit na policii. I když většinu úředníků zdejšího okrsku, kteří měli prosazovat zákon, vedl na své výplatní listině, Jigger přesto zbytečně neriskoval.

„Pokud plod vyšel, potřebuje doktora!” řekl Cash. „Radši bys s ní měl fofrovat do nemocnice.”

„Tvá maman mi pokaždé poskytla medicínu, copak nevíš? Kurvy se potom vždycky uzdravily.”

„Však věděla víc než já.” ‘

Jiggerovy oči sršely zlobou. „Styď se, vždyť Gayla může vykrvácet.”

Tím vlastně dal najevo své pevné rozhodnutí, že zraněnou dívku do nemocnice odvézt nehodlá. Vychytralost ho nutila neříkat pravdu nahlas, ovšem úšklebek odrážel morální lhostejnost.

Cash zaskřípal zuby. „Počkej!” ,

O chvíli později se objevil s papírovým sáčkem. „Uvnitř jsou dvě různé lahvičky. Napsal jsem na ně návod k použití.” Podal mu léky. Jigger po nich hrábl, ale Cash sevření nepovolil. Kuplíř se na něho tázavě podíval. „Musíš ji nechat na pokoji, dokud se neuzdraví,” ostře přikazoval Cash. „Chápeš, co ti říkám?”

„Kurva jo!”

„To je fajn. Jinak ji zabiješ.”

Jigger potměšile pošilhával. „Líbí se ti Gayla? Víš co, Boudreauxi, přenechám ti ji na jednu noc, ať si užiješ! To budeš mít za léky.”

V Cashově tváři se objevilo opovržení. Sáček pustil. „Radši naval dvacku.”

Jigger pokrčil rameny, vydoloval dvacetidolarovku z kapsy u kalhot a podal mu ji. „Skutečně bys radši nechtěl Gaylu?” Když nedostal odpověď, uchechtl se a otočil se k odchodu. Po prvním kroku se však zarazil. „Proč děláš pro tu Schyler Crandallovou?”

„Práce mě baví, a dobře platí.”

Flynnovy oči se přimhouřily. „Myslíš, že ta dáma zastřelila mé psy, jak říkal Gilbreath?” Cash nereagoval, ale uložil si tenhle kousek informace pevně do paměti. „Za to zaplatí!” zasyčel Jigger výhružně.

„Nech Schyler Crandallovou pro mě.”

Flynn pohodil hlavou, rozchechtal se. Namířil na něj popraskaný a zažloutlý nehet ukazováčku. „Zapomněl jsem. Ty si u těch Crandallových taky ohříváš svou vlastní polívčičku!”

„Ovšem po mém. Hlavně ty se jim vyhni.”

Jigger zamrkal. „Vždyť jsme na stejné straně plotu, Boudreauxi, copak nevíš? Tá samá strana!”

Sestoupil po schodech a zamířil ke svému nákladnímu vozu. Ještě jednou zachrchlal, rukou mávl na rozloučenou.

Cash se dooblékl, vypnul kávovar a zmizel z domu jen chvíli po svém návštěvníkovi. Překvapilo ho, že nenašel Schyler v kanceláři. Vstoupil dovnitř, přitom uvažoval, zda by ji měl o podivné ránní návštěvě informovat. Nakonec se rozhodl pro mlčení. Novinky o Gayle by ji určitě rozrušily a zcela jistě dohnaly k dalším nepromyšleným a nebezpečným reakcím. Navíc čím míň toho Schyler ví, tím lip.

Když se dřevorubci hlásili do práce a ona se stále ještě neobjevila, Cash vyťukal telefonní číslo Belle Terre. Tam se od hospodyně dozvěděl, že slečna Crandallová doma není.

„A kde je?”

„V nemocnici. Pan Crandall prodělal další těžký srdeční záchvat. Nepředpokládá se, že ho přežije…”

Zcela duchem nepřítomen odložil sluchátko. Padl do Cottonovy židle, prázdně zíral před sebe. Náhle vstoupil jeden ze zaměstnanců, aby si odnesl příkazy pro dnešní den. Při pohledu na předákovu tvář okamžitě vycouval, neřekl ani slovo. Šéfovi se něco stalo, a Bůh pomáhej tomu, kdo ho vyruší, když je v takovéhle náladě!

KAPITOLA DVACÁTÁ ŠESTÁ

Otcova slova jí zněla v hlavě. Proč jsi zabila mé vnouče?

Ať si v duchu větu opakovala, kolikrát chtěla, nemohla její smysl pochopit. Stála tu pořádně zmatená - nemohla se ani soustředit! Navíc musela veškerou energii zaměřit na sebe samu! Potřebuje se udržet při síle až do nejistého konce složité operace.

Zakryla si rukama tvář a začala zhluboka dýchat. Táta přece nesmí umřít, dokud sejí ňenaskytne šance k obhajobě! Jinak to zkrátka nejde. Bůh přece nemůže být tak krutý!

„Schyler, kávu?”

Odtáhla ruce a pohlédla na Kena, který se nad ní skláněl. „Ne, díky.” Povzbudivě jí sevřel rameno, potom se vrátil k sedačce, aby se usadil vedle Tricie. Vzal ženu za ruku, stiskl ji. Schyler gesto zahlédla a pocítila osten závisti. Něco podobného by právě teď potřebovala - kohokoliv, s kým by se mohla podělit o narůstající strach a kdo by jí pomohl projít touto zkouškou.

Sestra její toužebný pohled zpozorovala a okamžitě si manželovu ruku majetnicky přitáhla. Schyler ten pohyb ignorovala. Hloubavě se jí zahleděla do tváře. Bez líčidel Tricia vypadala nejenom starší, ale i krutější. Kosmetické úpravy totiž běžně zakryly hořké linky kolem úst, navíc i proteplily oči, v nichž byl stále usazen chladně kalkulující výraz.

A v té chvíli měla jasno.

Ve výbušném zlomku vteřiny náhle jasně pochopila, poznala pravdu! Viníkem jéTricia.

„Ty ses…,” suše zachraptěla Schyler, hlas skřípal jako uschlé palice kukuřice kymácející se v rozžhaveném srpnovém větru. Potřebovala víc slin, aby vůbec mohla polknout. „Tricio, tys někdy tátovi řekla, že jsem byla na potratu?”

Sestřin obličej nevylepšený make-upem ještě víc zbledl! Rty se zúžily a nepatrně rozevřely, celkový výraz se blížil hranici tupé zabedněnosti. Modré oči mrkly jednou, podruhé…

Oněmělá, roztřesená tím hrozným poznáním zírala Schyler v čekárně na ženu, která byla její sestrou jen podle příjmení.

„Tys to byla. Tys to udělala!”

Tohle poznání Schylar zasáhlo, všechno v hrudi se jí sevřelo. Bolestí zalapalapo vzduchu, se zasyčením se nadechla. Hlavu zvrátila, pevní semkla víčka. Slzy se řinuly po křídově bílých tvářích.

„Slečno Crandallová?”

Vzhlédla, otevřela oči. Doktor Collins ještě v zeleném oblečení se nad ní nahýbal, tvářil se starostlivě. Operační roušku měl staženou, visela mu pod krkem jako bryndák. „Chirurg mě poslal ven, právě dokončuje.”

„Můj otec je stále naživu?”

Mladý doktor se usmál. „Ano, spolehlivě přežil čtyřnásobný by-pass!”

Bolestně sevřená hruď povolila, konečně se mohla po několika hodinách zhluboka nadechnout. „Bude v pořádku?”

Lékař se nerozhodně poškrábal po tváři. „Pokud se zotaví, celková kondice se mnohem víc zlepší v porovnání s dosavadním stavem. Ovšem dost dlouho se bude pohybovat na velice úzké hraně…”

„Chápu. Díky za upřímnost.”

„Chtěla byste si promluvit s chirurgem?”

„Jak se mu to hodí. Možná to ani není nutné, co říkáte?”

„Ne.” Chvíli ji studoval. „Máte za sebou dlouhou noc. Prcjto bych vám doporučil odjezd domů, abyste mohla…”

Hlas pomalu utichl. Schyler totiž nesmlouvavě vrtěla hlavou. „Ne! Když se táta probere, musím být u něho!”

„To ale může…”

„Musím tady být!” opakovala umanutě.

Přesvědčovat tu ženu je pouze ztráta času, pochopil doktor. „Budu vás informovat. Otce přemístíme na pooperační oddělení, kde stráví pravděpodobně šestatřicet hodin. Nevypadá to tam nijak vábně, ale můžete se tam pravidelně objevovat, pokud chcete.”

„Chci!”

„Tak dobře. Navštěvujte ho prosím pouze každou lichou hodinu a nezůstávejte déle než deset minut.”

Kývl na Kena s Tricií, kteří překvapivě mlčeli. Ještě jednou pohlédl na Schyler, potom s typickým spěchem zmizel z čekárny.

Schyler ztěžka polkla. Nechtěla se poddat lavině emocí, nechtěla se rozplakat, ačkoliv se vzlyky už hromadily v hrdle! Potřebovala uklidnit rozbušené srdce. Dlaně si otřela do kapesníku, celá se potila úzkostí. Konečky prstů ale měla studené, téměř bez krve.

S vynaložením zbytku sil vstala. Překonala tři kroky, které ji dělily od sestry a švagra. Pohlédla Tricii přímo do tváře. „Jdi mi z očí!” Pečlivě vyslovovala, skoro odsekávala jednotlivá slůvka, jasně a výrazně je pronášela.

Pak důstojně vyšla z čekárny, vztek v ní vřel.

Schyler se převtělila v místního ducha pooperačního oddělení. Odmítla odejít. Plížila se nemocnicí bez odpočinku, nechtěla se vzdát, očekávala každou zprávu o stavu pacienta. Šla jí na nervy ta nepříjemná monotónnost.

Doktor Collins se snažil Schyler připravovat na různé možnosti, ale nic nemohlo zmírnit prožívanou hrůzu. Vždyť tenhle pokoj připomínal mučírnu, vybavenou sofistikovanými nástroji. Z dálky sledovala Cottonův zápas s dýchací trubicí, když se probíral - pravděpodobně měl pocit dušení. Ruce mu připoutali, aby nemohl setřást životně důležité jehly, katetry a elektrody. Vůbec nechápala, že může nějaký pacient přežít na pooperačním oddělení! Ani nevěděla, jak se to povedlo jí…

První den nemyslela na nic jiného než na otce. Obávala se, že každou chvílí monitory ztichnou a on zemře. Hodinu po hodině však stoupala naděje, kterou doktoři podporovali.

Celou myslí se k ní upnula. Druhý den už začala věřit. Aby překonala dlouhé noční hodiny, zašla k telefonnímu automatu a zavolala Markovi. Při zaslechnutí toho laskavého hlasu, plného starostlivosti, se veškeré potlačované zoufalství proměnilo v slzy.

„Takže to otec nevydržel, drahoušku?”

„Ne, tak to není!” Snažila se mu v rychlosti sdělit všechny novinky, ale její slova přerušovaly zoufalé vzlyky.

„Věřím, že se zotaví. Jsem si tím jistý, když doktoři jsou tak optimističtí, uvidíš!”

„Ano. Ale moc mi toho neřekli.”

„Ale co ty? Jsi na drti, viď?”

„Máš pravdu,” přiznala. Markovi nemusela nic předstírat. „Jsem vyčerpaná. Ale chci tu zůstat, dokud nebudu mít jistotu, že je táta mimo nebezpečí.”

„Jakpak mu pomůžeš, když se vedle něho objevíš sama málem zhroucená?”

„Já tu ale musím zůstat!”

Dobře věděl, že jakákoliv argumentace je zbytečná, pokud se jí v hlase objevil ten paličatý tón. Velice taktně změnil téma. „A co firma? Už jsi tam nějak pokročila?”

Všechno mu nahlásila. „Samozřejmě jsem se tam neukázala od téhle operace. Doufám, že Cash má všechno pod kontrolou.”

Mark opět nabídl peníze. Znovu je odmítla. Nakonec prohlásil: „Stýská se mi po tobě, Schyler!”

„Mně taky - navíc potřebuju, aby mě někdo objal!”

„Vrať se domů a já ti vyhovím.”

Skousla spodní ret a snažila se znovu nerozvzlykat. Jde o velice drahé slzy při zámořském telefonátu. Nevyplatilo se naříkat do hovoru, ale zoufale se jí po Markovi stýskalo. „Nemůžu! Ještě ne. Možná až později, zatím musím dohlédnout na tátu. Buď, anebo…”

„Copak si zaslouží tolik tvé loajality?”

„Určitě ano!” Ještě nevěděl o Triciině zradě, ona zase nechtěla něco takového probírat po telefonu. „Právě teď je moje místo na Belle Terre. Musím zůstat!”

Konverzaci zakončil vulgárním fórem. Na to byl Mark perfektní - vydoloval z ní úsměv, ať se ocitla v jakkoliv zoufalé situaci. Přitom on sám, ještě před jejich seznámením, prožil svou vlastní deziluzi i bolest Utrpení v něm probudilo skvělý smysl pro humor i pragmatický pohled na život. Vše okořenil vtipem - touhle unikátní schopností ji k sobě hned napoprvé přitáhl a mnohokrát zachránil z oslabujícího zoufalství.

Jakmile zavěsil, Schyler pocítila depresi větší než kdykoliv předtím. Svěsila hlavu a pomalu kráčela sterilní, až příliš klimatizovanou chodbou k čekárně, která se stala její centrálou.

Cashe neviděla, dokud do něho nenarazila. Chytil ji za ramena, aby neupadla. Prázdně na něho pohlédla. Zíral na ni tak vyděšeně, až pochopila, jak hrozně musí vypadat. Vždyť se vyhýbala zrcadlům na záchodě už dobré dva dny. Ke své obraně vyhrkla: „Co tady děláš?”

Spustil ruce, rty nasadily sarkastický úsměšek. „Tohle je veřejná nemocnice, copak to nevíš? Copak si myslíš, že cajunští parchanti dovnitř nesmějí?”

„Tak tohle je vynikající. Přesně po tom se mi stýskalo! Tvůj druh sarkasmu.” Snažila se ho obejít, ale zastoupil jí cestu.

„Proč jsi mi nezavolala, když se to stalo?”

Suše se zasmála, nevěřícně na něho pohlédla. „Hele, měla jsem hodně práce! A pořád mám hlavu plnou.”

„No jo, rozumím, ale co dalšího ještě chceš dělat? Copak tě nenapadlo, že bych se taky rád něco dozvěděl?”

„Jak tě poslouchám, stejně už jsi všechno vypátral.”

„Volal jsem na Belle Terre, abych zjistil, co je s tebou.”

„Takže co tě rozčílilo?”

„Ta blbá nána mi po telefonu řekla, že Cotton prožil další infarkt, což bude pravděpodobně fatální.”

„Ne, že bych chtěla obhajovat paní Gravesovou, ale v té chvíli žádné podrobnosti neznala.”

„Naštěstí se pověsti ženou rychlostí blesku, takže všechno jsem se dozvěděl u pitomé benzinové pumpy, kde jsem tankoval.”

Zdravotní sestra za stolem, pozdvihla hlavu, přísně se k nim zadívala přes habičkovské brýle. Cash se jí zeptal: „Něco potřebujete, madam?”

„Pane, mohl byste se ztišit, prosím?”

K autoritám cítil odpor, to se dalo vyčíst i z pohledu, jímž sestru sežehl. Přesto vzal Schyler za ruku, nesmlouvavě ji vedl chodbou k lítačkám, kterými prošli do atria. Zdobily ho plastikové květiny a kamenné lavičky. Rázně odstrčil lepkavý palmový vějířovitý list, který se jim dostal do cesty - lavičky přehlížel.

„Jak je na tom?”

Schyler se zdálo, že má všechny nervy bolestně obnažené. Jako by v sobě nesla,otevřenou ránu. Všechno kolem ní

ji rozčilovalo.

Zvlášť se však nemohla smířit s myšlenkou, jak ji těší Cashova přítomnost.

Kdyby měl trochu civilizovanější způsoby, kdyby se chvilku choval jako gentleman, a ne jako člověk z ulice, radovala by se z jeho přítomnosti. Krásně široká hruď přímo lákala k odpočinku znavené hlavy. Pokud by ji objal, šťastně by se k němu přivinula. Tak moc potřebovala ochrannou náruč! Uvítala by sebemenší projev soucitu - on se však tváří kriticky, chová se nepřístojně, urážlivě.

„Ptal jsem se, jak mu je?”

Vyštěkl otázku, až poskočila. „Ujde to.”

„Doprdele!”

„Tak dobře na tom zase není,” vyjekla a vytrhla ruku z pevného sevření. „Rozřízli mu hrudník, žebra stáhli stranou a na srdci provedli čtyřikrát by-pass, na což předtím sílu neměl. Jak si myslíš, že mu asi je? Vy dva jste pro sebe nikdy nenašli trochu laskavá slova - proč se tedy vlastně staráš?”

Tváří se k ní přiblížil na pár centimetrů. „Chci jen vědět, zda byznys, ve kterém mi jde o koule, vyletí komínem, když slavný majitel zhebne!”

Schyler ta slova rozběsnila. Vyskočila a vyrazila zpátky. Cash si prsty projel vlasy, na chvíli je odsunul dozadu, než jim opět nechal volnost. V duchu klel anglicky, francouzsky i směsicí různých jazyků, které se naučil od matky.

„Podívej,” chytil ji mezi dveřmi, „i dřevorubci se po něm ptají. A informace z nemocnice nebyly žádné. Howell se tvářil jako přiblblá škeble, neprozradil ani ň! Potřebuju pro chlapy nějaké zprávy.”

Schyler se konečně vzpamatovala, otočila se k němu s ledovým výrazem v obličeji. „Řekni jim, že všechno zvládá dle daných předpokladů. Doktoři tvrdí, že zítra se objeví šance na zlepšení.” O stupeň na chladu ubrala. „Pokud nějaké zítra bude!”

„Děkuju za informace.”

„S radostí jsem je poskytla.”

„Copak ti ještě nepřidělili postel?”

„Cože?”

„Nemocniční lůžko. Vypadáš parádně vyblitě!”

„Jak šarmantně řečeno, pane Boudreauxi.”

„A to se ještě držím zpátky. Kdy jsi měla naposled teplé jídlo? A co pár hodin spánku? Koupel? Proč se takhle trestáš za Cottonův stav?”

„To nedělám!”

„Že ne?”

„Ne. A už vůbec nepotřebuju, abys mi vyprávěl, jak špatně vypadám.” Vzmužila se. „V pátek vám Ken doručí výplatní šeky. Zatímco riskuješ své koule pro firmu, chystá se ti za tvou snahu odměna!”

Nechala ho sakrujícího stát uprostřed umělého lesa.

Doktor Collins ji vyhledal příští den odpoledne, chvíli po druhé hodině. Odpočívala v čekárně, hlavu opřenou o zeď. Přisedl, vzal ji za ruku. Připravila se na nejhorší.

„Nechci být moc optimistický,” začal, „ale ukazují se známky zlepšení.”

Vydechla, pocítila hlubokou úlevu. „Díky bohu!”

Lékař jí sevřel ruku. „Chci ho ale držet na jipce. Ještě alespoň další týden. Osobně si myslím, že kritický bod překonal.”

„Můžu ho vidět?”

„Ano.”

„Kdy?”

„Za pět minut, během nichž vám doporučuji, abyste si pročísla vlasy a použila rtěnku. Přece nechcete k smrti vyděsit zmoženého pacienta po tom všem, čím prošel.”

Rozechvěle se usmála.

O pět minut později vkročila na jednotku intenzivní péče, kde Cotton už ležel předtím. Okamžitě si všimla zdravější barvy v obličeji, i kůže ztratila nasedly nádech. Zdravotní sestra se s-veškerým respektem stáhla, aby jim ponechala špetku soukromí.

Sehnula se k otci, něžně mu přejela po vlasech. Otevřel oči, poznal ji. „Dostaneš se z toho,” šeptala. Prstem mu uhla-zovala jedno ze štětinatých bílých obočí, které se hned neposlušně vrátilo zpět. Až se budeš cítit lip, všechno ti vysvětlím.” Olízla si rty, i když si je před chvílí pokryla rtěnkou. „Ale chci, abys věděl pravdu.” Odmlčela se, potřebovala mít jistotu, že je soustředěný a že ji jasně vnímá. „Nikdy jsem nebyla v jiném stavu, nikdy jsem nežádala o potrat! A nikdy bych nezabila tvoje vnouče!” Pohladila ho po tváři. „Tati, slyšíš mě?”

Oči se mu topily v slzách. Odpověď znala.

„Já ti nikdy nelhala! To dobře víš. Tohle, co ti povídám, je čistá pravda. Přísahám na Belle Terre, o kterém víš, že ho miluju z celého srdce! Nikdy jsem neotěhotněla! To všechno bylo jen… nešťastné nedorozumění.”

Neuvěřitelná změna mu proběhla tváří, dramatická jako první paprsky slunce při ranním svítání. Celkový výraz se uklidnil, v obličeji se mu rozprostřel klid a mír. Zavřel oči. Ještě jedna slza skanula mezi vrásčitými víčky. Schyler ji prstem otřela, potom se nahnula a láskyplně ho políbila na čelo.

Mnohem vyčerpanější než kdykoliv předtím opustila nemocnici, přesto se cítila podstatně lip než kdykoliv za posledních šest let…

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Jakmile dorazila na Belle Terre, okamžitě se vrhla do sprchy. Bezohledně si masírovala svědící hlavu šamponem, oholila si nohy a opět se cítila jako lidský tvor.

Hned zamířila do postele, prospala dalších šestnáct hodin.

Příštího dne se vzbudila hladová jako vlk. Vklouzla do sukně, oblékla si halenku a zamířila dolů do kuchyně. Omeletu ze tří vajec se šunkou a sýrem téměř dopékala, když se objevila paní Gravesová.

„Dobré ráno,” zahlaholila Schyler nadšeně a přesunovala pochoutku z pánve na talíř. Hospodyně, dotčená, že si někdo dovolil proniknout do jejího království, se na podpatku otočila a beze slova odešla. Pobavená Schyler se usadila za kuchyňským stolem a zhltla každý drobek, který vydatně zapíjela čerstvě vymačkaným pomerančovým džusem. Na závěr si dala dva šálky kávy.

Při mytí nádobí si všimla, že venku prší. Obloha zčernala nízkými, vodou nasáklými mraky. Docela dobrý den na pozdní vstávání. A jak se zdá, i Tricia a Ken se k tomu rozhodli.

Opustila dům, aniž je zahlédla. Jela přímo do nemocnice. Ve dveřích jipky ztuhla: Cotton využil štíhlou sestru coby oporu a stál vedle postele. Zdvihl hlavu, usmíval se na dceru.

„Bolí to jako čert, ale cítím se nádherně.”

Pustila kabelku na podlahu, rozběhla se k němu a poprvé ode dne Triciiny svatby ho zase nadšeně objala.

Před vysoce emocionální scénou je zachránila přihlížející sestra. „Doufám, slečno Crandallová, že ho zvládnete lépe než nemocniční personál. Patří k těm nejvzdorovitějším a nejvíc klejícím pacientům, které jsem tu kdy měla.”

„To je zatracená lež!”

Ženy na sebe mrkly, když si byly jisté, že je nevidí. Pomalu ho pokládaly zpátky do postele. I přes projevenou statečnost ho cvičení vyčerpalo. Jakmile se hlavou dotkl polštáře, začal pochrupovat. Schyler se chvíli dívala na spícího otce, potom odešla do přijímací haly, kde pro něho v malém obchůdku zakoupila květiny. Měla před sebou spoustu věcí k vyřešení, ale na to bude čas později. Bohudíky!

Ačkoliv tu čekala ještě několik hodin, táta se neprobudil. Doktor Collins i hlavní chirurg ji ujistili, že nejlepší pro pacienta je spánek. Opustila ho tedy, aniž s ním mluvila. Ale ten něžný úsměv, kterým dceru obdařil, když vstoupila dovnitř, prozrazoval, že pochopil obsah jejích slov, a co hlavní, že jim uvěřil! Opět*se mezi nimi nastolila důvěra.

Dolehla na ni starost, co asi děje v podniku, ale pak si řekla, že několik dalších hodin se musí byznys obejít bez ní. Teď je zapotřebí vyřešit jistou záležitost na prvním místě, protože ji odkládala stranou až příliš dlouho. Vlastně celých šest let!

Krátce po poledni se objevila na Belle Terre. Počasí nestálo za nic, takže z auta přeběhla na verandu v hustém dešti. Místnosti v přízemí zely prázdnotou. V kuchyni zaslechla.pohyb hospodyně, ale snažila se jí vyhnout. Šla nahoru. V sestřině ložnici hrálo rádio. Bez zaklepání se vřítila dovnitř.

Tricia v saténovém kimonu si hověla u toaletního stolku a svědomitě se líčila. Broukala si melodii společně s Rodem Stewardem. Když zahlédla v zrcadle Schyler, odložila řasenku a bleskově se otočila na taburetu.

„Neslyšela jsem, že bys klepala!”

„Přesně tak.”

Tricia chytila cípy lesklé róby, přetáhla je přes sebe, čímž prozradila svou nervozitu. Ve tváři se jí však nehnul ani sval. „Jaká hrubost! Že by tě natolik ovlivnilo spolčování s bílou chátrou, až bys zapomněla na běžná společenská pravidla?”

Nenechala se vyprovokovat, ani se nebránila. Přešla k rádiu, vztekle ho vypnula. Rozhostilo se absolutní ticho. Schyler se rozhodla svou sestru konfrontovat.

„Z mé strany si nezasloužíš žádnou laskavost! Buď ráda, že neschytáš spravedlivý trest.” Zlost s ní pěkně cloumala. Pocítila náhle nutkání přejít místnost a začít Tricii škubat lesklé vlasy jeden po druhém. Ale takové choutky si musela nechat zajít. „Proč, Tricio? Jaký hnusný motiv tě vedl k tomu, abys našemu tátovi nalhala cosi o potratu?”

„Proč si myslíš, že zrovna já?”

„Nehřej si se mnou!” zasyčela Schyler. „Já to vím. Nechápu jen proč? Bože můj, k čemu ti takováhle lež mohla posloužit?”

Tricia vstala, přitáhla si pásek kimona. Přešla k oknu, roztáhla nařasené závěsy a pohlédla do uslzeného dne. Znechuceně je vrátila zpátky. Nakonec se k sestře otočila.

„Abych se zbavila neustálých výčitek, proto! Pořád mě obviňoval, že jsem ti ukradla Kena - což mě tak mnoho úsilí zase nestálo.” Pozdvihla pyšně bradu, vlasy se zhouply kolem ramen. „Jakmile mi jednou vlezl do postele, už neexistovala žádná šance návratu k tobě!”

Podobné doznání by Schyler před šesti lety zcela zničilo, nyní však byla soustředěna na jiné problémy. „Cotton ti Kena vyčítal?”

Tricia se suše zasmála. „Vyčítal? Otravoval! Nadával! Říkej si tomu, jak chceš. Ovšem to, s jakou vervou se do mě pustil, by snad příslušelo situaci, ve které bych ti probodla srdce kůlem. Soptil v jednom kuse, vyčítal mi zradu, vyčítal mi, že jsem tě promyšleně připravila o Kena.”

Schyler přejížděla prsty opěradlo lenóšky vyřezávané z růžového dřeva. Tady sedávala Macy, když jí dcerky přišly dát pusinku na dobrou noc. Dokonce i po letech si vyvolala pocit letmého dotyku studených rtů na tváři - to se matka navracela ze snových dálek a skláněla se k nim… Tenkrát Tricia nesnášenlivě odstrkovala sestru, protože jako první chtěla přijmout neosobní polibky, tak mizerně předávané.

„A neměl náhodou táta pravdu?” zeptala se tiše Schyler. „Nechtěla jsi Kena jenom proto, že patřil mně?”

„Ne!” zaječela sestra. „Já se do Kena zamilovala. Jsi stejná jako táta, stále na mně hledáte to nejhorší!”

„Vždyť lidem jinou šanci nedáváš, Tricio. Celý tvůj život je jedna veliká intrika. Ale tohle… tohle…” Očima přejížděla nádhernou místnost, hledala slova nejlépe vystihující hrůznou zradu. Nenašla nic. „Jak jsi mohla něco tak hnusného udělat?”

„Já tě ale přece nijak zranit nechtěla, Schyler.”

Nevěřícně na ni zírala s otevřenými ústy. „Jak to, že ne?”

„Vždyť jsi přežila. Odjela jsi do Londýna a začala nový život. Myslela jsem si, že táta tuhle zprávu překousne.”

„Že Cottonova dcera měla potrat?”

„Ach, božínku! Já řekla jen první věc, která mě napadla,

když zase vyzvídal, jak jsem si mohla dovolit něco takové-

ho udělat chudince malé Schyler…” Posměšně si opřela

dlaň o hruď.

„Nevěřím ti! Já bych odhadovala, že ses mezi nás pokusila vrazit trvalý klín.”

„To je kec!” Tricia se vrátila k toaletnímu stolku, vzala do ruky řasenku. Nahnula se k zrcadlu, přivřela oko a nalíčila si řasy. „Nedělej z toho federální zločin! Pochop jedno: potrat perfektně vysvětloval tvou roztržku s Kenem. Copak jsem mohla vědět, že táta se s tím bude zaobírat po celou věčnost?”

„Když jsi ale poznala, že se postavil proti mně, proč jsi mu neřekla pravdu?”

„Bála jsem se jeho nenávisti!”

„Ovšem klidně jsi ho nechala nenávidět měl”

Sestra se otočila. „Nakonec přece už byl čas, aby došlo ke střídání, co myslíš?”

Schyler ustoupila o krok šokovaná Triciinou očividnou nenávistí. Dala se jí vyčíst z tváře. „Co tím myslíš?”

„Copak nepřišel můj čas získat si konečně tátovo ocenění a pozornost? Mít jehů lásku?” Křivka ňader s každým nádechem nadzdvihávala satén. Vycházející slova se uvnitř hromadila patrně už celé roky. Nyní jen vytékala. „Slepě miloval jen tebe! Všechno, cos udělala, bylo správné, přímo perfektní. Pokud se náhodou podíval na mě, vůbec nebyl spokojený s tím, co vidí.”

„Tricio, to není pravda!”

Poznámku ignorovala. „Když ke mně mluvil, jenom kritizoval. Ale tys nemohla nikdy pochybit!”

Odhodila kimono a přešla ke skříni. Strhla šaty z ramínka a začala se oblékat. Schyler musela uznat, jak nádherně tvarované a štíhlé tělo sestra má. I obličej by stál za pozornost, kdyby ho nebrázdila hořkost, zakrývající ženský šarm.

Tricia se vrátila k toaletnímu stolku, vzala do ruky rtěnku. Odšroubovala zlatavé víčko, rychle si přejela spodní ret. „Vůbec nechápu, proč si mě vlastně brali.” Stiskla rty, rtěnku pohodila na desku.

„Toužili po tobě!”

Sestra ji obdařila opovržlivým pohledem. „Tvá naivita mě ohromuje, Schyler. Máma přece napůl zcvokla, protože nemohla mít své vlastní dítě…”

„Za každou cenu chtěla dát tátovi potomky!”

Tricia posměšně odfrkla. Vzala si pásek, zapnula si ho a upravila. „Ta nechtěla tátovi darovat nic s výjimkou těžkostí. Potřebovala mít dítě, protože tím by zaručila rodu Laurentů vládu na Belle Terre. Alespoň poloviční, nic jiného zvládnout nemohla! Ovšem neplodná ženská má daleko k perfektnosti. Něco takového a své osoby akceptovat nemohla. Proto se trochu pomátla, když nemohla počít!”

„Tohle neříkej. Máma nebyla nijak šťastná žena, ale…”

„Zatraceně, Schyler, chovala se ohavně. Ano!” vyhrkla, neboť si všimla sestřina nesouhlasu. „Stala se z ní mizerná, egoistická čubka! Za hlavní poslání v životě považovala zmrvit každému život, aby se dotyčný cítil také mizerně. Vůbec nás nemilovala! Láskou zahrnovala jen sebe samu. A nic víc! Zato Cotton tě zahrnoval láskou. Tys obdivovala místa, po kterých on kráčel. A kde jsem byla já, co myslíš? Ha? Venku v zimě! Každý den mého života. A když se Ken Howell objevil se svým diplomem v jedné ruce a zlomeným srdcem ve druhé - máš zatracenou pravdu: já ho chtěla! A proč ne? To já byla přece na řadě,” ječela. Opět si dlaní bušila do hrudi. „Můžeš se vsadit, že jsem po něm vyjela. Udělala bych cokoliv, abych mu zabránila vrátit se k tobě!”

„Cokoliv? Takže tys v jiném stavu nebyla, Tricio? Žádné dítě se ti narodit nemělo! Taky lež, odpověz!” „Jaký je v tom rozdíl…” „Přiznej se! Potratilas?”

„NE”

Nepřátelství mezi nimi se teď stalo hmatatelné. Triciino jednoslovné potvrzení dlouhodobého podezření zaznělo coby závěrečný gong v ringu, kdy soupeři se mají vrátit zpátky do svých rohů. Obě lapaly po dechu. První promluvila Schyler.

„Ví Ken o tvém podvodu?”

Tricia pohodila ramenem, zapálila si cigaretu. „Možná ano. Není sice žádný Einstein, ale hloupý není. Nikdy jsme o tom podrobně nemluvili.” Vyfoukla ke stropu obláček kouře. „Myslím si, že dal přednost tvrzení, že se jedná o potrat, a ne o nepříjemnou menstruaci. Tenkrát jsem si řekla -lepší ho nechat v téhle domněnce, aby si moc nevyčítal rozchod s tebou!”

Opět nasupeně pohlédla na Schyler. „Jen tak mezi námi dvěma: jsem mu mnohem lepší manželkou, než bys ty kdy byla! Tvá samostatnost by ho zničila. Sice ji obdivuje, ale rozhodně se mu nelíbí. Vedle tebe by jeho nedostatky vynikly podstatně víc!”

„Ani se neodvažuj mi vysvětlovat, jakou ženou bych Kenovi byla. Milovala jsem ho! Hluboce.”

Triciin úšklebek se v koutcích pozdvihl. „Ano,” hlesla, „to jsem věděla…”

„Vrátil se pak totiž stejně ke mně, a to už jsi vydržet nemohla!” Sestřina slova udeřila hřebíček na hlavičku. Tricia vztekle oklepala cigaretu do porcelánového popelníku. „Proto sis vymyslela tu lež, že jsi těhotná! Chtěla jsi nás ztrestat oba. Hned jsi pochopila, jak mě citově zničíš a přitom Kena lapíš do pasti!”

Schyler si rychle třídila myšlenky, přešla k oknu. Déšť zesílil. Na trávníku se už objevily louže. Dokonce i v takovéhle záplavě se Belle Terre vznosně tyčila navzdory živlům. Nic nemohlo umenšit její krásu v očích oddané dcery.

„Ale pak ses musela před tátou ospravedlnit. Věděla jsi dobře, že nade všechno si cenil Belle Terre. Pořád snil o založení vládnoucí dynastie, i kdyby jeho jméno nenesla. Potřeboval pouze generaci dětí, která by tu vyrostla! A tys tu touhu znala. Proto jsi rafinovaně odhadla, jakým způsobem ho nejvíc zranit: historkou o tom, že jedna z nás úmyslně potratila!”

„Ach, bože můj,” zalomila rukama Tricia a uhasila nedopalek. „Jsi sentimentální stejně jako on. Naše děti by samozřejmě nebyly jeho vnoučaty, protože my nejsme dcery! Kecy o dynastii a generacích byly nesmyslné. Člověka uvádělo do rozpaků to věčně hloupé žvatlání. Ani on přece nepatřil k Belle Terre, přesně jako my! Navíc každý tady dobře věděl, že si vzal Macy Laurentovou jen kvůli Belle Terre.”

„Tohle pravda není! Mámu vždycky miloval…”

„Ale spal s Monique Boudreauxovou!”

Schyler se prudce otočila, vyděšeně pohlédla na Tricii.

Ta přímo burácela smíchem. „Božínku, tys to nevěděla? Tomu nemůžu uvěřit,” spínala ruce. „Copak jsi vážně nevěděla, že Monique byla Cottonovou milenkou? Jak zábavné,” vrtěla hlavou, nadšená ohlasem. „Copak si myslíš, že táta byl mnich? Svatý Cotton? Jakpak by vydržel celé ty roky bez díry, když společně s manželkou neobývali ložnici?”

„Jsi vulgární.”

„Máš pravdu,” předla Tricia. „Proto bylo tak snadné vytáhnout Kena z tvé postele a dostat ho do mé!” „To přece není pravda!”

Obě zareagovaly na zvuk hlasu a naráz se otočily. Ken stál ve dveřích! Mluvil sice k manželce, dle díval se na Schyler. „Musím ti pomoct s pamětí, Tricio. Objevila ses u mě jako hárající čuba!”

„Což se ti strašně líbilo.”

„Navíc jsi mě zahrnula stejnými nepravdami jako Cottona!”

„Ona i tobě nakukala něco o mém údajném potratu tvého dítěte?” děsila se Schyler.

„Přímo se’ zajíkala pohoršením!” „A tys jí věřil?”

Dívala se na muže stojícího před ní a nemohla pochopit, jak si ho vůbec kdy mohla oblíbit. Šlo přece o slabocha. Vypadal pateticky. Teď se to dalo zcela jasně poznat. Dovolil záludně jedovaté ženě ovládat svou mysl i diktovat průběh budoucnosti. Skutečný muž by se takhle za nos vodit nenechal. Cash Boudreaux určitě ne!

Ken bezmocně rozhodil rukama. „Ksakru, Schyler, bylo velice snadné jí uvěřit! Vždyť ses odjakživa řadila mezi demonstranty za práva žen - potvrzovala jsi vaše právo si vybrat, nebo ne?”

„Ano, právo na výběr. To ale neznamenalo, že já…” Zmlkla. Nemělo cenu se tím zabývat. To všechno se stalo před mnoha lety - ovšem díky bohu ne natrvalo.

„Včera jsem tátovi řekla pravdu. Smířili jsme se.” Poprvé ignorovala švagra, mluvila přímo k sestře. „Nikdy neexistoval žádný důvod k myšlence, že tě táta nemiluje. Vždycky tě měl rád! Navíc jsi získala Kena. Ačkoliv v tomhle okamžiku zakopávám válečnou sekeru, nikdy ti neodpustím, jak hnusnější zmanipulovala můj život!”

Chtěla odejít, ale Trícia se vrhla ke dveřím. „Kašlu na to, jestli mně odpustíš nebo ne! Chci mít jen čistý podíl z Belle Terre. Potom budu až moc šťastná, když se mi podaří vypadnout odtud, i z tvého hnusně zmanipulovaného života!”

„O jakém podílu mluvíš? Co ještě chceš?”

„Tricio,” vložil se do hovoru Ken. „Teď není příhodný čas!”

„Chceme prodat Belle Terre!”

Po několik vteřin Schyler ta slova nechápala. Podobný nápad se jí zdál nesmyslný, přímo nemožný. Něco tak hloupého v životě nezaslechla. Uculila se. „Prodat Belle Terre?” Očekávala smích, určitě se přiznají ke kanadskému žertíku!

Ovšem zdálo se, že stojí tváří v tvář spiklenecké dvojici. Tricia ji nenávistně provrtávala pohledem. Podívala se na Kena, snad on něco dodá. Provinile uhnul očima.

„Copak jste oba zešíleli?” zachraptěla. „Belle Terre se přece nikdy prodávat nebude!”

„Proč ne?”

„Protože je naše. Patří Cottonovi a nám!” „Ne, to je lež!” zasyčela Tricia. „Patří rodu Laurentů - bohužel ti už vymřeli!”

Schyler se napřímila. „Cotton sice nemá přímé pokrevní spojení, ale obětoval Belle Terre celý svůj život. Ani za nic dědictví neprodá!”

Snažila se projít kolem sestry, taji však s překvapující silou chytila za rameno. „Cottonův úmysl se dá změnit,”

„Nikdy! Ani bych se o to nepokoušela!” Prudce odstrčila svírající ruku.

„Vždyť je to stařec, Schyler! A ještě vážně onemocněl. Výsledkem je pouze upadající byznys, navíc se topí v dluzích tak hluboko, že se z nich už nikdy nevyhrabe!”

„Co chceš naznačit?”

„Můžeme ho nechat prohlásit za nesvéprávného…”

Schyler chtěla uštědřit Tricii tvrdý políček. Místo toho jen sevřela ruku v pěst. „Pokud se Cottonovi skutečně něco stane, pak teda budeš mít proti sobě nezdolného soupeře, Tricio! Teď budeš muset počítat i se mnoul”

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Schyler svírala volant tak usilovně, až jí klouby na ruce zbělely. Jela příliš rychle, situaci venku příliš nevnímala. Navíc se jí zdálo správné udržovat krok se svižným pohybem stěračů. Pobíhaly zleva doprava a zpět, přesto prudký liják neovlivnily.

Střízlivý koutek mysli varoval: musíš být stále ještě vyčerpaná i přes ten dlouhý spánek. Vlastně se cítila jako stažená z kůže zaživa. Konfrontace s Tricií a Kenem ji zanechala oslabenou, rána zůstala otevřená. Sebekontrolu zakryl útlum. Obávala se, že se může zhroutit každou chvíli.

Mezitím se však rozhodla jednat. Pokud se bude litovat, už se nikdy nepohne! Kdyby začala ze všech stran uvažovat nad tím, co se dozvěděla za poslední hodinu, mohla by zešílet. Proto potřebovala pohyb, aby udržela mysl mimo dosah jediné, snad zkamenělé myšlenky: Oni chtějí prodat Belle Terre!

Cíl si stanovila naprosto jasně - musí se soustředit na daný úkol a nic ji nesmí odradit od jeho splnění! Je zapotřebí zachránit Belle Terre, udržet pevnost pro Cottona netknutou, zabezpečenou, nedobytou! Bude dřít do úpadu. Je pevně odhodlaná vydržet!

Celkovou strategii si vtiskla do mysli, všechno měla jasně promyšlené. Přeletěla most přes Laurent Bayou a teď se blížila ke Crandall Logging. Prudce dupla na brzdu, vůz smykem projel několik metrů. Stěrače pokračovaly ve svém neochvějném taktu, liják bubnoval do střechy. Schyler dýchala ústy, jako by celou cestu utíkala. Pozorovala scénu před sebou.

Nikde žádný pohyb, všude pusto! Nemohla uvěřit vlastním očím - vůbec nic nechápala.

Dveře do kanceláře zavřené, vrata do přístřešku dřevařských strojů zajištěná řetězem. Nakládací rampa bez života. Celý prostor připomínal město duchů, v dezolátním stavu, prázdné a mrtvé…

Zděšeně polkla, zoufale se snažila si vzpomenout, který den v týdnu vlastně je. Ztratila přehled, protože čas strávený v nemocnici ji vykolejil. Uvažovala o dnech v kalendáři, porovnávala je s prožitou skutečností. Ne, dneska je určitě pracovní den.

Proč tady nikdo nepracuje? DopRčic, kde je Cash? Zatracený chlap!

Situace na ni těžce dolehla, začala se třást. Sundala nohu z brzdy a divoce zatočila volantem; Šlápla na akcelerátor, zadní kola se protočila při pokusu zachytit se na promočené půdě. Vyhodila za sebe hromadu bahna.

„Doprčic!” Bouchla pěstí do volantu a přišlápla plynový pedál. Konečně se pneumatiky zakously, automobil poskočil dopředu. Zadek vozu sebou nebezpečně zazmítal, jen taktak minul zábradlí mostu. Schyler ještě jednou trhla volantem, aby vyrovnala směr, po chvíli se vyřítila na hlavní silnici. Žádná protijedoucí auta nepotkávala, což bylo velké štěstí, jelikož se hnala po středové čáře!

Viditelnost byla dost omezená, den potemněl padajícím deštěm. Odbočku zahlédla až na poslední chvíli. Dupla na brzdy, ale vůz ve smyku cestu minul. Vztekle zaklela, zařadila zpátečku a začala couvat.

Prašná cesta se přeměnila v moře bahna, přesto řidička srdnatě namířila ozdbbu na kapotě přesně doprostřed a vřítila se do močálu. Zběsilost v ní dosáhla stejné výbušnosti, jako mělo její auto. Když opět zabrzdila, trhnutím otevřela dveře a vztekle vyskočila ven. Na liják nedbala, pochodovala přímo k domu. Měl tu samou barvu jako šedivá obloha, takže s ní téměř splýval - tvářil se neviditelně.

Seděl na kryté verandě, v dostatečně vzdálenosti od konce střechy, aby se udržel v suchu. Dešťová voda crčela z okraje vlnitého plechu do louží podél domu. Hověl si v rákosovém křesle, opíral se o polstrování. Podivný úhel udržoval nataženýma bosýma nohama, vzepřenýma o dřevěný sloupek.

Neměl košili, kalhoty se zdály rozepnuté. Láhev whisky a sklenice plná na dva prsty stály vedle. Cigareta mu visela v koutku, oči šilhaly na kouř vznášející se vzhůru. Pozdvihl obočí, když se na verandu vřítila promočená Schyler a ječivě položila první otázku.

„Doprčic, co si myslíš, že děláš?”

S odpovědí nijak nespěchal, vytáhl jen cigaretu z úst a překvapeně na ni pohlédl. „Asi kouřím, ne?”

Vztekem se třásla. Paže měla spuštěné podél těla, jen otvírala a zavírala pěsti. Vůbec ji nezajímal chlad, mokré šaty i vlasy, z nichž padaly kapky na ztuhlá ramena.

Běsnila. Rozzuřeně zavrčela, skopla mu bosá chodidla. Přední nohy křesla tvrdě zarachotily o podlahu verandy. Jako by ho vystřelil katapult, tyčil se Cash nad ní. Cigaretu odhodil přes zábradlí.

„Žiješ nebezpečně, slečno Schyler!” V hlase podivně zaskřípělo, zvuk připomínal vytažení meče z pochvy.

„Měla bych vás na hodinu propustit!”

„Z jakého důvodu?”

„Flákáte se v době mé nepřítomnosti. Proč stojí práce? Kde jsou dřevorubci? Ani soupravy nevyjely. Byla jsem tam. Kancelář je zamčená! I garáž. Nic se neděje. Zatraceně, o co jde?”

Cashova výbušná nátura neměla moc dobrou pojistku. Jakákoliv pokárání nesnášel, nikdy se boji nevyhýbal. Na různých formulářích sice vypisoval v kolonce UPŘEDNOSTŇOVANÉ NÁBOŽENSTVÍ křesťan, ovšem vyznávat, že má nastavit i druhou tvář, se mu příčilo! Armáda ho navíc vycvičila, zostřila veškeré reflexy, takže se dokázal pohybovat přímo bleskově.

Z dálky vypadal, že odpočívá, vychutnává kouř, drink i liják venku. Ale ve skutečnosti měl nervy napružené. Stejně jako Schyler ani on během posledních dnů moc nespal. Krátkou zásobu trpělivosti už vyčerpal předtím, nic mu nezbylo! Přitom vypil víc whisky, než by civilizovaný člověk požil za večer. Byl připravený na souboj ještě předtím, než mu Schyler narušila teritorium a vmetla do tváře neopodstatněná obvinění:

Pokud by byla mužem, dávno by se Válela v blátě a plivala vyražené zuby. Ale Cash i v záchvatu zlosti nikdy ženě neublížil! Snažil se situaci zklidnit. „Dámo, počasí je špatné. Přece v tomhle se v lese nedá pracovat!” Máchl doširoka rukou, zahrnul do gesta potopu.

„Já jsem vás najala pro práci v jakémkoliv počasí!”

„Tohle ale není aprílová přeháňka.”

„Mě naprosto nezajímá ani hurikán, chci, aby dřevorubci dobývali dřevo!”

„Copak jsi fakt zešílela! Při takovémhle přídělu vody se les stane smrtelnou pastí! Vždyť tam ani se stroji nevjedeme. Navíc bahno…”

„Budou dřevorubci pracovat, nebo ne?”

„Samozřejmě že ne!”

Prsa sejí dmula vztekem a pocitem marnosti, „Měla jsem poslechnout, když mě varovali a tvrdili, že jsi neschopný!”

„Možná ano. Ale lesní dělníci nemůžou ani řezat, ani stahovat či nakládat v téhle průtrži mračen, Pokud bys chápala práci se dřevem, bylo by ti to jasné! Ani Cotton by neposlal své zaměstnance do téhle činy, zrovna tak i já!”

Náhle se jí vybavila sestřina slova, Schyler zalapala po dechu. „Tvá matka. A můj otec. Je to pravda? Byli…?”

„Ano.” Sykl. „Byli!”

Spolkla vzlyk. „Vždyť byl přece ženatýl Měl rodinu,” zakvílela zmučeně. „A s takovou courou!”

„Ovšem on se zachoval jako pravý zkurvysyn!” vrčel Cash. „Nenáviděl jsem ho, když přišel za matkou.” Postoupil hrozivě kupředu, Schyler se zády opřela o sloup. „Musel jsem s tím však žít každý den, prakticky po celý život. Ale ty ne! Tebe chránila Belle Terre, zatímco já sledoval, jak on dlouhé roky zneužívá a zraňuje mou matku. A neměl jsem ani zatracenou možnost s tím něco dělat!”

„Tvá matka byla přece dospělá. Vybrala si sama.”

„Bohužel, výběr smrděl, podle mého odhadu. Zahořela láskou k hnusnému hajzlovi jménem Cotton Crandall!”

Schyler pozdvihla bradu. „Určitě bys neměl odvahu mu to říct do očí!”

„Klidně! Jen se ho zeptej.”

„Chci, abys opustil Belle Terre koncem týdne!” „Kdo ti potom připraví dřevo na prodej?” „Já sama.”

„Mýlíš se! Bez mé pomoci si v podniku nejsi schopná ani dřepnout na židli.” Opět o krok postoupil. „A ty to víš! Přece jsi nad tím uvažovala celou cestu sem, že jo?” Jednou rukou objal sloup, naklonil se k ní a otřel se tělem o její. „Víš co? Tohle vůbec nepovažuju za pravý důvod tvého příchodu. Mám dojem, že jsi sem dorazila kvůli něčemu úplně jinému.”

„Jsi opilý.”

„Ještě ne.”

„Trvám na svém: Chci, abys opustil…”

Odstoupila od sloupu. Chytil ji za ruku, potom vzpírající se Schyler přirazil zpét s dostatečnou tvrdostí, aby zarazil ten proslov čišící btáhosklonností. Dlaní jí podepřel bradu, prsty sevřel čelist.

„Největší problém, slečno Schyler, je v tom, že nevíš, kdy přestat! Pořád strkáš a strkáš, až člověka dostrkáš na samou hranici srázu…”

Ústa zakryl tvrdým polibkem. Schyler sebou vztekle zacloumala. Bojovala proti svírající paži, tělem do něho narážela. Rukama se po něm sápala.

„Přiznej se!” odtáhl se jen kousek, aby mohl promluvit. „Kvůli tomuhle jsi dorazila!”

„Nech mě jít!”

„Ani nápad, dámo.”

„Nenávidím tě!”

„Ale chceš mě.”

„No, to určitě.”

„Chceš mě! Proto řádíš jako sršen.”

Opět ji políbil. Tentokrát se mu podařilo prorazit jazykem. Déšť hlasitě bušil do střechy, zahaloval kňučení vzteku, později vzlyk podlehnutí.

Nešlo o vědomé rozhodnutí. Dobrovolně nekapitulovala. Jen emoce převážily vůli, zareagovaly po svém. Tolik dní hledaly východisko, teď se k němu radostně přisály.

Přesto jen tak nepodlehla. Podařilo se jí uvolnit ústa. Rty měla oteklé a poraněné. Když si je olízla, vnímala příchuť whisky. Ochutnala ho. Tohle je Cash Boudreaux.

Myšlenku zahnat nemohla. Položila mu ruce na holá ramena, chtěla ho odstrčit. Ale on zase sklonil hlavu, jeho rty pojídaly její. Prsty se jí stočily dovnitř, vytvořily hlubokou rýhu v napnutých bicepsech.

Když polibek skončil, hlava jí poklesla na stranu. „Přestaň,” zasténala.

Poslechl. Alespoň zmizel ze rtů. Přiložil však ústa na krk. „Chceš to přece zrovna tak moc jako já!”

„Ne.”

„Ano.” Olízl jí ušní lalůček. „Kolik času uplynulo od doby, kdy tě naposled někdo pořádně uspokojil?”

Slabě zaúpěla. Všechno ostatní opět utlumily mužské rty. Líbaly dravě, předvedl jí celé orgie polibků, krutých a živočišných. Projel jí ústa jazykem, jako by ji chtěl zbavit hrdosti a odporu.

Ruce mu sjely po hrudi, až zakryly ňadra. Tvrdě je promasíroval. Nebylo snadné rozepnout promáčenou blůzku, ani háčky podprsenky. Moc laskavě se nechoval ani k jemné pokožce, která se mu dostala do dlaní. „Bože,” vydechl, když hnětl objevenou krásu. Ňadra podepřel dlaněmi, palci přejížděl ztvrdlé bradavky.

„Velice pěkně, slečno Schyler.”

„Ať tě peklo pohltí!”

, Ještě ne! Musíme přece dokončit, co jsme začali.”

Hlava jí drhla o dřevěný sloup. Oči měla zavřené, přesto poslepu zamotávala prsty do jeho hustého ochlupení na hrudi. Zavrčel, napřed bolestí, pak slastí. Kousl ji do dolního rtu. Hledala jeho otevřená ústa, potřebovala další polibek s prorážejícím jazykem. Získala ho.

Náhle se na chvíli odtrhli, jeden druhému pohlédli do očí. Rychlý dech se jim sjednotil. Šlo o jediný zvuk, který mohli slyšet v neutuchajícím dešti.

Poklesl v kolenou a vzal ji do náruče. Přední dveře se rozletěly, jelikož do nich kopl bosou nohou. Místnost ležela v šeru, plná stínů.

Železná postel ustlaná nebyla: Prostěradla však zářila bělostf a čistotou, i když v takhle deštivém dni působila na dotek vlhce. Tenhle erotický zážitek ještě zvyšovala horkost jejich těl. Kolenem vytvořil hlubokou jámu v matraci. Pružiny zakvílely jako pracující dřevo v milovaném starobylém domě. Jakmile se zmáčené vlasy dotkly polštářů, zakryl ji tělem s kopulující panovačností. Ústa se opět setkala v hltavém propojení.

V hlubokém polibku přejel rukou pod sukni, potom pokračoval nahoru po hladkém stehně. Zakryl podbřišek dlaní. Hřála, byla vlhká. Velice něžně sevřel Venušin pahorek. Zareagovala tichým polknutím, zachvěla se touhou. Rychle se posadil, dostal pod sukni i druhou ruku, aby jemně stáhl kalhotky.

Potom se na ni rozkročmo usadil. Srdce Schyler se rozbušilo naplno, když na něho pohlédla. Stehna se zdála pevná a štíhlá, stále zakrytá vybledlými džínami. Z jejího pohledu ramena vypadala ještě širší, paže silnější - snad by ji mohl přelomit vedví, kdyby jen chtěl.

Ploché břicho se vlnilo napnutými svaly. Měděné bra

davky seděly v lese světlehnčdých chlupů. Z bezvýrazné

tváře přece jenom vyzařovala vznešená struktura míšence, oči se zdály jediným zdrojem barev v šedivém prostoru.

Žhnuly.

Zaměřila se na ně, když jí stahoval blůzku. Netrpělivě ji vykasával sukni, odstrkoval stranou krajkové košíčky podprsenky. Ňadra zůstala vztyčená, vzrušením zkrabacený dvorec měl ve svém centru naběhlou růžovou bradavku.

Cash se k ní nachýlil, jednu z nich přejel jazykem. Schyler se prohnula v zádech. Opět sejí dotkl, potom jen špičkou jazyka. Nakonec vsál lesklou a vlhkou bradavku do úst.

Vzrušení ji zachvátilo, horko se znásobilo. Schyler se k němu přitiskla. Její hledající ruce se mu zastavily na stehnech. Palce zajely do rozkroku. Zdvihl její tělo téměř do mostu, hlavu položil na ňadra. Vlasy mu padly dopředu, lechtaly na kůži…

„Stáhni ten zip,” zachroptěl do ucha mezi příjemným hlazením bradavek. Po několika chvílích pochopil, že k tomu nedojde. Opřel se tedy o jedno koleno a sáhl si na poklopec.

Zamrkala, když ho rozevíral. Fascinovaně zírala, jak se otvor rozšiřuje a plní chlupy tmavšími a ještě hustšími než na hrudi.

Rozevřel zip a kalhoty stáhl. Schyler zalapala po dechu, šokovaná do očí bijící necudností a plností jeho erekce. Mužství tu dráždivě stálo hladké a hebké, konec připomínal zralou švestku.

Nyní vsunul kolena mezi její. Sukni jí vyhrnul až do pasu. Schyler zavřela oči.

V tomhle okamžiku zoufale toužila zastavit ten proud něžností.

Ale pak se jí tam dotkl. Prsty lehce promnuly chumáč oříškově hnědých chloupků. Potom sjely mezi jemné záhyby jejího těla a pronikly dovnitř, do prosakující vlhkosti.

Opět zavrčel a potom pronesl: „A teď se drž! Bude to drsná jízda.” Přesunul jí ruce k železnému čelu postele, prsty zaklesl okolo trubky. Sevřela chladný kov.

Rukama stehna rozprostřel do šíře, oddělil je od sebe. Tiše a bezmocně vyhekla. „Otevři oči! Chci, abys věděla, koho v sobě máš!”

Na ta urážlivá slova otevřela oči. Ale neexistovaly žádné pochybnosti, věděla dobře, kdo do ní vstoupil. Byla vlhká, ale těsná. Na okamžik zamrkala bolestí. Napnul se ve chvilkovém překvapení. Pak ale pohyb zrychlil a nechal se uvnitř obklopit teplými stěnami nádherného těla.

Pak rychle její tělo opustil, téměř vypadl, než se s ní znovu spojil. „Jmenuju se Cash Boudreaux.”

„Já vím, kdo jsi.”

„Řekni to!” Narazil do ní kyčlemi. „Řekni to!” Zakousla se do spodního rtu. Na horním vyrazil pot. Snažila se udržet boky na posteli, ale instinktivně sejí zdvihaly, aby se setkaly s dalším pulzujícím pohybem silného, hebkého penisu. „Zatraceně, řekneš už konečně moje jméno?”

Opřel se jí dlaněmi o břicho, prsty mířily k ňadrům. Promasírovával jí je rukama směrem nahoru, potom zase zpátky. Zvolna ji hladil vpřed i vzad. Pomalé, přerušované úpění pramenilo téměř z hlubin duše. Schyler vnímala rostoucí spirálovitou vlnu rozkoše, vycházející snad z centra její osobnosti a postupující až do samých konečků prstů. Nápor krve roztřásl celé tělo. Uchopila čelo postele s ještě větší silou.

„Řekni mé jméno!” Čelo měl zbrocené potem, zuby zatnuté. Sehnul hlavu k ňadrům, nosem laskal bradavky. Strnisko na bradě dřelo citlivou pokožku. Pozadí se v pravidelném rytmu pohupovalo. Rukou ji opět hladil v klíně, dokud se neobjevila vlhkost. Posunul palec přes chomáč chloupků k jeho zdroji. Bříško palce přejíždělo jemně a vnímavě přes nejcitlivější bod vzrušeného těla.

Schyler pocítila pronikající hrot rozkoše. Vydala ostrý výkřik.

„Řekni mé jméno,” vyrážel ze sebe. „Ca… Cashi!”

Zavřela oči. Krk sejí prohnul. Hlava se zmítala na polštáři. Stehny ho pevně svírala. Cash na ni zíral. Podlehl náhlému nutkání, které nikdy nepocítil. Přilehl na ni, zabořil si tvář do prohlubně jejího ramene. Rukama zašmátral, prsty se propojily na trubce, hrudí jí drtil prsa. Dýchání se zrychlilo ještě víc, měnilo se v sípání. Bušil do nijako kladivo. Rozsedlina ho vysávala.

Když dostoupili k vyvrcholení, ani jeden z nich nepromluvil! Pouze úpění prožité nádhery probíhalo souběžně a dlouho…

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Na jednu stranu v ní zůstal až příliš dlouho. Na druhou stranu příliš krátce.

Cash povolil sevření, sklouzl na bok. Pohlédl jí do obličeje. Oči měla zavřené, tvář hebkou a klidnou. Potlačil impulz políbit ji na rty, raději pomalu odsunul ruce i nohy, aby zalehl na druhé straně postele. Automaticky se natáhl pro krabičku cigaret a zapalovač na nočním stolku.

Když škrtl, Schyler se posadila. Shodila nohy na zem, zůstala k němu obrácená zády a snažila se ani nepootočit. Stáhla si sukni, ve zkopaném prostěradle šmátrala po kalhotkách. Uspěla, nalezenou část oblečení na sebe natáhla. Vstala. Zapnula si podprsenku, potom blůzku, kterou ale nechala v pase volnou.

Teprve pak se obrátila a pohlédla na něho, jako by chtěla cosi vyslovit. Viditelně větu spolkla. Rty se pootevřely a opět zavřely, aniž vydaly jakýkoliv zvuk. Zavěsil si cigaretu v koutku úst, ruce založil za hlavu v pozici zcela suverénní a lhostejné, obzvlášť když džíny měl ještě pořád shrnuté u kolen.

Vsadil by měsíční výplatu na to, co udělá, a vyhrál by. Otočila se k němu zády, vyšla z domu. Naslouchal vzdalujícím se krokům, pak bouchly hlavní dveře a zavrzaly schody na verandě. Po chvíli naskočil motor.

Dlouho ležel bez hnutí, dokud se cigareta mezi rty nepřeměnila v nebezpečně blízké žhnutí. Zamáčkl ji v popelníku. Stáhl džíny, sežmoulal do koule a vztekle hodil co nejdál. Narazily do protější stěny, padly na podlahu.

Nahý se přetočil, nevidomě zíral přes síť v oknech. Lilo jako z konve. Přes stříbrnou záclonu dešťových kapek ani nedohlédl na protější břeh říčního ramene.

Očima zabloudil k vedlejšímu polštáři. Položil dlaň na otisk, který tam zanechala dívčí hlava. Stále vnímal teplo. „Schyler…”

Schyler. Pamatoval si den, kdy poprvé tohle jméno zaslechl. Zdálo se mu pro holčičku legrační. Stejný názor měla i Monique. Mluvili o tom později, po Cottonově odchodu.

Byl chladný listopadový den, řeku zahalovala mlha. Když vydechl, od úst mu stoupala pára. Představoval si, jak kouří cigarety značky Camel, což patřilo k bontonu starších spolužáků.

Objevil ho Cotton, „Cashi, proč nejsi ve škole?” ptal se v okamžiku, když vystoupil z dlouhého, blýskavého auta.

,Maman mě dneska neposlala. Jsou tam kobližky?” ukazoval na bílý sáček z pekárny, který běloch držel. Cotton se velice zřídka objevoyal s prázdnýma rukama. Většinou jim oběma něco přinesl: květiny, laciný šperk nebo parfém pro matku, pro něj komixy, pytlík s bonbony či nějakou malou hračku.

Nikdy jim nedal peníze. Ačkoliv se i pokusil, Monique žádné nevzala. Čas od času se kvůli tomu pohádali, ale matka pokaždé zvítězila.

Ten den mezi nimi vládlo příměří. Monique vyšla na verandu, osušila si ruce v utěrce. „Určitě tě přitáhla vůně smažené jíšky,” škádlila ho. „Jak vždycky odhalíš, že připravuju gumbol”

Cotton se na ni usmál. „Však je pro to perfektní den.” Potom svraštil čelo. „Proč není Cash ve škole?”

Matka pohodila nádherně formovaným ramenem. „Zaspali jsme!”

„Měl by ale být ve škole, Monique. Brzo se na tebe přijde podívat někdo ze školského úřadu.”

Zasmála se krásným kontraaltem, objala ho, přitiskla mu rozcuchanou hlavu na svá dychtivá prsa. „Dneska přece musí doručovat meducínu. Každý onemocněl záškrtem.”

„Na tvá kouzla kašlu,” zamumlal a oklepával bahno z bot, když vešel na verandu. „Co těm lidem prodáváš, je pouze předmětem pověrčivého uctívání, cosi jako vúdú…”

Se smíchem se k němu natáhla, osmiletého chlapce stiskli mezi sebou, když se Cottonovi zakousla pevnými bílými zuby do ušního boltce. „Na tebe to má však vliv, mon cher.”

Povzdychl. „Máš pravdu.” Políbil ji dlouze a hluboce, mozolnatou rukou jí přejížděl po zádech. „Kdy bude hotové gumboi”

„Ještě mi dej pár hodin! Zůstaneš, dokud pochoutku ne-dodělám?”

Pohlédl na Cashe. Ten okamžitě poznal, že půjde o něco vážného. „Potřebuju si s tebou o něčem promluvit.”

Seděli u stolu před krbem, a zatímco pojídali kobližky a zapíjeli je čerstvou kávou, Cotton oznámil znepokojivou zprávu.

„Budeme mít dítě.”

Cash, který si právě olizoval cukr z prstů, rychle mrkl na matku. Instinktivně vycítil její zděšení. Všiml si, jak sevřela ruce. Propletla prsty a svírala je tak pevně, až zbělely klouby.

„Myslíš bébé?

„Ano. Chceme ho adoptovat. Macy… Macy…” Cotton povzdychl, pohlédl do hrnku od kávy a dlouho přemýšlel. „Zřejmě je neplodná. A to ji žere.” Modré oči se zavrtávaly do Monique. „Obzvlášť od té doby, co o tobě ví. Chtěla by děti. Belle Terre potomky potřebuje!”

Monique pohlédla na Cashe. „Oui, to ano,” odpověděla tiše. „Měl bys rezidenci zaplnit tolika dětmi, kolik se jich tam vejde.”

Nuceně se zasmál. „Hele, napřed začneme s jednou holčičkou. Macy chtěla chlapce, ale…,” pokrčil rameny. „Tohle děvče se právě teď narodilo, Macy po téhle šanci hned skočila. Adopci pro nás zařizuje otec Martin. Dokonce jsem musel odsouhlasit, že ji vychováme v katolické víře.”

„Lepší než u baptistů.”

Posmívala se mu zrovna tak strojeně, jako se on radoval. Hlučně zakašlal. „Vždyť jsou jí teprve tři dny.” „Jak vypadá?”

„Narodila se v Baton Rouge, my jsme ji ještě ani neviděli. Přitom Macy pro ni už vybrala jméno - Schyler.”

„Trochu podivné pro holčičku, ale hezké,” pronesla Monique s hraným zájmem.

„Jméno pochází z rodiny Laurentových.”

Ústa hovořila něco jiného, než o čem mluvily oči. Nakonec oba ztichli. Polena v krbu zapraskala. Cashovy ustarané oči přejížděly od matky k milenci a zpět.

Po chvíli se Cotton natáhl přes stůl, zakryl dlaní sevřené ruce. „To samozřejmě na našem vztahu vůbec nic nemění!”

„Ale časem ano…”

„Ne, víš přece, že ne. Ty to víš!” Neustále se mu dívala do očí, zraněná a nejistá. Pokračoval ve vysílání nevyslovených ujištění. „Kdy budeš mít uvařeno?”

Tvář se jí rozjasnila. Temně černé oči zajiskřily v nepro-litých slzách. „Můžeš zůstat?”

„Samozřejmě.”

„Než bude všechno hotové?”

„Než spořádám alespoň dva plné talíře.”

Vyletěla ze židle a objala ho kolem krku. Líbali se plni narůstajícího vzrušení z nedovoleného vztahu. Rychle přeběhla do kuchyňky, aby přihodila ryby, krevety, zeleninu a koření do hrnce, kde je povaří společně s jíškou, dokud ingredience nezměknou. Gumbo musí být hutné, krémové a správně temně ponuré.

Mezitím Cotton pomohl chlapci naložit červený vozík, s nímž ho už tolikrát viděl projíždět ulicemi města. Usazené lahvičky lektvarů i kouzelných elixírů společně s mastičkami a tinkturami melodicky cinkaly. Matka byla známá jako traiteur. Syn zase coby doručovatel.

„Snad opravdu nekouříš?” vyhrkl Cotton, když si vzpomněl na bílé obláčky, které zahlédl při svém příjezdu.

„Ne, pane.” Monique ho naučila, jak se s pány správně mluví, jak se k nim projevuje respekt.

„Dobře. Je to hrozný zlozvyk a pro tebe nezdravý!”

„Jak to?”

„Poškodí ti plíce.” „Ale vy občas kouříte.” Já jsem dospělý.”

Cash pohlédl na muže. Doufal, že jednoho dne doroste do té samé výše a síly. „Bude to nové mimino žít ve vašem velkém bílém domě?” „Samozřejmě.”

Chlapec popřemýšlel, trochu novorozeněti zazáviděl. „A nepřestanete k nám pak chodit na návštěvu?”

Cotton se zarazil při pohledu na upřímnou tvář dítěte, částečně posmutnělou úzkostí. S chlácholivým úsměvem natáhl ruku a pohladil ho po vlasech. „Neboj se, pořád k vám budu chodit. Nic mi v návštěvách nezabrání!”

Cash rozvažoval důvěryhodnost odpovědi - nakonec usoudil, že může věřit. „Jak jste říkal to její jméno?”

„Schyler.”

Cash měl dlaň položenou v otisku polštáře vedle. Promoklými vlasy ho nechala zavlhlý. Sevřel ruku v pěst. Měl ji prázdnou. Nic tam nezbylo!

Pro nemanželského syna Monique Boudreauxové nikdy nic nezbylo!

KAPITOLA TŘICÁTÁ

„Dnes večer jsi nějak nesvá. Pokud tady nepřestaneš přecházet, vyšlapeš na tom koberci stezku.” Dale Gilbreath přehlédl manželčin zavilý pohled. Káral ji zpoza novin, teprve potom je spustil. Povýšeně se usmíval, což nikdy nemohla vystát. „Děje se něco, drahá? Necítíš se dobře?”

„Je mi fajn.” Rhodin podrážděný hlas však příliš přesvědčivý nebyl.

„Vždyť jsi na pokraji zhroucení,” dodal a jen povrchně přehlédl zprávy na druhé stránce.

„To je tím deštěm.” Rhoda přešla k oknu, kde trhla za šňůru ozdobenou střapcem. Závěs se rozhrnul. „Bože, počasí v tomhle městě je opravdu odporné! Ta zatracená vlhkost je dnes obzvlášť vydatná. Člověk má dojem, že snad polyká čočkovou polívku. Dlouho to vypadalo na déšť. A to musel přijít tak strašný liják.”

„Vyměnili jsme několik zim za trochu lepkavosti.”

Změřila si ho dalším zavilým pohledem. Zvládla by situaci i bez manželova napůl nedovařeného filozofického náhledu: dobře věděla, že nenávidí louisianské klima zrovna tak jako ona.

„Odházet pár lopat sněhu by ti jen prospělo,” sykla. „Stává se z tebe neuvěřitelné střevo. Ani se nedivím, vždyť sedíš celý den na zadku. Copak ti neschází špetka pohybu?”

Rhoda chodila cvičit každý den dopoledne. Napětí, pot a trápení těla považovala snad přímo za religiózní ceremoniál. Aby mu ukázala, jak perfektní je její fyzická kondice, napnula břišní svaly, stáhla půlky, vypnula prsa.

Dale vyměnil noviny za dýmku, v klidu ji pěchoval speciální tabákovou směsí z koženého váčku. „Když to říkáš…

Asi bych si měl taky někdy zacvičit; Škrtl zápalkou a labužnicky nasál z troubele. Sirku zhasl mávnutím ruky, mezitím sledoval manželku přes zdvihající se obláček kouře. „Rhordo, vážně si se mnou chceš dnes večer vyměňovat urážky?”

Uměl být nechutný. Neumisťoval sice přímé údery, ale pod pás se strefoval s chutí. Navíc Rhoda se nenacházela v tom nej lepším rozpoložení, aby přečkala jeden z jeho uhlazeně vedených slovních útoků. Ego měla značně pošramocené. Opravdu netušila, zda dokáže přežít další ránu.

Cash nahlásil, že se ozve odpoledne a určí čas i místo jejich setkání. Nestalo se tak. Ona mu zavolat nemohla, protože neměl ani zatracený telefon. Často docházela k závěru, zda jediným důvodem k tomu, že si nenechal zavést telefon, nebyla možnost vyhnout se tak nepohodlným milenkám. Pravděpodobně pravý důvod odhalila. Ten Cajun patřil mezi prvotřídní hajzly…

Normálně by za ním zajela, ale nevěděla, kde ho najít. Na rozličné dotazy ohledně bydliště odpovídal záhadně, nikdy jí neřekl nic přesného. Uplakané odpoledne pomalu končilo a ona vážně uvažovala o hazardování s vlastní pověstí i obětování hrdosti kvůli hupnutí s ním do postele. Ovšem na druhé straně riskovala zapadnutí svého luxusního BMW až po osu v nějakých močálech, jimž říkali lesní silnice. Některé z nich dokonce získaly státní čísla, ale ona je považovala za stezky pro prasata, kterým se musí normální řidič vyhnout za jakoukoliv cenu.

Když teď usoudila, že se s milencem dnes už pravděpodobně nesetká, dostoupila její výbušná nálada bodu varu. A Dale by si s ní zcela očividně rád vyměnil nějaké jedovatosti.

Nasadil běžný tón. „Například bych mohl poukázat na tvou až pubertálně chorobnou závislost na současném amantovi.”

Ztuhla, ale obratně zakryla, že se jí podlomila kolena. Dale ji tuze rád popichoval dvojsmyslnými narážkami a polopravdami. Miloval ty provokace, miloval její výbuchy.

Pomalu se k němu otočila, potlačila výraz překvapení s obdivuhodnpu pohotovostí. „Současný amant?”

Zabafal a usmál se, dýmku držel sevřenou mezi zuby. „Ty ses opravdu měla dát na herectví, Rhodo, v tom jsi vynikající! Ale já vím mnoho věcí lip než ty sama. Dokážu vycítit, když háráš. Vydáváš ze sebe pižmový zápach jako nějaké zvíře…”

„Já mám zase radost, že ses nedal na kariéru básníka. Tvá frazeologie je k blití!”

„Jsi neuvěřitelně dobrá v přehazování témat.”

„Tvou narážku pokládám za únavnou.”

Dale se uchechtl. „Rhodo, ty a tvůj milenec se nikdy neunavíte.”

„Jak vůbec víš, že nějaký existuje?” nadhodila ledově. Ruce založila v bok a pohlédla na něho.

„Jeden je vždycky,” zašprýmoval. „Alespoň jeden,” dodal.

„Závidíš?”

„Však dobře víš.’*

„Ach, máš pravdu;” Rhoda zareagovala s kočičím úsměvem. „Ty jsi byl odjakživa mnohem lepší divák než účastník.”

„Protože ty jsi vždycky předváděla mnohem víc estrádního pobavení ve strhující show.”

Nešlo o kompliment a Rhoda byla dostatečně vychytralá, aby se nespletla. „Radši si budem povídat o něčem jiném. Nebo mám ještě lepší návrh: nepovídat si vůbec! Dnes na tebe opravdu dosedla pochmurná nálada.”

Dale se skrytým potěšením opět zabafal. „Dobře jsem ti radil, aby ses mě nesnažila rozzlobit, drahá.” Přesně jak doufal, na tohle zabrala.

Ostentativně složila zbraně. „Ach? Proč ne?”

„Spadne mi do klína velice výhodná transakce.”

„V bance?”

„Hmm. Něco, z čeho budeš mít neuvěřitelnou radost.” „Je to legální?”

Zamračil se, ale ani jeden z nich nebral výrazy v partnerově obličeji vážně. „Hanba, styď se! Samozřejmě že je to legální. Ve skutečnosti vlastně dochází ke kulminaci mé celoroční práce.”

„Co to bude pro mě znamenat?”

„Nic menšího než realizaci neuvěřitelného snu. Pro nás oba. Místo abychom se nadále tísnili na okraji sociálních kruhů města Heaven, budou nám ti venkovští burani líbat zadky. Pak už nebude nic, co bychom nemohli požadovat!”

Rhodu zachvátilo vzrušení, téměř erotické. Usadila se na opěradle křesla, přisunula se k němu blíž. „Honem mi vyprávěj o podrobnostech!”

„Ještě ne. Detaily musím pečlivě chránit, aby mi překvapení vyšlo.” Vyklepal dýmku do popelníku a zhasl lampu na stole.

Rhoda se držela o krok zá ním, když vstal a zamířil do ložnice. „Zatraceně, Dale. Nemám ráda, když přede mnou takhle máváš sladkou mrkvičkou.”

„Přímo naopak, drahoušku. Tobě se to líbí! Doslova šílíš po intrikách.”

„Není to ono, pokud přesně nevím, o co se jedná. Stačí naznačit, po čem jdeš.”

„Navedu tě na stopu.” Rozsvítil světlo v ložnici. „Co se v těchto dnech drží na nejvyšším místě hitparády pomluv ve městě?”

Na chvíli se zamyslela, sledovala manžela, jak vytahuje fotografický aparát ze skleněné poličky rohové vitrínky. Pak ještě vzíf film, vložil ďovnitř a pečliví.ípřevinul k prvnímu obrázku. Náhle se Rhoda roztřásla ohavným smíchem. „Snad ne Cotton Crandall!” vyprskla. „Že by tvůj plán zahrnoval Crandalla a Belle Terre, je to možné?”

„A proč ne?” Dale upravil stínidla lamp na nočních stolcích ke své spokojenosti. Významně pohlédl na ženu. Začala se svlékat.

„Belle Terre?. Myslíš si, že existuje šance…”

Natáhl se k manželce a dlaní jí zakryl ústa. „Mimo tuhle místnost se o tom nesmí mluvit, rozumíš?” Přikývla. Odsunul ruku a začal jí rozepínat knoflíky na blůzce.

„Ta dcera,” šeptala Rhoda, ,je prý velice výbušná, ačkoliv ji Cotton dobře vychoval.”

„Schyler? Nemusíš se bát,” mávl samolibě rukou. „O ni už je postaráno.”

„Co tím myslíš?”

„Tohle je jeden z detailů, o které se zajímat nemusíš. Sázka je nesmírně vysoká, Rhodo. Proto musíš být extrémně opatrná.” Stáhl blůzku a odhodil do křesla. Přejel jí rukama přes ňadra. „Bylo by velice politováníhodné, kdyby nesmyslná indiskrétnost celou operaci zkurvila, co říkáš?” Štípl ji do bradavky o trochu víc, než by se dalo považovat za milostnou, předehru. Zamrkala. „A právě to kurvení je rozhodujícím signálem…”

„Upřesni!”

„Tak fajn. Najdi milence, který není osobně propojený s Crandallovými a také nevylezl někde z popelnice.”

Snesla pátravý pohled, aniž pohnula brvou. Vůbec se nevyděsila nad skutečností, že muž o její aféře s Boudreauxem něco ví. Docela ji to potěšilo. Dale přece dobře znal Cashovu legendární pověst ohledně žen. Proto když si z nesmírného množství kandidátek vybral právě ji, musí chlapeček konečně uznat žádoucnost i atraktivnost své manželky.

„Nikdy předtím ses o mé milence nestaral,” pronesla tónem dusným jako počasí venku.

„Vždycky pocházeli z docela přijatelné sociální vrstvy. Tentokrát jsi šlápla do bahna z mrtvého říčního ramene!”

Podle nevyslovené dohody se mezi nimi jméno Cash Boudreaux nesmělo objevit; Praxe je moudře naučila nevyslovovat přesné znění jmen zúčastněných osob. Mohla by totiž později, po ukončení aféry, komplikovat další rozhodnutí. Nepřiznat nic se stalo jejich krédem a oba se nepsaného pravidla drželi.

„Mohl by nám být prospěšný.”

„Však je,” konstatoval Dale. „Dokonce nesmírně. Používám ho ale podle svých plánů. Má pro nás mnohem větší cenu někde jinde než v tvé posteli. Pochop, nemůžeme ho dojit oba v ten samý čas!”

Opět se hluboce uchechtla. „Podobnou taktiku jsme už kdysi použili:”

„Ale ne s tímhle druhem. Nemyslím si, že by se mu to líbilo, co říkáš?”

„Ne,” vyhrkla bez zaváhání. „To rozhodně ne!”

„Vůbec tě neobviňuju, že sis ho vybrala. Je přitažlivý, pokud máš ráda vulgární a brutální typy. Ovšem dokud nebudou veškeré detaily finalizované, raději se pobav s někým, kdo je bližší tvé společenské úrovni.”

„A tvé!” Rhoda hned vycítila jádro celého problému dnešní diskuse: manželovi nevadí parohy, má pouze výhrady ke společenskému postavení člověka, který mu je nasazuje. Jde přece o chlapskou čest.

„A mé,” přiznal. Pomohl jí ze sukně - na chvíli se zarazil, aby mohl obdivovat temně rudé spodní prádlo, kde vynikal v krajkovém podvazkovém pásu ostrůvek chloupků. Zajel do něj rukou. „Jsi vlhká…”

„Však jsi to dobře věděl!”

Hladil ji; uculoval se. „Po bohatství lačnící děvka. Ty se uděláš už jen při povídání o penězích.”

„Vždyť máme tytéž ambice, drahoušku.”

„Vzpomínám si na dobu, kdy jsi tvrdila, že pokud by můj penis byl tak velký jako má ctižádostivost, nemusela by sis

hledat další rozptýlení jinde.”

„A coby odpověď jsi pronesl zcela jasně: Tvá sexualita patří k jednomu z mých největších aktivit”

„Však posloužila mnohokrát, přinesla netušený zisk.”

Později, když se roztouženě opírala o polštáře v posteli, zářily Rhodiny rty červení zrovna jako jejich sourozenci v klíně. Tam se právě Dale přibližovala fotografickým aparátem pro záběr zblízka. Hihňal se, zatímco cvakala spoušť.

„Klidně si zašpásuj na můj účet.”

„Právě jsem uvažoval, co by řekli někteří členové správní rady banky, kdyby tě spatřili v téhle pozici.”

Rhoda se natáhla, pohladila ho po tváři v předstíraném afektu. „Většina se už vyslovila, můj drahý, většina tu šanci měla…”

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Nyní však pole ovládly mrtvé kočky.

Schyler se vrátila na Belle Terre a zamířila rovnou do svého pokoje. Napustila vanu až po okraj a zůstala v ní ležet, dokud horká voda nevychladla. Předtím požádala paní Gravesovou, aby jí přinesla jídlo na podnosu nahoru. Přitom musela ignorovat obojí: dlouhé a trpící vzdychání hospodyně i kvalitu večeře. Hlad neměla. Pochybovala, zda ještě vůbec někdy po jídle zatouží.

Jak mohla udělat něco tak příšerně hloupého?

Nebylo pro ni novinkou zjištění, že chybně odhadla situaci. Podcenila totiž Triciinu žárlivou nenávist i schopnost manipulace. Příliš snadno se vzdala Kena, zatímco mrtvého vztahu se držela až příliš dlouho. Dokonce ponechala sestře dostatek prostoru, aby se mohla pokusit zničit jejich vztah s otcem. Ze všech těchto vážných životních pochybení však hupnutí do postele s Cashem Boudreauxem zaujalo první místo, zcela bezpečně na seznamu vedlo.

Aby se ochránila od dalších marných úvah, vzala si prášek na spaní a zalehla dřív než jindy. Ovšem než sedativum zaúčinkovalo, musela prožít několik znovupřehrávaných situací dnešního odpoledne.

V rozbouřené představivosti opět cítila dotyky pevných rukou, rtů i těla. Vedle sebe, i v sobě. Vzpomínala, jak ve své nahotě vypadal silný, tvrdý a nádherný. Miloval stejně, jako činil cokoliv jiného - s plným nasazením a vášní, odhodlaný prosadit svou. Reputaci místního plemeníka si vážně zasloužil. Dokonce jen pouhé pomyšlení na uskutečněný akt přebíjelo jakékoliv erotické zážitky, které kdy Schyler měla. Za celý život se nikdy tak úžasně a skvěle necítila.

Vlastně jen do hořkého konce. Pak ji zavalila vlna do nebe volajícího zoufalství. Nerozbrečela se sice, ale chtělo se jí. Bohudíky slzy zadržela. Tím by jen zdůraznila to absolutní ponížení a zároveň potvrdila Cashovo bezpodmínečné vítězství - v dotyčné posteli totiž došlo k bitvě. Rozhodl se jí dokázat, že existuje obor, ve kterém nad ní vyniká. A povedlo se mu to!

Bojoval s vidinou zlaté medaile. Kdyby se z jeho strany objevilo jen jedno jediné milé slůvko, nebrala by svou porážku tak zoufale. Nic nemohlo zklidnit bolest poraněné pýchy, ačkoliv prakticky podlehla síle a donucení. Ne, nesmí si nic zastírat: když ji nesl do postele, souhlasila s tím.

Opustila jeho dům a odjela na Belle Terre z vlastního rozhodnutí. Docela inteligentně pohovořila po telefonu s doktorem Coliinsem, dokonce živě prohodila i pár slov s Cottonem. I za těchto okolností všechno zvládala. Byla zmatená, plná vzteku, ale byla to ona. Ani duch neutrpěl úhonu. Nerozsypala se, ani se nezlomila.

Ale když viděla mrtvé kočky, začala se třást.

Jekot paní Gravesové rozhoupal snad každou skleněnou kapku křišťálového lustru v domě. Zájbkny se rodilo nové čisté ráno, přislibující mnohem lepší déň než ten předchozí. Ptáci se koupali v loužích na trávníku. Nové slunce rozdělovalo růžové mraky. Bůh trůnil ve svém nebi… ale ve světě nebylo všechno v pořádku.

Schyler se probudila ječením. Vyskočila z postele. Nahotu okamžitě zakryla županem, vyrazila ze dveří a málem se srazila s Kenem a Tricií. Při pohledu na ně pochopila, že se probrali zrovna jako ona.

„Ksakru, cO se děje?” mumlal rozespalý Ken.

„Jak to mám vědět.”

Schyler je na schodech předběhla. Paní Gravesová stála v otevřených vstupních dveřích, tvář měla v dlaních. Zdálo se, že bude zvracet. Schyler ji odstrčila a překročila práh.

Prázdný žaludek se stáhl. Pocítila v ústech kyselost. Ne dál než metr od vchodu uviděla obě zvířata. Kočka ležela rozvalená na zádech, kocour na nf. Symbolika do očí bijící a krutá. Kočku kdosi podřízl. Krev stále vytékala z hluboké rány, na černém kožíšku se srážela. Mrtvé oči byly plné mravenců. Kocour také nejevil známky života, ale jak ho kdo zabil se nedalo na první pohled určit.

„Bože!” sykl Ken. „Tricio, vrať se dovnitř! A proboha, hospodyni vezmi s sebou.” Netrpělivě máchl rukou k paní Gravesové, která se stále dusila.

Obě ženy poslechly. Ken obešel Schyler, která snad na prahu zapustila kořeny. Poklekl na jedno koleno a studoval morbidní výtvor. Pak pohlédl na Schyler. „Říká ti to něco?”

„Samozřejmě ne!” V duchu se však bála, že nemluví pravdu. Dvě mrtvé kočky na verandě by se mohly přiřknout uličníkům či hravému vandalismu. Ovšem dvě mrtvé kočky brutálně zabité a naaranžované do kopulační pozice musely být produktem choré mysli. Otázkou jen bylo, čí?

„Měl by se zavolat šerif!”

Zavrtěla hlavou. „Ne, ten nic neudělá. Vyhoď ty zdechliny a ukliď tu.”

„Ani za nic!” vyjekl Ken. „Nejsem negr.”

Schyler se začala třjást. Sevřela ruce v pěst. Cítila, jak ztrácí kontrolu. „Okamžitě to ukliď!” vztekle zasyčela. „Nebo chceš nastoupit u firmy a pomáhat dřevorubcům?”

Ve švagrově tváři přeběhla vlna spravedlivého pobouření, ale nakonec seběhl z verandy a zamířil k boudě se zahradnickým náčiním. Bos procházel mokrou travou. Musel se vyhýbat bahnitým ostrůvkům. Schyler pohlédla na prkennou podlahu, nikde však žádné stopy od bahna nezahlédla. Ani na schodech. Kdokoliv sem položil mrtvé kočky, musel přijít z nitra domu. Nebo dotyčný pachatel byl vychytralý — pravděpodobně až moc!

Vrátila se zpět do ložnice. Zamířila k posteli, ale odvrhla nápad zachumlat se zpátky do prostěradel. Místo toho usedla jen na okraj a zkřížila ruce na prsou. Začala se pohupovat, pomalu se nořila do uvolňujícího záchvatu pláče.

Kdosi věděl o ní a Cashovi. Někdo vypátral, že spolu spali. Ale kdo, s výjimkou aktérů, to mohl být?

Cash? Propustila ho. Navíc ji nesnášel. Mohl by ale být tak hrůzně nelidský a krutě zahubit dvě kočky? Samozřejmě že mohl! Vždyť právě proto ho žádala, aby oddělal Jiggerovy pitbuly. Dokonce se stala svědkem, když vytáhl nůž na Kena. Vždyť má pověst násilníka.

I Jigger Flynn by se mohl dopustit podobného činu. Ale on určitě o nich nic neví! Nebo ano? Jak by se to dozvěděl?

A co Tricia a Ken? Stáli přímo na opačné straně, co se týče prodeje Belle Terre. Ale k něčemu takovému by se nesnížili, i kdyby fakta o ní a Cashovi vypátrali.

Náhle si Schyler uvědomila, že přece jenom existuje několik lidí v Heaven, konkrétně na Belle Terre, kterým by se podstatně ulevilo, kdyby se z Anglie nevrátila.

Ovšem bude zapotřebí víc než dvou kočičích zdechlin, aby ji vyděsili. Napřed musí splatit půjčku, než veškerý majetek propadne. Včerejší produkci obětovala počasí, dnes budou muset makat s dvojnásobným úsilím. Cash je mimo, takže na všechno bude sama. Ani tohle ji nezastaví! Už dost dlouho se musela spoléhat jen na své schopnosti.

Setřela si slané stopy slz z tváří, odhodila župan a zamířila ke skříni.

Když se objevila v podniku, zahlédla tři lesní dělníky. Právě nakládali řetěz a kladky na korbu. Skutečně nemařili čas, navíc měli ve tvářích pochmurný výraz. Dokonce se ani nezastavili, aby s ní prohodili slovo. Něco se stalo.

„Co se děje?” zavolala na ně, jakmile vystoupila z auta.

„Nehoda,” informoval jí jeden z nich, tvář naběhlou rozžvýkaným tabákem. „S prominutím, madam.” Postrčil ji stranou, aby mohl hodit další kus lana na náklaďák.

„Nehoda? Kde? O co jde?”

„Souprava se převrhla.”

„A někdo je zraněný?”

„Ano, madam. Jeden chlap je pod tím.”

Víc detailů nepotřebovala. Šlo o stav nouze. Dřevorubci si rádi vyprávěli hrůzostrašné příběhy o nehodách spojených s jejich těžkou prací. Chodila sem dost dlouho, aby všechny historky znala. Ani je nemuseli nijak zveličovat, protože události samy o sobě byly převážně katastrofické, dokonce i se smrtelnými následky.

„Je těžce zraněný? Proč mi to nikdo neřekl?” „Volali jsme k vám domů. Prý jste odjela, říkali.” „A co ambulance?”

„Je na cestě. Vědí, kde těžíme. Jsme totiž hluboko v lese, takže se tam nedostane nic bez náhonu na všechna kola. Naštěstí pro nás oni potvrdili, že to zvládnou. Hej, slečno Schyler, madam, co to děláte?”

„Protože se tam s mým autem nedostanu, jedu s vámi!” Setkala se s třemi nesouhlasnými pohledy.

„To přece nemá vůbec smysl, madam.”

„Místo těžby není místo pro ženskou.”

„Zbytečně ztrácíte čas tlacháním!” vyhrkla, zatímco se šplhala do kabiny a práskla za sebou dveřmi.

Pokrčili rameny, cosi zamumlali ve smyslu z cizího krev neteče, obzvlášť, pokud se jedná o bláznivou šéfovou. Řidič se usadil vedle ní. Další dva se vyhoupli na korbu.

Nákladní auto se prodíralo po křivolaké úzké lesní cestě. Když odbočili, najeli na hrbolatou a rozbahněnou stezku, nesoucí otisky stahovaných kmenů. Pak pokračovali několik nekonečných mil hustým lesem, do kterého pravděpodobně ani denní světlo neroo-rdo proniknout. Řidič docela barvitě proklínal poskakováni a blafání vozidla v drsném terénu, do něhož vjeli. Dostávali se k místu snad až do nebe se tyčících borovic.

„Tamdle,” chrochtl muž a pohodil hlavou.

Kmeny rozházené po mýtině připomínaly obří párátka. Zem v lese zakrývaly odřezané větve a jehličí, ve vzduchu se držela vlhkost. Přibližovací stroj, který vytahoval pokácené stromy a dopravoval je k cestě, zanechal půdu čerstvě rozoranou. Vůně pryskyřice silně prolínala ovzduším jako parfém z aromatické svíce. Později i sem pivnikne vedro a všude se objeví prach - ale v tak brzkou hodinu tady vládla svěží zeleň.

Ačkoliv se Schyler vždy radovala z pobytu v lese, dnes neměla čas do sebe tu nádheru nasávat. Střed mýtiny označovala převrácená souprava. Vypadala jako padlý dinosaurus ležící na boku. Ant nečekala, až náklaďák úplně zastaví. Ramenem vrazila do dveří a vyskočila. Střevíce jí okamžitě vcuclo bahno. Snažila se vyprostit. Sukni si vyhrnula až nad kolena. Pomalu se prodírala ke skupině ztichlých mužů.

„Promiňte, pardon,” s použitím ostrých loktů se jí podařilo protlačit mezi lesáky. Zvuk známého hlasu působil jako Mojžíšova hůl. Dělníci se rozestupovali coby vody Rudého moře.

Zastavila se při pohledu na celkovou scénu: obří kláda zachytila nohu jednoho z dřevorubců. Ležel na zádech, očividně ho zmáhala nesnesitelná bolest. Zhluboka se nadechla, přešla k němu a sesula se na kolena.

Rty se přeměnily v bílou linku agónie. Tvář dostala voskový nádech, připomínala oloupanou cibuli. Každý kořen temného vousu na bradě tvrdě kontrastoval s příšernou bledostí. Zatínal zuby, ruka hmatala po uchopení druhé, jako by přežití záviselo na tomhle stisku.

Chytal se Cashe Boudreauxe, šlo mu skutečně o život.

Cash téměř něžně vyprávěl, „…nejúžasnější bordely, které jsem kdy viděl. Přesně uprostřed Saigonu. Dostal ses tam někdy během svého pobytu, Glee? Ty Asiatky znají triky…”

Dřevorubec zasténal.

„Kde je ta whisky, co jsem chtěl?” zařval Cash. V mžiku se objevila láhev Jack Daniels, šla z ruky do ruky, až skončila u Schyler. Ta mu ji předala. Střetli se pohledem. V jejich nitrech se událo cosi zvláštního. Oba pocítili náhlé rozrušení.

Neřekl nic, vzal láhev a odšrouboval víčko. Hrdlo přiložil ke rtům zraněného, druhou rukou mu nadzdvihával hlavu.

„Kde je ta zasraná sanitka?” zeptal se koutkem úst.

„Prý ji zavolali. Má se tu objevit každou chvíli.”

„Cashi?” vydechl raněný, když odmítl další lok. „Uříznou ji? Myslím nohu? Budu o ni muset přijít?”

„Co blbneš, vždyť je to jen škrábnutí!” Předal láhev zpátky Schyler a raněnému prstem setřel sliny.

„Neser mě! Uříznou ji?”

Cash nasadil falešnou lehkovážnost. „Nevím, Glee.” Rty postiženého muže se zachvěly.„Zkurveně to bolí, Cashi. Fakt nekecám!” Bolestí zalapal po dechu. , Já vím. Jen vydrž!”

„Jak uživím děti, když budu mít nohu v prdeli, Cashi? Ha?”

„O to se teď nestarej.” Usmál se a mrkl na něho. „Měl bys přemýšlet o něčem vážnějším, kupříkladu jak udržet otrapy od kroužení kolem Marybeth při dalším tanci. Nakonec bys mohl zůstat na ocet.”

„Marybeth je už v sedmém měsíci. Pracovat nemůže. Jak uživím děti?”

Začal naříkat. Schyler na něho nešťastně zírala. Zoufalství toho člověka se dalo uchopit, stalo se skutečností. Klamné konce milovnických afér, dojemné filmy, deziluze. Mrtvé kočky. Z těchhle důvodů se o ni pokoušel pláč. Kromě toho ještě nikdy neviděla nikoho brečet, protože nebude schopný uživit své děti…

Bože můj, kde se to vlastně pohybovala? Tohle je přece opravdový život! Lidé trpí. Skutečně hladoví! Tolikrát pochodovala při demonstraci za práva ponížených a nešťastných, ale poprvé se dostala do blízkosti nefalšované lidské mizériei Slzy zraněného se jí hluboce dotkly.

„Uživit rodinu je tvůj nejposlednější problém,” ujišťoval ho vážně Cash. „Osobité dohlídnu na to, aby u vás nikdo hladem netrpěl. Přísahám na na matčin hrob.” Náhle zdvihl hlavu. „Paráda - díky Ježíši,Marie a Josefe! Slyším sanitku. A ty taky, Glee? Už ses připravil na dlouhou, ale hezkou dovolenou?”

„Cashi?” sevřel mu dřevorubec košili. „Nezapomeneš na svůj slib?”

„Nikdy,” ubezpečil ho stiskem ruky.

Zoufalá tvář raněného se zjasnila snad vteřinu předtím, než omdlel.

Cash mu opatrně položil hlavu na zem, potom vyskočil. „Všichni z cesty,” zařval a gesty okolostojící popoháněl. Nebral si žádné servítky, když se objevili nedochvilní zdravotníci. „Kde jste se tak dlouho flákali?”

„Snídali jsme.”

„A co? Chcíplou kočku? Dejte už tomu chudákovi něco proti bolesti, hlavně ať se neprobere!”

„My víme, co děláme,” bránil se jeden z nich.

„Teď se předveďte,” procedil Cash skrz sevřené zuby. „Tanku, Chipe…, kde jste?” Oba muži vykročili vpřed, disciplína z nich vyzařovala jako z právě vycvičených vojáků. „Máte nakladač na správném místě?”

„Jasně, Cashi.”

„Jdeme na to - každý ví, co má dělat!!’

Každý s výjimkou Schyler. Stála tam, hloupě a bezmocně se rozhlížela, zatímco muži zmizeli v třistašedesáti různých směrech. Cash se otočil, málem ji srazil. „Hni se! Překážíš,” dodal drsně.

Už otvírala pusu, aby mu odsekla pochopila však, že místo ani čas nejsou vhodné pro jakoukoliv slovní potyčku. S tou největší důstojností, které byla schopna, odklopýtala bahnem k nákladnímu vozu, s nímž přijela. Tohle opravdu musejí vyřešit muži. Žádná legislativa týkající se rovnosti mezi pohlavím nemůže změnit fakt, že přítomnost ženy zde bije do očí zrovna tak trapně jako přítomnost dřevorubce na dámském čajovém dýchánku.

Sledovala Cashe za panelem nakladače. Manévroval s ním sám, velice obratně nadzdvihával kládu milimetr po milimetru. Zraněná noha nevypadala dobře: rozdrcená holeň se přeměnila v rnasú úlomků kostí a potrhaného masa. Celá ta hrůza s bídou držela pohromadě v rozervané nohavici. Naštěstí Glee zůstal v bezvědomí, když ho saniťáci vyzdvihli z bahna a položili na nosítka.

Všichni chmurně hleděli, jak ho nakládají do sanitky. Povzbudivé švitoření ptáčků okolo se zdálo nepatřičné v porovnání se ztichlými lesními dělníky.

Jakmile záchranka zmizela v lese, Cash zařval: „Na co tady čumíte? Copak máte nějaký zasraný svátek? Zpátky do práce!” Potom ubral decibely a dodal: „Studené pivo na můj účet, pokud uděláme půlku včerejšího zanedbaného úkolu.” Dělníci nadšeně zavyli. ,Držte si prdele! Soupravu hoďte zpátky na kola. Budeme muset vzadu vyměnit příčný nosník, zatím na ni nedávejte plný náklad. A hlavně, chlapi, hněte sebou!”

Sledoval, zda veškeré příkazy správně provádějí, pak se podíval na hodinky. Zdálo se, že je nepřístupný čemukoliv jinému, co nesouvisí s touhle dřinou.

„Včera jsem tě propustila! Zřejmě jsi zapomněl.”

Bleskově se otočil. „Co tady pořád děláš?”

„Jsem šéfová. Slyšel jsi vůbec, co říkám?”

Přejel ji očima, které prozrazovaly čistě sexuální zájem. „Oui, slyšel. A odpověď na tvou otázku ohledně včerejška je zcela prostá - nezapomněl jsem ani na ten sebemenší detail!”

Snažila se odloupnout klamné vrstvy v očích a dobrat se k pravdě, ale ničím je asi nemaskoval. Zdály se jasné, chladné a sžíravé. Buď nevěděl nic o dvou mrtvých kočkách položených v obscénním seskupení na verandu Belle Terre, či záměrně nedával najevo žádný pocit viny za provedený čin. I

Ani jedna možnost ji neuklidnila. Pokud to neudělal Cash, potom je pachatel neznámý. Pokud však ano a nestydí se za tak ohyzdný akt, pak je to psychicky narušený člověk. Ovšem na jeho styl to nevypadá - on by se přece neplazil kolem a nezanechával za sebou symbolické zprávy. Obvykle své hrozby vyjadřoval přímo.

„Propustila jsem tě,” opakovala. „Proč jsi dneska ráno vůbec přišel do práce?”

„Protože není snadné se mě zbavit, slečno Schyler. Najala jste mě k jistému úkolu a já ho splním. Ani ne pro vás, ani ne pro Cottona, ale sám pro sebe,” pronesl a uhodil se do prsou. „Mnoho let vlastního života, podstatně víc než se mi líbí, jsem investoval do téhle firmy. A podnik nenechám zkrachovat bez boje!”

„Takže má slova nic neznamenají?”

Arogantně se zašklebil. „Můžeš pronášet, cokoliv tě potěší. Ovšem podstata je jasná - potřebuješ mé, což oba víme od samého počátku!”

Pohlédla na neuvěřitelně sehranou partu dřevorubců, kteří právě zachraňovali převrácenou soupravu. „Mám takový dojem, že tě vůbec nemůžu propustit po takhle perfektně zvládnuté mimořádné události. Hlavně musím poděkovat za to, co všechno jsi pro toho chudáka udělal!”

„Jmenuje se Glee.”

„To vím,” vztekle odsekla na hloupou připomínku. „Glee

Williams. Sama dohlédnu, aby rodina během jeho pobytu v nemocnici nestrádala.”

„Pravděpodobně přijde o nohu…” Poznámku Cash použil coby hozenou rukavičku - chtěl se dozvědět, jak daleko dobrota šéfové půjde.

„Tak dlouho, jak se ukáže nutné, bude pobírat plnou mzdu.”

Boudreaux na ni ze své výše jen zíral. Z nějakého nevysvětlitelného důvodu si připadala jako u soudu, kde se snaží prokázat svou nevinu před nic neodpouštějícím soudcem. „Co dalšího ještě mám udělat?” vykřikla.

„Dneska se kácet nemělo!” pohodil hlavou k převrácené soupravě. „Dobře jsem věděl o hrozícím nebezpečí. Půda je moc měkká; Pokud se kláda při nakládání pohne jen o pár centimetrů souprava se převáží, protože jí zem nedává pevnou oporu. A přesně tohle se stalo! Můj špatný odhad mě připravil o dobrého chlapa. A Glee přijde o nohu!

Ovšem já se chtěl zbavit tvého neustálého vyčítání, že marníme drahocenné hodiny práce. Nechtěl jsem, abys mi říkala, že jsem k ničemu…” Vztekle si natahoval žluté kožené pracovní rukavice. „Mysli na to pokaždé, až budeš podepisovat šek s výplatou na jméno Glee Williams!”

Stáhl si před oči ochranný štít z přilby a otočil se ke Schyler zády.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Jigger se vrátil domů ve špatné náladě. Také měl upito. Ve střízlivém stavu se choval hanebně. Ale na celém širém světě neexistoval podlejší člověk při porovnání s opilým Jiggerem Flynnem! V tomhle okamžiku měla Gayla dojem, že je to snad přímo vtělený ďábel, sám Antikrist, o němž četla v Apokalypse…

Občas se cítila dostatečně silná vzepřít se mu a drze odmlouvat. Ovšem nikdy ne, když dorazil pod párou. Snažila se ho zbytečně neprovokovat ani sebemenším pohybem.

Dnes večer právě přicházela jedna z těch nebezpečných nocí. Venkovní dveře práskly, vpotácel se do kuchyně

a kopl do židle. Jen taktak popojela, když na ni tvrdě dosedl.

Gayla mu velice tiše podala talíř s jídlem a usadila se proti němu. S výrazem nechuti ho odstrčil, toužil po whisky. Nalila mu do sklenice.

„Ten bastard Boudreaux,” mumlal mezi pořádnými hlty. „Opravdu vychytralý cajunský šarlatán!”

Černá dívka si po kouscích skládala dohromady zmotané informace ve slovech a frázích, až v nich; konečně na-

šla smysl. Hned zvečera prý Cash Boudreaux zaplatil pivo všem dřevorubcům, pracujícím pro Crandall Logging

coby odměnu za zvládnutou dvoudenní produkci v jedné směně. „

„Vyšplhal se nahoru, myslí si, kdovíjaký není šéf,” blekotal Jigger, zamženým zrakem přejížděl místnost, až zaostřil na Gaylu. „Řeknu ti, směřuje k propasti! Teď machruje, ale počkej. Všechna jehů snaha zmizí takhle,’* hlučně tleskl.

Tvář mu zbrunátněla vztekem, oči však zajiskřily, když uchopil láhev a doléval si sklenku. „A ta Schyler Crandallová. Děvka!”

Černoška si otřela zpocené dlaně o laciné bavlněné šaty. „Co ti ta Schyler vůbec udělala?”

„Ta svině mi zastřelila psy!” Hodil do sebe pořádnou dávku whisky. „Já ji ale dostanu, slyšíš - ta si to odskáče!”

„Co jí chceš udělat?”

Pohlédl na ni a roztřásl se tak ďábelským smíchem, až Gayle přeběhl mráz po zádech. „Ty si myslíš, že když tvá matka otročila na Belle Terre, máš s Crandallovýma něco společného? Haha! Ta směšně pompézní kurva sere na černé děvky, jako seš ty.”

Hanbou sklopila oči. Asi měl pravdu. Vždyť se modlila každý den od té doby, co zahlédla starou kamarádku s brokovnicí, aby ji neodhalila, než stačila zmizet od okna. Schyler přece jenom patřila mezi lepší lidi a pravděpodobně nikdy nepochopí, co se z bývalé kamarádky dnes stalo - tohle jí nikdy neodpustí.

„Co chceš dělat?” opakovala s hlavou skloněnou. Pokud by jeho plány vyzvěděla včas, mohla by je snad zmařit. Anonymně musí Schyler varovat před zlosynovou odplatou. Žila s Flynnem už dost dlouho a dobře znala jeho schopnost do puntíku splnit každé vyřčené slovo své pomsty! Tenhle neznaboh se rozhodně nebude bát zaútočit na Belle Terre i všechny jeho obyvatele, obzvlášť když Cotton leží v nemocnici a Ken Howell je k ničemu.

„To je moje věc, copak nevíš?” zavrčel. Vstal, zakymácel se a honem se opřel o stůl, aby nepadl. „Tvá věc je připravit se na příchod toho fajnového gentlemana.

Zděšeně se opřela o stěnu. „Nemůžu s nikým jít, Jiggere! To přece víš, ještě se všechno nezahojilo!”

Téměř prskal. „Ten mizerný cajunský koumák mi dal zatraceně mizernou medicínu. Však si to taky odskáče!” Zamířil prstem na Gaylu. „Dnes večer máš práci! Musíš si na sebe vydělat.”

„Nemůžu!”

Udeřil ji do prsou. Měl vrozený dar vyhýbat se při bití obličeji, aby nepokazil vzhled nabízeného zboží. „Zaplatil za tebe celou stovku, a tak půjdeš!”

Slzy se jí koulely po tvářích. „Nemůžu, Jiggere. Pořád krvácím. Prosím, nevyháněj mě. Prosím!”

„Dělám s ním byznys, a ty jsi jeho součástí.”

Zoufalé prosby na něho neměly žádný vliv. Po chvíli se ozvalo rachocení štěrku pod pneumatikami přijíždějícího vozu. Chytil ji za ruku a vyvlekl z kuchyně až na dvorek. Snažila se vyprostit ze sevření, paty zarývala do mokré půdy. Cloumala sebou, zatímco ji táhl k velkému automobilu s kouřovými skly.

Reflektory ji oslepovali. Snad sám Bůh přímo nasvěcuje její hřích! Musela si dát pozor na hlavu, protože Jigger rozrazil dveře a nemilosrdně ji nacpal dovnitř. Klimatizace vnitřek vozu vychladila tak, až ji čalounění zastudilo.

„Jiggere, nějaký problém?” zeptal se muž za volantem. Gayla ten hlas poznala. Už jednou u něho byla.

„Nic se neděje,” hlaholil Flynn. „Líbíš se jí.”

„To je dobře,” pronesl zákazník něžně. „Protože ona mně taky.”

Opět měla hlavou sklopenou, takže si nevšimla hrozby v Jiggerových očích, když bouchl dveřmi. Vůz se rozjel, ale než se dům ztratil z dohledu, řidič zastavil. Otočil se k ní a přejel jí prsty po tváři. Ucítil vlhkost slz.

„Neublížím ti, Gaylo.”

Věděla, že ne. Nepatřil k těm surovým násilníkům. Měl jenom rád fotografování prasečinek. Prakticky se jí ani nedotkne.

Ani citově jí nemohl ublížit. Přesto se však jaksi zhroutila do svého nitra - připomínala zmírající hvězdu zanechávající na obloze černou nicotu o takové hustotě, žfe žádné světlo nemohlo prchnout ani vstoupit. Nikdo se jí nemohl dotknout, jelikož takhle dokázala přežít… A navíc si vůbec nedovolovala přepych nějakého citu.

„Joe junior je až příliš opatrnický hajzl,” informoval Cotton z polštáře nemocničního lůžka. „Zdědil prohnanost po starým Endicottovi. Arogantní až k nevíře! Skutečný koumák. Ten ti cenu opižlá až na kost, pokud se dáš.”,

Schyler se usmívala, nadšená z otcova kdysi zcela běžného slovního projevu. Doopravdy sílil každým dnem. Čím lépe se cítil, tím profánnější jazyk používal.

Právě odpoledne ho převezli z jednotky intenzivní péče na obyčejný pokoj. Prognózy byly stále slibnější, pokud se ovšem dokáže hlídat. Nyní se držel v pozici krále, jenž zahnal smrt a znovu žije pro své panování. Schyler se velice líbil doktorův odhad: pacientův stav se výrazně vylepšil právě díky těmto konverzacím. Collins bez námitek odsouhlasil její nápad probírat s otcem situaci ve firmě, protože Cotton se za žádnou cenu nesmí cítit jako invalida.

„Kardiaci většinou procházejí časovým obdobím deprese, která je oslabuje právě tak jako špatná tělesná kondice. Za všech okolností s ním diskutujte o byznysu. Samozřejmě nic katastrofického, to jistě chápete, ale darujte mu pocit platného lidského tvora. Zejména ho nerozmazlujte!”

Každý den mu tedy přinášela zprávy o novinkách, které se u Crandall Logging udály během majitelovy absence.

„Hlavně mi promiň zbytečné trable s tou půjčkou, Schyler,” mudroval. „Bože, vůbec mě nenapadlo, jak se blíží datum splátky!”

„Těžko si můžeš naplánovat infarkt vzhledem k bankovním transakcím,” pronesla s úsměvem. „Neboj, my to zvládneme!”

„Jak?”

„Mám několik želízek v ohni.”

Naštěstí žádné detaily slyšet nechtěl, takže se nemusela zbytečně zaplétat do milosrdných lží k zakrytí smutného faktu: ani jediný kontrakt nemohl dluh splatit! Dřevo na vagonech sice denně opouštělo podnik, ale dohodnuté finanční transakce s bídou pokrývaly režii. Připomínaly spíš burský oříšek v porovnání s obrovitou zakázkou, kterou zoufale potřebovala od Endicottů.

Cottonovi vůbec nevadila její manažerská pozice. Dokonce se zdálo, že ho způsob, jímž se dceři podařilo chopit se moci, potěšil. Musela si však dávat dobrý pozor, aby mezi řečí nevypustila Cashovo jméno. Nebyla si totiž jistá tátovou

reakcí, kdyby jen naznačila, jakou životně důležitou roli v rodinné firmě tenhle cajunský chlap hraje.

Právě tuhle pozici zastával - životně důležitou! Těžko se téhle pravdě poddávala, ačkoliv jasně věděla, že bez něho by nezvládla vůbec nic. Vždycky pracoval naplno, přitom ještě stačil dohlížet na každého dalšího pracovníka. Během dne ho několikrát zahlédla, ale od té nešťastné nehody se nikdy nepustili do delší debaty. Snad oba konečně pochopili, jak vše lehce běží, když si vzájemně nepřekážejí.

Zpět do reality ji přivedla Kenova poznámka. „Možná bych měl jet zítra se Schyler do toho východního Texasu,” nabízel se.

Howellovl se objevili v nemocničním pokoji při téhle první neoficiální oslavě rychlé rekonvalescence. Poprvé ode dne ošklivé hádky se všichni tři shromáždili v jedné místnosti. Pro pacientovo dobro předstírali vzájemnou soudržnost, překračující snad vztah samotných tří mušketýrů. „Už jsem s Joe juniorem předtím obchodoval.”

„Což může být důvod, proč jsme u Endicottových špatně zapsaní!” naštvaně nadhodil Cotton. „Jen nech Schyler, ať to zvládne sama.”

„Nemá přece žádnou praxi,” argumentoval Ken.

Otec pohlédl zálibně na dceru, obdiv z něho přímo sálal. „Alespoň ji získá, viď? Dohodnutý kontrakt s Joe juniorem pro ni bude křest ohněm!”

„Tak dobře, ale když to podělá, neobviňujte mě!”

„Něco takového by nikoho ani ve snu nenapadlo,” ostře zareagoval Cotton.

Schyler hned pomohla uklidnit atmosféru a změnila téma. „Glee Williams - zaskočila jsem za ním cestou sem.”

„Jak je na tom?”

Řekla tátovi všechno o té nehodě až po ujištění doktorů, že amputace potřebná nebude. Během bolestivé a náročné operace se jim podařilo lýtkovou kost zpevnit pomocí syntetických materiálů. Bude sice chodit s viditelným kulháním a kdo ví, jakou práci pak zastane - hlavní je, že se z něho nestane mrzák.

Navíc ji potěšila otcova skutečná starost o situaci jejich zaměstnance. Vždyť ho znal osobně, a když mluvil o Wil-liamsově manželce, vždy používal křestní jméno Marybeth.

„Vypadá mnohem lip než včera,” pokračovala Schyler. „Žádné bolesti nemá, tvrdil, ale udržují ho pod silnými se-ativy. Objednané kytky dorazily. On i Marybeth ti posílají pozdravy a děkují. Ona stále vypadá jako holčička, nikdo by nehádal, že má tři děti a čeká další.”

„Klidně věřím,” uchechtl se pacient. „Glee ji zbouchnul někdy v deváté třídě.”

Tricia protočila panenky. Schyler se usmála. I přes veškerá kárání od Macy se Cotton nepolepšil a nepřestal před dcerami užívat peprných výrazů.

„Pojišťovna pravděpodobně zdvihne naše měsíční platby po tom, co budou muset zaplatit za provedenou operaci,” hartusil Ken. „Schyler sem dovlekla nějakého specialistu -snad ortopeda z New Orleans.”

„Však se osvědčil: přímo zázrakem nohu zachránil,” znechuceně pohlédla na švagra, jelikož se kvůli němu dostala do obranné pozice.

Ten ji naprosto klidně ignoroval a mluvil dál přímo ke Cottonovi. „Dokonce nabídla tomu lesákovi plnou mzdu. Bez časového omezení. To nás bude stát celé jmění, aniž bychom cokoliv dostali zpátky!”

„Takové rozhodnutí plně podporuju,” pronesl suše pacient, čímž diskusi ukončil.

Schyler vnímala rostoucí napětí. Rychle se je snažila zmírnit. „Třicia už organizuje v dámském spolku sbírku obnošeného šatstva pro Williamsovy děti, zároveň nešťastnou rodinu podpoří. Jsem si jistá”, že každý darovaný balíček potravin pomůže, obzvlášť když se jim za pár týdnů narodí další potomek.”

Cotton spokojeně ohodnotil aktivitu mladší dcery. „Opravdu charakterní tah, Tricio. Tohle musí ocenit každý.”

Celá popletená špitla: „Jsem ráda, že můžu pomáhat alespoň v malém.”’

„Nastal čas; abychom tě nechali zase odpočívat,” Schyler vzala kabelku, nahnula se a políbila Cottona na tvář. „Dobrou noe, tati. Dobře se vyspi.”

„Nemůžu si pomoct, ale chrápu jako ztuhlá mrtvola, když mi do prdele nacpou každý večer ten zatracený čípek!” Ovšem ani hádavým stěžováním únavu nezakryl.

Před chvíli se zvedli a odešli. Jakmile se za nimi zavřely těžké dveře, Schyler ucítila na ruce svírající pařát dravce. Tricia vztekle syčela. „Cos mu to nakukala? Vůbec nic ne-organizuju, rozumíš? Sbírka, to určitě! Myslíš si, že někdo z mých přátel se nechá chytit s milodary v té vykřičené čtvrti?”

Vytrhla sejí. „Tak nic nedělej - já jenom měla dojem, že tátu potěší tvoje zapojení se do rodinného podniku. A povedlo se. Opravdu vypadal šťastně.”

„Nepotřebuju, abys ze mě v jeho očích dělala svatouška, jo?” sípala znechuceně. Z pohledu jí čišela vražda. „Však se zapojím do rodinného podniku, tos uhodla, ale jinak, než se ti bude líbit, velká ségro!”

Zamířila k výtahu, kde si málem poškodila pečlivě vytvarované nehty na knoflíku, do něhož zuřivě bušila. Ken přibrzdil a chytil Schyler za loket. „Fakt nechceš, abych s tebou zítra jel? Skutečně půjde o velký kontrakt!”

Samozřejmě svého zítřejšího partnera neprozradila. Tohle rozhodnutí pokládala za nejchytřejší, které v poslední době provedla. Bohužel neměla žádnou jistotu, zda s ní Cash pojede. Pokud ne, alespoň nebude muset nikomu nic vysvětlovat. Pokud ano, švagr brzo veškerá fakta vyčenichá. Proto se s ním právě teď nechtěla o-ničem dohadovat.

„Ne, díky, Kene. Radši tady zůstaň a dohlížej na chod podniku, zatímco budu pryč!”

Vzdychl, prohrábl si rukou vlasy. „Pořád jsi na mě naštvaná, viď?”

„Ne. Není v tom nic osobního.”

Pohled mu zesmUtněl. „Pojď zakopat válečnou sekeru, Schyler! Nemůžu dál vydržet, jak se tak po špičkách obcházíme.”

„S Tricií ses postavil na jednu stranu, já na druhou.” „Zapomeň na ni! Mluvím o nás. Nechce se mi věčně s tebou hádat.”

„Ale já s tebou žádné rozpory nemám - až na Belle Terre. Pokud na svém nápadu chcete trvat, budu proti vám bojovat ze všech sil! Jinak zůstaneme přátelé.” „Jenom přátelé?” vyhrkl tiše

„Přesně tak.” Zpražila ho pohledem. „Výtah je tady.” Zamířila dovnitř, kde už na ně netrpělivě čekala Tricia.

Zasloužíš ojebat, děvko!

Schyler zírala na hanlivý nápis, vyvedený sprejem na dveřích kanceláře. Rozhlédla se. Nikde nikoho neviděla, vždyť už bylo po deváté. Váhala před vstupem dovnitř. Pak se však ujistila, že neznámý vandal pravděpodobně danou kvótu špinavé práce pro dnešek odvedl. Asi by se tu těžko motal okolo. Odemkla a vešla.

Žhnoucí konec cigarety zářil v koutě. Se srdcem v krku hrábla po vypínači a rozsvítila. Cash seděl za stolem, nohy položené na desce.

„Myslím, že ti nechali vzkaz,” pohodil hlavou ke dveřím, které držela otevřené.

„Tos tady pro mě nechal ty?”

Uchechtl se a spustil nohy na podlahu. „Těžko. Nerad bych mrhal dobrou barvou na vzkazy, které ti přece můžu říct rovnou do očí.”

Zavřela. „Asi bys neobětoval ani dvě perfektně zdravé kočky!”

Zamračil se, vstal ze židle. „O čem to mluvíš? Dvě kočky?”

Popsala mu hrůzný zážitek. „Ken zdechliny zakopal. Později mi upřesnil, že kocour byl vykuchaný. Nepoužíváš náhodou kočičí vnitřnosti při míchání svých lektvarů?”

Cash nasadil neutrální výraz, zamyslel se. „Ani si nevzpomínám. Možná jsem ale nedávno střívky vyspravil rozbité housle.”

Hodila kabelku i klíče na stůl a přistoupila k němu. „Dala bych si drink. A co ty?”

„Už jsem jeden měl. Ale tvé nabídce neodolám.”

Schyler zoufale zavrtěla hlavou, když si všimla sklenice s centimetrem nažloutlého moku. Vytáhla utajenou láhev bourbonu z aejspodnější zásuvky stolu a oběma nalila.

„Kromě krádeže podnikového alkoholu co jiného tady ještě děláš?”

„Domácí úkol!” Otevřel složku ležící před ním.

Schyler se usadila na uprázdněnou židli, která stále ještě vyzařovala lidské teplo. S chutí vnímala ten příjemně hřejivý pocit.

„Endicott,” přečetla hlavičku na dokumentu.

Cash si přisedl na roh stolu. Podíval se na ni: „Podle těchhle údajů Cottonova spolupráce se starým Endicottem zpočátku probíhala dobře. Obě strany byly spokojené.”

Musela odtrhnout zrak od napnutého rozkroku Cashových džin. Raději popadla sklenici a rychle upila. „Cotton sice označil juniora za opatrnického hajzla, ale zdá se, že má k němu přece jenom respekt.”

„Jak je na tom? Cotton,” dodal, když na něho udiveně pohlédla.

„Mnohem lip. Z jipky už ho přesunuli.”

Cash přikývl. Sklenicí ukázal na složku. „Prošel jsem celou korespondenci a nemůžu najít důvod, proč se Endicotto-vé nakonec postavili proti nám.”

„Hmm, myslím, že na to zítra přijdeme.”

„My?”

„Copak se mnou nepojedeš?” „Ty bys pořád chtěla?”

Přiznání stálo velký kus hrdosti, ale chtěla ho mít s sebou. Pro Crandall Logging a Cottona. Pro Belle Terre. A… koho chceš vlastně podvádět?… pro sebe. „Jasně!”

Zíral na ni přes okraj sklenice, pak do sebe hodil zbytek drinku. „V kolik hodin se ráno sejdeme?”

„Tady v devět.”

„Dobře.” Vstal. „Můžeme vyrazit domů.”

„Ještě jsem neskončila.” Mávla rukou nad plným stolem. „Musím zvládnout další papírování.”

„Nemyslím si, že je moudré, abys tady zůstávala sama. Radši pojď!” Zahákl sjí palce za opasek a pózou naznačil marnost jakékoliv argumentace.

, Jsem unavená,” přiznala.

„A zítra bude dlouhý den. Navíc ten debil může být pořád někde kolem.”

Nebo ten debil stojí právě před tebou, uvažovala, zatímco přejížděla očima vzpřímeně rozkročeného chlapa, možná vlka v beránčím rouše. Než kapitulovala, dopila. Když vstala, už se usmíval - hned zaregistroval vyprázdnění sklenky coby gesto porážky.

Vyšla ze dveří první. „Musím ještě někoho sehnat, aby se hned rjáno postaral o nápis,” konstatoval.

„Díky, Cashi.”

„Jsem přímo unesen.”

Podobné servilnosti ji iritovaly, ale poznámku přehlédla. Když došla k autu, otočil si ji a přitáhl k sobě. „Ať je ten debil kdokoliv, nápady špatné nemá,” zauvažoval nahlas a palcem ukazoval ke dveřím kanceláře.

Schyler vybuchla jako raketa. „To seš celý ty! Určitě o tom chceš mluvit.”

„O čem? O první části nápisu s tím, co si zasloužíš?”

„Ano.”

Pomalu se mu ve tváři zformoval úšklebek. „Jistě. Proč ne? Popovídáme si.”

„Tak dobře.” Zhluboka se nadechla, aby předvedla nudnost daného tématu. „Došlo z mé strany k chybě, že jsem ti vlezla do postele. Mrzí mě to! Už se stalo. Přála bych si

opak, ale ‘čin se nedá zvrátit. Hlásím se k plné odpovědnosti za své chování, přesto mám v úmyslu na tu trapnou záležitost zapomenout. Předpokládám, že se zachováš stejně.”

„Skutečně?” ‘

„V to doufám!”

Alkoholem provoněný dech se mísil s nočním vzduchem, když se s chutí zasmál. Naklonil se k nazlobené tváři, přitiskl své tělo k jejímu. „Tohle tě nesmí napadnout ani ve snu! Víš vůbec, jakým vyznamenáním je pro chudého příslušníka bílé spodiny, pro nemanželské dítě, jako jsem já, přivést slechu Schyler Crandallovou k vyvrcholení?”

Odstrčila ho. Rázným trhnutím otevřela dveře. „Jen se nenaparuj. Pro mě to byla pouhá ztráta času, toť vše!”

Opepřila mu boty štěrkem od protočených kol. Sledoval, jak červená obrysová světla mizí v temnotě.

Cash pil přímo z láhve skryté v hnědém papírovém sáčku. Whisky zažbluňkala, obsah placatice se tenčil. Znechuceně si odříhl.

Kde je ta děvka?

Po odjezdu Schyler zašel ještě zpátky do kanceláře, uchichtl se nad výstižným sloganem na dveřích a použil telefon. Od té doby uplynula hodina. Parkoval u benzinové pumpy u obchodu s alkoholem na státní silnici do Lafayette. Přes ulici lákal motel. On však čekal na Rhodu.

Když se ozvala ve sluchátku, zněl její hlas téměř až tklivě. Přesto se jí podařilo nasadit ten správný, povznesený tón, očividně ho už delší dobu proklínala. Proto vysvětloval, kolik práce musel ještě dodělávat. Neodpovídala mu

nijak uchváceně, ani s ním nesympatizovala - jen suše přihazovala nafrněné komentáře, takže by ji nejraději zaškrtil.?

Proto se pokusil s ní otřást. „Fajn. Potmě je každá kráva černá! Nechceš si tedy dnes večer zařádit? Chápu.” Tohle s ní zacloumalo, určitě se jí ta elegantní prdelka strachy až sevřela. Nahlásil čas a místo, odsouhlasila ještě rychleji, než by se stačil otevřít námořníkův zip na poklopci při vycházce na pevninu.

Teď by si ale přál utopit svůj vztek v láhvi laciné whisky a ponechat Rhodu bokem. Novost téhle aféry pomalu vyprchávala. Nudila ho, obzvlášť od té doby, co si ho začala přivlastňovat a stala se příliš neodbytnou. Předtím mu dobře posloužila, dál ji však už nepotřebuje.

S výjimkou dnešního večera.

Musí mít něco či někoho, kdo by ho zbavil pocitu marnosti. Zatracená Schyler Crandallová! Ta se přímo vyžívala, když ho podsekávala jako odrostky, aby mu připomenula, že je pro ni pouhou náhražkou londýnského milence, který ji udržuje sexuálně uspokojenou, ovšem na velkoměstské úrovni.

„Kurva!” sykl. Dopil a láhev přihodil do přetékajícího plechového sudu od oleje, sloužícího coby odpadkový koš na pánském záchodku.

Helemese, Schyler by chtěla zapomenout na to jejich společné odpoledne! Navíc nechce, aby o tom vůbec někdo věděl. Tohle se mu tedy hodí. Nikdy se nestane objektem absurdního obdivu jako třeba Cotton Crandall. Lidé před ním poklonkovali jen proto, že se stal bohatým a mocným, prakticky největším dřevařským dodavatelem v okolí. Přitom za zády se mu vysmívali - každý si samozřejmě pamatoval dře-vorubeckého pomocníka pracujícího v potu tváře i romantickou cestu, jíž se vecpal na Belle Terre. Mezi zbohatlíky panovalo takzvané jedenácté přikázání: Movitý si nevezme chudého partnera! Cotton měl tu drzost zlomit nepsaný zákon, cóž mu dodnes ještě neodpustili.

Tohle by ale Cashe Boudreauxe neuspokojilo. Chtěl by mít jistotu pohledu do zrcadla s hrdým výrazem, a ne, aby manželčino příjmení se stalo důvodem obecného respektu k jeho osobě. Schyleřina hedvábně hebká stehna skrývala nejsladší a nejlákavější kouzlo - takhle svůdnou ženu nikdy neměl! Tuhle cestu však nepoužije coby vstupní bránu na území Belle Terre. Svou oprávněnou pozici musí získat podle vlastních pravidel a v příhodném termínu!

I v těchhle pochmurných úvahách zaregistroval Rhodino černé BMW zajíždějící na parkoviště u motelu. Sledoval, jak vystupuje a kráčí k recepci. Motor nechala běžet. Určitě platila svou zlatou plastikovou kartou. Vyšla s klíči od pokoje, svírala je v gestu notorika, jemuž alkohol právě spadl do ruky přímo z nebe. Vrátila se k vozu, falešné obrysy bradavek poskakovaly pod pulovříkem.

Cash toužil po hlazení, líbání, sání - ale ne Rhodiných ňader. Proklínal svou snadnou chytlavost k jiným ženám, když se vracel k dodávce a sedal za volant. Zíral na klíčky od zapalování v dlani - docela vážně se zabýval možností vykašlat se na tu babu! Měl by zamířit domů a kojit svou mizérii v soukromí…

Pohlédl přes silnici. Právě vcházela do pokoje. Jasně věděl, že je rozpálená, roztoužená, lačná, nadšeně toužící po ukojení, přímo rozhodnutá uspokojit!

Do hajzlu, na co tady vlastně čekám?

Tenká linka rtů povolila, nastartoval a přišlápl plyn. Přímo kaskadérským kouskem, coby hrozba ostatním motoristům, se mu podařilo úspěšně překonat státní silnici napříč a zaparkovat těsně u dveří, ve kterých Rhoda před chvílí zmizela.

Dychtil po Schyler Crandallové, přesto vešel dovnitř ke spojení s bankéřovou nevěrnou manželkou.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

„Co je? Mám vejce na kravatě?” „Kravatu máš v pořádku.” „Proč na ni teda tak zíráš?” „Protože tam je.”

Cash nepochopil vtipnou poznámku, jen zaúpěl. „Vyrůstal jsem na břehu říčního ramene s bahnem mezi prsty, byl jsem chudší než kostelní myš, ovšem nejsem primitiv! V jisté příhodné dny dokážu nejenom číst, ale i psát. Proto vím, která příležitost vyžaduje kravatu.”

„Nechceš, abych řídila?”

„Ne.”

„Tobě nevadí sedět za volantem?” „Však víš.”

„Myslela jsem si, že třeba právě kvůli tomu jsi dneska zase nakrknutý.”

,Proč by se dnešek měl lišit?” „Máš pravdu.”

Opřela se do sedačky, stočila hlavu a dívala se oknem na míhající se scenerii. Stávala se z ní pouhá směsice barev. Cash jel až moc rychle! To už zažila v noci, kdy ji zachraňoval u domu Jiggera Flynna. Tenkrát však prchali před jeho pomstou. Dnes ale vůbec nechápala, proč jede tak šíleně rychle - snad ho popudilo něco už v podnikové kanceláři.

Nevrle mumlal odpovědi na otázky ohledně úkolů, které zadal dřevorubcům. I nabídku k řízení napřed komentoval pouhým odfrknutím. Kromě toho s ní neprohodil ještě ani souvislou větu.

Vypadal naštvaně, choval se defenzivně. Už podle držení ramen se dalo odhadnout, že vybuchne při první sebemenší

narážce. Pohled měl přilepený k silnici před sebou. Schyler alespoň doufala, že se nemýlí, protože mu zrak zakrývaly zrcadlovky.

„Možná jsem přece jenom měla využít Kenovu nabídku,” uvažovala nahlas. Cash se nechytil. Pokračovala dál. „Navrhoval, že pojede se mnou.” „Po tom jsi měla hned hrábnout!” „Byl by asi lepší společník.”

„Je šarmantní, to se ví, Spuštěnými kalhotami dovede ohromit kohokoliv.” Pohlédl na ni úkosem. „Obzvlášť Cran-dallova děvčata lehce podléhají jeho kouzlu.”

„Ty seš strašně rád vulgární, přiznej se!”

„Máš smůlu, tvůj hrdina se nedokáže ani sám ubránit.”

„Vždyť jsi na něho vytáhl nůž!”

„Ty se ho okamžitě ženeš obhajovat, že jo?”

Schyler zaskřípala zuby, vzteklá sama na sebe - zbytečně se nechala vtáhnout do téhle slovní potyčky. Přece na něm vidí, jak je připravený se bít. Právě si protahoval všechny prsty na volantu, potom ho zase pevně sevřel, jako by ho chtěl vytrhnout.

„Jsi bolestínský ztroskotanec, pane Boudreauxi.”

Bleskově se k ní otočil. „Co tím myslíš?”

„Včera večer jsem tě odmítla. Zdá se však, že většina žen tě neodmítá.”

Pomalu se jeho výraz začal měnit. Strnulá pozice přešla v pohodlně uvolněnou, jednu ruku z volantu spustil. Už nevypadal na šílence, který chce hlavou prorazit přední sklo v prvním záchvatu vzteku.

„Máš pravdu, slečno Schyler. Ve skutečnosti hned druhá po tobě mi přitakala.”

Tentokrát zase ona na něho bleskově pohlédla. Lehkovážně žertovný výraz ve tváři okamžitě zmizel! Jako by ji udeřil. Hned se však vzpamatovala, doufala jen, že si Cash jejího výrazu nevšiml. „Blahopřeju!”

Vycenil zuby v zabijáčkem úsměvu. „Díky. Kávu?” Pohodil hlavou ke značce motorestu, který se k nim blížil nebezpečnou rychlostí.

„Ano, prosím.”

Jakmile zastavil, Schyler vystoupila a zamířila k toaletám. Vcelku ale podobnou službu nepotřebovala. Při mytí rukou na sebe pohlédla do zrcadla. „Pokud nechceš jisté věci znát, neprovokuj ho!”

Přece nemůže vyžadovat respekt, když už se stala jednou z trofejí Cashe Boudreauxe - jak nerealistické. Dokonce ani věrnost u něho nemohla považovat za přiměřenou. Vždyť ženy používal zrovna tak jako tenhle hrubý papírový ručník, do něhož se právě otírala. Stačilo jen zatáhnout a hned se objevil druhý.

Aby si zachránila pošramocené ego, před odchodem z toalety si uhladila zmačkané šaty a použila rtěnku. Dokonce i vlasy pročísla hřebenem. Až se na ni bude dnes dívat, chtěla, aby před ním stál šéf, nikoliv bývalá milenka.

„Můžeš pít kafe v autě?” ptal se, zatímco jí dával do ruky horký nápoj v polystyrénovém kelímku, když se sešli v jídelním koutu.

„Samozřejmě.”

„Paráda. Nesnáším totiž smrad těch párků v rohlíku.”

Na pultu v horkém oleji grilovali červené nožičky uzeniny. Cash si nasadil brýle, které jen přesunul na temeno hlavy, když vstoupili. Schyler zaregistrovala unavený pohled i nazelenalý nádech pokožky.

„Teď už vím, co se s tebou děje,” konstatovala cestou k vozu. „Máš obyčejnou kocovinu!”

„Seš mrcha,” ušklíbl se.

„To ale musela být noc.”

„Skutečná mrcha!” Tentokrát se usmál.

Usadila se na sedačce, zatímco jí přidržoval dveře. Rozvažovala, v kterém bodě se Cashovy další milostné aféry pro ně stávají jablkem sváru.

„Myslím, že jsme se dohodli, pane Endicotte,” oznámila Schyler, „pokud je tohle nejvyšší cena, kterou nám můžete nabídnout.”

„Úplně nejtepší! Můžete si částku klidně porovnat s ostatními na trhu. Nikdy bych neplácal blbosti!” Měla mu za zlé hrubou řeč při domlouvání kontraktu, kde je ona přítomná. Jedno lehce nadzdvižené obočí prozrazovalo znechucení. Kdyby asi znal správnou formulaci, stejně by ji ignoroval. Co by mohla vůbec očekávat od takhle nepříjemného člověka, který si neustále vylamuje prsty, až mu klouby odporně praskají?

Joe Endicott junior, rozvalený v měkkém křesle, měl ve tváři nasazený blazeovaný výraz. Vypadal, jako když všechny trumfy drží v ruce on. Bohužel měl pravdu!

Jedno však přece jenom nevěděl: jím podepsaným kontraktem se Crandall Logging vyhoupne z červené oblasti účtů a dokonce ještě něco zbude. Schyler se cítila spokojeně, ale snažila se nedat radost najevo.

„Vždycky jsme si mysleli, že Crandallovo dřevo má tu nejlepší kvalitu.”

„Tahle pochvala mě těší,” zareagovala na kompliment. „Teď už jen dohodneme platební termíny naší smlouvy - chcete platit po obdržení každé dodávky, nebo nám pošlete šek pokaždé koncem týdne na množství doručené za předchozí období?”

„Ani jedno se mi nelíbí.”

„Ani jedno?”

Joe junior opět zafuněl., Já nekoktám.” „Ale já vám nerozumím.”

„Nezaplatím vám, dokud neobdržím poslední kládu celé objednávky.”

„Potom nás zřejmě považujete za hlupáky’ sykl Cash,

usazený na druhé židli vedle stolu. Dosud nijak nereagoval, pouze mumlal drobné poznámky k otázkám či komentáři,

když se k němu Schyler nahnula. -

„Vím, že hlupák nejste, pane Boudreauxi!”

„Jak potom můžete předpokládat, že vám dodáme dřevo zadarmo?”

„Dostanete peníze* slečno Crandallová, až budu mít své dřevo. Všechno vaše dřevo!”

„Takhle obchodovat nemůžeme.”

Endicott rozhodil rukama, široce se usmál. „Potom nemůžu podepsat kontrakt!”

Schyler pohlédla na Cashe. Ten provrtával juniora očima, jako by ho chtěl přeměnit v prach pod podrážkou své boty,

jako by zašlapával švába. Jeho řešení pro tohle dilema se

zdálo jasné: Dostal je! Přesto se snažila uklidnit. Obrátila se

na Endicotta s otázkou: „Mohla bych se zeptat, proč nás

omezujete restrikcemi?”

„Samozřejmě. Ne vždycky totiž materiál doručíte.”

„Prosím o prominutí, ale to nechápu!”

Já ne…”

„On nekoktá,” dodal Cash znechuceně.

Junior se na něho usmál, ale zmátl ho Cashův upřený pohled. „Crandall Logging od nás obdržela několik tisíc dolarů. Můj otec vám zaplatil předem, bohužel poslední dodávku jsme neobdrželi. Proto jsme s vámi během posledních pár let přestali obchodovat.”

Schyler se napřímila. „Ujišťuji vás, pane Endicotte, že musí existovat rozumné vysvětlení něčeho takového - možná je chyba v účtech. Pověst mého otce jako eticky i čestně smýšlejícího podnikatele je známá už celá desetiletí. Pokud firma Crandall převzala šek v předstihu.i.”

„Nechala si ho drze proplatit, ještě přeď splněním smlouvy!”

„Mým otcem?”

„Jo.”

„To nechápu.” Cítila se ztracená. Cotton přece takhle nikdy nejednal, Věřil ve svobodné obchodování a kapitalizaci každé podnikatelské možnosti. Řídil se však danými pravidly. Nikdy nebyl nečestný, ani podvádět nepotřeboval. „Proč jste nežádali vysvětlení ohledně té…”

„Myslíte si, že jsem to neudělal?” Klouby opět zapraskaly. „Ale na všechny naše písemné žádosti o vysvětlení i výhrůžky nikdo neodpověděl!”

„Proč jste nešli k soudu?”

„Protože na mého tátu sedla sentimentalita.” Joe junior pokrčil rameny. „Vždycky tvrdil, že starý dobrý Cotton Crandall patřil k jedněm z nejlepšíeh dodavatelů v jihozápadní Louisiáně. Vždyť s ním obchodoval strašně dlouho. Řekl mi, ať se na to vykašlu - tafcíjsem ho poslechl; i když jsem byl jiného mínění.”

Já ale mám jiný názor,” pevně zareagovala Schyler. „Pustím se do toho a zjistím, co se stalo! Potom vám nabídnu plné vysvětlení. Mezitím však musím prohlásit, že vaše odmítnutí platby za dodaný materiál je pro nás nepřijatelné. Jak bychom vůbec mohli zaplatit naši režii?”

Založil si ruce za hlavu. „To přece není můj problém, nebo jo?”

„Takže žádné peníze nedostaneme, dokud nedodáme poslední fůru?”

„Přesně tohle jsem už oznámil.”

„Nikdo takhle nepodniká,” zasípěl Cash, jenž téměř vyletěl ze židle jako rozzuřený pes, který přerval řetěz.

„Obvykle tohle nedělám.” Endicott se napůl otočil i s křeslem, aby pohlédl oknem ven. Tam na rampě vykládali klády z vagonů, odkud se transponovaly do papírny. „Musím si ale krýt prdel! Potřebuju dodávky dřeva podle speciálního rozvrhu, ale firmě Crandall nedám ani cent, dokud objednávku nesplní do posledního puntíku.” Opět se stočil zpátky. „Comprende amigos?”

Schyler bezradně pohlédla na Cashe. Ten se jí podíval do očí, potom se vrátil pohledem k juniorovi. „Potřebuju si zakouřit,” náhle vstal. „Schyler?” Natáhl k ní ruku. Chytila se ho. Pomohl jí vstát a zamířili ke dveřím.

„Hele, máme dohodu, nebo ne? Vždyť maříte můj drahocenný čas! Co mám dělat, zatímco si jdete ven zakouřit?” téměř sténal.

„Uklidni se, juniore,”odsekl Cash. „Zdřímni si! Čůrni si! Hned se vrátíme.”

Práskl za sebou dveřmi. Sekretářka ho obdařila obviňujícím pohledem. Ignorovali jl při průchodu recepcí. V dlouhé chodbě prošli kolem dvéří mnoha kanceláří. Teprve až u velkého okna na konci našli místo k posezení. Až tam Schyler dovedl. Vytáhl cigaretu z krabičky, uložené v náprsní kapse u košile. Dívala se, jak si zapaluje. Vztekle vyfoukl kouř ke stropu.

„Tak co tomu říkáš?”

„Nejradši bych ho srazil na zem a patama mu rozdrtil koule! Nebo ho i s křeslem prohodil oknem.”

„Co mu mám ale říct já?”

„Ať chcípne!”

„Cashi! Myslím to vážně.”

,Já taky.” Když však zahlédl sklíčený výraz v jejím obličeji, hned se polepšil. „No tak, dobře, už to beru vážně.”

„Nevíš náhodou něco o podvodech u naší firmy?”

„Ty si myslíš, že to dělám já?”

„Neobviňuju tě, jenom pokládám přímou otázku.”

Dlouze potáhl z cigarety, potom ji nemilosrdně zamáčkl v nejbližším popelníku. „Ne, vůbec netuším, proč dodávka dřeva nebyla doručená, dopisy nezodpovězené, atakdále, atakdále. Nechceš u mě provést osobní prohlídku?”

Povzdychla, třela si spánky. Pomalu počítala do desíti, potom požádala o radu. „Měla bych jeho podmínky akceptovat? A neříkej mi, co předpokládáš, že chci slyšet. Co si myslíš, že bych měla udělat?”

„Jaké máš alternativy?”

„Vrátit se domů a začít s obtelefonováváním. Měla bych , postupovat zpět po dané stopě, samozřejmě. A přitom mi trvalo dlouhé dny, abych tohle sezení dala dohromady. Skutečně nemám čas zahajovat celou akci od samého začátku.”

„Ovšem existuje moře dalších odbytišť pro naše dřevo, Schyler.”

„Vím. Ale žádné v tak velkém množství. Dokážu splnit malou objednávku tady či tamhle, tohle jsme dosud dělali. Tím se ale udřeme k smrti a pořád se žádný velký výsledek nedostaví. Pokrýváme jenom režii, zůstáváme v chodu! Přitom tahle zakázka zaplatí půjčku a současné nám dodá slušný operační kapitál na několik měsíců.”

„Pak si myslím, že odpověď znáš,”

„Co když mu doručíme všechno dřevo, a on nám potom plnou částku nezaplatí?”

„Toho by se neodvážil. Budeme to mít písemně. Navíc,” dodal Cash a zapraskal klouby napodobuje tak juniora, „si velice cení vlastního života!”

,Musíme jeho požadavky splnit?”

„Nech mě udělat trochu matematiky.” Přisedl na okraj křesla a sáhl pro časopis, ležící na kávovém stolku. Použil zadní stránku pro poznámky, rychle provedl nějaké kalkulace. „Denně používáme šest souprav - do toho nezapočítávám nezávislé dodavatele; Pět tisíc kubických stop dřeva obsahuje jeden náklad, to je…” „Třicet tisíc kubických stop.”

„Krát tři otočky.” Pohlédl na ni. „Můžeme vyprodukovat devadesát tisíc kubických stop každý den, plus co nakoupíme od soukromníků.”

„A on požaduje přes dva miliony. A k zaplacení dluhu nám zbývá téměř celý měsíc.”

„Řekněme třicet dní.”

„O něco míň, Cashi.”

„Budeme dělat přesčas.”

„A co počasí?”

„Pokud bude pršet, jsme v prdeli!”

„Ach, bože.”

Ještě jednou si překontroloval vypočítanou sumu. „Zvládneme to, Schyler,” nakonec prohlásil. „Určitě?” Jistě!”

„Do určeného data?” Jo.”

„Důvěřuju ti.”

Dlouze na ni pohlédl. „Já vím.”

Jeho výraz a něžný, téměř smutný tón hlasu ji zmátl. Na chvíli se jimi dala vyvést z rovnováhy. Pak se zeptala: „Kdybych tady nebyla, kdybys to měl rozhodnout sám, kdybys nesl zodpovědnost za podobné rozhodnutí, co bys udělal?”

Vstal, přešel k oknu a zadíval se ven. Strčil si ruce do kapes, nezapnuté sportovní sako se rozevřelo. I kalhoty od obleku mu slušely zrovna tak jako každodenní džíny. Boty vypadaly nově, možná si je koupil právě jen pro tuhle příležitost. Tohle gesto bylo roztomilé, uvažovala dojatá Schyler.

Pomalu se otočil. „Nenávidím vlezdoprdelismus, obzvlášť u holomka podobného ražení.” Pohodil bradou ke kanceláři na druhé straně haly. „Nastalá situace mě svádí k jedinému řešení: Ať si celou smlouvu strčí - víš kam! Osobně bych se však přiklonil k moudřejšímu náhledu, podle vlastního pocitu nutnosti získat podobný kontrakt. Jak důležitý je pro tebe?”

Náhle před sebou viděla zarmoucenou otcovu tvář a v hlavě jí zněla ta strašná otázka: Proč jsi zahubila mé vnouče? Na tohle nezapomene, co bude živa! Cottonova víra v ní, jeho láska k ní - všechno se rozpadlo v sutinách. Potřebovala z trosek vybudovat kompletně nový vztah.

„Velice důležitý, Cashi!” pronesla chraptivě. „A nejenom pro mě. Ale i pro Cottona. Pro Belle Terre. Celá budoucnost je v sázce. Udělám cokoliv, obětuju vše, dokonce i svou vlastní hrdost, pro Belle Terre. Dokážeš tohle pochopit?”

Sval ve tváři se pohnul. Oui, tomuhle rozumím.”

„Mám se tedy vrátit zpátky a podepsat kontrakt s juniorem?”

„Stojím za tebou!”

Ken Howell padl na manželku vteřinu po svém vyvrcholení. Když opět popadl dech, zvedl hlavu a zasypal jí čelo polibky. „Nádherné. Líbilo se ti to?”

Odstrčila ho. Pak si sedla na hranu postele. Oblékala si ranní pláštík. „Ptal ses i Schyler pokaždé, když jste byli v posteli?”

Tvář zarudlá prožitou námahou ještě víc potemněla. „Té jsem se ptát nemusel.”

Tricia na něho pohlédla přes rameno, „Tuche!” Pantoflíčky zacvakaly, když zamířila do koupelny. I přes hluk tekoucí vody stačila zavolat: „Pořád ji ještě miluješ?”

Nahý Ken vyrazil za ní. Postavil se do dveří a čekal, až si Tricia vyčistí zuby. „Zajímá tě to?”

Vzpřímila se, osušila si ústa ručníkem a dívala se na něho přes zrcadlo nad umyvadlem. „Ano, myslím.”

„Jenom proto, že nechceš, aby měla něco, co nemůžeš mít ty?”

Pokrčila rameny a shodila pláštík. „Pravděpodobně.”

„Alespoň jsi čestná.” •

Tricia pustila sprchu. Natáhla se, aby zkontrolovala teplotu vody, potom na něj pohlédla přes své hebké rameno. Stál tam zasmušile, zrak sklopený na dlaždice. „Vždycky jsem ale nebyla…”

Zdvihl hlavu. „Co? Nečestná? Ale to vím.”

Na chvíli si manželé hleděli do očí, koupelna se pomalu plnila párou. Jejich výraz snad ovlivnila lítost, možná i výčitky svědomí, ale dlouho se tím trápit nenechali. Nikdo z nich se nechoval správně a nikdy nebude.

„Kdys nato přišel?”

„Žes nebyla v jiném stavu?” zeptal se. Tricia přikývla. Přihladil si rozcuchané vlasy. „Nevím, možná už na samém začátku.”

„Ale přesto sis mě vzal.”

„Neviděl jsem jednodušší řešení nastalého problému. Bylo účelnější a podstatně bezproblematičtější s tvou lží souhlasit.”

„Ty ses radši zasekl se mnou, než abys prosil Schyler o odpuštění své nevěry?”

„Nikdy jsem nevyžadoval medaili za hrdinství.”

„A co ty kočky?”

Překvapeně na ni pohlédl. Otázka vybočovala z rámce rozhovoru. „Když jsem je zahrabával, měl jsem žaludek naruby.”

„Nehřej tupce, Kene. Udělal jsi to?” „Samozřejmě že ne. A ty?” „Samozřejmě že ne.”

Ovšem žádný z nich nepřesvědčil druhého o své nevině. Tricia vstoupila do sprchy, dveře však nezavřela. „Musíš ji ale zastavit, to víš!”

„Pokouším se,” bránil se.

„Musíš přitvrdit. Právě teď ve východním Texasu domlouvá kontrakt, který Crandall Logging postaví na nohy. Pak už bude těžké přesvědčovat Cottona, aby všechno prodal, když dluh zmizí!”

Ken zíral na svůj odraz v zrcadle, rukou přejížděl strnisko na bradě - vůbec se mu nelíbilo, co vidí. Začínal vypadat staře a vyžile, povislá kůže na krku naznačovala rostoucí podbradek. Snad se stává i neužitečným.

„Cash Boudreaux situaci taky sleduje,” pokračovala Tricia ze sprchy. „Jsou spolu jedna ruka.”

„Jen pro ni pracuje, to je všechno. Vždyť Schyler na něm závisí, co se týče organizace veškerých lesních dělníků.”

Řehot vyletěl ze sprchy, když zavřela vodu. „Kene, jak můžeš být takhle naivní! Nebo strkáš hlavu do písku? Ty zkrátka nechceš věřit tomu, že jsou milenci.”

„Kdo to říkal?”

„Každý.” Přehodila přes sebe osušku a začala si natírat nohy dětským olejíčkem. „Každá žena, na kterou dopadne jen Cashův stín, mu dříve či později vleze do postele. Z jeho strany stačí pouze projevit zájem. Po zkušenostech s ním ženy tvrdí, že je to ten nejlepší milenec, jakého kdy měly. Navíc má penis dlouhý dobrých deset palců.”

Ken se zamračil, když vstupoval do sprchy. Otevřel kohoutky naplno. „Typicky ženský kecy! Takže tohle je náplní tvých hovorů s těma krávama? Bavíte se o chlapech a velikosti jejich nástrojů?”

„Ne víc, než vy si povídáte o našich ňadrech a prdelkách.”

„To je ale ryze mužská záležitost!”

„Už ne, chlapečku,” uchechtla se.

Ken znechuceně zavrtěl hlavou, teprve potom zalezl pod ostré jehličky vodních kapek. Tricia dokončila poslední úpravy a nedbale odhodila osušku ke koši na prádlo.

Odešla z koupelny plně přesvědčená, že co chce a po čem jde, obvykle dostane. A pokud manžel nebude chtít či nebude stačit jejímu postupu, odpadne! Což není zase tak velká tragédie…

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

„Popíjet chateaubriand a vychutnávat chřest k obědu je dekadentní.”

Cash shovívavě postrkoval Schyler k zaparkovanému vozu. Měla komickou špičku. Svedl je totiž na cestě steakhouse, kde oslavili úspěšnou misi pozdním obědem. Když však zjistili, že otvírají až o čtvrté, rozhodli se vyčkat. Mezitím se prošli parkovou úpravou nedalekého státního lesa. Jen pouhá myšlenka na podepsanou smlouvu od Endicotta je pozvedla na duchu.

Skvěle si pochutnali, Štědré porce je až zaskočily. Ovšem rozhodli se pro královské oslavy, a tak se jim přání splnilo. Vždyť se objevili v téhle končině jako první zákazníci. Schyler hned objednala šampaňské, aby si mohli připít ke zdárné akci. Cash odhadl, že obé lahve, které spořádali, pravděpodobně tvořily veškerou zásobou vinného sklípku. Zřejmě projíždějící turisté málokdy oslavovali bublinkami v tomhle typu restaurací.

Jednou láhví spláchli požité dobroty, druhou Schyler afektovaně tiskla k hrudi při rozjásaném postupu vpřed.

„A stáhněte okna, šlápněte na plyn,” povykovala nadšeně.

Oči jí radostně zářily, něco podobného Cash ještě nikdy neviděl. Snad z nich přímo tryskaly jantarové jiskřičky. Šampaňské skutečně dovedlo Schyler Crandallovou naladit. Dokázalo zahnat její nafoukanost, už se netvářila jako šéfová. Ani coby vládnoucí princezna na ‘fee^Je Terre. Stala se z ní stoprocentní mladá žena, což přesně v Mika procentech jeho tělo vycítilo. Vnímal ji od hlavy až f patě, stisknuté v nových botách, které ho svíraly téiriějtišfejně jako tehdy ona.

„Paráda, dorazili jsme k cíli. Budu řídit!” Usmíval se, když otvíral dveře a čekal, až se uvelebí. „Proč si nesundáš kabátek?”

„Vynikající nápad.” Láhev postavila vedle sebe na sedačku, pak se snažila setřást sáčko. Nahnula se kupředu, soukala ruce z rukávů. Prsa pod blůzkou se zhoupla.

Jeho penis ten svůdný pohyb zaznamenal.

Položil část oděvu na zadní sedadlo společně se svým. Než obešel vůz, stáhl kravatu a rozepnul si prvních pár knoflíčků u košile. Během nájezdu na dálnici už Schyler skopla aligá-toří lodičky a hlava se jí převalovala na opěrce. Jednu nohu si přisedla, čímž se jí dostala kolena daleko od sebe. Neseděla však v nemravné pozici. Sukni si slušně stáhla do klína.

O čem uvažoval Cash ale rozhodně nemravné bylo.

„Jak odporný hnusák,” vydechla a dodala široké zívnutí, které by snad na místě zabilo Macy Laurentovou. Dokonce se ani nesnažila zakrýt si ústa rukou.

Ve dvou zubech má plomby, všiml si On sám nikdy u zubaře nebyl, dokud nenastoupil u armády. Vcelku mu to nevadilo, protože zdědil požehnaný dar zdravého chrupu. Uniknout půlročním kontrolám u dentisty pro členy rezidence na Belle Terre nepřicházelo v úvahu.

„Kdo je hnusák? Já?” vyzvídal.

Hlavu si nechala opřenou, jen na něho ze strany pohlédla. Roztomilý úsměv se jí uhnízdil ve tváři. Nános rtěnky snědla při obědě. Líbily se mu její rty bez příkrasy. Měla skutečně smyslná ústa, schopná vilných polibků i dalších jiných činností.

„Ne, ty ne! Joe Endicott junior.”

„Vždyť je to čurák!”

Uchichtla se. „Tvrdé, ale výstižně.” Chvíli ho studovala. „Jak je možné, že když řekneš něco sprostého, nezní to špatně?”

„Vskutku?”

„Ano,” odpověděla, trochu zmatená tím poznáním. „Stejně jako Cottón. Občas z něho vypadávají opravdu hrozná slova. A bylo tomu vždycky tak! První jsem se naučila právě ty jeho nadávky, pamatuju. Co se ho máma naotravovala, aby si vytříbil mluvu.” Opět zívla. „Přitom mě nikdy nenapadlo, že vulgární slova vycházející z Cottona by mohla někomu znít sprostě.”

„Nefouká na tebe moc?” ,

Prsa se jí dmula, když se nadechovala. Vypínala se proti lněné blůzce, která během dne ztratila původní nažehlenost. Vypadala k nakousnutí. Cashe až zabolela nabízená možnost ochutnání. Nechápal však jedno: proč se nepodvolil prvnímu nápadu a nepřekonal tak malou vzdálenost. Vždyť stačilo natáhnout ruku, zakrýt ty hebké kupky a promnout bradavky v prstech. Nikdy předtím se při jednání se ženou takhle neostýchal. Co viděl, hned chtěl - a bral si! Obvykle mu to také prošlo.

„Ne, vítr je perfektní,” zamumlala Schyler. Oči měla stále zavřené. „Vzbuď mě, až se objevíme v Heaven.” Zachichotala se a začala si prozpěvovat: „Až přijdu do nebe, musím se obout, abych si mohla celé Boží království projít…” Nasadila bezstarostný úsměv. „Veda mě na verandě častokrát houpala a zpívala k tomu tenhle spirituál.”

Cash si myslel, že usnula, ale po chvilce se zase ozvala. „Hloupé jméno pro město, viď? Heaven. Miluju ho i nenávidím - víš, co myslím?”

Vzal otázku vážně. „Oui”

„Je to jak mateřské znamínko, co mám na boku. Je ošklivé! Nelíbí se mi, ale… ale je součástí mého já. Nijak by mi neprospělo, kdybych si ho nechala odstranit. Při každém pohledu na jizvu bych si ho stejně připomněla. A zrovna takový vztah mám k Heaven a Belle Terre. Nemůžu zmizet na druhý kraj světa, protože jsou tady pořád. Se mnou.” Otevřela oči. „Jsem opilá?”

Nemohl se ubránit smíchu nad jejím zděšeným výrazem. „Pokud jsi střízlivá na položení téhle otázky, potom asi ne.”

„Ach, to je dobře.” Opět zavřela oči. „To šampaňské bylo opravdu skvělé, co říkáš?” Přejela si jazykem spodní ret.

Cash si přehodil nateklé součásti v kalhotách do pohodlnější pozice. „Oui, delicieux”

„Už jsme doma?” Schyler se sice narovnala, ale vypadala unavená a mírně dezorientovaná.

„Ještě ne. Chci ti ale něco ukázat!”

„Bohužel tady nic k vidění není,” oznámila kverulantně.

Vedle auta se ve všech směrech táhl hustý les. Podle dlouhých stínů jednotlivých stromů se dalo odhadnout, že se blíží západ slunce.

Cash otevřel dveře a vystoupil. Vzal s sebou neotevřenou láhev šampaňského. „Tak pojď. Nebuď ale otravná! A nezapomeň na boty.” Schyler se obula, pomalu se vyhrabala ven. Opřela se o vůz, vypadala dost nejisté. Chytila se za hlavu. „Jsi v pořádku?” ptal se Cash, obcházející vůz.

„Uvnitř mi snad probíhá turnaj na kuželkářské dráze. A mé oči jsou kuželky!”

Zasmál se tak, až vyplašil ptactvo na nejbližším stromě. Okamžitě se na protest rozštěbetali. „Potřebuješ jenom vyhnat čerta ďáblem,” zamával jí před očima láhví. Zaúpěla. Vzal ji za ruku a vedl kupředu mezi stromy.

„Já ale nemám žádné pohorky, Cashi,” stěžovala si. Vysoké podpatky se zapichovaly hluboko do měkké půdy. Při každém kroku se křehké stonky podrostu lámaly, vypouštěly mléčně lepkavou šťávu a špinily punčochy.

Zesílil sevření, snažil se jí pomáhat ze všech sil. „Není to daleko.”

„Kam?”

„Tam, kam jdeme.” „Ani nevím, kde jsme.” „Na Belle Terre.”

„Belle Terre? Tady jsem nikdy nebyla.”

Pomalu postupovali do pozvolného kopce. Půdu zdobila rozkvetlá nachová verbena, trsy planých růží se proplétaly s ostatními křovisky, jejich růžové kvítky sladce voněly v chvějícím se vedru pozdního odpoledne.

Dostali se na vrchol. Cash upozornil: „Buď opatrná! Svah dolů je podstatně strmější.” Právě pod kopcem provádělo Laurent Bayou povlovnou otočku. Mezi nimi, na vyšším prostranství, kde stáli, rostly listnáče i borovice, o něco dál ve vlhkém prostředí bahnitého břehu říčního ramene cypřiše. Zapadající Slunce zalévalo podrost zlatem. Jak nádherné, divoké a prehistorické — snad místo pohanské bohoslužby!

„Cashi!” vyděsila se Schyler, když jakýsi okřídlenec pře-plachtil nedaleko od nich z jednoho stromu na druhý. „To byl netopýr?”

„Pouhá poletucha. Obvykle se neobjevují před západem slunce. Tahle se po hlavě vrhla do nočního života podezřele brzo!”

Sledovala vzdušnou akrobacii, dokud tvor nezmizel ve větvích. Vše opět zahalilo ticho. Člověk téměř slyšel broučky pochodující pod spadanými listy. Duhově barevný hmyz oťukával bronzově lesklou hladinu. Včely bzučely kolem kvetoucích rostlin. Červená pěnkava se mihla mezi stromy jako rudá šipka.

Schyler tu stála zasažená nevídanou krásou přírody nepo-ničené lidskou činností, na vlastní oči viděla tu správně přirozenou rovnováhu. Tady zůstala krajina netknutá, aby se s neuvěřitelnou nádherou věčně obnovovala století co století, eon po eonu. Pořád ještě musím být opilá, zauvažovala, když mě napadají takhle poetické myšlenky! O své úvahy se podělila s Cashem. Nezdál se však nijak zvlášť překvapený či pobavený.

„Já o tom vím. Tady se dá pozorovat kompletní transformace.” Rozhlédla se okolo sebe, ale žádný nástup drastických změn neviděla. Rozesmál se. „Museli bychom tady zůstat několik století, abychom celou kompletnost zaregistrovali.”

Pohlédla na hodinky. .Ještě předtím bych se raději měla podívat domů!” Rozchechtal se nad vtipnou poznámkou. Tohle se jí líbilo. Poprvé zaslechla jeho smích bez stopy sarkasmu. „Jaká transformace?”

Opřel si nohu o balvan, očima přejel okolní les. „Spekuloval jsem o tom, že původní porost pravděpodobně zničil požár. Došlo-k tomu možná před sto lety. Podívej se za nás,” ukázal prstem. „Jaký druh stromů tam vidíš? Myslím, co převažuje?”

„Dub. A další listnáče.”

„Máš pravdu. Ale po ohni tu nejdřív vyrostly borovice, většinou kadidlové. Prvních pár let nedosahovaly nijak velkých rozměrů, protože semena vlastně přinesli ptáci z okolních lesů.” „A zvítězily.”

Zdál se potěšený její znalostí. „Víš proč?”

Hledala v paměti, nakonec poraženecky zavrtěla hlavou. „Vzpomínám si jen, jak mi Cotton vysvětloval, že opadavé stromy přebíjejí jehličnany.”

„Semena borovic totiž velice rychle klíčí ve sluncem osvětlené půdě. Ale bez dostatku světla sazeničky brzy hynou.”

„Takže čím vyšší jsou listnáče, tím stíněnější je půda v lese a…”

„Skončíš s tím, co právě máme před očima. Borovice ustupují listnáčům.”

„Proč potom ze všech lesů nezmizí jehličnany?”

„Protože člověk si většinu podrobil. Tohle,” prohlásil a máchl rukou, „se děje, když se kultivovaný les vrací zpátky k divočině.”

„Stává se opět divoký.” Opravdu na ni jeho znalosti zapůsobily. Pohlédla mu do očí, „Tobě se ale takhle líbí, viď?”

„Ano. Ovšem je zatraceně těžké uživit se pouhým pohledem na krásu.” Natáhl ruku. ,Pojď.”

Slézali dolů po příkrém svahu a prodírali se vrstvou jehličí, kde zapadali až po kotníky. Dovedl ji ke břehu. Teď už mohla vidět, že rameno není skutečně mrtvé, jako vypadalo při pohledu seshora. Vodní proud však naprosto postrádal jakoukoliv energii, hladina se zdála nehybná.

Pohodlně se usadili.

„Myslela jsem si, že nikdy nenecháváš napadané listí ani jehličí v lese na zemi.”

Strhl staniol z hrdla láhve, pečlivě si ho strčil do kapsy. Zrovna tak uklidil i drátěný košíček. „Obvykle les vyčistím, ale tady ne.” Podíval se kolem sebe pohledem plným úcty i posvátného respektu, jako člověk vstupující do katedrály. „Všechno je tu netknuté. Příroda si musí své vlastní problémy vyřešit sama. Nikdo se tady do přírodních zákonů neplete’

„Ale je to část Belle Terre.”

Korek vyletěl. Šampaňské vypěnilo, postříkalo mu ruku a sprška dopadla i na Schyler. Rozesmála se.

V tom samém veselém stylu se zeptala: „Nemáš v sobě až moc majetnického vztahu vzhledem k mému pozemku?”

Dlouze se na ni zadíval. „Zabiju kohokoliv, kdo by se snažil tohle místo nějak narušit!”

Věřila mu. „Tohle bys říkat neměl - jednou by k tomu mohlo dojít.”

Pohodil hlavou. „Cotton vnímá situaci stejně jako já.”

„Cotton?” překvapeně vydechla.

„Je tady totiž pohřbená moje máma!”

Schyler sledovala pohled k vrcholu kopce, odkud před chvílí sestoupili. „To mě vůbec nenapadlo.”

„Kněz ji odmítl pohřbít ve svaté půdě hřbitova, protože…” Cash upil šampaňské přímo z láhve. „Zkrátka odmítl.”

„Protože byla milenkou mého otce?”

„Asi.”

„Musela ho strašně moc milovat.”

Vydechl, zároveň se hořce usmál. „Přesně tak. Milovala ho!” Opět se napil: ;,Víc než cokoliv jiného na světě. Ještě víc než mě!”

„O tom pochybuju, Cashi,” rychle zaprotestovala. „Žádná matka přece nemůže dávat přednost muži, obzvlášť pokud není jejím manželem, před vlastním dítětem!”

„Bohužel ona jo.” Opřel si nohu o kus kmene, téměř sejí bokem dotýkal. Nahnul se k ní, opřel se o koleno. „Zajímá tě, proč jsem v okolí Belle Terre tak dlouho vydržel?”

„Ano.”

„Chceš vědět, proč jsem nezmizel, když každý okolo zná můj nemanželský původ?” „Povídej.”

Očima ji provrtával. „Než matka zemřela, musel jsem jí slíbit, že dokud bude Cotton Crandall naživu, nikdy neopustím Belle Terre. Donutila mě přísahat!”

Schyler polkla, zasažená vlnou emocí. „Ale proč… proč by po tobě něco takového žádala?”

Pokrčil rameny. „Kdoví? Možná mám hrát roli strážného anděla!”

„Ochraňovat ho proti čemu?”

„Možná proti němu samému.” Rychle změnil téma. „Dáš si trochu šampaňského?” „Neměla bych.” „Kruci proč?”

Ťukl ji láhví do ramene. Nenechala se dál pobízet, napila se. Víno zašumělo v ústech, vklouzlo do krku. „Je moc teplé.”

Vrátila mu šampaňské, ztuhla však pod intenzitou jeho pohledu. Dokonce i les okolo, před chvílí ještě plný aktivity, náhle zmlkl. Nic se nepohnulo. Vnímala tepelné vlny, které vyzařovaly ze země, procházely mrtvým dřevem, dosahovaly jejího oblečení a prostupovaly přes stehna až kamsi do nejhlubšího nitra. V uších jí nezvyklým tichem začalo zvonit. I přes hlt bublinkového moku, měla ústa vyschlá.

„Radši půjdeme.” Vstala. Cash ji následoval, ale nenaznačil snahu k odchodu. Jenom na Schyler zíral. Celá nervózní se snažila prolomit nehybnou atmosféru - začala blábolit. „Moc díky za pomoc s tím Endicottem i za předvedení tohohle úžasného místa. Nikdy bych se o něm nedozvěděla. Je překrásné. Je…”

Pořád svíral šampaňské v ruce, když ji chytil kolem krku

a přitáhl k sobě. Uvěznil jí rty horkým vlhkým polibkem. ‘

Ruce samy objaly štíhlého muže. Prsty se zaryly do pružných svalů. Přitiskli se k sobě, až obě těla jako by splynula.

Dělili se o polibky, kdy rty a jazyky,se snažily vychutnávat co nejvíc za co nejkratší dobu. Jen taktak se stačili nadechnout a přitom si pohlédli do očí.‘Dech se zrychlil.

„S tebou jsem porušil všechna svá vlastní pravidla!” Cash sledoval vlastní ruku, jak sjíždí k nadřu. Dlaň uchopila hebký kopeček, nadzdvihla ho a palec mezitím probudil bradavku ukazující svůj obrys pod blůzkou. „Ani jsem nepoužil gu—

mu. Tohle se mi nikdy nestalo,” přiznával se, překvapený

vlastním pochybením. „Mé motto bylo vždy stejné: Babu ;

objet a zapomenout!” Zahleděl se jí do očí. „Nemůžu zapomenout! I když jsem se pokoušel;..” Ruka pokračovala dál, v rozkroku mnula měkký pahrbek. „Zatraceně, chtěl bych to opět zažít!” zamumlal.

„Já taky.” „Oui?” „Ano. Kde?”

„Tady.” f

„Tady?”

„Oui.”

„Já…”

„Oui.”

Znovu se začali líbat. Cashův jazyk ohmatával hedvábné vyložení svůdných úst a zároveň smyslně nabízel další tělesné požitky. Začala mu ho vsávat. Zaúpěl, otřel svou erekci o její podbřišek. Schyler tam něžně sjela rukou. Přidušeně zachroptěl. Svezli se na kolena jako jedno tělo.

Pevně ji uchopil za ramena, pomalu pokládal na lesní podušku z napadaného listí a jehličí, které šelestilo lákavěji než samotný satén. V reakci na primitivně mužskou potřebu ovládnout a dominovat se Cash položil na ni…

Schyler reagovala v tom samém stupni vzrušení, i když odpověď vyzněla jednoznačně. Rozevřela klín. Okamžitě se k ní přitiskl, tvrdě a dychtivě na rozdíl od teplé a jemné hebkosti ženy. A právě v tomhle rozdílu se zázračně doplňovali. Z obou vyšel dlouhý, úpěnlivý sten, obvykle rezervovaný pro milostné vyvrcholení.

Nadzdvihla se, aby si mohla víc vyhrnout sukni. Cash se velice drsně tváří dotýkal jejích ňader, ústa měl otevřená, vlhká a horká. Zoufale se snažil uvolnit přezku na opasku, ale veškerá snaha rozvášněného těla vyzněla naprázdno.

Mezi ostrými nádechy se mu jen podařilo vztekle zaklít. Schyler mu ruce odstrčila a pustila se do rozepínání sama. Ovšem ani ona se neukázala šikovnější. Prsty se jim pletly, v roztřesené snaze překážku co nejdřív odstranit.

A v tomhle okamžiku si oba dva zcela shodně uvědomili, že jejich agonizující vzdechy nejsou jedinými zvuky v této části lesa. Náhle se Cash přetočil a posadil se.

„Slyšel jsi…”

„Ššš!” Zarazil j i pohybem ruky.

Naslouchali. Ozvalo se to opět - nízký, nerozeznatelný tón.

Vstal. Rychlý jako blesk, tichý coby stín zmizel v lese směrem ke zdroji hluku. Výcvik z džungle mu dobře posloužil. Nedotkl se ani lístečku rostlin, kolem nichž se protahoval. Vytáhl nůž z pochvy vzadu na krku. Plížil se po bahnitém břehu říčního ramene, konečně vyhlédl za cypřišovým kmenem.

„Bože.”

Schyler opustila jejich hnízdečko lásky, které roztoužená těla vytlačila do podrostu, hnala se za ním, klouzala v bahně. „Co se děje?” vydechla, když dorazila.

„Gayla!”

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Mladá černoška na ni zděšené pohlédla. Oči měla zarudlé; Napuchlé a krvácející škrábance pokrývaly hezkou tvář. Oblečení se přeměnilo v cáry, na odhalené pokožce se daly zahlédnout odřeniny a režné rány. Scházela jí jedna bota.

Cash už pátravě prozkoumával oba říční břehy i kopec nad nimi. Oči měl ostré jako čepel mačety. Schyler padla na kolena přímo do bahna. „Gaylo, bože můj, Gaylo!” Opakovala jméno, natáhla se, áby pohladila svou kamarádku z dětství. Ta sebou trhla.

„Neboj se, Gaylo! To jsem já. Schyler.” Zmateně pohlédla na Cashe. „Asi mě nepoznává.”

„Ale ano, jsi Schyler.” Přejela si jazykem ošklivě hlubokou prasklinu na spodním rtu. Krev jí kapala na hruď. „Nedívej se tak na mě! Radši běž pryč! Prosím.”

Slzy vytryskly z čokoládově zbarvených očí. Stočila se do klubíčka ve snaze zakrýt svou hanbu. Schyler jí nadzdvihla hlavu, opřela do klína a hladila kamarádku po nezraněné tváři. Jedině takhle ji poznávala - hlavně doufala, že utržená zranění nezanechají trvalé následky.

„Ach, budu se na tebe hodně dívat,” šeptala, „protože se mi po tobě strašně moc stýskalo! Musíme si popovídat. Zavzpomínáme na staré časy, kdy ses cítila mnohem lip. Klidně se můžeme chichotat jako holčičky tenkrát.”

Slza vklouzla do jednoho škrábance ve tváři. „Už nejsem holčička, Schyler. Jsem…”

„Pst, jsi má přítelkyně,” zarazila ji Schyler.

Gayla zavřela oči a rozplakala se. „Tvou laskavost si nezasloužím.”

„Bohudíky nikdo z nás nedostává, co by si zasloužil!”

Stále ji hladila, zatímco Cash prozkoumal nejbližší okolí. „Viděl jsi někoho?”

„Ne.” Přiklekl a prohlížel si zblízka ruční práci nějakého šílence. Dotkl se snědého ramene. „Tohle ti udělal Jigger?” Gayla přikývla. „Ten hnusnej děvkař!” zasyčel. „Musel ji zbít, potom srazit na zem - vždyť vypadá, jako by spadla z útesu!”

Kusy větviček trčely nejen z kudrnatých vlasů, ale držely i na zbytcích oblečení. Holé ruce i nohy měla od bahna.

„Ne, pane Boudreauxi,” ozvala se Gayla tím hudebním kontraaltem karibských ostrovů, který chraptěl ještě víc, když naříkala. „Já sama spadla ze svahu, Jigger mě tam nehodil! Zdrhla jsem mu.”

„To jsi doběhla sama až sem?”

„Ano.”

„Hledá tě?”

„Ne. Vlastně nevím. Nechte mě o samotě. Zapomeňte, že jste mě vůbec viděli. Nechte mě tu umřít a já budu šťastná. Nemůžu se vrátit, stejně by mě zabil! Nechci dál žít, ale neposkytnu mu poslední potěšení z toho, aby mě mohl usmrtit.”

„Nikdo tě nezabije, nikdo ti neublíží, já tě ochráním! A navíc se postarám o to, abys tady nezůstala,” pevně pronesla Schyler. „Dokážeš ji vynést nahoru?” zeptala se Cashe. „Pokud se dostaneme až tam, zůstanu s ní, než zavoláš sanitku.”

„Ne!” zaječela Gayla, téměř se postavila. „Bože, ne, prosím! On mě najde a zabije!”

„Ale v nemocnici budeš v bezpečí, Gaylo.”

Černá dívka na pokraji hysterie divoce vrtěla hlavou, i přes bolest, kterou musela cítit. „Jigger mě zbil, potom zamkl v kůlně. Já se však dostala ven. Když na to přijde, zešílí!”

„Vždyť cvok je už dávno!”

„On mě ale najde, ať se schovám kdekoliv. Za útěk mě zabije, Schyler! Přísahám při Bohu, že se mu to povede - on mi to slíbil a svou hrozbu splní!” Sevřela v prstech kamarádčinu blůzku. „Pokud mi pomůžeš, zraní tě taky. Radši prchni, prosím. Vůbec se mě nedotýkej! Jsem poznamenaná. Přece se nemůžeš zahazovat s děvkou jako já!”

„To stačí!” řekla nesmlouvavě Schyler. „Jiggera Flynna se nebojím. Jen ať se objeví poblíž nás a vlastnoručně ho odstřelím.” Gayla se opět rozplakala. Schyler potlačila přísnost v hlase: „Pokud se nebudeš cítit bezpečná v nemocnici, vezmu tě na Belle Terre. Tam ti můžu zaručit ochranu!”

Cash postrčil Schyler na stranu. „Tak pojď, Gaylo! Dokážeš se mě chytit rukama kolem krku? Aha, jde to,” pomalu komentoval, ačkoliv černá dívka vrtěla hlavou. „Zkus to! Takhle. Sevři si ruce! To je dobře.” Uchopil ji pod zády a koleny, zdvihl vzhůru.

„Cashi, ona krvácí,” vyhrkla Schyler. Šaty vzadu byly promáčené jasně červenou krví. „Gaylo, co ti udělal?”

„Omdlela,” poznamenal, když se jí hlava začala klimbat. „Alespoň to. Máme před sebou těžkou cestu.”

Vyrazil vzhůru na kopec. Schyler vzala láhev s nedopitým šampaňským a šplhala za ním. Podpatky měla obalené bahnem. Větvičky chytaly látku drahé sukně. Nevšímala si toho. Jen uvažovala, jak mohla Gayla přežít pád z tak příkrého srázu.

Po době delší než výstup na Mont Everest se konečně dopracovali k vozu. Schyler je předběhla, otevřela dokořán zadní dveře. Sedla si dovnitř. „Budu ji držet v náruči. A ty jeď do nemocnice, jak nejrychleji to půjde! Vůbec mě nezajímá, o čem mluvila - musíme ji dostat na pohotovost!”

Cash uložil zraněnou na zadní sedačku podle pokynů. Nevycouval ven, zůstal sehnutý a díval se na ni. „Co se děje? Hoď sebou,” popoháněla ho.

„V nemocnici se o ni postarají, ale musí kvůli tomu zavolat šerifa.” Pohodil hlavou k bezvládné dívce. „Ten provede rutinní šetření, přesto proti Flynnovi nezakročí! Po pár dnech ji z nemocnice propustí a Jigger na ni bude číhat. A kdo ví, co se stane příště!”

Schyler pohlédla na hrůzně zřízenou tvář a věděla, že Cash má pravdu. „Tak dobře, vezmeme ji na Belle Terre. Nevím ale, zda se mi podaří’ přivolat doktora…”

Já to zvládnu!”

Cash zabouchl dveře a přeběhl k volantu. V několika vteřinách už byli na cestě a hnali se tmou ke svému cíli.

„Ještě drink, Tricio?”

„Ne, díky, drahý. Paní Gravesová nás za chvíli bude volat k večeři.”

Tricia se ovívala místním odpoledním vydáním The Hea-ven Triitnpet, kde právě dočetla nádhernou stať o štědrém rozhodnutí dámského spolku podpořit rodinu zraněného dřevorubce. Cítila se samolibě spokojená i dotčeně uražená. Vytištěná chvála jí lichotila, na druhé straně však všechno zařídila Schyler, která dokázala shromáždit potraviny, věci i oblečení.

„Už je to opravdu unavující,” poznamenala nedůtklivě. „Pokaždé musíme kvůli Schyler pozdržet podávání večeře. Pořád chodí pozdě!”

„Nebyla si jistá, zda se dostane včas zpátky od Endicottů.” Ken vysával kostku ledu s příchutí bourbonu, kterou vyklepal z prázdné sklenice. „Je to přece jenom dost dlouhá cesta.”

„Myslíš si, že alespoň zavolá?”

„Uklidni se, máme ji tady.” Ken postavil prázdnou sklenici na stolek, přešel verandu a stoupl si na první schod. „Řítí se jako dělová koule. Tenhle fofr k ní ale nepasuje!”

„Možná už jí konečně došlo, že na ní vždycky čekáme…” Tricia lenivě odložila noviny, zdvihla se a zamířila ke vchodu.

„Ksakru!” vyjekl Ken.

Cash s koly ve smyku zastavil snad pouhý metr od schodů. Vyskočil z auta, přeběhl k zadním dveřím a bleskově je otevřel. Sehnul se, hrábl dovnitř a vynesl Gaylu.

.Zatraceně, co se tady děje?” Ken zablokoval Cashovi cestu, když stoupl na první schod. „Schyler, čekám vysvětlení…”

„Uhni! Tricio, jsou některé z pokojů pro hosty připravené?” Oba Howellové zírali na Cashe s Gaylou v náručí jako na kosmické vetřelce, kteří se právě vylíhli v mrtvém rameni řeky. „Dělej, odpověz!” naléhala, „Máš je připravené, nebo ne?”

Tricia pohlédla sestře do očí. „Co se té dívce přihodilo?”

„Je zmlácená do bezvědomí. Do kterého pokoje ji dáme?”

„Snad s ní nepůjdeš dovnitř, do naší rezidence?”

Schyler vzdychla znechucením. Nevěřila vlastním uším,

obrátila se tedy o podporu na Kena. Ten pořád zíral na Cashe, kterému stál v cestě,

„Co se s vámi dvěma stalo?” vyjekla Schyler. „Copak nepoznáte Gaylu?”

„Vím dobře, kdo je to,” odsekla Tricia.

„Je vážně zraněná!”

„Potom by měla jít do nemocnice.”

„Ne, vezmu ji dovnitř!”

Schyler obešla Kena a ukázala Cashovi, aby provedl totéž. Vcelku byla ráda, že má v náručí Gaylu, jinak by určitě už dávno použil svou sílu. Z jeho vražedného výrazu v očích mohla odhadnout, jak by se navíc ještě skvěle bavil.

Přešla verandu, sáhla na držadlo rámu sítě proti hmyzu. Tricia si stoupla před ni, zády se opřela o dveře. „Matka by se otočila v hrobě, kdyby věděla, že s ní chceš jít dál, do nitra Belle Terre!”

„Gayla byla uvnitř mnohokrát. Většinou si s námi hrála, pamatuješ? Její matka přece žehlila šatičky, myla nádobí a vařila jídlo, které ti chutnalo. A přitom Veda byla mnohem tmavší než Gayla.” ‘

„To nemá nic společného s rasou!”

„S čím tedy?”

„Nutíš mě, abych se vyjádřila nelaskavě, Schyler. Je sprostou děvkou ve službě u Jiggera Flynna,” vykřikla Tricia.

Schyler se rozzuřila. „A kdo za to může?” Sestra sebou trhla, ale rychle se ovládla. „Zdá se, že viníš mě!” „A ne?”

„Házíš na mě všechno špatné, co se tady semele!”

„O tom se s tebou teď nemůžu dohadovat, Tricio,” pronesla vážně Schyler. Ztratila už trpělivost s takhle dětinskými nápady. „Tohle je obyčejný dům. Není nejsvětější svatyní. Ani Gayla, ani Cash ho nemůžou znesvětit. A matka se nikdy nedozví, kdo vešel dovnitř. I kdyby mě nesouhlasně sledovala kdesi shůry, nemůže proti tomu nic udělat - a teď už se mi kliď z cesty!”

Schyler odstrčila sestru bokem, trhnutím otevřela dveře.

„Víš, co si Cotton myslí o něm?’ sípal za ní švagr.

Otočila se, chvíli o dané otázce zapřemýšlela. Potom vydechla: „S tímhle ani Cotton nemůže nic dělat!” Pak pohlédla na Cashe, hlavou pohodila k prostorné hale za dveřmi.

A tak poprvé v životě Cash Boudreaux překročil práh Belle Terre.

Paní Gravesová stála před schodištěm, tvářila se jako poslední nebezpečný strážce snad samotných nebeských bran. „Je některý z pokojů pro hosty připravený?”

„Pro ni rozhodně ne!” Zkřížila si ruce na plochých prsou a viditelně ze sebe shazovala jakoukoliv zodpovědnost za nastalé drama.

„Tak můžeme použít mou ložnici,” chladně rozhodla Schyler. „Mezitím upravte jeden z pokojů pro návštěvy, tam budu spát já.” Zamířila ke schodům. .Mimochodem, paní Gravesová, tohle je váš poslední oficiální úkon na Belle Terre! Laskavě vykliďte svůj pokoj! Do hodiny vám vystavím šek na mzdu společně s odchodným.”

Schyler vyběhla před Cashem nahoru, brala schody po dvou. Paní Gravesová zůstala stát v hale s ústy dokořán. Tricia a Ken měli ve tváři kamenný výraz. Schyler je ignorovala, hnala se ke své ložnici. Tam konečně mohli nešťastnici uložit do postele.

„Budeš mít všechno od krve,” poznamenal Cash, zatímco opatrně vytahoval ruce zpod bezvládného těla. Náprsenku u košile měl rudou.

„Nevadí. Zato u těch dole by ses krve nedořezal,” mumlala, když se skláněla nad černoškou. „Zatímco ji svléknu, zavolej doktora.”

„Nikoho volat nebudu!”

„Cože?” Schyler poskočila a nechápavě na něho zírala. „Snaž se ji svléknout, dokud se nevrátím.” Zamířil ke dveřím.

„Počkej!” vyrazila za ním. Prsty se sesmekly po zakrváceném rukávu, přesto se jí podařilo ho zastavit. „Rozuměla jsem ti špatně ohledně doktora, kterého sem zavoláš? Kam vůbec jdeš?”

„Já jsem přece doktor, musím si ale přinést náležité pomůcky!”

Zbledla. „Šílíš? Potřebuje skutečně profesionální pomoc! Vždyť může umřít. Tohle nejsou žádné kousance od moskytů, Cashi! Krvácí, ani já nevím…”

„Tohle je vaginální krvácení. Prodělala potrat.” Schyler zděšeně sykla, zadržela dech. Beze slova na něho zírala. „Tohle znám. I moje máma přišla o dítě! Tenkrát se o ni nikdo postarat nemohl. Zbylo to na mě. Říkala mi jasně, co mám dělat, takže tenhle případ zvládnu!”

Schyler se otočila a přeběhla k telefonu. Než přiložila sluchátko k uchu, Cash jí je vytrhl a praštil jím zpátky do vidlice. „Dala jsi Gayle slib!”

„Ovšem v téhle situaci nemůžu nést odpovědnost!”

„Ale slíbila jsi.”

„Předtím jsem fakta o těžkém zranění neznala! Co když umře?”

Křičeli jeden na druhého. Cash ji chytil za ramena, zatřásl s ní a drasticky snížil tón hlasu. „Já jí pomůžu. Věř mi!” Ještě jednou ji sevřel. Jen mi věř!”

Několik napjatých chvil mu zírala do očí. Pak pohlédla na Gaylu. Když se její oči opět setkaly s jeho, povolila vzpřímený postoj. Rty sejí téměř nepohnuly při slovech; „Pokud se tě někdo dole bude snažit zastavit…”

„O to se postarám. Z ničeho bych neměl větší radost!”

Dívala se, jak odchází. Zoufale se modlila - skutečně si nebyla jistá, zda udělala správné rozhodnutí. Pak se otočila zpátky k posteli, kde na ni čekala smutná práce.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ŠESTÁ

Schyler měla dostatek času Gaylu před Cashovým návratem

omýt. Špína a zaschlá krev zatím zakrývaly veškeré důkazy

předchozího bití. Teď s každým pohybem mokrého ručníku

se soucit ke kamarádce zvyšoval úměrně s nenávistí k Jiggeru Flynnovi. Když se Cash konečně přiřítil, oči měla plné slz

lítosti.

„Má odřeniny a jizvy po celém těle,” oznámila mu.

„Vždycky jsem měl pochyby, že Jigger je něžný milovník.”

„Vždyť je to zvíře a zasloužil by zavřít.” „Uklidni se a hlavně mi řekni, jak na tom je,” přisedl na okraj postele a zadíval se Gayle do tváře. „Už nekrvácí.”

„Výborně. Zahlédla jsi, že se probírá?”

„Už je při vědomí. Úpěla, když jsem ji omývala.”

Cash položil dlaň na čelo nebožačky a potichu na ni promluvil. „Gaylo, vzchop se a mluv se mnou. Potřebuju ti položit několik otázek.” Víčka zamrkala, pak se otevřela. Pohlédla na něho, přes jeho rameno spatřila i Schyler. „Jsi na Belle Terre. V bezpečí!”

„Bezpečí.” Sledovali, jak proražené a napuchlé rty formují to neuvěřitelné slovo. Oči se jí pokojně zavřely.

„Nevracej se do spánku,” zarazil ji Cash a zatřásl s ní. „Budu tě léčit, ale musím se napřed něco dozvědět.”

Snažila se udržet oči otevřené. „Dobře.”

Rozvázal kožený váček, vytáhl skleničku s mastičkou. Odsunul prostěradlo a začal vtírat voskově žlutou substanci do ran na hrudi i pažích. „V kolikátém měsíci jsi byla?”

Slzy jí vhrkly do očí, když ji zavalila vlna starého děsu.

Tvář se jí zkřivila hrůzou. „Nemůžu mít jeho dítě. Vždyť je to ďábel, to zkrátka nejde!”

„Žádné dítě nemáš,” chlácholivě ji poplácal po rameni. „Jak dlouho jsi byla v jiném stavu, než jsi začala krvácet? O kolik dní se ti opozdily měsíčky?”

„O šest, možná osm týdnů.”

„Bien.”

„Vzala jsem si medicínu, kterou jste mi poslal.”

„Medicínu?” opakovala udivená Schyler. Otočila se na Cashe. „Tys ses o tom dověděl už dřív?”

Uklidnil ji gestem. Gayla mezitím promlouvala tenkým, vzdáleným hláskem. Jigger řekl, že od vás ví, jak mi to naráz pomůže.”

Schyler opět vyžadovala Cashovu pozornost. „Tys tomu chlapovi pro ni dal nějaké léky?” „Oui, ale teď buď zticha.”

„Ty jsi s ním obchodoval?” děsila se šokovaná Schyler.

Cash se k ní otočil. „Ano. Objevil se u mého domu s nářkem, že Gayla krvácí. Že potratila. Co jsem měl podle tebe dělat, ignorovat ho?”

„Alespoň jsi mi to mohl říct.”

„A co bys pak dělala? Bezhlavě se vrhla na řešení cizího problému po svém? Zase bys jela za ním a trochu mu prostřílela barabiznu, aby tě mohl konečně zmáčknout?” Ztichl, ale pořád se vztekal. „Navíc v té chvíli procházel Cotton tím nejhorším. Nezdálo se, že krizi překoná. Měla jsi plnou hlavu starostí a nepotřebovala jsi ještě další.”

Vrhl se dál do nepříjemného úkolu. Položil prst na okrouhlé jizvy jednoho ňadra. To je od cigarety,” šeptl. Gayla sebou trhla tou hrůznou vzpomínkou. V Cashově tváři se objevil soucit. „Co způsobilo potrat?”

Gayla se přetočila na bok, ukryla si tvář do sněhobílého polštáře. Schyler a Cash překvapeně pohlédli jeden na druhého. Vždyť před chvílí Jiggerovo dítě odmítala, ale teď se zdála zraněná zmínkou o potratu. Cash se dotkl jejího ramene a přetočil ji zpět. „Gaylo, řekni mi, co se stalo? Zacházel s tebou Jigger až moc hrubě?”

Pomalu zavrtěla hlavou. Slzy kanuly po potlučené tváři, rozmazávaly zasychající krev. „Já sama! Já přivodila krvácení!”

„Bože,” vydechl Cash.

Schyler si přitiskla ke rtům obě ruce, až jí zbělely.

„Nemůžu přece mít jeho dítě,” chraptěla černá dívka. „Půjdu do pekla - za to, že jsem ho zabila? Bůh mě tam pošle za vraždu vlastního dítěte!”

Dostala se na hranici hysterie. Cash se nad ni sklonil, tlačil jí ramena zpátky do polštáře. „Nepůjdeš do pekla, Gaylo. Nejsi totiž hříšník, protože proti tobě bylo zhřešeno. Pomohla ti tenkrát ta má medicína?”

„Ano. Děkuju vám, pane Boudreauxi. Skutečně jsem byla strašně nemocná, když mi ji Jigger přinesl. Užívala jsem kapky přesně podle vašeho vzkazu. Krvácení přestalo. Cítila jsem se mnohem lip, ale potom…”

Zděšeně se rozhlédla, jako by stála před soudem a obžalovaný byl schopný ji na místě zabít, pokud by řekla pravdu.

„Co potom, Gaylo?” pobízel ji Cash, zatímco hadříkem nasyceným kysličníkem ošetřoval ránu na rameni.

Dívka pohlédla na Schyler. Temné oči zatopené slzami zoufalství. „Přikázal mi jít s jedním gentlemanem.” Slova skoro nebyla slyšet. „Odmítala jsem - rána se totiž plně nezahojila, ale…” Opět zabořila tvář do polštáře. „Ten člověk zaplatil sto dolarů! Jigger mě tedy donutil…”

Cash pohlédl na Schyler. Ta jen potřásla hlavou v mlčenlivě nevíře. To, co vyprávěla, připomínalo středověké historky. Podobné poddanství se snad nemohlo dít ve dvacátém století. Ale přece jenom k tomu došlo!

„A tenhle gentleman,” supěl Cash, „tě přinutil k sexu?” Nešťastnice přikývla. Cash divoce zaklel. „Kvůli čemu tě Jigger dneska zbil?”

„Odmítla jsem zase jít! Říkala jsem mu, že se necítím dobře, že krvácení zase začalo. On ale nechtěl toho gentlemana zklamat”

„Byl to ten samý grázl jako předtím?”

„Asi jo. Viděla jsem jenom stejné auto.”

„Čí? Kdo to je?”

, Já jeho jméno neznám. Ale on…”

„Co?”

„On… si mě fotí.”

Schyler se zachvěla. Cash si tuhle informaci pečlivě uložil do paměti. „Co přesně se tohle odpoledne událo?”

„Pořád jsem odmítala. Ten gentleman už asi nevydržel čekat a odjel. Když zmizel, Jigger mě třískal obtahovacím řemenem na břitvy. Potom se do mě pustil pěstí,” ukázala na oteklou čelist. „Ruku si omotal řetězem.”

Cash vypustil z úst hroznou nadávku pro zlosyna, což Schyler v duchu radostně schválila - Jigger si to zasloužil!

„Pak mě zamkl do kůlny a řekl, ať o všem přemýšlím.” Rty sejí začaly chvět. „Tohle bylo to nejhorší bití, které jsem od něho kdy dostala. Příště mě zabije. To vím zcela jasně. Musím utéct, dokud mám šanci.” Ve tváři se jí zračila úzkost. „Přijdu o život, když mě najde.”

„Nemůže se tě ani dotknout, pokud jsi tady u nás,” Ujistila ji pohlazením ruky. „Nemusíš se ho už bát.”

Gayla však nijak klidně nevypadala. „Schyler, copak jsi mě nezačala nenávidět za to, co jsem provedla?”

„Samozřejmě že ne. Stala ses přece obětí!”

„Máma už nemohla pracovat. Onemocněla. Já ji musela krmit, kupovat léky. Nepodařilo se mi najít pořádné zaměstnání, musela jsem vzít zavděk točením piva v bani; Máma by mě zabila, kdyby zjistila, co dělám. Tvrdila jsem jí totiž, že přacuju v mlékárně,*’

Otřela si rty, žmoulala šev prostěradla, kterým ji Cash přikryl. „Mámě se naneštěsstí přitížilo. Proto jsem požádala Jiggera o zvýšení platu. Na mou prosbu zareagoval jednoznačně - prý existuje jenom jedna cesta, jak si vydělat víc.”

„Pst, Gaylo, uklidni se;” špitla Schyler.

„Šla jsem s prvním chlapem, protože jsem z toho měla padesát dolarů. Pořád jsem ale bulila, strašně se mi stýskalo po Jimmy Donovi. Věděla jsem dobře, že mě začne nenávidět, až zjistí, jak to se mnou je. Ale hloupě jsem předpokládala, že jde jenom o výjimku. Přísahám, takhle to bylo: nechtěla jsem se stát profesionální děvkou!”

„Vím. Už mi nemusíš nic vyprávět.”

„Ale padesát dolarů se rychle rozkutálelo. Potřebovala jsem další peníze.” Ramena se jí roztřásla. „Šla jsem pak s jiným člověkem, pak s dalším. Jigger je ke mně začal pravidelně vodit.”

„Gaylo, nikdo nemusí poslouchat tvou zpověď,” mírnil ji Cash. Sevřel vzlykající černošku v náruči a obrátil se ke Schyler. „Potřeboval bych ji vyšetřit. Mohla bys přinést něco k pití? Horký čaj? Cokoli?”

Schyler stiskla ještě jednou kamarádčinu ruku, než vyšla z pokoje. Za dveřmi se musela opřít o zeď, několikrát se zhluboka nadechla. Fyzicky i duševně se cítila k smrti unavená, ale odpočívat nemohla. Sešla dolů.

Kena nikde neviděla. Tricia se motala v přijímacím pokoji. Jakmile sestru zahlédla, přestala přecházet a hned se za ní hnala do kuchyně. Schyler postavila čajník na sporák a zapálila plyn.

„Tos nemyslela vážně s tím propuštěním paní Gravesové, co říkáš?”

„Díky za připomenutí, Tricio. Musím jí vypsat šek.”

„Nedovolím ti něco takového udělat!”

„Už se stalo. Tu ženskou nesnáším od prvního setkání.”

„Ale ty ji nemůžeš propustit jen tak!” prskala Tricia a luskla prsty pár centimetrů od sestřina nosu. „Jenom proto, že vyjádřila nahlas, co já i Ken cítíme. Néco se ti přihodilo, Schyler. Máiš asi pořádné problémy, a tak se nedá s tebou rozumně komunikovat.”

„Propustila jsem paní Gravesovou, protože urazila mou přítelkyni. Sice v té chvíli byla v bezvědomí a hanlivou urážku neslyšela, já však ano! Jinak máš pravdu ohledně mého přehnaně citlivého chování,” pronesla klidně. Hrneček s teplým čajem postavila na tác, který zvedla. Pohlédla na sestru: „Paní Gravesová může s odchodem klidně počkat až do zítřka. Teď totiž vůbec nemám čas ná psaní!”

Tricia zbrunátněla. Hnala se těsně za sestrou, která zamířila ke schodišti. „Z toho se jen tak nevykroutíš, slečno Velevážená a Vznešená. Vletíš sem po šesti letech, začneš machrovat a zničíš všechno, co já pracně budovala!”

Schyler se otočila a zadívala sejí přísně do tváře. „Všechno tvé slavné budování je zapotřebí zničit, Tricio!”

Sestra zasyčela, ztuhla. „Hned ráno si Cotton vyslechne jako první zprávu dne tuhle informaci!” procedila vztekle přes sevřené rty.

Schyler položila tác na stolek v hale, popadla Tricii a přitlačila ji ke stěně. „Cotton neuslyší nic!” sykla. „Rozumíš?”

„Však sleduj a uvidíš.”

„Pokud poletíš všechno vyžvanit do nemocnice a rozčilíš ho, víš, co se může stát? Další infarkt! Může umřít. Náhle! A kde pak budou tvé plány s prodejem Belle Terre? V háji! Jsem si zcela jistá, že táta své dědictví rozdělil mezi nás rovným dílem. A dřív se budeš smažit v pekle, než bych já svůj podíl prodala! Tvé šance přesvědčit ho jsou téměř nulové, takže se jimi ani nemusím zabývat. Co se týče mě, je ti nastalá situace už konečně jasná?” Vzala podnos a pokračovala. „Zamysli se nad tím, mladší sestřičko, než vyrazíš za Cottonem a začneš udávat!”

V pokoji Cash starostlivě upravoval přikrývku kolem pacientky. Schyler na něho pohlédla s otazníkem v očích.

„Nemyslím si, že se moc zranila, i když jen Bůh ví, jak se jí podařilo přežít.” Projel si rukou rozcuchané vlasy. „Věř mi, detaily bys raději ani nechtěla slyšet… Zázrakem už je neuvěřitelný fakt, že nevykrvácela!”

„Bude potřebovat transfuzi?” zašeptala Schyler a starostlivě pohlédla na kamarádku.

„Toho jsem se taky obával, ale už si to nemyslím. Jinak bych ji odvezl do nemocnice sám. Nekrvácela totiž z dělohy! Ona se totiž… tohle… uvnitř poranila.” Schyler zamrkala. „Pravděpodobně se zranění zanítilo, ovšem rozdrásané tím zuřivým fotoamatérem se naštěstí otevřelo. Našel jsem v koupelně nějaké vložky. Musíš je měnit často. Pokud by krvácení zesílilo, dej mi vědět. Po pár dnech odpočinku vleže bude zase v pořádku.”

„A co obličej?”

„Naštěstí nemá poraněnou kost. Až otok zmizí, bude mít tvářičku hezkou jako dřív. Škrábance i řezné rány se zahojí.”

„Po tom všem, co ji potkalo během posledních několika let, ani nemyslím, žé se z prožitého traumatu může zotavit,” zauvažovala nahlas Schyler a podala mu tác. „Tady je čaj.”

Cash se opět ponořil do svého vaku a vytáhl malou lahvičku. Odzátkoval ji, několik kapek přidal do teplého nápoje. „Co to je?” vyzvídala.

„Experti o tom dneska ještě nevědí. Vyrábí se podle starobylého receptu předávaného z generace na generaci traiteurů. Zaručí Gayle několik hodin spánku.” Vsunul jí ruku pod hlavu a nadzdvihl ji. „Vypij to.” Přiložil porcelánový šálek mezi rozbité rty. ,Budeš se cítit jako na létajícím koberci, plujícím do nirvány.”

Dívka si lokla lektvarem vylepšený silný čaj. Pohlédla na Schyler. „Proč pro mě tohle všechno děláš?”

„Ptáš se hloupě, Gaylo. Tvou matku jsem milovala a tebe taky!”

„Ale já si nezasloužím ničí lásku,” vydechla zoufale. „Ani ne boží!”

„On tě však taky miluje.”

Pacientka vrtěla hlavou. „Ne po tom, co jsem zabila dítě - to je přece smrtelný hřích!” Na chvíli se zamyslela, hloubala ve svém nitru. „Mně už je to všechno jedno. Jimmy Don mě určitě milovat nebude po všech těch chlapech, kteří mě dostali. A já ho přitom milovala víc než Boha…” Pohlédla na ně, oči se jí pomalu klížily. „Myslíte si, že právě proto mě Jigger zničil? Chtěl se mi Bůh pomstít ža hřích s Jimmy Donem?”

Cash postavil hrneček na noční stolek. „Gaylo, rozhodně nejsem žádný prorok, ale nemyslím si, že Bůh kašle na lidi, jako to mezi sebou dělají právě oni.”

Snad ji uklidnila tahle neortodoxní teologická myšlenka. Víčka se jí zavřela. O několik vteřin později celé tělo zvláč-nělo. „Je mimo,” pronesl Cash a vstal.

Schyler vzhlédla, a teprve teď si všimla, jak je unavený. Převlékl si doma košili, ale jinak vypadal opravdu hrozně. Odkašlala si a začala neobratně: „Cashi, nevím, jak ti poděkovat.”

„Zapomeň na to. Tohle jsem nedělal kvůli tobě.” „Ano, ale…”

Náhlé zabušení na dveře zarazilo Schyler uprostřed věty. Vylekala se, nebyla schopná ani promluvit. Cash jen znechuceně zachrčel: „Kdo je to?”

.Zástupce šerifa Walker.”

Polohlasně utrousil cosi sprostého, potom vykřikl: „Vydrž chvíli!”

Prudce chytil Schyler kolem krku, obrátil k sobě. Hlasitě ji políbil na ústa, jazykem třel rty, až se blýskaly vlhkostí. Potom jí hrubě strniskem na bradě poškrábal hrdlo. Rozepnul dva knoflíčky blůzky, rukou vjel dovnitř a stáhl ramínka od podprsenky.

„A snaž se vypadat, jako bys právě se mnou obcovala!”

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

„Doprdele, co chceš, Walkere? Copak tak zatraceně důležitého máš?”

Zástupce šerifa vyděšeně zamrkal, když Cash Boudreaux se znechuceným výrazem stanul ve dveřích. To má pořádnou smůlu, bleskově zauvažoval. Šerif Patout by ho seřval, kdyby úkol nechtěl splnit, ale na druhé straně nepotřebuje mít nějaké problémy s Boudreauxem. Jak se všeobecně vědělo, ten cajunský podivín se občas choval silně nevrle. Opravdu nepatřil k těm hodným spoluobčanům, kteří dodržovali zákon každý den v týdnu. A kdokoliv by se mu postavil, mohl skončit s nožem mezi žebry. Na druhé straně zase musel prošetřit nahlášenou situaci.

Cash se jednou rukou opřel o veřej, nechal mu jenom úzký průhled do pokoje. Zástupce šerifa zvědavě nakukoval dovnitř, v obličeji se snažil zachovat chladný a formální výraz. Nebylo snadné zachovat dekorum pro mladíka, kterému zatím stačilo holit se jen každý druhý den.

„Zdravíčko, pane Cashi. Zdravím, slečno Schyler,” mávl rukou k okraji klobouku. Stála v pozadí, krk měla zarudlý, rty vlhké a zasněné oči. Zatracené štěstí má ten Boudreaux. Jeho legendární nástroj ho tedy dostal i mezi ta nejvyšší stehna…

Walker se snažil soustředit myšlenky na profesionální úkon. „Máme tady hlášenou rvačku. Je to pravda?”

„Rvačku…” Cash protočil panenky a zaklel. „Nemluvil ten debilní idiot náhodou o Gayle? Tu potkala jen malá nehoda. Trochu se uhodila. Pár škrábanců. Já jsem zraněný mnohem víc než ona.”

„Co tím myslíte, Cashi? Co se vůbec stalo?”

„Hele,” odkašlal si Cash a mrkl přes rameno na Schyler. „Copak musím vyprávět všechno?’

Zástupce šerifa si důležitě odkašlal. „Samozřejmě, úplně všechno!”

Cash ho provrtal pohledem, potom polohlasně prohodil nadávku. „Tak dobře. Já jsem s touhle dámou měl piknik v lese.” Pohodil hlavou. Walker sledoval směr a všiml si do poloviny vypité láhve šampaňského na nočním stolku. „Že bych v tu chvíli zrovna jenom ohlodával kosti z kuřete - to by snad každý pochopil,.. Víš, co myslím?” Walker tvrdě polkl a přikývl. „Ve skutečnosti,” pokračoval Cash, ,jsem se pomalu dostával k tomu nejlepšímu, když se náhle na mě z kopce snesla jedna z Jiggerových kurev!”

Zástupce šerifa zaržál. „Vy a já jsme už viděli hodně děvek s nohama ve vzduchu, viďte?”

Cashův výraz se změnil. Oči zledovatěly. Walker se začal potit, proklínal vlastní hloupost. Zašel asi příliš daleko.

Kupodivu dotyčný v klidu pokračoval dál: „Správně! Nechápal jsem, co se děje. Hlavně jsem se ale snažil rychle obnovit svou započatou práci!” Zamračil se. „Bohužel jsem zapomněl, že Schyler zná Gaylu už z dětství. Proto nechtěla dál pokračovat, když viděla kamarádku zraněnou. Chtěla, abych jí pomohl. Zrušil jsem tedy náš…, jakže jsem řekl, aha, piknik, a dovezl Gaylu sem. Právě spí. Ale pokud se na ni chcete podívat sám. ” Ustoupil a mávl rukou.

Zástupce šerifa pohlédl na postel, kde skutečně jedna z Jiggerových černých dávek spokojeně pochrupávala. Přesunul pohled na Schyler a zrudl až po kořínky vlasů. Vážně vypadala, jako by se ona sama stala hlavním chodem při pikniku s Cashem Boudreauxem! Vlasy i oblečení měla v jednom chumlu. Zdála se překvapená, z očí už zíral pocit viny. Vždyť ji přistihli s Boudreauxem. Právě přešlapovala z jedné nohy na druhou, nervózně si přitom zapínala blůzku. Spektakulární pohled do údolí se tím uzavíral. Jak rád by se podíval zblízka, ale cajunský divoch by ho pravděpodobně nenechal beztrestně okukovat svou nejnovější kořist. Cash byl na tohle háklivý.

„Ne, to stačí, Cashi. Nemusím uvnitř nic kontrolovat.”

Otočil se k odchodu, pak se zarazil. „Pouze… abych řekl vše, tak pan Howell naznačoval, že možná v tom má prsty Jigger Flynn.”

„Jigger? Potuloval se Jigger někde v naší blízkosti?” konzultoval údiv přes rameno se Schyler.

„Ach, určitě ne.” Právě si rukou upravovala vlasy. „Toho jsem neviděla už léta.”

Cash pokrčil rameny. „Zahlédli jsme jen Gaylu, když padala z toho kopce dolů.”

„Co ale mohla sama dělat v lese?”

„Ksakru, jak to mám vědět - ne, počkat! Cestou sem mumlala cosi o spojení s Bohem.”

„S Bohem?”

„Hele, opravdu nevím, ale něco podobného si mumlala, jasný?”

„Aha, jasný.” „Takže tohle stačí?” „Dobře…”

„Pokud jo, tak vyraz do služby. My máme na práci lepší věci.” Naklonil se kupředu a zašeptal? „Walkere, dejte mi šanci. Trčí mi vzhůru jak zabodnutý krumpáč a začínám se bát, že dneska úplně zbytečně…”

Zástupce šerifa se spiklenecky zašklebil a dloubl Cashe do žeber. „Však vím, jaké to je! Jsem přece taky člověk.”

„Smiluj se tedy a co nejrychleji zmiz!”

O něco víc nahlas, než bylo zapotřebí, Walker prohlásil: „Souhlasím, radši vás nechám dokončit oslavy. Mrzí mě, že jsem otravoval.” Na Cashe opět mrkl. „Loučím se, slečno Schyler, madam.” Cvrnkl do obruby klobouku a otočil se. Téměř došel k okraji schodiště, když ho dáma překvapila.

„Doprovodím vás ven, pane Walkere.”

Kráčela vedle něho. Mladík si jen rovnal myšlenky, udivovala ho její kuráž. Člověk přistihne slečnu z lepší společnosti s kalhotkami dole a ona zůstane stále dámou. Než sešli dolů, měl vše promyšlené. Nakonec nedopadl nijak špatně. Rozloučil se s Boudreauxem na přátelské úrovni a přitom si prohlédl interiér Belle Terre.

Po téhle šichtě bude mít manželce co vyprávět. Určitě ho bude otravovat dotěrnými otázkami ohledně všech podrobností. Zatraceně! Ani si nevšiml barvy ložnice slečny Schyler Crandallové. Musí si něco vymyslet, vždyť žena se o rozdílu nedozví.

Napjatá situace vrcholila, když procházeli kolem přijímacího pokoje. Ken s Tricií je sledovali ze dveří. „Tak co?” dožadoval se švagr informace a vstoupil do haly.

„Cash a já jsme zástupci šerifa všechno vysvětlili. Souhlasil s tím, aby tu Gayla zůstala,” pokračovala Schyler lehce. Dovedla mladíka k východu. „Vřelé díky za vaši návštěvu.”

Dveře se za ním zavřely ještě dřív, než si stačil cokoliv uvědomit. Schyler se otočila k Howellovým. Oba dva vypadali, že ji budou okamžitě lynčovat. Než však mohla další reakci promyslet, pohyb nahoře na schodišti upoutal její pozornost. Cash scházel dolů, dlaní hladil zábradlí.

Tricia i Ken na něho pohlédli s neskrývanou záští. Přítomnost míšence jen přilila olej do ohně. „Nenechám pod mou střechou chrápat černou kurvu,” soptila Tricia.

„Nic jiného na výběr nemáš,” sykla Schyler. „Gayla tu zůstane tak dlouho, jak bude chtít. Až se naskytne šance, všechno Cottonovi vysvětlím. Jsem si jistá, že mé rozhodnutí plně podpoří!” Zoufale unavená si netroufala na další potyčku.

Ken výzvu akceptoval. „A co on? Požádala jsi ho, aby tady taky strávil noc?”

„Díky, ale mám své plány,” ozval se Cash zdvořile, se sarkastickým úšklebkem ve tváři.

Tricia blahosklonně pohlédla na Cashe, když ho míjela při své cestě vzhůru. „Omluvte mě,” pronesla nadutě.

Ken se však s porážkou smířit nemohl. „Toho budeš litovat, Boudreauxi,” sykl.

„Pochybuju.”

O několik vteřin později bouchnutí dveří manželské ložnice otřáslo domem. Schyler potichu hvízdla. „Tady už těžko vyhraju nějakou soutěž v popularitě.”

„Vadí ti to?”

„Ne, i kdybych měla možnost celé drama změnit.” Zástavila se těsně před ním, ruce si založila v bok. Ačkoliv byla schopná postavit se sestře i švagrovi, odvaha ji opouštěla při pohledu do Cashových očí. Obzvlášť když ještě před chvílí musela lhát zástupci šerifa. Navíc vnímala horkost z odřených rtů i krku. Ještě se nestačila podívat do zrcadla - musela ale vypadat hrozně po nafilmovaném zlíbání. Tímhle žádné body nenasbírá ani u Kena, ani Tricie.

„Nerada něco dlužím, obzvlášť tobě,” přiznala poctivě.

„Jak mi tedy zaplatíš?”

„Co bys chtěl?”

„Zatraceně dobře víš, co chci,” zavrčel. „Právě teď ale jediný drink pokryje všechny dluhy.” „Tudy.”

Otočila se a vedla ho k oficiálnímu přijímacímu pokoji. Přesto se zarazil před dveřmi do jídelny, kde stěny zářily žlutým hedvábím. Schyler se otočila, chvíli ho zvědavě pozorovala. „Cashi? Jdeš?”

„Oui” vydechl nepřítomně. Velice potichu šeptl: ,Ma-man, pro tebe…”

Schyler došla k baru, vytáhla karafu s bourbonem. Nalila mu štědrou porci. „Led? Vodu?”

Když neodpovídal, otočila se a teprve teď si všimla, jak se pomalu obrací a očima těká po interiéru. „Cashi?” opakovala. Hned se probral. „Jak chceš bourbon?”

„Čistý.” Přišel k ní, vzal sklenici do ruky a obsah hodil do sebe. Natáhl ruku. Znovu mu nalila, on jen předchozí proces zopakoval.

„To jsou ale dva drinky,” poznamenala.

„Hádám, že teď budu zase já dlužníkem,”

„To je tedy změna!” Protože sklenici odložil, karafu zavřela.

„Ty si nedáš?”

Jen ledovou vodu.” Vytáhla dvě kostky ledu ze stříbrného kbelíčku, ozvalo se hlasité zarachocení v prázdné sklenici. Zalila je vodou, pak se napila. „Po šampaňském jsem vždycky žíznivá.”

„A opilá.”

„Měla jsem tě varovat.”

„Mně to nevadilo.”

Jako první uhnul očima. Zkoumal luxusní vybavení interiéru, jež vyzařovalo bohatství a vkus předešlé generace. „Ty jsi vlastně nikdy nevstoupil do Belle Terre, viď?”

„Ne,” odpověděl stručně „Opravdu fantasticky nádherné.”

„Většina nábytku i dalšího zařízení v tomhle pokoji jsou napodobeniny originálů. Osvoboditelská armáda Unie neměla tenkrát kladný vztah k podobně vybaveným domům. Při jejich odchodu shořelo všechno, co by se ještě dalo zachránit. Jen koberec a hodiny na římse krbu jsou původní. Panu Laurentovi se je podařilo před ohněm uchránit.”

„Jak vůbec mohli tak zbohatnout?”

„Vždycky v tom bylo dřevo, samozřejmě. Ovšem navíc ještě investovali peníze, které si přivezli z Francie, do různých plantáží. Do cukrové třtiny. Do rýže. Většina příslušníků rodiny však pozemky vůbec neviděla. Rozprostíraly se míle daleko. Tady se pěstovaly jenom plodiny pro domácí spotřebu.”

„Kdo je tohle?”

Pohybem hlavy ukázal na olejomalbu nad mramorovou římsou, „Prababička od Macy.”

Cash se znalecky zadíval na hubenou, bledou dámu na portrétu. „Není tak špatná. Žádná sexbomba, ale ujde to.”

„Jak diskriminační postoj k ženě!”

Přejel zrakem na Schyler, postupně hodnotil vlasy, tvář i postavu. Na rozdíl od Walkera neuhnul očima před rozevřeným údolím mezi ňadry. Dokonce se dotkl té jemné pokožky, sledoval, jak koneček prstu přejíždí kouzelné a poddajné křivky. „Jednoho dne tady bude viset i tvůj obraz? A skupina potomků se postaví na tohle místo, aby mohla prodiskutovat nejvýznačnější rodové rysy?”

„Pochybuju, že mě vůbec někdo namaluje. A i kdyby, těžko bych měla právo tam viset.”

„Jak to?”

„Nepatřím do rodiny Laurentů. Ani ne z poloviny. Dostala jsem se na Belle Terre pouze náhodou.” Dlouho ji studoval, náhle vytáhl ze Schyleřina výstřihu stále hladící ruku. „Musím jít. Gayla se během pár dnů uzdraví. Nechal jsem mastičky na nočním stolku. Natírej hlavně škrábance na rukách i nohách dvakrát denně.”

„Myslíš si, že se tady Jigger objeví a bude ji hledat?”

„Ani by mě to moc nepřekvapilo. Dávej si proto pozor!”

Už byl téměř u hlavních dveří, než ho Schyler doběhla. Mátlo ji, proč tak náhle utíká. Navíc cítila dráždivé zklamání. „Budeš zítra v kanceláři?”

Odmítavě zavrtěl hlavou. „Musím časně vyrazit do místa těžby a označit stromy. Máme před sebou moře práce, abychom splnili tu objednávku, pamatuješ?”

„Vlastně už ani ne. Tolik se toho seběhlo od naší schůzky s Endicottem juniorem.” Doprovázela ho až na verandu -vždyť ani nechtěla, aby tak rychle zmizel. „Cashi?” Otočil se. „Ta nepravdivá historka pro zástupce…”

„Ve skutečnosti zase nešlo o tak velkou lež, co říkáš?”

„Ale ano, byla to lež! A navíc jsem ji vůbec neodsouhlasila.”

„Smůla. Neměl jsem čas to s tebou napřed konzultovat.” „Všechno se ale zítra roznese po městě, každý bude vědět, co spolu děláme v lese.”

„To je cena, kterou zaplatíš za Gaylu. Lituješ?” „Samozřejmě že ne. Jenom…” „Co jenom?”

„Jenom kdybys tomu Walkerovi nakukal něco jiného.” „Musel jsem pozornost stáhnout na nás, aby se zbytečně nezabýval skutečnou obětí.” „Tvá lež dokonale zapracovala!” „Oui, přesně tak.”

Olízla si rty. Pořád chutnaly po něm. Odřená kůže stále pálila. „Copak tě vždycky napadají lži takhle snadno?” Vyrazil do tmy, která ho pohltila. „Vždycky!”

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

„Předpokládám, že po mně budeš chtít, abych černošku obskakovala jako malé dítě.”

„Právě naopak, Tricio. Potřebuju, aby ses chovala, jako by tu Gayla vůbec nebyla.”

„Výborně. Přesně tohle jsem plánovala.”

Sestry stály v hale. Schyler připravená k odchodu do práce právě před chvílí domluvila po telefonu s Cottonem. Slíbila návštěvu na odpoledne, kdy mu převypráví celou schůzku s Endicottem.

„Gayla se k snídani jen napila čaje a znovu usnula,” Schyler vysvětlovala. „Myslím si, že většinu dne prospí. Připravila jsem jí na nočním stolku džus a vdolečky, které včera upekla paní Gravesová. Pokud by Gayla dostala hlad dřív, než se vrátím domů, může se do nich pustit, aniž by tě obtěžovala. Nechala jsem tam i zprávu, ať zavolá do kanceláře, pokud mě bude potřebovat.”

„Paní Gravesová odešla hned ráno.”

„Dobře. Zase o jednu starost míň.”

„Nečekej, že budu uklízet po baráku! Tohle místo pro mě za mě může klidně shnít a rozpadnout se v prach.”

„Začnu hledat hospodyni, hned jak dorazím do kanceláře.”

„A co mám mezitím dělat já?”

Netrpělivá Schyler odsekla: „Mezitím se budeš muset protloukat sama nebo vyčkat, až vyhladovíš.”

Tricia přimhouřila oči. „Ty mně nebudeš rozkazovat jako každému tady, včetně mého manžela. Tohle musí přestat, Schyler, posloucháš mě?”

„Jsem si jistá, že tě bylo slyšet široko daleko, Tricio. Laskavě na mě přestaň ječet.”

„Mám právo se bránit. Tys do mého domu přitáhla cajunského vykuka z bílé spodiny a negerskou děvku.”

Schyler k sestře přistoupila, aby jí jednu vyťala. Nebýt zazvonění telefonu, určitě by k tomu došlo. Místo toho vztaženou rukou hrábla po sluchátku; „To je pro Kena.” Položila telefon na stolek, popadla kabelku a rychle vyběhla z domu, než by podlehla impulzu zaškrtit svou adoptivní sestru.

Ken bral hovor nahoře. „Haló?” „Nazdar, Kenny.”

Pot mu vyrazil na čele. „Tricio, už hovor mám.” Vyčkával, až si byl jistý, že manželka dole zavěsila. Teprve potom promluvil. „Ksakru, co si myslíš? Jak si dovoluješ sem volat? Přece jsem jasně vysvětloval pravidla - sem telefonovat nesmíte!”

„Co říkáš ty, nemá hodnotu ani obyčejnýho hovna. Pokud bys totiž stál za svými slovy, Kenny, měl bych už své peníze zpátky, co říkáš? Tohleto mě skutečně vytáčí, když lidi nejsou schopní dodržet jeden ubohej slib.”

„Vždyť jsem chtěl jen víc času,” Ken se sesul na rozházenou postel a masíroval si čelo.

„A jako úplný blb jsem ti vyhověl. A mám peníze? Ne.”

„Přivezu ti je.”

„Zítra.”

„Ale…”

„Zítra.”

Telefon oněměl. Ken bezvýrazně zíral do stropu, teprve po delší době zavěsil. Vůbec neměl energii, aby vstal -v zoufalství zůstal sedět. Když konečně pozdvihl hlavu, uviděl Tricii ve dveřích. Podezíravě ho sledovala.

„Kdo to byl?”

„Nikdo.” Zvedl se a přešel ke skříni, náhodně uchopil jednu z kravat. Když si ji uvazoval, nechutně mu připomínala katovskou smyčku.

„Někdo to byl,” uraženě odfrkla. „A tón jeho hlasu se mi moc nelíbil.”

„Mně se zase nelíbí tvůj,” zavrčel Ken a nenávistně na ni pohlédl. „Obzvlášť když v takhle brzkou ranní hodinu spíš ječíš, než mluvíš.”

„Musíme si promluvit.”

„Však jsme si povídali až do noci.”

„A nic nevyřešili. Co budeš dělat s ní?” Namířila prstem k sestřině ložnici, kde se zotavovala Gayla Francesová.

„Nic jiného nám už nezbývá. Zavolali jsme šerifa a sama jsi viděla výsledek. Navíc se nemíním dostat do sporu s Jiggerem Flynnem. A pokud máš všech pět pohromadě, tak se mu taky vyhneš.”

Zapálila si cigaretu, pak sykla. „Těžko. Ze všeho nejvíc potřebujeme, aby se nám tu motal nějaký bezdomovec. Vždyť už nám obsazují Belle Terre. Pokud všechno půjde podle Schyler, staneme se brzy pobočkou Armády spásy.”

Ken se rozesmál. Po dlouhé době nepocítila Tricia uspokojení, že pronesený vtip zabral.

„Skoro se cítím spokojená, když situaci hodnotíš takhle vesele,” odsekla. Zavedla se za manžela, který zamířil ke schodišti. „Vůbec nevidím nic zábavného na faktu, že dcera naší bývalé služky se tu usadila jako královna ze Sáby. Nebo moje vykutálená sestra,” prskala, „tu nechá pobíhat toho svého zchudlého amanta, jako by mu všechno patřilo.”

„Boudreaux s ní nespí.”

Tricia se nahlas rozesmála. „Kdypak konečně dospěješ? Samozřejmě jde o milence. Copak jsi neviděl, jak se včera na něho dívala, když scházel z těchhle schodů? Jsi snad slepý? Nebo jen zavíráš oči před tím, co nechceš vidět?”

Po výhrůžném telefonátu Ken už vůbec nepotřeboval neustálou manželčinu kritiku. „Podívej, taky se mi nelíbí, že se tu Schyler objevila a všechno bere do svých rukou, ovšem opravdu nevím, jak ji zastavit!”

Tricia odhodila vlasy dozadu a pohlédla mu vyzývavě do tváře. „Snaž se tedy nějaké řešení najít, drahoušku…”

„Nebo co?”

„Nebo celou situaci vezmu do vlastních rukou!” S výrazem krvelačné šelmy se pousmála. „Ale ty jsi přece podstatně shovívavější než já…”

„Tuk, ťuk?”

Schyler tiskla sluchátko ramenem k tváři, gestem ruky vyzvala Kena, aby vstoupil. Dveře do kanceláře za sebou zavřel. Ačkoliv si všiml nového nátěru, žádné poznámky neměl.

„To bude úžasné, paní Dunneová,” Schyler kohosi chválila po telefonu a přitom se usmívala na švagra. „Ano, zdá se mi to jako zásah samotné prozřetelnosti, co říkáte…? Už se těšíme, až se objevíte na Belle Terre… Takže dnes odpoledne…? Výborně! Na shledanou.”

Zavěsila a zajásala nahlas. „Tomu nemůžu věřit. Paní

Dunneová vařila ve školní jídelně a má ta nejlepší doporučení. Před několika lety přestala chodit do práce, aby se

mohla doma starat o nemocného manžela. Když nakonec zemřel, kontaktovala agenturu v New Orleans, specializující se

na služby v domácnosti. A právě oni mě odkázali na ni. Ne-ní to úžasná shoda šťastných náhod? Vždyť se nebude muset

ani stěhovat, pouze do svého pokoje, A já se nebudu muset

unavovat všelijakými pohovory s neznámými kandidáty. Ani jí nebude vadit péče o tátu.” Nadechlé se, nadšeně se usmívala. „Co si o tom myslíš?”

„Budou všechna naše jídla chutnat jako ze školní jídelny?”

„Nemůže to být horší než výtvory paní Gravesové.” Pohodila ramenem. „Kde vůbec Tricia našla tu vyzáblou babu?”

„Mě se neptej! Tohle je přece doména mé manželky.”

Nechala ho usednout, pak se zeptala: „Kene, proč jsi nezakročil, když propouštěla Vedu?”

„Vždyť říkám - tam má pravomoc nesahá!” bránil se. „Navíc jsem v dětství nesedával na jejím klíně jako vy. Pro mě to byla hospodyně jako každá jiná.”

„Pro mě se stala členem naší rodiny,” poznamenala smutně Schyler. „Překvapuje mě jen, že Tricia k ní tohle necítila.” Potom se ovládla, přesunula se ze vzpomínek do současnosti. „Copak tě k nám přivedlo? Já tady zrovna mám pro tebe kopii kontraktu s Endicottem.”

„Ani ses o výsledku včera nezmínila.”

„Však jsem neměla šanci, Kene.” „Boudreaux jel s tebou, že?”

„Ano,” přiznala pokořeně. „Ovšem jeho asistence byla nedocenitelná.”

„Hmm. Strávila jsi s ním tedy celý den.” „Šlo o dlouhou cestu.”

Měl ještě mnoho dalších otázek, ale ztrácel nervy. „A jak to tedy dopadlo?”

„Určitě budeš spokojený.”

Předala mu kopii kontraktu a připravila se na kritiku dodatku ohledně platby až po konečném dodání materiálu. Ken však na listinu zběžně pohlédl, složil ji a zastrčil do náprsní kapsy sportovního saka.

„Copak si to ani pořádně nepročteš?”

„Až později,” zareagoval. „Určitě je všechno v pořádku.” Do očí se jí ale nepodíval, vrtěl se na židli jako dítě při prvním koncertním vystoupení před veřejností. „Vlastně jsem přijel, abychom si probrali osobní problém.”

Schyler povzdychla a zdvihla se ze židle. „Pokud jde o Gaylu, řekla jsem už,vžechno, co bylo třeba.”

„O tomhle mluvit nechci.”

Opřela se o roh stolu. „Tak o čem?”

„O financích.” Konečně zdvihl oči. „Potřebuju peníze.”

„To snad my všichni,!?’ vesele opáčila.

Smutně se zašklebil. „Ne, myslím teď. Okamžitě!”

Mluvil seriózně. Nešlo o legraci. Schyler zvážněla: „Kolik, Kene?”

Poposedl na židli, odkašlal si a pak řekl: „Deset táců.” „Deset tisíc dolarů?” Ani se nesnažila zakrýt zděšení. „Přibližně tuhle částku.” Opět se snažil nasadit úsměv, ale zmizel dřív, než ho zformoval. ,Je to na dobrý účel.” „Pro tvé zdraví?”

To se mu zdálo vtipné, až vyjekl smíchem. „V jistém smyslu jsi uhodla.”

„Kene?” Přešla k němu, opřela mu ruku o rameno.,Nejsi nemocný, nebo ano? Existuje něco…”

„Ne, ne, nic takového.” Vstal. „Ale je to důležité, Schyler - jinak bych se před tebou neplazil jako nějaký zatracený žebrák. Věř mi, že pro tebe je lepší ani nevědět, o co jde. Však ti to splatím, slibuju!”

„Nechci od tebe žádné záruky ani vysvětlování. Pokud potřebuješ peníze, beru to na vědomí. Jestli jsou tvé důvody osobní, uznávám tvé soukromí.”

„Takže mi půjčíš?”

„Přála bych si, ale nemůžu.”

„Nemůžeš?”

„Žádné nemám.”

„Nemáš?”

Tyhle ozvěny ji už unavovaly. „Mám s bídou částku k žití, která musí vydržet do mého dalšího výplatního šeku.”

Ken si zmateně projel vlasy rukou., Jaký další šek?”

„Mám dědictví po matce uložené ve fondu. Můj právník v Londýně mi posílá určenou částku jako rodinnému příslušníkovi každého prvního v měsíci. Jde vlastně o peníze z úroků. Nikdy bych se zděděného jmění nedotkla, ani to nemám v úmyslu, pokud mě k tomu nepřinutí skutečně vážné okolnosti.”

„Chceš snad říct, že nemůžeš použit své vlastní peníze, když je potřebuješ?”

„Mohla bych, ale pak zaplatím pořádné pokuty při vybírání jednorázových částek, které se musí včas vrátit. K tomu navíc, pokud se firma Crandall Logging nevyhrabe z minusu a nesplatí dluh, vlastní dědictví nastoupí jako platební jistota pro další půjčku. Takže skutečně tohle konto nijak plenit nemůžu.”

„Copak ten slavný Mark, pro kterého děláš, ti nic neplatí?”

„Samozřejmě, ale trvá striktně na procentech z prodaného zboží. A jak dobře víš, v obchodě jsem nebyla už téměř celý měsíc.” .

Začal přecházet po kanceláři. Připomínal člověka, jenž nemá žádné další možnosti. Vzbuzoval v ní lítost. „Určitě se ti podaří sehnat v bance osobní půjčku.”

„Ani vlastni táta mi nevěřil, co se týče mého dědictví. Nemůžu na nic sáhnout, dokud mi nebude čtyřicet. Přitom nemám ani hovno, které bych mohl nabídnout jako záruku.”

„A Tricia?”

Povzdychl. „Ta utratila poslední peníze po matce už před léty. Od té doby tahala prachy z Cottona i z mé mizerné výplaty, kterou od něho dostávám.”

„Až se to rozjede, dohlédnu na to, abys dostal přidáno. Zasloužíš si to.”

„Schyler, to mi ale teď nepomůže!” vykřikl. Při pohledu na její šokovaný výraz přiskočil a chytil ji za rameno. „Promiň. Nechtěl jsem na tebe řvát.”

„Kene, děsíš mě. Jak zoufale potřebuješ hotovost?”

Její náhlý zájem v něm rozezněl poplašné zvonky. Nemohl si dovolit prozradit víc. Nasadil uklidňující masku, podařilo se mu doplnit i úsměv. „Zase tak hrozné to není, aby ses musela bát.” Podařilo se mu i vyžehlit starostlivé vrásky na čele, když ji pohladil ukazováčkem. „Však ono to nějak dopadne, něco se vyvrbí.”

Prst pomalu sklouzl na tvář, potom přejel na spodní ret. „Tak krásná. A tak statatečná.” Vzdychl touhou. „Bože, Schyler, víš vůbec, jak sexy vypadáš? Vždyť vzduch kolem tebe i praská výboji, když jen vkročíš do místnosti.”

Snažila se odtáhnout. „Kene, přestaň! Nejednou jsem tě žádala, aby ses mě přestal dotýkat.”

„Ale dobře víš, že po tobě pořád toužím. A já vím, že mě stejně chceš.”

Popřela vyslovenou myšlenku prudkým zavrtěním hlavy. „Tvé láskyplné návraty ke mně jsou nejen špatné, ale i unavující. Řekli jsme si přece všechno, co bylo zapotřebí… už několikrát. A teď naposled: Nech toho!”

Opět odmítl uznat tuhle odpověď za negativní. Navíc se zdál mnohem zatvrzelejší než kdy jindy. Přistoupil blíž, pevně ji objal. Snažila se ho odstrčit. Jen zesílil sevření.

„Schyler, neodháněj mě! Nech mě milovat tě!” Dech se mu zrychlil. „Zatraceně! Nebylo by vzrušující milovat se právě tady? Rovnou tady?” a přistrčil ji zády ke stolu.

„Copak jsi zešílel?” zalapala po dechu.

„Ano. Jsem do tebe blázen!”

„Copak nevidíš, jak je to špatné?”

„Nic špatného na tom není. Ani nemůže, když tě tolik miluju. Co jednou mezi námi bylo, stále přetrvává. Však uvidíš!”

Snažila se vyjít z nastalého problému důstojně, nechtěla se s ním pustit do křížku. Velice řízně odsekla: „Né, Kene!” „Proč ne? Jsme tu sami.” „Ne tak zcela.”

Odskočili od sebe při náhlém zaznění rušivého hlasu.

KAPITOLA TKAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Cash Boudreaux se opíral o veřej.

„Nerad kazím tak dojemnou scénu, ale potřeboval bych mluvit se slečnou Schyler.”

Snažila se vypadat úředně, přesto pochybovala, zda tím situaci zachrání. „To je v pořádku, Cashi. Ken byl právě na odchodu.”

Švagrova brada poklesla. „Ty mě vyháníš, abys mohla mluvit s mm?”

Bude mít co vysvětlovat později, ale teď nemohla nechat Cashe v dojmu dalšího pokračování milostné aféry se švagrem. „Potřebujeme si promluvit o byznysu. Naše diskuse může počkat.”

Zuřivě na ni pohlédl:,, Samozřejmě! Tak dobře!” odsekl. Strčil do vetřelce, když vycházel ze dveří.

Cash počkal, až Kenovo auto zmizelo na mostě a prach se usadil. Pak se obrátil ke Schyler. „Takže v těchhle dnech si zajišťuje nárok na výplatu tím, že udržuje hormony šéfové dokonale vyladěné?”

„Co tady Ken dělal, je mezi mnou a jím.”

„To jsem docela dobře viděl.”

„A ty s tím nemáš nic společného, pane Boudreauxi.”

Atmosféra v kanceláři zhutněla, hrozila výbuchem. Kdyby snad někdo z nich škrtl zápalkou, vše by vyletělo v plamenech. Cashovy oči ji zaživa stahovaly z kůže, ona ho zas provrtávala pohledem. Ať se propadnu, než bych se nechala zatáhnout do nějakých obranných a vševysvětlujících výmluv, uvažovala. Může si klidně myslet, co chce.

„Asi tě správně nechápu, dámo.”

„Ne, že by mě to příliš zajímalo, ale co ti nehraje?”

„Máš rezidenci, jako je Belle Terre, a klidně zdrhneš ná druhou stranu světa.” „Měla jsem své důvody.”

„Pro útěk, oui. Ale proč jsi zůstala mimo tak dlouho?” Zajel rukama do zadních kapes džin, arogantně naklonil hlavu. „Ovšem odhaduju, že ten chlapík, co tam s ním žiješ, s tím má něco společného.”

„Mark má na tom zásluhu, samozřejmě.”

Cynicky zkřivil rty. „Co tady na nás hraješ, ha? Snažíš se dostat Howella a toho anglánského frajírka proti sobě, k tomu navíc přihodit kohokoliv, kdo ti během toho zabuší do rozkroku?”

„Nikoho proti nikomu neštvu.” Nitro jí začalo hrozit výbuchem. „Ken je manžel mé sestry. A Mark není Angličan. Na druhé straně chlap jako ty nemůže podobnému vztahu vůbec rozumět. Existuje víc než jen chlípnost a pot.”

„Chtíč a zavlhnutí by mělo stačit,”

„Možná pro tebe, ale pro mě né! Ani pro Marka ne.”

Pomalu přikývl, přesto na ni stále zkoumavě pohlížel.

„Něco jiného mi tu nehraje. Vezme si do baráku ženskou

s tak příšernou minulostí, na kterou by žádná z místních dam ani neplivla, kdyby ji zahlédly v ohni. Přesto ti svědomí nebrání se kurvit se švagrem.”

Schyler se chtěla na něho vrhnout, vyškrábat mu oči - ale

pochopila, že přesně o tohle se pokouší. Má klesnout na jeho úroveň. Takovou radost mu nedopřeje. Kdyby ho nepotřebovala k udržení chodu rodinné firmy, na minutu by ho

propustila. Bohužel, bez něho podnik nezachrání. Musí

strpět nechutné urážky - kvůli Belle Terre je zapotřebí vydržet všechno!

„Překročil jste své pravomoci, pane Boudreauxi,” prohodila nadneseně. „Pokud vás sem dohnala starost o byznys, laskavě se vyjádřete. Pokud ne, pak máme oba důležitější věci na práci.”

Oči měl stále přivřené, výraz sarkastický, ale ruce vytáhl z kapes. Jak je na tom Gayla?”

„Prospala celou noc. Ráno vypila čaj, pak si odskočila do koupelny. Teď zase spí.“Ještě krvácí?” „Ne.”

„Dobře. Kdyby k něčemu došlo, rád bych se to dozvěděl.” „Dám vědět.”

Teď už stál blízko. Voněl lesem při rozednění. Cítila, jak ji zezadu tlačí deska stolu. Zatoužila být přes ni přehnutá, což ji opět rozvzteklilo. „Ještě něco?”

„Ne.”

„A co dál?” Srdce se jí rozbušilo, třeba ji teď vášnivě políbí.

„Tohle bylo připíchnuté na dveřích kanceláře dneska ráno, když jsem se tady objevil. Přišla jsi pozdě, tak jsem ti to schoval. Myslím si, že by ses na to měla podívat.”

Sáhl do náprsní kapsy u košile a podal jí fotografii. Zklamaná vzala snímek do ruky, prostudovala ho, ale po chvíli na něho tázavě pohlédla. „Vůbec nechápu, o co jde.”

„To je fena pitbula se štěňaty. Čtyři, pokud dobře počítám.”

Pochopila. „Jigger,” tiše hvízdla.

„Oui. Jen hádej, proč ti dává vědět, že zápasy v aréně budou pokračovat i po tak těžké ztrátě, kterou utrpěl.”

„Obrátila jsem se na kancelář státního zástupce už několikrát, ale nikdy jsem ho osobně k telefonu nedostala. A se—

kretářka se nenechala mým problémem nijak dojmo -

vždy mi radila, abych si vše vyřešila s místním šerifem.”

„Co dál?”

„Nic. Jigger se asi smíchy popadá za břicho.”

„Já jsem tě varoval.”

Hodila snímek na stůl. „Myslíš, že pořád touží po odvetě?”

„Přesně tak.”

„Přestaneš mě už laskavě tahat za nos a předvádět své

nebetyčné znalosti V téhle oblasti?” vyhrkla. „Pokud chceš něco říct, tak mi poraď!”

„Fajn.” Sehnul se k ní, až ucouvla, musela se opřít o stůl.

„Chceš mou radu? Vypadni odtud a zmiz do Anglie!”

„Cože?”

„Dějou se tady dost zkurvený věci, co ses objevila.” „To ale není má vina.”

„Že ne?” „Ne.”

„Jmenuj jednu zoufalou situaci, kterou jsi neposrala ještě víc.”

„Co by ti všichni dřevorubci dělali, kdybych podnik neotevřela?”

V tomhle měla pravdu. Cash se náhle vzpřímil, otočil se a pěstí udeřil do stěny. Zavrtěl hlavou, aby si pročistil myšlenky. Pak na ni pohlédl.

„Proč některým věcem nenecháš

volný průběh?”

„Protože všechno volně neprobíhá”

„Přece šlo jen o podivnou náhodu s tím Jiggerovým psem, co tě pokousal.”

„Pochybuju, že bys něco takového tvrdil, kdyby na tebe to zvíře zaútočilo. Nebo na tvé dítě!”

„Nemám žádného potomka.”

„Ani tohle není má chyba.”

Odmlčeli se, aby mohli strategicky naplánovat další postup útoku. Cash se ozval první.

„Cotton si měl řádně promyslet, jak dluh splatí.”

„A jak asi? Vždyť neměl žádnou hotovost.”

„To je kec! Má přece přátele, moře kámošů s prachama, známé z různých večírků - každý by mu během minuty vypomohl. Ale ty ne, ty se do toho musíš pustit naplno. Všechno budeš splácet sama, rozhodla ses.” Teď už křičel a máchal rukama. „Musíš si uspokojit to své zasrané ego!”

„To s tím nemá nic společného!”

„Proč to tedy děláš?”

„To je má věc!”

„Proč? Doprdele, proč nás nenecháš na pokoji?”

„Protože něco takového udělat musím!”

„A během celého procesu každému zkurvit život?”

Zamířil ke dveřím. Schyler mu vběhla do cesty. „Cashi, nehádej se se mnou. Radši mi pomáhej. Jak až daleko ve své pomstě může Jigger zajít?”

„Viděla jsi Gaylu.”

„Může být tak krutý a bezohledný, že by ohrozil splnění dodávky pro Endicotta, pokud se o tom dozví?”

„Víc než pravděpodobné.”

Položila mu dlaň na paži, zoufale na něho pohlédla. Vztek a hrdost potlačily starost. „Co mám tedy dělat?”

V chladných očích žádný odraz emoce nezahlédla. Nestaral se o ni, její problémy ho nezajímaly, pokud neměly přímý dopad na něj, říkaly. „Ty jsi tady přece ta nejchytřejší dáma.” Tvrdě jí ruku odstrčil. „Alespoň jednou dopadneš vlastníma nohama na zem!”

Rhodin dlouhý nehet projížděl chumáč chlupů na Cashově podbřišku. Jazykem mu objížděla bradavku, jako by šlo o vrcholek porce zmrzliny. Mlaskáním naznačovala vychutnávání sladkosti.

„Tak dlouho jsme si polední pauzu neužívali,” povzdychla a jemně se mu zakousla do pevného, vystouplými žílami ozdobeného bicepsu. Jsem ráda, že ses ozval.”

Cash měl jednu ruku založenou za krkem, hlavu si opíral o dlaň. Pohled zaostřoval vzhůru ke stropu, kam stoupal kouř z cigarety. Uvažoval, zda Rhoda už poznala, jak přes veškerou svou snahu i talent je pořád měkký. Ačkoliv mu džíny rozepnula, tak daleko zatím ještě nepátrala. Bude zuřit, až zjistí, že nemá nabito a není připravený k palbě.

Měl chuť na jinou. A Rhoda mu nestačí. Tohle měl vědět předtím, než jí zavolal. Ovšem na druhé straně ho mohla zase dočasně zabavit.

Zatím vše, co udělala, nepracovalo. Připadal si jako blázen, vztek se v něm hromadil. Odstrčil Rhodu a vstal z postele,

„Kam jdeš?”

„Tady je snad větší teplo než v pekle.”

„Není. Navíc je tu zima. Klimatizace jede naplno.”

„Tak dobře, je zima.” Našel popelník na toaletním stolku, zamáčkl cigaretu. Kdyby šlo takhle jednoduše uhasit oheň spalující nitro.

„Už zase máš náladu pod psa.”

„Však všechno stojí za starou belu už čtyřiadvacet hodin.” Pravda to nebyla. Včera v tuhle dobu sledoval Schyler při popíjení šampaňského, stávala se přítulnější i svůdnější každým lokem. Díval se přece, jak se uvelebila v autě na sedačce, kolena od sebe a vlasy jí cuchal vítr. Rty měla trochu pootevřené, když tak pospávala. Veškeré obranné systémy očividně vypnula. „Cashi?”

„Co? Zatraceně. Copak nevidíš, že uvažuju?”

„Snad máš myslet na mě,” upřesnila Rhoda.

Už se připravil na peprnou poznámku, ale ovládl se. Vůbec nechápal, co se s ním děje. Má tady v posteli rozpálenou a povolnou buchtu, je nahá, a on se tu chová jak zhýčkaný fracek.

„Máš pravdu, Rhodo. Dej mi něco, ať můžu přemýšlet.”

Vrhl se na ni, ústa jí zakryl svými. Hlavu jí sevřel do dlaní. Dravě ji líbal, tvrdě se k ní tiskl.

„Bože, Cashi,” zalapala po dechu, když se odtrhla. „Dítě, uklidni se. Přece nemusíme spěchat, nebo snad ano?”

„Jo,” zamumlal kdesi u krku. „Musíme.” Pocítil v rozkroku drobný nepokoj, což značilo příslib. Musí se do ní dostat, dřív než si připomene, že není pro něho na prvním místě.

„Počkej, chci ti něco ukázat.” Ignorovala jeho chtivou netrpělivost a vlídně se na něho usmála. „Podívej se na ně,” natáhla se pro kabelku na nočním stolku, škrobené prostěradlo jí přejelo přes bradavky. Když si zase lehla, obě trčely vzhůru.

Cash se posadil, chvěl se znechucením nad sebou, nad ní, nad vším. Nakonec přece jenom pohlédl na nabízenou atrakci. „Fotky?”

Po spatření první zbystřil, výraz ve tváři se mu okamžitě změnil. Probíral jednu po druhé, pečlivě je prostudovával. Aniž pohnul hlavou, zadíval na Rhodu zpod hustého obočí. Její úsměv naznačoval lascivnost. Prošel ještě jednou všechny snímky.

„Tohle je skutečně široký… úsměv, co tu Rhodo, ukazuješ.” Úmyslně udělal pauzu uprostřed věty, aby jeho slova

vyzněla dvojsmyslně.

Rhoda ve své zamilovanosti do fotografií nezaregistrovala naznačenou nechuť. „Hádej, kdo mačkal spoušť?”

„Nemám rád hádanky.”

„Dale,” zachichotala se.

„On si rád fotí nahé ženy?” Cashovo vzrušení nejenom ochladlo, přímo zamrzlo. Přemýšlivě prstem poťukal pornografický materiál a hned si vzpomněl na plačtivé vyprávění černé dívky o úchylákovi, jenž se vzrušoval foťákem. Běs se v něm rozhoříval, Rhoda však nic netušila.

Na jednom snímku ležela pohodlně rozvalená v polštářích. „Která z nich se ti líbí nejvíc?”

„Ještě jsem nezačal vybírat.”

„Co se s tebou děje? Žárlíš?”

„Jsem až hráškově zelený.”

Zamračila se. „Nezdáš se moc nadšený, když na ně koukáš.”

„Ale jo, určitě jsem.” Sklonil se k ní a chytil za ruce. „Dej si jednu ruku sem,” položil si ji na prsa. „A druhou tady, zrovna jako na obrázku,” vysvětloval, zatímco prsty vsouval mezi rozevřená stehna. „A než se naděješ, ani se ti po mně nezasteskne.”

Zapnul si kalhoty a natáhl košili ještě dřív, než si uvědomila, co se vůbec děje. „Tohle mně přece nemůžeš zase udělat, ty zasranej bastarde!”

Cash za sebou práskl dveřmi motelového pokoje. Rhoda vyletěla z postele, okamžitě je otevřela. Vůbec ji nezajímalo, že se ukazuje zcela nahá všem motoristům na blízké silnici. Ječela naplno, určitě musela probudit odpočívající řidiče nákladních vozů v sousedních pokojích. Jak smyslů zbavená řičela: „Di se bodnout, Boudreauxi! Za tohle zaplatíš!”

„Schyler má kontrakt s Endicottovou papírnou.”

Dale Gilbreath syčivě zasakroval. „Jak velký?”

„Napřed musím vědět, zda naše domluva stále platí.”

„Samozřejmě,” uklidňoval ji bankéř. „Já si beru rezidenci a se zbytkem Belle Terre si můžeš dělat, co chceš.”

„Ale Belle Terre dostane přece banka.”

Dale přezíravě mávl rukou. „To je stejné, jako kdybych to měl já.”

„Jak to?”

„Napřed totiž dojde k aukci propadlého majetku. Tam se objeví individuální kupci.”

„A ty povedeš dražbu!”

„Samozřejmě,” ďábelsky se zašklebil.

„Takže dohlédneš, aby tvá nabídka byla nejvyšší.” Dale přikývl. „A co když nabízené částky budou kontrolované?”

„To se dá zašvindlovat.”

„Ale potom se musíš pochlubit dost velkou sumou - máš

ji?” ‘

„Akvizice Belle Terre je čistě jedním z mých, ach, koníčků. Vždycky nechávám probíhat víc drobných akcí naráz.”

„Jsi velice chytrý, že ano, pane Gilbreathe?”

„Velice.”

Dale odhadoval ambice individua vedle. Svou vlastní motivaci na téhle transakci měl jasnou: chce Belle Terre kvůli moci a respektu, což získá společně se změnou adresy. Ale co motivuje komplice? Má důvody stejně vyhraněné jako on, či jsou zahalené v závoji minula a podrobené emocím? Ovšem ve skutečnosti na tomhle nezáleží. Jen ho posedla zvědavost. Copak musí mít každý konkrétní důvody, aby podstupoval podobné transakce? Pravděpodobně ne. Jeho konspirátor je plný záště! Ale on se přece nebude starat o to, odkud pramení - hlavně když přivodí pád rodiny Crandallů a Belle Terre.

„Jak velká je ta smlouva?”

„Dostatečně - zaplatí se půjčka a ještě zbude.”

„Zatraceně!”

„Ale je v ní háček. Crandall Logging musí dodat dřevo do posledního polena, než jim Endicott vyplatí první cent.” „Jak tohle všechno víš?” „Vím.”

Dale překontroloval komplicův výraz, aby se ujistil, že nejde o teoretickou spekulaci, ale o skutečnost. Zhluboka vydechl. „Takže klíčem k úspěchu celé naší operace bude zdržení poslední dodávky.”

„Máš pravdu. Všechno dřevo budou denně převážet na vagonech. Jen ta poslední fůra, jak jsi rafinovaně nadhodil, bude mít klíčový význam.”

,Jak brzo k tomu dojde?” chtěl vědět bankéř.

, Je to obrovská zakázka, takže ona to zvládne jen taktak do určeného data. A to bude znamenat pro každého zaměstnance přesčasy i práci bez ohledu na počasí. Těžko se jí podaří dodat veškeré dřevo do dne splacení dluhu.”

„Potřeboval bych pomoc…, aby neuspěla…”

„Naposledy mě odmrštila. Udělám všechno, co bude třeba.”

Gilbreath se usmál, už teď vychutnával vítězství, kterého dosáhne během několika týdnů. „Ještě jednou promluvím s Jiggerem. Tenkrát vyndal zaujatý, když jsem mu poprvé představil náš malý projekt.”

„Ještě něco dalšího byste oba dva měli vědět. Gayla Francesová je v Belle Terre, leží dokonce ve Schyleřině posteli.”

„Bože, tuhle zprávu si Flynn zamiluje.”

„Nebude se divit?”

„Co se té dívce přihodilo?”

„Proč?”

„Čirá zvědavost.”

„Opravdu? Vypadáš pobledle. Nejsi náhodou jeho pravidelný zákazník, nebo ano?”

„Co se té černošce stalo,” opakoval vyděšený Dale.

.“Jigger ji ztřískal a ona od něho utekla. Schyler si Gaylu vzala k sobě. Tímhle činem jen zdvojnásobí Flynnovu touhu po pomstě. Potom už nám pomůže víc než jen z pouhého rozmaru.”

„A když něco nevyjde a chytí ho…”

„Bude potrestán on.”

„Nemusí být, pokud nás prozradí.”

„Ovšem my potvrdíme, že lže. Bude to jen naše slovo proti jeho. A kdo by vůbec Jiggerovi věřil?”

Gilbreath se usmál na svého informátora. „Udržuj mě v obraze.”

„Ani na minutu nepochybuj. Zasloužená odplata pro Schyler Crandallovou je už dávno připravená!”

Jimmy Don Davison dlouho zíral na obálku, než ji otevřel. Dopis rozlepili samozřejmě v kanceláři, aby se oficiálně seznámili s obsahem. Vzadu, na tuhé krémově zbarvené obálce, se skvěla zpáteční adresa: Belle Terre, Heaveií, Louisiana. Doprdele, kdo by mu z Belle Terre mohl psát do vězení? Kdo na Belle Terre vůbec ví, či ho zajímá, že je tady?

Nakonec se otočil na bok, opřel se zády o stěnu a paty zapřel o tenkou vězeňskou matraci. Z nitra dopisu vytáhl jediný list papíru s reliéfní hlavičkou. Než se začetl do pohledného rukopisu, pohlédl na podpis.

„Schyler Crandallová?”

„Říkal jsi něco, Jimmy Done?” zeptal se spoluvězeň z horní palandy. „Tobě nic, Old Stu.”

Drahý pane Davisone, začínal pozdrav. Mezi tímhle a neočekávaným podpisem se nesl omluvný tón, jako by vůbec

někdo z laurentského okrsku potřeboval připomenout, kdo je

Schyler Crandallová. Dokonce se i zajímala, jak se mu vede. Konečně se dostával k hlavnímu důvodu celého dopisu.

Měl ho informovat o skutečnosti, že Gayla Francesová žije

na Belle Terre po neurčené časové období, a pokud by ji

chtěl kontaktovat, všechnu korespondenci tam může adreso—

vat.

Záhadnou zprávu přečetl ještě několikrát, potřeboval se ujistit, zda opravdu porozuměl. Jako hlavní se jevila změna adresy, i když slečna Schyler mu vlastně sáhodlouze naznačovala, aby se snažil zkontaktovat svou bývalou milou. Skutečně perfektní známost: z Gayly se přece stala kurva. A jak je vidět, padla až na dno, takže dokonce ani Jigger Flynn ji nemůže dál snášet pod svou střechou.

Jimmy Don v duchu chrlil nadávky na Gaylu i tu bohatou bílou děvku, která se plete do prostému úplně cizích lidí. Luxusní dopisní papír se mu v rucepřeměnil ve zmačkanou kouli. Mrštil s ní do protější zdi.

„Hej, člověče, co ti napsali?”

„Drž hubu,” jen zavrčel.

Schyler Crandallová se zřejmé domnívala, že on se zajímá o Gaylin život. Měla pravdu, ale jen do té míry, aby ji mohl rychle najít, až ho pustí. Bude se muset pohybovat bleskově. Nikdo nesmí vůbec nic tušit. Jeho pomsta musí být rychlá a jistá jako boží meč.

Černé oči sršely vztekem. Pěsti se mu naprázdno svíraly a rozevíraly zcela podvědomě. Zrada jeho milé dostala podobu jazyka dotýkajícího se bolavého zubu. Nezáleželo na bolesti, pořád se k téhle záležitosti musel vracet. Navíc se ptal sám sebe, jak si vůbec Gayla mohla vybrat tenhle druh existence.

Kdysi společně plánovali, že dostudují, vezmou se a budou mít děti.-Vždyť už si našli jména pro první tři nebo čtyři. Poznal ji přece coby pannu, když se poprvé spolu milovali naplno. Však on taky žádné zkušenosti ňfeměl. Vedli jeden druhého při milostném aktu, upřímně si svěřovali, co se jim líbí, kdy zrychlit, kdy vyčkat.

Představa své milé, prodávající sexuální zkušenosti, mu zdvihala žaludek. Jen pomyšlení, že miluje Jiggera Flynna s tou samou sladkostí a něhou jako tenkrát jeho, ho dostatečně vybičovalo, aby se rozhodl s rozkoší zabít oba a ještě se přitom bude vítězoslavně smát.

Ve své mysli už propracovával podrobnosti o pomalé a mučivé popravě, takže si ani nevšiml skupiny vězňů před celou. Ve volném čase zůstávaly dveře dokořán a trestanci si krátili čas couráním y nezakázaných prostorách. Jimmy Don nezaznamenal příchod skupiny zlosynů, dokud mu nevlezli do cely. Cpali se tam, nemohli se do tak malého prostoru vejít. Razz se opřel loktem o horní palandu a usmíval se na něj.

„Co se děje, chlapče?”

„Nikdo tě sem nezval, Razzi.”

Jimmy Don nesnášel podobná představení. Razz se třemi pobočníky proti němu a Old Stu. Pokud vězení bylo mikro-kosmem, tak Old Stu patřil k vesnickým primitivům. Dostal doživotí za zabití policisty, což na něho jistě nahráli. Old Stu však nic nenamítal proti nespravedlnosti. Neměl rodinu, a tak se mu vězení stalo domovem. Nebyl k ničemu, nikomu neublížil. Držel se kréda neposlouchat zlo, nevidět zlo, nemluvit zlo - takhle chtěl přežít.

Razz se opět usmál. „Tohle nezní moc přátelsky. Přišli jsme se s tebou slavnostně rozloučit, mám pravdu?” Zbývající tři bestie poslušně přikyvovaly. *

„Nikam nejdu.”

„Půjdeš odtud pryč, chlapče. Velice brzo. Na čestné slovo. Copak o tom nevíš?”

Jimmy Don měl určený termín setkání s komisí, ale někomu takovému se s datem svěřovat nebude. „Ještě jsem nic oficiálního neslyšel!”

„Ne?” podivil se Razz a předstíral překvapení. „Takže ba-cha, určitě by ses musel stydět, kdybys vzbudil nějaký rozruch před setkáním s nimi, viď že jo?” Afektovaně se dotkl snědé tváře. Jimmy Don ucukl. Náhle si všiml, jak jeden ze spoluvězňů listuje v jeho bibli.

„Pusť tu knihu z těch špinavých pazourů,” vykřikl nedůtklivě.

„Hej, člověče, nehraj si s biblí našeho Jimmyho Dona,” zahučel Razz. „Matka mu ji určitě dala, pravda, Jimmy Done?”

Ten se přesunul k okraji lůžka. „Říkám, ať na tu knihu nesahá.”

Druhý vězeň varování ignoroval, pročítal si vepsané věnování na první stránce. „No a co? Jak sladké - ty a náboženství, Jimmy Done?” Vytrhl stránku s obrázkem, zmačkal ji v ruce a odhodil na podlahu, kam před chvílí dopadl dopis z Belle Terre.

„Zatraceně!” zařval Jimmy Don, vyskočil a rukama mířil na zlotřilcův krk.

Razz hp však zachytil za límec vězeňského trička. Posměšně viníka káral. „Nech tu chlapečkovu bibli na pokoji. Copak nevíš, jak rád si v ní čte? Vždyť ve společenství Jimmyho Dona je pořád možnost se znovu narodit. Pořád křtí, mluví jazyky, zvládají hady a všechna ta ostatní hovna.”

Zlovolně vytrhl několik dalších stránek se zlatou ořízkou a rozdělil mezi ostatní. Nad podobnou chytrostí se museli všichni rozchechat, společně papír trhali na kousky a zbytky sypali na zem.

„Zkurvencí zasraní,” sršel vztekem Jimmy Don.

„Teď už si přece jenom popovídáš se svými přáteli? Hmm?” varoval nenucené Razz. „Přišli jsme ti dát malej dárek na rozloučenou.”

„Udělej ho velkej” jeden z nich si pohladil zip na poklopci. Vtipná poznámka vyloudila u ostatních hlasitý a nadšený chechtot.

Jimmy Don se pustil do boje, ačkoliv šlo jen o prázdné gesto. Měl sílu jako býk, ale nemohl zvládnout všechny čtyři. Přitom ani nemohl volat o pomoc bachaře, jelikož by se z obav před další pomstou postavili na Razzovu stranu. A navíc, kdyby Jimmy Don připoutal pozornost sám na sebe či vyvolal problém na bloku, komise ho ke slyšení ani nepustí. A když se nedostane ven, nebude mít šanci Splnit Bohem daný úkol a potrestat Jiggera a Gaylu.

Se skřípěním bělostných zubů se podvolil celé tlupě. Znásilňovali ho postupně, zatímco Old Stu ležel na syé palandě a čistil si nehty na ruce. Zároveň děkoval Bohu, že je dostatečně starý a ošklivý, takže žádný člen Razzova gangu po něm vilně nezatouží.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

„Zatraceně!”

Schyler sykla, nadávka směřovala k výpisu z banky, který se během poslední hodiny snažila rozluštit. Buď neměla hlavu na čísla, nebo se kalkulačka rozbila či několik tisíc dolarů z konta firmy Crandall Logging skutečně zmizelo.

K tomu potřebuje Kenovu pomoc. On je přece účetní. Je placený za to, aby vystopoval všechny špatně převedené částky. Sáhla po telefonu, ale než zdvihla sluchátko,telefon sám zazvonil:

„Haló?”

„Schyler? Tady Jeff Collins.”

S doktorem se oslovovali jménem od Cottonovy operace. „Doufám, Že se nic špatného nestalo,”

„Proč si lidi vždycky myslí jen to nejhorší, když doktor zavolá?”

Rozesmála se. „Promiň. Jsi snad nositelem dobrých zpráv?” „Doufám, že si tohle zapamatuješ. Otce si zítra můžeš odvézt.”

„To je nádhera,” vydechla.

„Napřed si však popovídej se zdravotními sestrami, než tenhle krok podstoupíš,” připomenul jí doktor s pousmáním. „Do týdne ho třeba budeš chtít poslat zpátky. Ne, že bychom ho nechtěli, ale stává se nám tady opravdu osinou v zadku.”

„Starý vzteklý podivín, že?”

„Ten nejvzteklejší.”

„Už se nemůžu dočkat, až bude doma.”

„Pokud se chceš odpoledne objevit, budu mít veškeré propouštěcí formuláře připravené k podpisu. Tím se vyhneš frontě, která tu obvykle po ránu bývá.”

„Díky za všechno, Jeffe. Hned jsem tam.”

Než mohla zavěsit, ještě poznamenal: „Pořád to neví. Napadlo mě, že bys mu dobrou zprávu ráda sdělila sama.”

„Díky, tímhle jsi mě opravdu potěšil. Brzo se uvidíme.”

Znechuceně se zašklebila nad dokumenty z banky. Vše založila zpátky do složky. Tenhle zatracený problém bude muset ještě chvíli zůstat nevyřešený.

Ve skutečnosti všechno musí počkat. Cotton Crandall se totiž vrací domů!

„Neviděl jsi slečnu Crandallovou?” ptal se Cash řidiče soupravy, který právě pečlivě vážil dovezený náklad. Váha patřila k důležitým přístrojům firmy, protože bylo zapotřebí přesně propočítávat vytěžené kubíky dřeva.

.Zmizela před pěti minutama,” odpověděl, v ústech převaloval hroudu tabáku. „Co tady vůbec děláš?”

„Ale přivezl jsem Kermita,” zamumlal. Rozvažoval, proč Schyler tak brzo odpoledne vypadla. „Neřekla náhodou slečna Crandallová, kam jede?”

„Do nemocnice.”

Cash si právě otíral zpocenou tvář šátkem, když ztuhl. Dřevorubec se k němu zrovna otočil zády a vykřikoval příkazy na řidiče druhé soupravy. Cash ho chytil za rameno a otočil k sobě. ,Do nemocnice?”

„Přesně tohle řekla.”

„Nevysvětlila proč? Nemá to něco společného s Cottonem?”

„Šéfová mě přece neinformuje o soukromých záležitostech. Ale fofrovala. Stačila jen zavolat, že letí do nemocnice, kdyby se někdo ptal. Pak se vypařila i s autem.”

Cashovi se ve tváři usadila starost. Čelo se nakrabatilo. Díval se k mostu, kudy Schyler zmizela.

„Něco se stalo, Cashi?” vyzvídal zaměstnanec znepokojeně.

„Ne! Pravděpodobně nic.” Snažil se vyhrabat z úvah, aby vypadal normálně. „Hlídej to tady, jo? Před koncem šichty připrav všechno dřevo k naložení na vagony. Pokud se nevrátím, překontroluj, zda je kancelář na noc zamčená. A Kermitovi řekni, ať po zbytek odpoledne sedí u telefonu. Je celý zrudlý vedrem, ale určitě nechce přijít o přesčasy.”

„Jo, spolehni se, Cashi - kam jdeš?”

Ten ho však už neslyšel. Právě upaloval ke své dodávce,

„Přestavím ti studovnu dole na ložnici. I když to možná nezvládnu do zítřka, později budeš mít možnost si lehnout do postele a dívat se na trávník pod oknem.” „Mám rád svou ložnici.”

Cottonova poznámka zněla nevrle, ovšem Schyler dobře věděla, jak ho blaží návrat domů. Snažila se zakrýt shovívavý úsměv. „Doktor Collins říká, že zatím nesmíš chodit po schodech.”

Zamířil na ni výstražně ukazováčkem: „Nenechám se od nikoho rozmazlovat. Ani od tebe, ani od nikoho jiného. Už toho mám z nemocnice dost. Nejsem žádný invalida.”

Přesně tohle byl. Dokonale to chápal, ale Schyler měla lepší informace. „Jasně, že nejsi. Nemysli si, že tě budeme chovat jako v bavlnce. Hned tě zavalím prací - jen co se trochu zotavíš.”

„Co jsem zatím slyšel, máš víc pomocníků, než vůbec můžeš potřebovat.” Vychytrale pozoroval dceřinu reakci zpod huňatého bílého obočí.

„Tricia ti už vyševelila novinky o paní Dunneové?”

„Uhádla jsi. Tvrdí o ní, že je paličatá.”

„Možná právě proto se mi tak líbí. Taky mi dost připomíná Vedu.”

„Až na bílou kůži.”

„Ano, v tom je ten rozdíl,” rozesmála se Schyler. „Dokáže vařit stejně dobře jako Veda?” „Ano.” Zamávala před ním papírem. „Dokáže uvařit všechno, co máš povolené v téhle dietě od doktora.” „Doprdele”

„Ale jdi, tak špatné to zase není,” škádlila ho. „Ale pro tebe už žádná kukuřičná kaše s omastkem od klobás. A paní Dunneovou podplácet taky nebudeš. Její loajalita patří mně. Neustoupí ani o píď, ať se budeš tvářit, jak chceš vemlouvavě či tvrdohlavě.”

Cotton zachovával nesouhlasný výraz. „Nešlo jen o hospodyni, když jsem se zmiňoval o nových pomocnících.”

Schyler úsměv udržela. Myslí tím Cashe? Že by Tritia přes veškerá varování víechno vyžvanila?

„To děvče od Vědy,” zabrumlal Cotton. „Slyšel jsem, že se objevila na Belle Terre.”

Napětí okolo žaludku povolilo. „Ano, Gaylu jsem k nám pozvala. Měla jsem pocit že my, Crandallové, neseme zodpovědnost za veškeré její neštěstí.”

„Prý patří k černé chátře… musel jsem to poslouchat celý den.”

„Umím si to představit,” zareagovala při vzpomínce na Triciin ostrý jazyk. „Ovšem existují tu výjimečné okolnosti. Jigger Flynn ji totiž pěkně dlouho zneužíval. Tentokrát Gaylu skoro zabil. Naštěstí se jí podařilo uprchnout. Zatímco se vrací do života, chci, aby zůstala u nás.”

„To je tedy z tvé strany velice štědré rozhodnutí.”

Předstírala, že sarkasmus v odpovědi nezaznamenala. „Díky.”

Motivy neměla čistě nesobecké. Chtěla jen zachránit vztah s dávnou kamarádkou. Vždyť v poslední době se seznam jejich přátel drasticky zmenšil. A kvůli nedávné prudké hádce pokaždé při pohledu na sestru se z Tricie rozmrzelost linula jako laciný parfém.

A Ken zase přišel o veškerou hrdost jednoduchým vyhozením z kanceláře, jelikož potřebovala dořešit důležité věci s Cashem. Navíc švagrovi půjčku odmítla, takže k bývalému zranění na duši mu ještě přidala urážku. On se jí také v těchto dnech vyhýbal. Mluvil s ní jen v nejnutnějších případech, vždycky však zachovával ztuhlou zdvořilost.

Cash už s ní nejrávil čas při pití ranní kávy v kanceláři. Sice věděla, že přichází před ní, ale po posledním výstupu zmizel dřív, než se objevila. Pokud se vrátil večer z lesa před jejím odchodem, zůstával raději mezi zaměstnanci, kde prováděl denní inventuru vytěženého dřeva. Pomáhal při vážení, zaznamenával získaná čísla a dohlížel při nakládání na železniční vagony.

Pokud s ní musel nutně cosi konzultovat ohledně zakázky, probíhalo vše co nejstručněji. Kdyby se snad usmál, tvář by mu popraskala. Oříškově hnědé oči pronikaly skrz ni. VzdáliJ sejí, rychle se urazil, zrovna tak jako při jejich prvním setkání. Ovšem jeho nepřátelský postoj byl nabitý sexualitou. Tohle věděla i cítila, protože prožívala totéž.

Nemohla se uklidnit. Během horkých dnů se většinou unavila prací. Ale v noci nemohla usnout, převalovala se a hlavou jí probíhaly rušivé myšlenky a ještě vzrušivější obrazy, které jí kreslila fantazie. Nenáviděla se za to, jak jí Cash scházel. Přestože na ni pohlížel kysele a zavaloval ji urážkami, byla jeho přítomnost lepší, než když úplně zmizel. Současně i sebemenší vzpomínka na to deštivé odpoledne ji udržovala v neustále neukojeném stavu.

Proto vzala jako mírnou náhradu liché hovory s Gaylou. Velice často jí vyprávěla o Markovi a jejich životě v Londýně. Kamarádka zase v slzách po několik dní líčila noční můry z pobytu u Jiggera Flynna. Schyler ji ponoukala, aby toho kuplíře zažalovala, ale ubohá dívka nechtěla o něčem podobném ani slyšet.

„Schyler, určitě by mě zabil ještě dřív, než by vůbec došlo k soudu. I kdybych byla zavřená ve vězení, on si cestu najde. Navíc, kdo by mně uvěřil?” naříkala.

Vážně, kdo? Veškeré vylíčené historky se zdály neskutečné.

„Byla tu dívka, která nabízela služby v hale Pelican Motel,” kterési odpoledne vyprávěla Gayla. „Jigger ji uškrtil jen pro nesprávně odvedená procenta z výdělku. Jednoho dne ji našli mrtvou v kontejneru hned za motelem. Vražda však zapadla mezi nevyřešené případy? Ačkoliv jsem šerifovi anonymně po telefonu dala tip, vůbec nic se nestalo.”

„Jak vůbec může ruka zákona takhle ignorovat vraždu?”

„Buď se bál Jiggera, nebo, což je nejpravděpodobněji, si myslel, že dívčí hlas v telefonu patří pomstychtivé lhářce.”

Kamarádka přednesla i další hrůzy. „Jedna z kolegyň přišla do jiného stavu se svým zákazníkem. Milovala ho ale, chtěla si dítě nechat. Jigger na všechno přišel - pokud by to těhotenství povolil, ztratil by drahocennou pracovní sílu. A tak ji tak dlouho mlátil pěstí do břicha, až potratila!

Úplně šílel, když někoho přistihl u sázkového podvodu. Nějaký chlap mu dlužil moře peněz právě kvůli těm pitbulům. Jigger na něj poslal vymahače, ale oni z něho prachy vydolovat nemohli. Pak si ten dlužník jednou vyjel na ryby, a od té doby ho už nikdo neviděl. Prohledali celé jezero a nic. Ovšem já jim můža zaručit, že ho na dně dobře zakotvili. Toho nikdy nikdo nenajde!”

Den po dni, díky Cashovým mastičkám a perfektnímu jídlu od paní Dunneové, se Gayla po fyzické stránce rychle zotavovala. Škrábance ve tváři se menšily, až nakonec zmizely úplně. Otoky splasklý, opět obličeji vévodily ty nádherně tvarované lícní kosti. Krvácení se už neopakovalo, ale zato byla značně nervózní-nadskočila při každém silnějším zvuku. Schyler si uvědomila, že návrat do normálního stavu může trvat měsíce, ba i roky. Vždyť nešťastnice musí překonat všechny ty hrůzy a citově se zotavit z přímo otrokářského zacházení, jemuž byla tak dlouho vystavená.

Přesto černá dívka prosazovala svou vrozenou hrdost. „Nemůžu tady zůstávat donekonečna, Schyler,” trvala na svém mnohokrát.

Ta však odporovala stejně. „Chci tě mít tady, Gaylo. Potřebuju kamarádku!”

„Ale já se ti nemůžu nijak odvděčit.”

„Ale já přece nic nechci.”

„Nemůžu zneužívat tvé dobročinnosti.”

Schyler se musela opravdu zamyslet. „V téhle době si nemůžu dovolit dávat ti mzdu. Ale byla bys ochotná pracovat za ubytování a jídlo?”

„Práci? Vždyť jsi právě najala paní Dunneovou.”

„Ale já tady mám moře dalších nevyřešených úkolů.”

„Jako třeba co?,” vyzvídala Gayla skepticky. „Na všechno máš lidi. Někdo ti uklízí na dvoře, jiný se zase stará o koně. Co by na mě mohlo zbýt?”

„Potřebovala bych zkatalogizovat knihy. Police nám přepadávají, nikdo už neví, co kde je. S tím bys mohla začít.

A nespěchej. Není zapotřebí, aby ses ztrhala, když se teprve zotavuješ. Dej se do práce, jen pokud se ti bude chtít.”

Hned kamarádčinu taktiku prokoukla. Pochopila tu uměle vyvolanou nutnost, která právě potřebná není. „Tak dobře. Udělám ti v knihách inventuru. Některé kytky v domě taky už chtějí pozornost,” vydechla, s bradou hrdě vztyčenou. „Mámu by klepla pepka, kdyby viděla, že se o rostliny nikdo nestará. A něco se musí vyspravit. Už jsem si všimla i prořídlých prostěradel v posteli.”

Černá dívka se vystěhovala z ložnice do malého pokojíku poblíž kuchyně. Odmítala jíst s rodinou v jídelně, jak si Schyler přála. Všechnu stravu tvrdohlavě pojídala společně s paní Dunneovou v kuchyni. Velice brzo se s hospodyní spřátelila, protože laskavost nové síly neznala mezí.

„Gayla na Belle Terre přímo pasuje,” pochvalovala si, když seděla tátovi na okraji postele. „Skutečně si ani neumím představit, jak bych to bez ní zvládla. Hlavně doufám, že doma najdeš všechno ke svému uspokojení.”

Pochybovačně se zamračil. „Však hned uslyšíš, kdyby ne.”

„Tím jsem si jistá.” Vstala. „Uvidíme se ráno. Ale ne moc brzo! Snídani budeš mít ještě tady. Dej si načas se sprchou i holením. Objevím se až kolem desáté, souhlasíš?” Sehnula se a dala mu pusu na rozloučenou.

Chytil ji za ruku. „Jsem pyšný na ten kontrakt s Endicot-ty. Odvedla jsi pořádný kus práce, Schyler.”

Zatím mu ještě neprozradila, proč s nimi junior přestal obchodovat. Napřed musí vypátrat důvody, aby Cottona zbytečně nezatěžovala. „Díky, tati. Jsem ráda, žes to odsouhlasil.”

Poprvé za dlouhou dobu se jí kráčelo lehce, když opouštěla nemocnici. Téměř už docházela k hlavním dveřím nemocnice, když se vtom okamžiku otevřely pro muže vcházejícího zvenku.

Pohlédla na něho a ztuhla. „Marku!”

Cash si připálil cigaretu od předchozího zbytku. Nasál štiplavý kouř, zatímco sledoval fasádu Nemocnice svatého Jana. Každou chvílí očekával příchod někoho s pohřebním věncem.

Během poslední půlhodiny seděl v louži vlastního potu v kabině dodávky, kouřil a snažil si dodat dostatečné množství kuráže, aby překročil silnici a vstoupil do nemocniční haly. Potřeboval v recepci zjistit, zda Cotton Crandall náhodou nezemřel.

Nechtěl to ale vědět.

Trápila ho zlá předtucha, protože proč by jinak Schyler opustila kancelář uprostřed dne? Něco takového musela udělat jen v případě těžké krize. Předtím však její zprávy o Cottonovi vyznívaly docela optimisticky.

Srdce prý zesílilo, bohužel pořád je slabé.

Celkový stav se prý zlepšil, ale vyhráno ještě není. Ačkoliv prý operace proběhla úspěšně, pořád existuje menší množství závad, které je potřeba opravit.

Cash dobře věděl, že Cottonův život stále visí na vlásku. Stačilo sebemenší selhání a vše se zhroutí - pravděpodobně k něčemu takovému došlo.

Nekonečný řetěz cigaret mu vysušil hrdlo, začalo ho škrábat v krku. Vztekle vyhodil právě zapálenou cigaretu otevřeným oknem. Náhlé si všiml chlapíka, který vcházel do dveří.

Vypadal opravdu nezvykle. Zapadal do jihozápadní Louisiany jako Eskymák mezi Tahiťany. V těch bílých kalhotách a námořnickém sáčku snad spadl rovnou z nebe. Navíc ještě měl bílé boty. Bože můj, bílé boty! Fešný červený kapesní-ček mu vykukoval z náprsní kapsičky. Vlasy blonďaté a rovné, jako by je právě někdo vyžehlil - pečlivě sčesané na stranu, takže ve slunečním světle zářily. V obličeji usazené brýle proti slunci určitě zakrývaly oči modré jako obloha.

Přeskočil pár schodů před vchodem plný sebejistoty muže, který ví, že se za ním každý otočí. Vypadal vymydleně a kosmopolitně, mohl být doma ve městech, o nichž udivení pozorovatelé zřejmě v životě ani neslyšeli. Vyzařoval tak neuvěřitelnou pohlednost, až se zdálo, že vystoupil přímo z titulní stránky módního časopisu.

Náhle se Cashovi sevřel žaludek.

Jeho nejhorší podezření se potvrdilo, když se ten fešák přímo ve dveřích srazil se Schyler. Slyšel, jak překvapeně vyjekla jméno. Na tváři se jí objevil výraz čisté radosti, ve zlomku vteřiny se mu vrhla do náruče. Perfektně ušité rukávy ji objaly. Dvojice se k sobě tiskla s plnou vervou, nadšením se až kolébala. Potom ji ten chlap políbil přímo na ústa.

I přes ulici Cash rozeznal blaženě zářící tvář při pohledu na blonďatého boha - chrlila všemožné otázky, přes něžně se culící rty přebublával oddaný úsměv.

Jednu věc odhadl okamžitě - tenhle machr určitě netruchlí!

Cash skoro ulomil klíček od zapalování, jak se snažil bleskově nastartovat. Téměř oholil převodovku při hrubém řazení až na trojku, než zastavil u stopky na nejbližším rohu. Chtěl jen upoutat pozornost mladé dámy. Snažil se jí ukázat, jak ho ten její noblesně oblečený a sofistikovaný panák vůbec neohromil.

Když mrkl do zpětného zrcátka, musel si zklamaně přiznat, že si jeho prudkého startu snad ani nevšimla. Vždyť byla naplno zaujatá svým miláčkem.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

„Bože můj, celá Tara!”

Schyler se rozzářila Markovou chválou nad budovou. , Ještě hezčí než Tara!’.

Mark Houghton na ni pohlédl ze sedadla spolujezdce. „A ty jsi samozřejmě krásnější než Scarlett.”

„Jsi anděl za tak krásnou lichotku, ale jinak kecáš. Jsem utahaná, což je rozhodně vidět.”

Zavrtěl hlavou. „Ne, ne, připadáš mi nádherně oslnivá. Téměř jsem už zapomněl jak moc.”

Schyler si vlastně ani nepamatovala, kdy naposledy jí někdo skládal komplimenty. Tváře jí rozpálil plamen blaha. „Pokud přece jenom vypadám hezky, tak díky nečekanému návalu štěstí z tvé přítomnosti.”

Stiskl jí ruku. „Dělej. Už se nemůžu dočkat exkurze s průvodcem.”

Začala troubit v půlce příjezdové cesty. Než zabrzdila, paní Dunneová i Gayla netrpělivě vyhlížely na verandě, co všechno tenhle rozruch znamená.

„Dobré zprávy,” volala Schyler, svižně vyskočila z auta a oběhla motor. „Mark přijel! A táta se zítra vrátí domu!

Návštěvník chytil rozjásanou hostitelku kolem pasu - ne pouze z nadšení, ale hlavně ji musel nějak udržet při zemi, když vybíhala po schodech. Překypovala bujností jako dítě při první návštěvě cirkusu.

„Vy musíte být paní Dunneová,” obrátil se na hospodyni. „Já jsem ten člověk, s nímž jste před chvílí mluvila po telefonu. Přesně podle vaší informace jsem Schyler našel v nemocnici. Musím vám za to poděkovat.”

„Hoďte ještě jedno kuře do hrnce, paní Dunneová! Budeme mít u večeře hosta.”

„Jaká náhoda. Peču cornwallské slepice s nádivkou z divoké rýže a právě mám jednu navíc,” hlásila a s úsměvem pohlížela na atraktivní blonďatý pár.

„Výborně. Je pokoj pro hosty připravený?”

„Dnes jsem měnila povlečení.”

„Tak se běžte podívat na tu vaši slepici navíc. My zatím přestěhujeme Marka nahoru, naštěstí moc zavazadel nemá. Opravdu cestuje nalehko.” Hospodyně zmizela v kuchyni. „Marku, musím ti představit mou nejlepší přítelkyni, Gaylu Francesovou. Gaylo, tohle je Mark Houghton.”

„Jsem potěšen setkáním s vámi, slečno Francesová.” Uchopil její ruku a políbil.

„Mám také radost, že vás poznávám, pane Houghtone,” ozvala se zmatená Gayla. „Schyler mi o vás hodně vyprávěla.”

„Doufám, že jen dobré,” nasadil odzbrojující úsměv.

Gayla nervózně pokukovala po kamarádce, potřebovala pomoc. Pořád nedokázala běžně konverzovat, obzvlášť ne s muži. Naštěstí ji zachránila Tricia, která se objevila ha verandě.

„Zpropadéně, co se tady…,” nedořekla a šokované zírala na hosta. Oči se jí rozšířily ohromením, pak přivřely příznivým uznáním. „Zdravím vás všechny.” Pomalý, medově sladký tón hlasu ladil s úsměvem.

„Ahoj,” prohodil Mark dobromyslně. Vcelku byl zvyklý na zvědavě upřené zraky. Nepokládal podobné chování za nepřístojné, í když nezapomínal na svůj dobrý vzhled. Věděl, že od pohledu si ho lidé zařadí coby kladnou položku nebo jako překážku, záleželo na momentální situaci.

Schyler začala řídit představování. Sebevědomá Tricia se afektovaně dotkla prsty náhrdelníku. „Tohle jsi měla nahlásit dřív, Schyler.”

„Přece jsem vůbec nic netušila. Markova návštěva je naprosté a dokonalé překvapení.”

„Doufám, že jsem nepřišel nevhod,” obrátil se na Tricii zdvořile.

„Ach, ne, ne! Kdybych jen věděla, že budeme mít společnost, oblékla bych se k této příležitosti.”

„Vždyť i takto vypadáte velice atraktivně, paní Howellová.”

„Prosím, říkejte mi Tricio.” Pohlédla mrzutě na svůj módní ohoz. „Právě jsem se připravila na sezení ve městě. Hned jim zavolám, že nepřijdu.”

„Kvůli mně nemusíte, prosím.”

„Ach, nepřežila bych večeři bez vás. Schyler už toho o vás tolik nabásnila,” Tricia se sladce rozplývala. „Promiňte, půjdu se převléknout. Drahoušku, mohla bys mi přinést šaty, které paní Dunneová přo mě vyžehlila?” obrátila se na černošku, než zmizela uvnitř domu.

„Tricio,” zvolala Schyler přísně.

Gayla jí položila ruku na rameno. „To je dobré. Stejně jdu nahoru překontrolovat pokoj pro hosty. Ty se věnuj panu Houghtonovi.”

„Ale ty v žádném případě nejsi Triciina posluhovačka. Příště, až ti dá nějaký úkol, pošli ji rovnou do pekla.”

„Prodám jí tam lístky,” zasmála se Gayla a radostně od-cupitala.

„Pohledná dívka,” zabrumlal Mark, když černá perla zmizela. „To je ta, která…’?

„Ano.” Během dlouhých telefonních hovorů přes moře mu samozřejmě vylíčila všechno.

„Těžko se tomu dá uvěřit,” vrtěl hlavou. „Ty jsi snad způsobila zázrak.”

„Přece jsem její kamarádka. I ona by to pro mě udělala.”

Mark vzhlédl, pohladil jí rukou po vlasech. Oči měl plné lásky a obdivu. „Tohle je tvůj oblíbený zvyk?”

„Co?”

„Sbírat lidi, kteří zoufale touží po přátelství? Vzpomínám si na jistého tuláka z Ameriky, bloudícího bez cíle Londýnem, hrůzně osamoceného. A tys ho svou péčí vypiplala.”

„Máš špatnou paměť. Takhle se přece zachoval on kvůli mně.” Stoupla si na špičky a něžně ho políbila na rty. „Nikdy nebudu schopná ti splatit vše, cos pro mě udělal, Marku. Díky za tvou návštěvu. Ani jsem si neuvědomila, jak moc mi scházíš, dokud jsem tě nespatřila.”

Jako vždy při nedostatku obdivovatelů kolem mu úsměv narušil náznak smutku a sebevýsměchu. „Než z toho vyleze nějaká nanicovatost, radši mě už seznam s Belle Terre.”

„Kde mám začít?”

„Nemluvila jsi náhodou o koních?”

Jako poslední se s Markem setkal Ken.

V čase předvečerního drinku v přijímacím pokoji měl už host za sebou celkovou prohlídku rezidence včetně přilehlých budov. Když se vrátili, Schyler se omluvila, aby se mohla upravit k večeři. Mark, stále naprosto dokonalý, též ostentativně odešel do svého pokoje.

Než se znovu objevila v chladivých a nadýchaných volánových šatech, hosta už samozřejmě bavila Tricia. Schyler se nemohla vynadivit té náhlé přeměně. Sestra měla na sobě podstatně slavnostnější šaty, než příležitost vyžadovala. Schyler to ovšem chápala. Sestřina smyslná postava v nich skvěle vynikala.

Schyler vkročila do přijímacího salonu v okamžiku, kdy Tricia právě dokončovala chvalozpěvy. „Samozřejmě nepamatuju dobu prezidentování pana Kennedyho, ale viděla jsem dost dokumentárních filmů. A tón vašeho hlasu je mu velice podobný. Pravděpodobně si myslíte, že já akcent mám.”

Markovi zazářily oči, když zahlédl Schyler. Šel ji přivítat. Uchopil ji za ruce a políbil na tvář. „Vypadáš nádherně. Tohle dusivé klima ti svědčí zrovna tak jako orchidejím skleník. Dáš si drink?”

„Ráda.” Zapýřila se blahem nad touhle nádhernou li-chotkou, usedla na jedno z křesel pro dva a vyčkávala, až namíchá gin s tonikem u baru, kde se už choval jako doma. Zdvořilost hosta neunikla Triciině pozornosti, jejíž nadšená aktivita s příchodem sestry povadla. Schyler ji však popíchla! „Mark ale vážně zná rodinu Kennedyů. Řekl tito?”

Oči se jí v úžasu rozevřely. „Ne! Tamty Kennedyovy? No to je přímo fascinující!” Právě přicházel s nápojem pro Schyler. Chtěl si vedle ní sednout, ale Tricia už poplácávala místo vedle sebe. Zdvořile tedy přisedl k ní. „Povězte mi, jak jste se s nimi sešel? Znal jste taky Jackie?”

„Vlastně Kennedyové byli naši sousedé. Moji rodiče mají dům v Hyannis Port.”

„Skutečně? Ach, vždycky jsem se tam toužila podívat.”

Nenápadně mu položila ruku na nohu. „Je tam určitě nádherně?”

„Ano…”

V té chvíli vstoupil Ken, Přehlédl celou scénu kyselým pohledem. Schyler zahlaholila: „Ahoj, Kene.”

„Volal jsem do kanceláře, kde u telefonu sedí nějakej debil a tvrdí, že se něco stalo v nemocnici. Hned jsem telefonoval na pohotovost, ale tam nikdo nic neví.”

„To se jednalo o tátu, zítra se vrací domů!” Podrobná informace Kena nijak nerozradostnila, tvář mu stále zahaloval temný oblak chmur. „Zčistajasna se mi tu objevil Mark,” honem zachraňovala situaci Schyler. „Všechno se událo neuvěřitelně rychle, neměla jsem ani čas ti zavolat.”

Představila přítele. Mark vstal, Triciina dlaň ztratila oporu a sjela mu ze stehna. Oba muži se na půl cestě sešli, potřásli si rukama. Ken stále zachovával trucovitý výraz. Schyler správně předpokládala, že švagr začne jejího miláčka od prvního pohledu ze srdce nenávidět, a přesně k tomu došlo. Ještě jednou přejel manekýna významným pohledem, omluvil se a zmizel nahoře.

Vrátil se v letním obleku a pastelové kravatě. Dokonce se i vysprchoval, vlasy měl pořád mokré a vůní připomínal prodejní pult parfumérie v Maison-Blanche v centru New Orleans.

„Můžu někomu dolít?” ptal se cestou k baru.

Zrakem probodl manželku, která si monopolizovala Marka a právě vyžvatlávala zážitky z doby, kdy se stala královnou krásy laurentského okrsku. „Tenkrát v létě jsem oslavovala osmnáctiny. Bože, skutečně je to tak dlouho?” povzdechla. „Vzpomínám si, jak mě svírala úzkost, zda šaty budou včas připravené. Určitě si umíte představit, kolik slavnostních ceremonií mě čekalo. Můj alegorický vůz byl nejkrásnější na celé přehlídce - každý to potvrdil! Vážně, i mně se líbil.” Sevřela smutně rty. „Schyler všechno tohle propásla. Měla tolik starostí… Kdo byl tenkrát princeznou, sestřičko?”

„Myslím, že Dora Jane Wilcoxová.”

Schyler měla co dělat, aby nevybuchla. Téměř hodinu nemohla odtrhnout oči od sestřiny ruky, neustále popojíždějící po Markově stehně. Sledovala to samolibé uculování a flirtování, bylo jí na zvracení. Triciino přeslazené představení pro Marka jí skutečně obracelo žaludek naruby.

Možná v ní chtěla vyvolat žárlivost; či popudit Kena - nebo se jen tak bavila. Každopádně něco takového Schyler snášet nemohla. Sestra panovala nad hostem, který se z vrozené zdvořilosti nedokázal donutit k odchodu od ní.

„Máš pravdu,” potvrdila Tricia. „Dora Jane Wilcoxová. Však jsem ti Schyler často říkala, že trávíš až moc času s tátou v podniku. Potom tě v klubu samozřejmě lidé neznali, zrovna tak ani výběrová komise.”

„A já jsem ti říkala, Tricio, že kašlu na nějaké společenské zvyklosti. Tenkrát i teď!”

„Já se do toho nechala zatáhnout jen kvůli mámě. Než zemřela, pořád vzpomínala na všechny ty oslavy a party, co jsme tu měli. Já s ní totiž cítila: my dvě jsme jí přece dlužily účast na těchto dýcháncích, které tolik milovala!”

Lkavou litanii zakončila zamlaskáním, zároveň zavrtěla hlavou nad beznadějným případem své sestry. „Pořád tráví tolik času kolem těch pokácených stromů. Tolikrát jsem ji ozvala do našeho klubu, ale nechce o tom ani slyšet.

Pořád jenom práce, práce a zase práce. Tolik toho na sebe bere, řídí i Belle Terre - všechno tohle však sestru ubíjí! Nejlepším řešením pro ni bude, když si ji hned vezmete s sebou do Londýna!” Laškovně na něho pohlédla, řasy svůdně zamrkaly. „Ne, že bych měla radost z jejího odjezdu, musím dodat.”

„Večeře je hotová, slečno Crandallová,” ozvala se paní Dunneová ode dveří.

„Děkuju,” vyhrkla Schyler, vztekem měla hrdlo sevřené. „Už jdeme.”

Tricia vrhla zamračený pohled na hospodyni za to., že ohlášení adresovala sestře, a ne jí. Vlastnicky se zavěsila do Marka, když vstali. Ňadry se třela o jeho paži. „Host mě může uvést do jídelny. Kene, ty se ujmi Schyler.”

Švagr do sebe právě házel druhý dvojitý bourbon v dosti hazardním časovém rozmezí. Karafu vzal s sebou. Druhou rukou chytil Schyler za loket. Společně přešli širokou vstupní halu a vešli do jídelny. Návštěvník z Londýna přidržel Tn-cii židli. Usmívala se na něho přes rameno.

„Marku, klidně se usaďte vedle mě. Můj manžel a sestra se uvelebí naproti. Táta vždycky trůnil v čele stolu. Jak perfektní sestavení, kdyby tady byl, co říkáte?”

K perfektnosti však měli daleko. Ve skutečnosti zahájili večeři trapnou scénkou při servírovaném kompotu, kdy Tricia bez jakéhokoliv ohledu na společnost vyčetla Kenovi přílišné pití. Potom ho ignorovala a rozvernou konverzaci zaměřila pouze na hosta, který reagoval noblesním šarmem.

S každým bezvadně připraveným chodem napětí kolem stolu rostlo. Schyler zaplavovala zloba, Ken zuřil na celý svět a Mark se potil, protože zář z očí jeho milované zmizela. Jedině Tricia si užívala.

Vše náhle skončilo při moučníku.

Pronesla cosi neuvěřitelně chytrého, podle svých měřítek. Začala se chichotat, naklonila se ke společníkovi a opět mu do ruky vymačkávala ňadra. Host se rozesmál, ale dost škrobeně. Pak si osušil ústa nažehleným látkovým ubrouskem a suše prohlásil: „Tricio, ušetřím vám hodně úsilí!”

Její rozverný smích jako by tím uťal, bezvýrazně na něho pohlédla. „Úsilí? Co tím myslíte?”

„Klidně už můžete přestat tisknout své stehno pod stolem na mé! Dokonce i vaše svůdně mrkající řasy si mohou odpočinout. Ani pohledy do vašeho údolí na hrudi nemusím snášet - nemám totiž zájem.”

Vidlička zazvonila o talíř. Tricia vzhlédla, obličej bílý jako padlý sníh.

Šťastně se usmíval. „Chápete? Jsem totiž gay!”

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

„To zrovna moc laskavé nebylo.”

Schyler se opírala o rohový sloup verandy. Ruce měla složené za zády: Osvěžující bríza se do ní opírala, tiskla jí lehké šaty na tělo. Několik pramínků vlasů se jí houpalo ve tváři.

Noc byla skoro stejně překrásná jako smyslná žena. Oblohu posetou zářivými hvězdami doplňoval měsíc, ozařující stříbrem větve dubů. Hmyzí orchestr už naladil a dostal se do plného tempa. Vůně květů těžce visela v dusném ovzduší.

„Vždyť v jejím chování taky žádná laskavost nebyla.” Mark se usadil na jedno z křesel. Vychutnával brandy minimálně půl hodiny. Konečně dopil, skleničku odložil na kulatý stolek vedle’. „Však víš, jak nerad jsem k někomu nevlídný. V tomhle případě jsem si ale nemohl pomoct. Fakt vydržel jsem až moc dlouho. Tricii jsem srazil hřebínek: dostala jen, o co si koledovala!”

„O co?”

„O mě. Snažila se mě ukrást.”

Měl pravdu. Ovšem Schyler si nechtěla pravdu přiznat, hylo to pro ni dost bolestivé. Zírala kamsi do dálky „Tys jí ale nesrazil jenom hřebínek, myslím, že přišla o celou hlavu.”

Mark rozpažil a protáhl se. Zároveň natáhl nohy. „Možná právě proto tak křečovitě prchala nahoru. Hodila však po mně pohledem plným jedu, takže bych měl být teoreticky dávno už po smrti. Tvá sestra je totiž zrádná zmije!”

„Něco takového bys o ní přede mnou říkat neměl.”

„Ale já se omlouvat odmítám”

„Její manžel měl bleskově přispěchat k obraně. Místo toho se jen chechtal.”

„Ano,” suše podotkl Mark a elegantně stáhl nohy opět pod sebe. „Tvůj švagr si mé prohlášení skutečně vychutnával. Teď už ví, že nejsem žádnou hrozbou.”

„Hrozbou?” podivila se Schyler. „Komu?”

„Jemu. Copak nechápeš, že chlapa dokáže stravovat žárlivost?”

„Kvůli Tricii?”

Markova blonďatá hlava odrazila měsíční světlo, když s ní zavrtěl. „Kvůli tobě, Schyler. Vždyť tě pořád miluje!”

„To si nemyslím.” Odmítavě mávla rukou. „Možná si jen myslí, že mě miluje. Já osobně mám jiný dojem - jeho pocity značí něco úplně odlišného. Připomínám mu totiž kotvu, něco, čeho se potřebuje chytit.”

„Proč? Klouže po šikmé ploše?”

Myšlenku nadhodili coby vtip, ale Schyler vážně odpověděla: „Máš pravdu, asi ano. Je s ním něco v nepořádku… ne, jde asi o silné slovo. S Kenem není všechno v pořádku. Nevím ale co.”

Já to chápu.” Pohlédla na něho s otazníkem v očích: „Udělal bezesporu kardinální chybu. Vzal si za ženu tu špatnou. Navíc za něho veškerá rozhodnutí udělala ona i tvůj otec. Jeho život stojí za hovno! A tohle muž těžko překousne.”

Jednu věc na Markovi vždycky obdivovala: nehrál si se slovíčky. I když upřímnost zraňovala, nevyhýbal se jí. „Zřejmě máš zase pravdu,” pronesla jemně. „Už mi předložil několik nabídek.”

„Romantického zaměření?”

„Ano.”

„Jak patetické. A co tvoje reakce?” „Samozřejmě jsem odmítla!” „Na morálních základech?” „Ne tak úplně.” „Ty už ho tedy nemiluješ?”

„Ne,” pronesla smutně. „Vůbec ne! Ani jiskřička se neozvala, když se mě dotkl, Myslím si, že mu chvíli potrvá, než tu skutečnost pochopí.”

„Chceš znát tajemství?” Na odpověď nečekal. „Podle mého odhadu jsi ho přestala milovat už strašně dávno, v případě, žes ho kdy vůbec milovala…” „Proč jsi mi to neřekl dřív?”

„Měl jsem takové pokušení, ale ty bys mi nevěřila. Musela jsi na to přijít sama.”

„A tolik času jsem promarnila,” pronesla s lítostí.

„Nevěřím tomu, že marníš čas při rekonvalescenci. Potřebovala ses totiž zotavit po mnoha stránkách. Tohle brandy je započítáno v ceně ubytování?” Kývl ke stříbrnému podnosu, který paní Dunneová přinesla na verandu s karafou i dvěma sklenkami.

„Prosím tě, obsluž se sám.”

„A ty?” .

„Ne, díky.” Dívala se, jak si nalévá. Potom usrkl, hlavu vtiskl do křesla, zavřel oči a vychutnával buket silného nápoje. „Marku?” Otevřel oči. „Zřejmě máš s tím Kenem pravdu. Snad jsi ale nenarážel na nikoho jiného, když jsi tvrdil, že život stojí za hovno?”

Uličnicky se usmál. „Žij se ženou šest let a ona si hned myslí, že tě zná.”

„Ale já ano.”

Zdvihl sklenku a studoval měsíc přes zlatavý obsah. „Možná…” „Poznám tvou melancholii.”

„Nepanikař! Dobře víš, že těmihle fázemi procházím regulérně. Mám téměř stejný rytmus jako ty menstruaci. Za den či dva slabost překonám. Mezitím se ponořím do sebelítosti. Ještě teď se divím, proč jsem neposlechl rodiče a nežil v iluzi - zřejmě jsem se měl nechat vmanévrovat do manželství se ženou, kterou mi vybrali. Každý by rozhodně byl šťastnější“

„Asi těžko, Marku. Obzvlášť ne ta žena, tu bys dlouho ohlupovat nemohl. A sám sebe už vůbec ne! Přesně jako jsi upřímný ke všem okolo, musíš být i k sobě - jinak bys přece žil ve strašné lži.”

„Ale matka i otec by byli mnohem šťastnější. Nedívali by se na svého jediného syna s děsem a znechucením.”

Schyler bodlo u srdce - vždyť vlastní rodiče ho odvrhli.

Řadili se totiž k vyšší vrstvě bostonské elity a jejich syn, homosexuál, patřil k čemusi odpornému, naprosto neobhájitelnému. Jako zhoubný nádor ho museli vyříznout ze svého života.

„Neslyšel jsi o nich něco v poslední době?” „Samozřejmě ne,” odfrkl a vypil druhý drink. „Proto mě ale nepřepadla trudnomyslnost.” „Neříkej?”

„Skutečně ne. Jsem v depresi, protože ztrácím spolubydlící.”

Schyler se něžně usmála a nachýlila k němu hlavu. „Jak

to víš?”

Mark vstal a přešel k ní. Sevřel jí obličej do dlaní. „Má porovnávací studie ohledně skleníku orchidejí byla neuvěřitelně poetická, ale dokonale výstižná - věřím tomu z hloubi srdce. Rozkvetla jsi tu, Schyler.” Rozhlédl se kolem, zaznamenal hustotu nočního vzduchu. „Právě sem totiž patříš.”

Hluboce vzdychla. „Já vím. Přes veškeré potíže to tady mám ráda.” Oči se jí zalily slzami. „Celé to mrňavé městečko, úzkoprsé lidi, lesy, říční ramena, vůni země, vlhkost a vedro. A Belle Terre. Všechno tohle miluju!”

Pevněji objal, hlavu mu tiskla k rameni. „Bože, neomlouvej se za to. Zůstaň tady Schyler, a buď šťastná!”

,Bude se mi po tobě dost stýskat.”

„Dlouho ne.”

„Pořád.”

Odklonil jí hlavu a palci otřel slzy z tváří. „Při našem dávném setkání jsme oba byli citově postižení mrzáci. Ať se máš vrátit domů či ne, nejsem si jistý, zda byla zdravá naše vzájemná závislost, návyk na podporu a ochranu druhého. Udržovali jsme mezi sebou vcelku výhodnou domluvu: tys nemusela odhánět nevítané muže, zatímco já skryl homosexualitu za tvou sukni. Snad ani většina manželských párů neudržuje tak přátelský vztah jako my.” Nasadil nostalgický úsměv. „V podobném soužití ale nemůžeme pokračovat donekonečna. Potřebuješ mít víc než tohle. Potřebuješ víc než ti můžu dát.” Naklonil se k ní a zašeptal: „Potřebuješ Belle Terre.”

„Ona mě taky potřebuje.”

Pustila se do vysvětlování, protože dobře znala jeho opravdový zájem. Během prohlídky domu jí trpělivě naslouchal, zatímco ona se mu snažila přesně vylíčit celou situaci.

„Zítra se táta vrátí domů. Jsem nadšená. Bohužel tím se má pozornost rozdělí mezi něj a práci v podniku. Nemůžu obětovat jedno pro druhé. Chci ho přibrat k veškerým svým rozhodnutím, nesmí se cítit odstrčený. Ovšem na druhé straně se nesmí ani rozčilovat. Skutečně půjde o žonglérský kousek.”

„Však ho zvládneš.”

„Vážně si to myslíš?”

„Vážně.” Pohladil ji po vlasech. „Kdy mi konečně řekneš, že ses tady rozhodla zůstat napořád; Schyler?”

„Nevím. Dokonce ani já sama pravdu neznala, dokud ses nezmínil o ztrátě své spolubydlící. Konečné rozhodnutí zřejmě leží kdesi v mém podvědomí, na někoho čeká, aby je vytáhl na světlo.”

„Hmm.” Zamyšleně přikývl. „Má tvé podvědomí nějakou spojitost s cigaretou?”

„Cigaretou?”

Pohodil bradou směrem k lesu. „Tamhle totiž jedna září už od té doby, co jsme si sedli na verandu.”

Schyler daným směrem prudce otočila hlavu. „Cash,” zašeptala.

„Pan Boudreaux?” suše poznamenal Mark. „Jeho jméno se v naší konverzaci objevuje často. Možná ani nevíš, jak ‘často se v tvém vyprávění ocitá sousloví ,Cash to řekl’, ,Cash to udělal?.”

Nemohla snést pobavený pohled přátelských očí, raději pohlížela na pečlivě uvázaný uzel na kravatě. „Není to, jak si myslíš. Jde o velice komplikovanou záležitost.”

„To láska obvykle je.”

„Ne, Marku, jde o víc než obvyklý vztah kluk-holka. On je…”

„Pro tebe špatný.”

„Nepřesně vyjádřeno.”

Jeho pověst ohledně žen je pochybná.”

„Žádné pochyby. Zcela jasná a nevyvratitelná. Přibije k zemi všechno, Co se hýbe.” „Tohle je citát?” „V zásadě ano.”

„Myslel jsem si to. Podobné vyjádření se k tobě totiž nehodí.”

„Vůbec nezáleží na tom, že je vyhlášený sukničkář. On je…”

„Ze špatné strany cesty. V tomhle případě vlastně ze špatné strany říčního ramene.” „Nejsem přece snob,” vyhrkla na svou obranu.

„Ale hodně lidí ano,” připomenul něžně. „A navíc jsi Crandallová z Belle Terre. Co by si lidé pomysleli?”

„Takhle jednoduché to zase není. Nikdy mě nezajímalo, co si jiní lidé myslí. Matku však ano. Cotton ale stál na protipólu, toho nezajímal ani kousek šprochu… víš co - stahu-ju citát!” Mark se rozchechtal a bylo dobré slyšet známý smích. Pokrčila rameny: „Myslím, že spadám do kategorie někam mezi. Ve skutečnosti mě nezajímá, co si lidé myslí, ale cítím zodpovědnost k Belle Terre, a proto si musím zachovat jistý respekt.”

„Odklonila ses od tématu. Co ten Cash Boudreaux?”

„Nevím. On je… To je…” Zavřela oči, zaskřípala zuby. „Tak zatraceně matoucí, vůbec mu nevěřím, a přitom…”

„Po něm toužíš.”

Otevřela oči a pohlédla na Marka. Nikdy mu nebyla schopná lhát. Ani pravdu nějak upravovat. Jeho statečná upřímnost k sobě samému vyžadovala přímé jednání i od druhých. „Ano,” přiznala tiše. „Toužím po něm.”

Mark ji objal. „Dobře. To mě těší. Případ drsné vilnosti ti velice prospěje.” Uchichtl se. „Tohle tedy bude velice zajímavý vývoj, musím ho sledovat, i když z dálky,” dodal. Políbil ji na čelo, pak na rty. „Buď šťastná, Schyler.”

Opustil její společnost a zamířil k hlavním dveřím. „Nesnaž se mi ukazovat cestu do pokoje. Vím, kde mám ložnici. Promiň mi taky, že tě dnes večer opouštím. Jsem ale utahaný z letu i všeho ostatního.” Poslal jí vzdušný polibek, pak zmizel v domě.

Schyler zůstala na svém místě a jen zírala na prázdné dveře. Po chvíli se otočila a opřená o sloup se zahleděla přes trávník.

Žhavý konec cigarety na ni zamrkal.

Sešla po schodech a brouzdala se vlhkou chladnou trávou, než si vůbec uvědomila, že ji už sloup nepodpírá. Doba k překonání vzdálenosti se jí zdála celou věčností.

Objevila se na okraji lesa. Nebyla nijak připravena na okamžik, kdy odhrnula visící trs zkadeřených květů a zůstala stát tváří v tvář Cashovi. Odhodil cigaretu, špičkou boty ji rozdrtil.

„Co se tu potuluješ kolem domu v té tmě?” začala vztekle. “Jestli se za mnou tajně plížíš, proč…” „Drž hubu!”

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Pevnými prsty sevřel Schyler bradu. Pak ji opřel o kmen borovice a silou vášnivého polibku donutil k rozevření rtů, Jazykem se probil dovnitř, s nezvládnutelnou horkostí ji líbal. Pomalu zdvihla ruce a objala ho kolem krku. Prsty mu vjela do vlasů, hlavu mu tiskla k sobě. Oběma rukama začal sjíždět dolů, snažil se jí dotýkat co nejvíc.

Odtrhl rty a zdivočelýma očima se zavrtal do jejích. Oba dva sípavě lapali po dechu - jediný zvuk, který rušil noční ticho.

„Zatraceně, řekni už, že mě chceš!” Schyler si zvlhčila napuchlé rty. „Chci tě! Proto jsem přece tady!”

Sevřel útlá zápěstí, vlekl ji hlouběji do lesa. Se smíchem zakopávala o větve, i když občas vzlykla. Nebála se však. Srdce prudce bilo z rozjařenosti, ne děsem. Neměla pocit opouštění něčeho, co je známé a bezpečné - raději se těšila na něco nového a vzrušujícího. Ačkoliv měla ruku jako v kleštích, připadala si volná a zbavená okovů.

Dostali se do místa u říčního ramene, kde jí tenkrát ošetřoval psí kousnutí. Viděla stejnou lampu, stejnou pirogu.

„Nastup!”

Vsoukala se do malé loďky, nejisté se uvelebila na sedačce. Cash plavidlo odstrčil od břehu a nastoupil jediným plynulým pohybem. V ruce svíral dlouhé bidlo, jímž posunoval pirogu mělkými,nehybnými vodami.

Stál na zádi, nespustil ze Schyler oči. Jeho silueta vypadala obrovská, nebezpečná a temná proti obloze ozářené měsícem. Světlo luny si hrálo mezi stromy lemujícími břeh řeky, takže v lese kolem se neustále přesunovala spojení světel a stínů. Voda příjemně bublala pod přídí. Skokani volští kvákali ze všech sil a noční ptáci volali jeden na druhého.

„Proč jsi hó nechala a přišla za mnou?” „Marka?”

„Rozešla ses s ním?” „Nic jsem s ním neměla.”

„Můžeš přijít k úrazu, když ze mě budeš dělat debila, Schyler!”

O tom ani na okamžik nepochybovala. „Mark je teplouš! Naše smlouva ohledně společného bydlení vycházela pouze z platonického základu.”

Ani se nesmál. Ani ji neobvinil ze lži. Ani nevyjádřil neochotu uvěřit.

Předpokládala by jakoukoliv z těchto reakcí. Neřekl však nic, jen pomáhal pomalému proudu zabodáváním bidla do bahnitého dna mrtvého říčního ramene.

Občas se kanál zúžil natolik, že větve nad nimi se propletly a vytvořily baldachýn. Říční rameno se vinulo v bezpočetných zátočinách, proto Schyler po chvíli ztratila orientaci. Dokonce i měsíc na obloze snad změnil pozici.

Naslouchala vzdechům i dalším neobvyklým zvukům, cítila vůně, které nikdy předtím nepoznala. Vzduch voněl jinak, nehýbal se ale, i když vyzařoval energii i neviditelný život. Tohle byl zcela jiný svět. Cashovo království. Vždyť on tady vládl, takže se neměla čeho bát.

Konečně se piroga přídí zaryla do písku. Vyskočil a vytáhl loďku trochu výš na břeh. Odložil bidlo, uchopil Schyler za ruku a pomohl jí vystoupit. Ve volné ruce nesl lucernu, když kráčeli vzhůru k jeho domu.

Vstoupili na krytou verandu. Světlo postavil na noční stolek, obrátil se k ní. Nekonečně dlouhou chvíli nepromluvili, jen tak stáli a zírali jeden druhému do očí. S napětím očekávali, co se bude dít.

Naráz se pohnuli, hladově si padli do náručí. Silné prsty se vnořily do jejích vlasů, horečně jimi projížděly. Zvrátil jí hlavu a líbal na ústa, pak na hrdlo a zase zpět na rty. Mezi těmito nesmlouvavými polibky vydával nesrozumitelné mumlání. Většina slov nejspíš patřila do jazyku matčiných předků. Pokud jí však výrazy smysl nedávaly, jejich významu se dalo snadno porozumět. Schyler zareagovala na tenhle sexuální dialekt, souhlasně prohnula tělo proti jeho.

Látka šatů byla až moc jemná, takže se zdála přímo étericky neskutečná při dotyku té tvrdě nárokující součásti pružného chlapského těla. Chtěla se nechat zahalit chrabrou mužností.

Polibky zvláčněly. Jazykem opět vjížděl dovnitř a ven s úmyslnou pomalostí, vychutnával hladkost i sladkosti

„Minule jsi vůbec nevěděla, co tě potkalo,” chraptěl. „Tentokrát, dámo, budeš plápolat!”

„Už jsem v jednom ohni,” polkla poté, co jí rukama přejel ňadra. Dlaně měl rozpálené. Snad přímo látku roztavovaly.

Pohlédl na ni a usmál se. „Výborně. Takhle je to správné.” Sehnul se a znovu ji líbal na ústa. Rukama se přesunul k zapínání. Na konci polibku očima sledoval pohyb prstů, které pečlivě osvobozovaly každý knoflíček. Když práci skončil, stáhl jí živůtek. Podprsenku měla pastelově květovanou, velice hezkou na pohled. Zdálo se, že se pod jeho chtivým dotykem téměř rozplynuli. A to už ňadra spočívala v pevných dlaních, palce si opět pohrávaly s bradavkami „Cashi?” něžně vydechla jeho jméno, rukama ho sevřela v pase. Prohnul se dozadu.

Vzrušeně vzdechl. Spokojeně mlaskl, když bradavky ztvrdly - růžovostí připomínaly perly. Nahnul se k nim a laskal je jazykem. Jednu vtáhl do úst a pevně začal sát.

„Nemůžu se nabažit,” zaúpěl. Pohodil hlavou. Sevřel jí obličej v dlaních, díval se na ni, zatímco hladina vzrušení narůstala. „Nemůžu se nabažit,” opakoval, než znovu zaútočil na svůdné rty.

Zaklesnuti do sebe padli na postel. Pak se pustil do sukně, záhy ji hodil vedle. Jen chvilku mohl obdivovat krajkové kalhotky, než jí pomohl při svlékání.

Ležela tu nahá. Položil jí mozolnatou dlaň na břicho, prsty hladil blonďaté kudrlinky v klíně. Polapily ho.

Neuhnula pohledem, vytáhla mu košili z kalhot a na její místo zasunula ruce. Hladila hustý kudrnatý kožíšek. Přimhouřil oči rostoucí vášní. Dech mu hvízdal v semknutých rtech.

Prudkými pohyby rval knoflíky z dírek, potom košili strhl. Přezka opasku vyžadovala složitější souhru. Mnohokrát zaklel, než džíny povolily. Rychle se přetočil na záda, nadzdvihl se, aby stáhl kalhoty. Odkopl je společně s botami.

Nahý, rozpálený a tvrdý se položil na Schyler, ruce jí přitiskl vedle hlavy. Polibek přešel v extázi, když zareagovala stejně ohnivě.

„Zabiju tě, jestli mi o něm lžeš.”

„Ne! Přísahám že ne.”

„Takže tohle je pro mě? Hoříš pro mě?”

„Ano,” vydechla.

Centimetr po centimetru posunoval své polibky po jejím hrdle k hrudi. Chytila ho za ramena a pevně svírala, zatímco si pohrával s ňadry rty i jazykem, dokud bradavky opět nepovstaly. Postupoval dál, jemně ji kousal. Pak ucítila špičku jazyku na pupíku, zalapala po dechu.

Už téměř nemohla dýchat, když jí začal pokrývat horkými polibky jemnou pokožku těsně u klína. Tak silně sál, až po sobě zanechával zarudlé stopy. Jako zasažená elektrickým proudem se instinktivně prohnula. Zdvihla kolena, patami se opřela o matraci, celá se vypjala.

Cash jí podstrčil ruce dozadu, opřel se prsty o měkoučké pozadí a přitáhl si je k ústům. Pojídal ji s něžnou nenasytností, dával najevo nádherný pocit z jejího poddání se. Téměř smyslů zbavená, topící se ve vlně lačnosti, si Schyler uvědomila, že Cash míří k těm nejintimnějším místům.

Jazykem se přitiskl do citlivých záhybů vzrušeného těla, vjížděl dovnitř i ven v úžasně lahodném propojení. Když vyjel, dodal několik dalších ostrých rychlých úderů oproti rozevřenému středu.

Chytila ho za vlasy. „Přestaň! Přestaň! Cashi, ne!” Břicho se jí napínalo, prsa dmula. Cítila se jako na hraně útesu, kdy se v závrati dívá dolů.

„Pojď,” zachraptěla. „Chci tě! Dej mi pusu!”

Nemohla se zastavit, i kdyby chtěla.

Když poslední vlna dozněla a ona otevřela oči, našla jeho tvář hned nad svou. Téměř viděla svůj odraz v těch šedoze-lenozlatavých panenkách. Váhavě se usmívala.

„Tak co?” Hravě ji popichoval na břichu sametově hladkou špičkou svého ocelového mužství.

„Vypadám asi pěkně zchváceně.”

Zašklebil se. „Aby ne!” Zvážněl, zatímco očima prozkoumával její zrůžovělou tvář pokrytou kapkami potu. Rty měla plné, vlhké a trochu oteklé od jeho polibků i otisků vlastních zubů. „Vypadáš rozkošně.”

Nepatřil k mužům, kteří nějak často oplývali komplimenty, pokud jim vůbec kdy něco takového přišlo na mysl. Schyler dokonce napadlo, že snad nikdy se jiné ženě o kráse nezmínil, obzvlášť když ji úspěšně dostal do postele.

Oči se jí zamžily při téhle myšlence, raději mu přejela prsty po hrudi. „Seš taky nádhernej.” Sehnula hlavu a políbila ho na rty - vychutnávala vůni vlastního těla.

Cash zaúpěl v sexuální agónii, uchopil Schyler za ruku a vtáhl mezi rozpálená těla. Naplnil ji velikostí svého vzrušení. „Drž mě! Pořádně sevři!” Poslední slova cedil zatnutými zuby, protože jemnil ruka už laskala hladké a vztyčené kopí. Objevila také kapku vlhkosti na samotném konci - roztírala ji v hebké prohlubince.

Milostná slova prokládal vulgárními výkřiky. Nakonec prsty rozevřel nejjemnější záhyby ženského těla a zasunul se dovnitř s takovou naléhavostí, až do sebe zapadli v dokonalém souladu.

Zašeptal: „Jsi pevnější než pěst a vlhčí než ústa…”

Masírovala ho stěnami svého úkrytu, svírala a rozpínala svaly ve vlnivém rytmu, jenž ho zredukoval na úpějícího a chvějícího se samce poraženého vlastním přebytkem erotické touhy.

„Zatraceně,” zasyčel, tvrdě narážel. „Zatraceně!”

Opět a opět bušil do jejího těla. Pokaždé téměř vyjel -opětovné vniknutí jim dodávalo neuvěřitelný pocit rozkoše, když se znovu ponořoval. Schyler se prohýbala, aby mu přicházela vstříc při každém úderu. Velice brzo sé její přerývaný dech připojil k jeho. Ve chvíli, kdy se vyvrcholení přiblížilo, zaklesli se do sebe a bezmocně se poddali jeden druhému i bezuzdné touze, kterou zpočátku oba odmítali…

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Leželi vedle sebe a Schyler si ho láskyplně prohlížela: „Od čeho máš tohle?” dotkla se jizvy na hrudi.

„Od nože ve Vietnamu.”

„Až tak blízko ses dostal k nepříteli?”

„To mi udělal náš.”

„Kvůli čemu?”

„To kdybych věděl. Ale je to jedno. Pořád jsme si vymýšleli nějaké důvody k bitce.” „Proč?”

„Abychom vypustili páru.”

„Copak vám nestačily bitvy v poli?”

„Oui. Ale tam nešlo o čestný zápas. Ovšem naše zápolení na základně se vedly podle pravidel.”

„Ty jsi patřil k regulérním vojákům?”

„K neregulérním. Všichni jsme takoví museli být, abychom přežili.”

„Já myslela, jestli jsi měl nějakou specializaci?”

„Munice a výbušniny.” Zatnul zuby. „Myslím, že jsem odevzdal svůj podíl na celkovém počtu padlých.”

Snažila se mu uhladit obočí, ale marně. „Proč ses dobrovolně přihlásil znovu, když se díváš na válku takhle?”

Pokrčil rameny. „V té době se mi zdálo, že nic jiného dělat nemůžu. Nebylo do čeho píchnout.”

„Co třeba škola?”

„Přijali mě, ale já věděl mnohem víc o vyučovaném předmětu než sám profesor.” „Jaké jsi měl zaměření?” „Lesnictví.”

„Přece jsi nemusel jít do Vietnamu, aby ses vyvlékl ze studií, Cashi. Mohl jsi zůstat a pracovat zde.”

Vrtěl hlavou, ještě než dokončila větu. „Vztah s Cottonem se rozpadal.”

„Copak táta nesl část zodpovědnosti za tvůj odchod do války? V jakém směru? Na čem jste se nemohli dohodnout?”

Dlouho se na ni díval, potom promluvil. „Kvůli úmrtí tvé matky.”

,Mé matky? Co ta s tebou měla společného?”

Překulil se na záda a zahleděl do stropu. Schyler se nadzdvihla, opřela o loket a tázavě na něho pohlédla. Nepodíval se na ni. „Když Macy zemřela, já předpokládal, že Cotton si mou mámu vezme. To ale neudělal. Asi o tom už ani neuvažoval…”

Opřela si ruku o Cashovu hruď, rozevírala a svírala prsty jako vějíř, hrála si s kudrnatými chloupky. „Co na to říct, Cashi já o tom nic nevím.”

„To já zase toho vím až zatraceně moc! Proto jsem to vpálil Cottonovi rovnou do tváře. Pořádně jsme se chytili. Možná bychom se i poprali, kdyby moje máma nezakročila.”

Při tom, co Schyler věděla o Monique, si dokázala představit, jak se asi cítila, když dvě nejmilovanější osoby si šly po krku. „Co vlastně udělala?”

„Udělala? Samozřejmě bránila Cottoha. Vždycky se ho zastávala. Omlouvala ho pořád, ať se zachoval sebehůř.

Jako,by neviděla, co je to za hajzla!”

Milenec se vyjadřoval hrubě, a ona při tom ani nevyskočila, aby rodinnou čest ochránila. Nemohla se však vzpamatovat z Cashova prožitého příkoří, když si táta Monique nevzal. Ocitnout se na jeho místě, cloumaly by s ní asi podobné pocity.

Cottona považovala za dobrého otce, o ni i o Tricii se staral skvěle. Obdivovala ho i přes určité nedokonalosti. Navíc ji nikdo neustanovil soudcem nad jeho chováním mimo území Belle Terre. Ještě před několika týdny ani nevěděla o utajovaném vztahu k Monique Boudreauxové a jejímu problematickému synovi. Každý z nich byl silnou osobností a Schyler si dokázala dost dobré představit, jak vehementně spolu mohli nesouhlasit.

V tu noc, kdy jsme přivezli Gaylu na Belle Terre ses zmínil o tom, že tvá matka potratila.” „Oui”

„Dítě mého táty?”

V očích mu zablýskla nedůtklivost. „Oui. Moje máma sice žila neprovdaná, ale děvka nebyla! S nikým jiným nespala než s ním.”

„Nechtěla jsem naznačovat…”

„Mám hlad. Co ty?” Sedl si na okraj postele a sáhl po džínách.

Schyler popadla košili, kterou jí hodil, a natáhla si ji. „Kručí mi v břiše. Co máš?” „Červené fazole s rýží.” „Nabídka zní lákavě.” Jsou to zbytky, ale ohřeju je.”

Společně procházeli domem, všude rozsvěceli. Schyler se uvelebila na židli u stolu a sledovala, jak Cash v kuchyňce vyčarovává na pánvičce etnické pochoutky. Když jí podal talíř s fazolemi a rýží, postřehla i velké plátky kořeněné klobásy.

„Přesně takhle mám uzeninu ráda,” pomlaskávala. „Hmm, vynikající. Kdo to dělal?”

Já.” Přestala žvýkat. Rozchechtal se nad jejím nevěřícným výrazem. „Copak si myslíš, že mi máma nechala jen recepty na léčení bradavic a poruch trávení?”

Schyler baštila s apetýtem, který by dáma mít neměla. Po chvíli svítil talíř prázdnotou. Zatímco Cash odnášel nádobí do dřezu, studovala ty půvabné a graciézní křivky zádových svalů, přirozený pohyb boků i dlouhé štíhlé nohy.

Otočil se a zachytil její zasněný pohled. „Vidíš něco, co se ti líbí?” vyzvídal domýšlivě.

„Čiší z tebe nafoukanost, ale musím přiznat, že obdivuju úplně všechno, co vidím.”

„Na to nevypadáš příliš šťastně. Nad čím dumáš?”

„Co se stane zítra.”

„Zítra?”

Náhle pocítila rozpaky - pohlédla na ruce v klíně, kde si nervózně proplétala prsty. Okraj pánské košile se s bídou dotýkal stehen. Odolala však nutkání si ji stáhnout.

„Myslím, co se stane s námi. Táta se totiž vrátí domů.”

„Já vím.” Překvapeně vzhlédla. „Zajel jsem do nemocnice,” konstatoval coby vysvětlení. „Když jsi tak rychle z kanceláře zmizela, měl jsem obavy, že se stalo něco vážného.”

„Právě naopak se mu konečně ulevilo. Ovšem stále patří mezi kardiaky. Nesmí se rozčilovat.” Přejela si jazykem rty. „Vážně si neumím představit jeho reakci na něco takového, jako je milostná aféra mezi tebou a mnou.”

„Ten se posere.”

Cashova odpověď jí moc odvahy nedodala. Přesto pokračovala: „Víš vůbec, kolik práce budeme mít dalších pár týdnů? Vždyť musíme splnit tu objednávku pro Endicotta! Nemůžu ji nijak ohrozit, obzvlášť svým soukromým životem. Nezůstane moc volného času pro… pro…”

Cash se opřel o starobylou litinovou výlevku, ruce zkřížil na zarostlých prsou. Svou tichostí ji vyzýval k pokračování. „Nemám jistotu, zda jsem připravená na složitou emocionální zápletku. Vztah s Markem byl opravdu speciální, i když ne na sexuálním základě. Navíc se mi po něm stýská. Na druhé straně zase vím, že chodíš za jinýma.”

Doufala v objasnění za kým a jak často. Lepší by bylo, kdyby všechno vysypal naráz než kdoví kdy jindy. Nepromluvil však, připomínal vyřezaného Indiána. Konečně pochopila, že se jí nesvěří, dokud se ona nevypovídá.

„Zatraceně, řekni něco.”

„Dobře.” Odstrčil se od výlevky, a když se jeho bosé nohy objevily pár centimetrů od jejích, chytil cíp košile a pohybem vzhůru ji stáhl. „Běž zpátky do postele.”

O několik minut později leželi mezi prostěradly vydechujícími mužský odér i její aroma. Voněla po sexu. Ležela na boku, dívala se na něho. Obličej měl uhnízděný mezi ňadry. Něžně jí olizoval bradavky.

„Po něčem takovém jsem už dlouho toužil,” mumlal.

Schyler velice příhodně hodila veškeré starosti za hlavu. Cash měl poměrně dobrý nápad. Zítřek je zapotřebí ignorovat. Žít se musí v daném okamžiku. Možná svůdci později zaplatí víc než zdrávo, ale právě teď s rty u ňader se o nějaké problémy starat nebude.

Neřekneš náhodou něco vzrušujícího jako třeba: Od té doby chvíle, co jsme se sešli?

„Ne, tohle jsem chtěl předtím, než jsme se sešli“

„Ještě předtím?“ Zmateně na něho pohlédla. Odsunul se, opřel se o loket a druhou rukou ji hladil.

„Poprvé jsem si všiml, že už nejsi holčička, v místím občerstvení. Tenkrát mě bylo snad osmnáct devatenáct. Ty ses objevila se skupinou kamarádek. Chovaly jste se otřesně, stále jste si šeptaly a chichotaly se. Nejspíš si pořád ještě chodila do měšťanky. Objednala sis k pití čokoládový koktejl“.

„Na to si nepamatuju.“

„Ani jsi neměla důvod. Přece šlo o docela obyčejný školní den.“

„Promluvil jsi na mě?“

Hořce se usmál. „Doprdele, to určitě. To bys zajistá prchala v hrůze – vždyť by na tebe promluvila oficiální pohroma a metla města Heaven.

„Nejezdil si tenkrát na motorce?“ Přikývl, a tak se rozesmála. „Máš pravdu, tehdy bych se kompromitovala a ohrozila dobrou pověst, kdybych ti řekla jen ahoj“

„Cottomovi by stačil jen náznak a nechal by mě vykastrovat. Já tenkrát pokládat do vodorovné polohy všechno, co mělo sukně a přikývlo. Ve skutečnosti jsem si právě v obchodě kupoval gumičky. Zrovna jsem platil, když jste vešly. Rozhodl jsem se zůstat a sledovat situaci. Dokonce jsem si objednal i koktejl“

„Abys mě mohl pozorovat?“

Přikývl. „Měla jsi na sobě růžový svetřík. Chlupatý. Chlupatý růžový svetr. A tvá ňadra, či cecíky, jak jsem tenkrát o nich uvažoval, mě doháněla k šílenství. Malá, ale vyzívavá. Jasně jsem viděl otisky dvou vrcholků v jeemném svetříku“ Stále si s ní hrál pohybem volným jako mluva. „Vanilkový koktejl mi vydržel víc jak hodinu. Sledoval jsem, jak cpeš čtvrťáky do hudebního automatu a drbeš s kamarádkama. Po celý ten čas, mě spalovala touha dostat se pod ten svetřík, kde budeš teplá a hebká – tak jsem se chtěl dotknout tvých krásných malých ňader.“

Schyler dávný příběh doslova hypnotizoval. Cash pohlížel do těch širokých, vykulených očí dost dlouho, než se opět sehnul a omyl bradavky jazykem. Roky toužení dával do každého vlhkého tahu.

„Dokázal jsem víc, než o tobě fantazírovat“ nadhodil tiše. „Byl jsem s více děvčaty, než by mi norma dovolovala, ale všechny skutečně chtěly. Nikdy jsem žádnou nesvedl nečestně. A tys byla tenkrát moc mladá na muže s takovou praxí“. Pohyboval hlavou v dolí mezi oběma kopečky. „Považuješ mě za perverzního?“

„Velice“

Zdvihl hlavuu a zašklebil se. „Ale tobě se to líbí“

„Ano“ přiznala a sebevědomě se zasmála. „Myslím, že každá žena je ráda, když se alespoň jednou stane předmětem obdivu v něčí fantazii“

„ To jsi teda byla, slečno Schyler. To si piš. Já patřil k bílé spodině, navíc jako nezvládnutelný bastard. A ty jsi hrála roli korunní princezny na Belle Terre. Já předčasně vyspělý. Ty ještě dítě. Pohybovovala ses ode mě v naprosto vzdálené rovinně, ani to legrační nebylo. Já jsem se nemohl ani ovládat. Chtěl jsem se tě dotknout.

„Protože si nemohl“

„Pravděpodobně“

„Vždycky toužíme po nedosažitelném“

„Pamatuju se, že mi ztvrdl, až to bolelo“ odkašlal si a přejížděl jí po ústech. „ Když jste pak odešly, skočil jsem na morotku a odjel kamsi za město do křoví. Tam jsem zaparkoval a masturboval.“ Tvrdě jí políbil. „Stačil jeden telefonát a do pěti minut bych pod sebe nějakou holku dostal. Ale nechtěl jsem. Myslel jsem pořád na Schyler Crandallovou – při vzpomínce na ní jsem se potřeboval vznášet.“ Opět jí políbil. Tvrději

„Nikdy jsem za svítání neviděla Belle Terre z této strany“ poznamenala Schyler z kabiny Cashovy dodávky. „Vždycky jsem sledovala východ slunce z oken mé ložnice nahoře, ale nikdy ne z venku“

„A já ani z jedné strany“

Rychle na něho pohlédla: kupodivu v jeho výrazu nenašla žádné známky nepřátelství. Vlastně nenaznačoval vůbec nic. Pokusila se uvolnit náladu. „Připadám si jako hlupák, když se tudy za svítání plazím.”

„Rád bych věděl, co si osazenstvo domu bude myslet o tvé noční nepřítomnosti.”

„Mark! Vždyť já na něho úplně zapomněla. Měla bych tam být, než se probudí.” Ačkoliv položila ruku na kliku, nechtělo se jí ještě skoncovat s nocí. „Co budeš dělat? Půjdeš zpátky do postele?”

„Ne.”

„Určitě ale nepůjdeš takhle brzo do práce.” Obloha na horizontu stále ještě jenom šedivěla. „Mám i jinačí věci na práci.”

„V tuhle hodinu?” Pohled v očích se stal ještě bezvýraznější. Teď to byl jiný Cash. „Promiň,” vydechla nedůtklivě. „Nemám strkat nos do cizích záležitostí.” Otevřela dveře, v nichž stále zel otvor po kulce vypálené Jiggerem Flynnem. Vystoupila.

„Schyler?”

„Co?” Otočila se rozčilená z poznání, že Cashe to loučení vůbec nedojímá, a současně i vzteklá sama na sebe, že by po něm něco podobného chtěla.

„Uvidíme se později.”

Jeho planoucí pohled jí propálil klín a spálil rozmrzelost. Celkový výraz i tón hlasu naznačoval, že ji později uvidí ještě mnohokrát.

S pomalým a majetnickým úsměvem zařadil rychlost a pomalu odjížděl.

KAPITOLA ČTIŘICÁTÁ PÁTÁ

Jigger vstal s bolestivou erekcí. Než si uvědomil, že nikdo doma není, přetočil se a hrábl po Gayle. Místo rozehřáté nádherné ženy mu zůstalo v ruce jen zmačkané prostěradlo.

S proklínáním její nepřítomnosti V případě potřeby se potácel do koupelny, kde si ulevil. Pohlédl do zrcadla nad omláceným a ulepeným umyvadlem. Nad svým zjevem rozjařeně zahýkal. „Před tebou by i sup zvracel.” Vypadal hůř než hřích. Strnisko vousů bíle vyráželo z převislé kůže na krku.

Asi přespříliš zkonzumované whisky, pomyslel si. Krknutím uvolnil kyselé výpary, krhavýma očima přejel obrovskou díru na tričku. Snad jen zázrakem se rozměrné boxerky udržovaly na kostnatém zadku.

Pomalu se potácel zpátky do postele, vtom se náhle zarazil a tiše naslouchal. Teprve až teď si uvědomil, co ho vlastně vzbudilo.

„Kurva, co se děje?” mumlal. Něco podobného nikdy neslyšel. Odsunul potrhanou záclonu a vyhlédl ven přes zašpiněné okno. Paprsek slunečního světla bodl do oka, jako by mu šíp projel lebkou. Vztekle vychrlil pár sprostých nadávek.

Když se zrak konečně přizpůsobil dennímu světlu, zaostřil a pohledem propátrával dvorek. Nic neobvyklého nezahlédl. Štěňata se pisklavým kňučením domáhala u matky snídaně. Všechno jev normálu.

Všechno, s výjimkou toho zvuku.

Jiggerovi se ponurou předtuchou sevřel žaludek. Vrozený instinkt ho varoval. Dokázal vyčenichat problém na míli daleko. Ten zvuk určitě přináší špatnou zprávu. Hrozbu. Kurva, odkud to přichází? Záhadě musí přijít na kloub. Neobtěžoval se oblékáním. Boulovitá kolena se rozkmitala do stran, když vyrazil z rozpadající se barabizny, která od útěku Gayly téměř začala kvasit zevnitř. Myši se rozběhly po linoleu jako hrst kuliček dopadlých na podlahu v okamžiku, kdy vstoupil do kuchyně. Jigger zaklel, ale vcelku je ignoroval. Otevřel zadní dveře, potom rám se sítí proti hmyzu. Psi v kotci začali štěkat.

„Držte hubu, hajzlové!” Copak nevědí, že se mu hlava rozskočí? Zdvihl ruku, aby si stlačil spánky. „Ježíšikriste,” rouhavě vyjekl, když spatřil plechový sud od oleje.

Dvěstělitrový stříbřitý barel, na několika místech proreza-vělý, nevypadal nejhůř. Docela obyčejný sud.

S výjimkou zvuku, který vydával.

Až teď zdroj hluku rozpoznal. Chřestýš. A snad monstrum, pokud se podle rachotu, který vyluzoval, dala odhadnout velikost.

Barel tu byl ponechán uprostřed dvorku mezi zadními dveřmi a kůlnou. Ale kým, divil se Jigger, když tu stál, s rukama opřenýma o neexistující boky. V rozpacích jen zíral. Ať to byl, kdo byl - ten zasraný bastard se přikradl potichu, jinak by se psi rozběsnili. Buď pachatel uměl zacházet se psy, nebo šlo o někoho, lépe řečeno něco strašidelného. Opravdu podivné. Naskákala mu husí kůže.

„Kurva!”

Vždyť šlo jen o hada. A těch se nebál. V mládí se hodně nacestoval až do západního Texasu, kde se prováděly pravidelné chřestýši honby. To byla paráda! Chlastalo se, všude přisprostlé coury a moře hadů - plno možností se předvádět. Úplně ztratil přehled o počtu plazů, kterým odebral jed.

Ne, to zvíře ho nijak neděsilo. Mráz mu přeběhl po zádech ze způsobu, jímž mu ho nějaký zlosyn doručil. Přece pokud ho chce někdo obdarovat, má možnost přijít a předat mu prezent osobně. Proč by ho nechával coby ranní překvapení, když se probírá,z opice a nedal si ještě ani kávu?

Kafe! Po tom se mu stýská, po teplém nápoji temném jako Egypt a ďábelsky silném, Proto potřeboval ženskou, aby mu každé ráno tohle obstarala. Ano, pane! Dnes se na to podívá. Musí si najít novou služku. S touhle černou děvkou se páral až moc dlouho. Je nutné vyhledat neodmlouvavou -s pusou neproříznutou a stehnajna otevřenýma. Velice brzo si přijde i na slušné peníze, zatraceně pěknou sumičku. Nad ní se ušklíbat nebude. S podobnou finanční injekcí si může pořídit tu nejlepší kočku z okrsku.

S tímhle monologem v mysli obkroužil Jigger sud, posoudil ho ze všech úhlů. Potom se rozvážně poškrábal na nose. Pak v rozkroku. Víko barelu držel na místě velký kámen. Uvažoval, že by se měl dovnitř podívat, aby zjistil, jak ten had ve skutečnosti vypadá.

Na druhé straně se mu ale ten zvuk zadíral pod kůži. Brnkal mu na nervy. Chřestýš rozhodně zuřil, protože ho uvěznili v tak malém prostoru. Jigger si snažil vybavit, do jaké dálky takováhle potvora dokáže útokem ohrozit člověka.

Vzpomněl si na jednoho chlapíka, až fanaticky oddaného těmhle příšerám. Tenkrát mu vyprávěl, že plaz vystřelí hlavu do vzdálenosti délky svého těla. Flynn mu však nevěřil. Vždyť šlo o rodilého lháře a Texasana. Taky měl tenkrát pořádně upito a veškeré báchorky byly stejně nafouklé jako tváře blondýny usazené v jeho klíně a olizující mu lalůček ucha.

Ovšem nyní měla podobná informace životně důležitý význam. Jigger teď usilovně spekuloval, zda údajný expert vůbec věděl, o čem mluví. Možná vydávaný zvuk pouze násobí prostor prázdného sudu.

„V tom je celý problém, copak nevíš? To ta kurva jen zní tak mohutně!” ubezpečil se nahlas.

Přistoupil k barelu se znovunabytou statečností, ale přece jenom si preventivně vzal s sebou pořádný klacek. Přesto se mu nervy rozehrály v tom samém rytmu jako chřestítko zajatce, když z dálky shodil kámen na zem.

Přehodil si klacek do druhé ruky, zatímco si utíral dlaně do trika. Potom se natáhl co nejdál, zapřel konec o víko a nadzdvihl ho.

Přímo nad ním vyvřískla sojka; Flynn málem vyletěl z boxerek. Upustil klacek, trefil se přímo na palec.

„Já se na to vyseru!” zařičel. Zaklení rozlítilo fenu. Pitbul začal chrčet, bušil hlavou o oplocení. Trvalo mu několik minui, než uklidnil psa, štěňata a navíc ještě zahnal teritoriálním vlastnictvím posedlou sojku.

Konečně mohl posbírat rozmělněnou kuráž. Sehnul se pro klacek a opět pozdvihl poklop. Jen pár centimetrů a hrůzný zvuku zesílil desetinásobně. Po špičkách přistoupil blíž, snažil se nahlédnout dovnitř. V temnu však nic neviděl.

Zhluboka se nadechl, ještě jednou překontroloval ústupovou cestu za sebou a odhodil víko. V téže chvíli uskočil, připomínal poněkud nekoordinovaného akrobata. Srdce se mu rozbušilo, v uších šumělo, ale nic nepřebilo ten ohlušující, nervy drásající, hrůzostrašný pazvuk…

Kupodivu žádný had se neobjevil. Opět se přiblížil, pohlédl opatrně přes okraj sudu - nahnul se tak daleko, jak mu odvaha dovolila.

„Proboha!”

Nemohl spatřit všechno. Ovšem kus chřestýšova těla připomínal paži kulturisty. Okamžitě pohlédl okolo, aby našel podložku pod nohy. V hromadě krámů uviděl starý kbelík. Použil ho coby schůdek, stále v uctivé vzdálenosti od zejícího otvoru. Poprvé mohl na plaza pohlédnout.’

Měl pravdu, šlo o monstrum. Stočený několikrát na dně barelu mohl určitě dosahovat délky dobrých tří metrů. Minimálně dva. Vždyť vyplnil třetinu sudu. Uprostřed se tyčilo chrastidlo a pracovalo bez úmoru. Snad se nikdy nezastaví. Kmitalo takovou rychlostí, že se jednotlivé výkyvy nedaly ani zahlédnout. Objevil se mu na dvoře pravý chřestýši praděd - pořádně nasraný, ale byl jeho!

Flynn nadšeně tleskl rukama. S dětskou radostí si začal prohlížet skutečně drahocenný dar. Ani samotná Eva v ráji se nemohla setkat s hrůzněji vypadajícím tvorem. Uchvátil ho pohled na něco tak nádherně zlovolného, tak úžasně podlého.

Všechno na něm symbolizovalo prohnilou zkaženost -geometrický vzor kůže, obsidiánové oči, kmitající rozeklaný jazyk a k tomu to výhrůžné a smrtelně nebezpečné chřestění.

Rychle, ale s velikou opatrností Flynn vrátil víko na své místo a opět zatížil kamenem. Neobával se, že by se had dostal ven. Pokud by mohl zaútočit přes okraj sudu, určitě by se už dávno předvedl. Přesto však působil přímo ďábelsky. Jigger k němu okamžitě pocítil náklonnost. Miloval svého chřestýše.

Zaběhl do domu, v hlavě plno plánů k využití nádherného daru. Skutečně šlo o milou pozornost. Teď konečně měl jistotu. Kdokoliv mu ho sem dal, nechtěl mu nijak ublížit. Pravděpodobně nějaký dlužník. Tím pádem kdokoliv z jihozápadní Louisiany. O tomhle ale teď přemýšlet nebude. V hlavě se mu totiž honily plány ohledně obchodního využití.

Napřed musí vyvěsit transparent inzerující novou senzaci. A do večera zavalí dvorek zvědaví zákazníci, kteří budou chtít na vlastní oči vidět chřestýše. Kolikpak jim má účtovat? Doláč za juknutí? Docela kulatá sumička, přepočítal okamžitě zisk.

Vešel dovnitř. Závěsy zaúpěly, dveře se s rachotem zabouchly. On však neslyšel vůbec nic s výjimkou chřestění toho nádherného tvora. Podle Jiggerova pocitu šlo snad přímo o rajskou hudbu.

KAPITOLA ČTIŘICÁTÁ ŠESTÁ

Cotton býval protivný i za svých dobrých dnů. Ovšem týden po slavném návratu na Belle Terre musel každý odolávat pokušení ho ve spánku zaškrtit.

Vedle otcova lůžka se Triciina afektovanost, v tomhle směru pouze průměrná, vyčerpala hned první den. Potkala Schyler v hale. „Vždycky se choval jako hajzl,” syčela vztekle, aby ji nemohl zaslechnout. „Teď je ale ještě horší!”

„Musíš jeho nálady tolerovat! Neříkej ani nedělej nic, čím bys ho popuzovala.”

Obávala se, aby sestra s Kenem neztratili trpělivost a neprozradili před tátou šílené úmysly týkající se prodeje Belle Terre. Doktor Collins je přece upozorňoval, že i když Cotton bude doma, zůstane stále pacientem, a proto se k němu musí chovat ohleduplně, ať se sebevíc předvádí.

Tricia na sestřino upozornění nijak vlídně nezareagovala. „Máš obavy, co? Kvůli tomu ani nemůžeš večer usnout!”

„O čem to mluvíš?”

„Nedělej neviňátko! Chytrá jako vždycky,” podotkla s jedovatým úsměvem, „ale nepodařilo se ti před námi zakrýt své pozdní odchody a příchody.” Potřásla hlavou, uchechtla se. „Skutečně, Schyler, ty si tedy chlapy vybíráš úděsně! Pohádkový starožitník a mrouskající kocour z bílé spodiny.”

„A tvůj vlastní manžel,” odsekla. „Když se pošklebuješ mému vkusu, urážíš sama sebe. Nesmíš zapomenout, že jsem si Kena vybrala před tebou.”

„Tohle mi nikdy z paměti nevymizelo,” usmála se samolibě. „A jak vidím, ani tobě ne!”

Schyler nechtěla dál argumentovat, protože dohadování s Tricií patřilo k marné a únavné ztrátě času. Navíc nikdy nemohla překonat sestru v malicherných trivialitách. Hlavně aby nechala Cottona na pokoji - přece se nedá rozptylovat nějakými žvásty.

Švagr se většinou vyhýbal přítomnosti u nemocného s výjimkou jedné povinné návštěvy, když Cotton dorazil. Vlastně zůstával zahloubaný do sebe, nálada se mu všelijak měnila. Popíjel víc než zdrávo, velice často ho přistihla na telefonu při špitavé konverzaci.

Mimořádně kysele se tvářil na Schyler. Pravděpodobně se opravdu nasupil, když mu odmítla půjčit požadovanou částku. A telefonní hovory se týkaly netrpělivých věřitelů. Kvůli finančním problémům ho skoro litovala. Ale byl koneckonců dospělý muž a v tomhle věku by měl už vědět, jak řešit vyvstalé problémy.

A pak tu byla Gayla, která úporně zápasila se studem. Obávala se vůbec vstoupit do místnosti s bohatým majitelem, ale veškeré zábrany brzo vzaly zasvé. Obzvlášť, když se Cotton ani slůvkem nezmínil o jejím soužití s kuplířem. Naopak ji často škádlil, připomínal zážitky z dětství, kdy pokoušela Vedinu trpělivost.

Nakonec dívčiny obranné mechanismy povolily. Vzniklo mezi nimi nevyřčené pouto, což vlastně nebylo zas tak překvapivé. Oba dva se právě zotavovali z prožitého traumatu. Když už nikdo nedokázal donutit Cottona k pojídání zdravé stravy nebo spolknutí dalších léků či menšímu procvičení, Gayla to zvládla.

Bohužel s paní Dunneovou se téměř chytil do křížku už první den. Měla totiž tendenci se k němu chovat zrovna tak jako k nemocnému manželovi. Tohle Cotton nesnášel a hlasitě sebránil nevybíravými výrazy. Mateřské instinkty paní Dunneové tedy musely ustoupit militaristickému chování pacienta. Jakmile se však vzduch pročistil, vytvořil se mezi nimi vzájemný, i když zdráhavě přiznávaný, respekt jednoho k druhému.

Samozřejmě ze všech nejlépe vzpurného pacienta zvládala Schyler, Zdálo se, že jedině ona ví, jak zmírnit nekontrolovatelný výbuch nebo mu pozvednout morálku, pokud se stal obětí deprese. Snažila se ho vždy uklidnit a povzbudit,

Měl povoleno sledovat zprávy na přenosné televizi umístěné v jeho pokoji. Jednou z Gayliných povinností se stávalo i přinášení místních novin okamžitě po doručení. Ovšem veškeré zvídavé dotazy ohledně chodu firmy lehce odbývala.

„Všechno je v pořádku,” papouškovala každý večer, když ho přišla navštívit.

„Nějaké problémy s plněním dodávky Endicottům?” „Žádné. Jak se cítíš?” „Vagony odjíždějí včas?”

„Ano. Paní Dunneovou potěšilo, že jsi dnes snědl celý oběd.”

„Nakládáte dříví té nejlepší kvality?” „Jen to nejkvalitnější. Odpočinul sis odpoledne?” „Zvládneme splátku té půjčky?” „Samozřejmě, nestrachuj se.”

„Bože, Schyler, jak mě žere pomyšlení na mé vlastní chyby, které ty musíš napravovat!”

„Neboj se, tati. Tvrdá práce mi svědčí. A přitom z ní mám i radost.”

,,Na ženu je toho moc.”

„Šovinisto! Proč bych nemohla řídit byznys?”

„Možná jsem až příliš konzervativní a poněkud zaostalý.” Pohlédl na ni zpod huňatého obočí. „Když jsem byl v tvém věku, běžně se ženy podobným problémům vyhýbaly. Společenská etiketa jim v tom dokonce i bránila. A právě proto se nikdy nesejdu s tím tvým Markem? Skrývaja jsi ho přede mnou?”

„Tohle nebyl důvod,” snažila se udržet nevzrušený tón, ačkoliv v nitru soptila. Tricia nebo Ken všechno vykecali. Pravděpodobně sestřička naplánovala odplatu za pokoření. „Mark jen musel odjet ještě předtím, než tě propustili z nemocnice - to je celé.”

Ten den se vracela domů od Cashe a na svém polštáři nedotčeném spánkem našla připnutý papírek se vzkazem. Mark vyjadřoval přesvědčení, že jistě strávila krásný večer. Taky připsal, jak se do něho náhle opřel stesk po domově přímo uprostřed noci. Proto se sbalil, zavolal jediného taxikáře v Heaven a přislíbil mu neskutečnou odměnu, pokud ho zaveze do Lafayette, odkud mu ve dne už něco poletí.

Schyler dokázala vyčíst mezi řádky zašifrovanou zprávu. Mark si nepřál těžký rozchod. Věděl, že ona patří na Belle Terre, on nikoliv.

K hořkosladkému rozloučení vlastně došlo ten večer předtím, což si ani jeden z nich nechtěl přiznat, když spolu diskutovali na verandě. Proto dlouhý, smutný a plačtivý rozchod by je zcela jistě vtáhl do citových muk a zbytečného trápení. Dolehla na ni chvilková trudnomyslnost, ale na druhé straně ji potěšilo, jak chytře se Mark ze složité situace vyvlékl. Ačkoliv tesknila, ulevilo se jí.

„Jak vůbec s takovým podivínem můžeš žít?”

„Proč mu říkáš podivín? Přece vůbec nevíš, jaký Mark skutečně je. Tati, vždyť jsi ho nikdy ani neviděl!”

„Je zvláštní!”

„Ano, homosexuál. Přitom je též inteligentní, citlivý, je s ním legrace a dokáže být vynikajícím kamarádem.”

„Pokud nám takovýhle vejlupek zkřížil cestu v době mého mládí, vymlátili jsme z něj duši.”

„Doufám, že na tohle zrovna moc pyšný nejsi.”

„Moc ne. Ovšem na druhé straně se za to ani nestydím. Tenkrát se podobná situace řešila jasně, bez jakýchkoliv dnešních keců o společenském svědomí, o rovnoprávnosti…”

„Od té doby jsme urazili pěkný kus cesty!”

Cotton ná téhle poznámce nenalezl nic vtipného. „Máš velice chytrou pusu, slečno Crandallová.”

„To jsem se naučila od tebe.”

Chvíli ji studoval hloubavým pohledem. „Víš, že se mě hodně dotklo, když sis nevzala Kena? Teď jsem ale rád. Přímo zatraceně! Stal se z něho tupec. Moc chlastá, navíc ještě sází-je třeba Tricii nechat, aby se o něho starala po svém. Děla jí to dobře. Samozřejmě ty bys takové chování nesnesla a velice brzo bys ho začala nenávidět. Pro Kena Howella jsi moc rozhodná,” povzdychl - šlo mu to určitě na nervy. „Ovšem když ses ho zbavila, co ti pak zůstalo? Otřesená ses stáhla k člověku, který je dokonce slabší.”

„Mýlíš se. Mark je velice silný individualista, jeden z nejodvážnějších mužů, jehož jsem kdy potkala. Musel mít hodně kuráže, když se rozhodl opustit svou rodinu v Bostonu. Já se u něho zabydlela, jelikož mě zaujal, a naše soužití se ukázalo bezproblémové. Navíc jsme oba byli osamělí. Věř mi nebo ne, vůbec mě nenapadlo zamýšlet se nad tvými pocity. Kromě toho jsem se nestala jeho spolubydlící, abych tě naštvala.”

Cotton se skepticky zamračil. „Ale vypadá to tak, to nemůžeš popřít. Kde seženeš pořádnýho chlapa k vnoučatům, po kterých tak toužím?”

„Mark by mohl, kdyby chtěl. Ale nechtěl.”

„Počítám, že tě přece jenom nějak přitahoval, Ovšem nebyl pro tebe žádnou hrozbou.”

„Líbil se mi pro to, čím je, a ne pro to, čím není.”

„Nehraj si přede mnou se slovíčky, mladá dámo,” odsekl přísně. „Tvůj problém je v tom, že se pokaždé zakoukáš do těch nejnemožnějších.”

„Opravdu?”

„Už jako dítě ses starala vždy o ty vespod. Vem si třeba Gaylu. Nebo ten Glee Williams.”

Oddechla si při možnosti změnit téma. „Jo, Glee, dobře žes mi připomněl, rychle se zotavuje. Dnes jsem tam volala. Doktoři ho brzo pustí z nemocnice. Bude muset ale každý den docházet na rehabilitaci. Doufám, že my pro něho najdeme nějakou práci v kanceláři.”

„Kdo my?”

„My?”

„Naznačila jsi, že my mu najdeme práci.”

„Ach, přece ty a já.” Cotton na ni pronikavě pohlédl. Hledal pravdu. Potřebovala se vykroutit. „Glee by strašně nerad bral zadarmo nějaké peníze aniž by nepřiložil ruku k dílu.”

Zabrumlal, což značilo uspokojení nad podobným vysvětlením. „Tuhle dobročinnost jsi po mně rozhodně nezdědila, po Macy už vůbec ne. Ta měla srdce tvrdé jako kámen. Kde tys vzala tu svou měkkosrdcatost?”

„Asi z pokrevní linie, předpokládám. Kdož ví?” Rozhovor se pro Schyler začal stáčet nepříjemným směrem. Pohlédla na hodinky. „Už je pozdě. Schválně večerku protahuješ touhle konverzací. Tati, jsi opravdu horší než malé dítě, když máš jít spát!”

Naklonila se nad něj, načechrala mu polštář a políbila ho na čelo. Potom zhasla lampičku na nočním stolku. Než mohla odstoupit, chytil ji za ruku.

„Buď opatrná, aby se náhodou tvá benevolence neotočila proti tobě, Schyler,” varoval.

„Co tím myslíš?”

„Ze své dlouholeté praxe vím, jak lidé hodně milovaní jsou schopni kousnout do ruky, která je krmí. Dává jim to jistou perverzní satisfakci pramenící z nízké lidské přirozenosti. Tohle změnit nemůžeš.” Varovně zahrozil prstem. „Musíš sama dohlédnout, aby nikdo nezaměňoval tvou dobrotu a lásku za slabost! Podívej, lid údajně miluje světce. Ve skutečnosti dotyčnými zaživa opovrhují. A jak vychutnávají všechna jejich klopýtnutí, radostně sledují každé padnutí hubou do bláta.”

„Budu si to pamatovat.”

Cotton se raději držel politiky cukru a biče. Schyler se chtěla jen shovívavě pousmát, snad i vykřiknout: Ano, pane!, a potom na proslov zapomenout. Vždyť jde o pouhé stařecké žvatlání. Ale přece jenom jí nedalo, aby se varováním dál nezabývala. Vyšla na verandu. Cosi jí říkalo, že Cotton nemluví do větru a má na mysli něco konkrétního - třeba naráží na Cashe Boudreauxe. Nechce však o problému mluvit naplno.

Pořád mu ještě ani nenaznačila hloubku, do níž Cash ovládá rodinný podnik a jak moc na něm všechno závisí. To by se Cottonovi určitě nelíbilo. A sebemenšímu znepokojení pacienta se musí vyhnout. Snažila se vypustit z konverzace to nebezpečné jméno, jelikož táta má dostatek vychytralosti, aby jakoukoliv narážku odhalil. Sestavování drobků informací byla vždy jeho doména. Určitě ví, že Boudreaux dohlíží na denní provoz u Crandall Logging. Ačkoliv mu tohle nevadí, co by řekl na fakt, že Cashova znalost i zkušenost je stoprocentním důvodem dceřina úspěchu.

Pravděpodobně podezření měl, očividně si ho ale nechtěl nechat potvrdit. Tuší cosi o jejím vztahu ke Cashovi - ovšem vzhledem k vlastní dlouhé aféře s Monique by tohle zajisté způsobilo roztržku, kdyby se mu zlá domněnka potvrdila.

Schyler se však víc než otcova tušení děsila svých pocitů k tomu míšenci.

Posedl ji snad přímo nenasytný hlad po jeho těle. Těšila se na kradmé polibky i hltavě divoké milování. Nikdy se víc necítila ženou než s ním - nikdy však nebyla zmatenější. Nepotkala zajímavějšího a přitažlivějšího muže, a přitom o něm věděla tak málo. Mátla ji i jeho vznětlivost a náruživost. Ačkoliv na něm závisela, přesto mu nedokázala plně důvěřovat. V posteli ji téměř děsil svou vášní, ale velice často se potom tvářil rezervovaně.

Když se žár jejich touhy uhasil a ona se mu malátně schoulila do náruče, nemohla vychutnat nastalou nádheru právě kvůli těmhle otravným pochybnostem. Obávala se Cashovy posedlosti - třeba se na ni upnul jen proto, že pro něho reprezentuje styl života, který mu byl vždy odepřen. Do postele přece vlezl s celou hordou žen. A zajisté hodně z nich bylo mnohem víc zajímavějších, hezčích a sexuálně přitažlivějších než ona. Co právě ji dělá pro něho tak zajímavou? Když vstupoval do ní, miloval Schyler, nebo se jenom vloupával do Belle Terre?

Podobná myšlenka ji rozrušovala natolik, až se začala potit. Potřebovala na vzduch. Sešla z verandy, bezcílně bloumala podél domu. Když obešla roh, vrazila do Gayly. Dívka zděšeně kvikla, přitiskla se ke stěně.

„Gaylo, bože, co se děje?” vyjekla Schyler, sotva popadala dech, „Úplně jsi mě vyděsila.”

„Promiň, ale já se vyděsila taky.”

Pohlédla na přítelkyni zblízka. V očích spatřila skutečnou hrůzu. „Co se stalo?”

„Nic. Jen jsem se šla nadýchat večerního vzduchu. Teď už ale zalezu do postele.”

Trhla sebou, snad se chtěla i rozběhnout. Schyler ji chytila za ruku. „Ne tak rychle, Gaylo. Co se přihodilo?”

„Nic.”

„Tohle neříkej. Vypadáš, jako kdybys potkala strašidlo.”

Rty se jí začaly chvět, v temných očích se objevily slzy. „Kéž by to bylo strašidlo.”

Schyler přistoupila blíž, dělala si starost o kamarádčino duševní rozpoložení. „Tak už vysyp, co se stalo!”

Černoška zalovila v hluboké kapse u sukně a cosi vytáhla. Ve světle z okna se dala zahlédnout ošklivá, ručně ušitá panenka, velice podobná Gayle. Na hrudi zářilo namalované rudé srdce, z něhož čněl hrozivě vypadající špendlík,

„Vúdú?” zašeptala Schyler. Zadívala se na kamarádku. „Má to být tohle?” V podobné hlouposti nevěřila. „Kdes to našla?”

„Někdo mi tuhle figurku položil na polštář.”

„V tvém pokoji? Tys to našla u sebe? Chceš tvrdit, že ti to tam dal někdo z našeho domu?” Tak šílenou podlost si nedokázala představit ani od Tricie. Rozhodně mezi nimi k žádnému souzvuku nedošlo, ale… černá magie?

„Ne. Nemyslím na nikoho z domu,” ubezpečovala ji Gayla.

„Kdys to objevila?”

„Včera večer.”

„Povídej.”

„Slyšela jsem něco na verandě.” „V kolik hodin?”

„Nevím. Ale už jsi odešla.” Obě ženy na sebe provinile pohlédly. Pak sklopily oči. „Dost pozdě.” „Pokračuj.”

„Zaslechla jsem venku neobvyklý zvuk.” Gayla se rozhlédla okolo. „Nebyla jsem si jistá, možná šlo o bujnou fantazii. Poslední dobou si připadám opravdu vystrašená. Vidím toho Jiggera za každým keřem.”

„Tohle ti jistě na obrazotvornosti neubere,” chmurně podotkla Schyler a pohlédla na panenku.

„Sebrala jsem kuráž a přece jenom vyšla ven.”

„Sama bys neměla.”

„Nechtěla jsem ze sebe dělat strašpytla a někoho budit.” „Příště se neboj - pokud bude nějaké příště! A co se stalo poté, když jsi vyšla ven?” „Nic. Nic jsem neviděla, ani neslyšela. Po návratu mi tohle leželo na polštáři.” Zastrčila figurku zpátky do kapsy, ruce zkřížila na prsou.

„Myslíš si, že je to Jiggerova práce?”

„Osobně asi ne, je totiž zákeřnější.” Na chvíli se zamyslela. „Mohl si ale kohokoliv najmout, aby mi dal vědět, že nezapomněl.”

„Kdo se tím v současnosti zabývá?”

„Docela dost černochů,”

„Křesťanů?”

Smutně přikývla. „Ti první z otroků věřili v černou magii ještě předtím, než se doslechli o Ježíši. Pak své znalosti jen předávali dál.”

„A Flynn tomu věří?”

„Pochybuju. Ale dobře ví, jak našinci jsou na to hákliví. Proto je tímhle děsí.”

„Tuhle taktiku už někdy předtím použil?” Schyler si vzpomněla na dvě mrtvé kočky.

„Myslím že ano.”

„Nevíš náhodou, kdo pro něho tuhle černou magii organizuje?” Dívka se rozhlížela kolem, do očí jí nepohlédla. Schyler ji chytila za rameno, zatřásla s ní. „Kdo, Gaylo?”

„Nevím. Nejsem si jistá.”

„Ale něco tušíš. Kdopak je to?”

„Během žití s Jiggerem se mi zmínil jenom jednou o nějakém čarodějovi.” „A?”

„Pravděpodobně lhal, protože nešlo o černocha.”

„Kdo tedy? Pověz mi to jméno.”

Gayla si olízla rty. Když promluvila, slova tiše vanula jako bríza od Mexického zálivu. „Jigger tvrdil, že to pro něho dělá Cash Boudreaux.”

Cash zaslechl zaskřípání prkna na verandě pod něčí váhou. Odložil časopis a pro jistotu vytáhl nůž z pouzdra na krku. Přitisknutý ke stěně se po centimetrech kradl ke vstupním dveřím. Byly otevřené, jen hmyz narážel do sítě. Jiný zvuk neslyšel. Ovšem to mu nevadilo. Instinkty trénovaného bojovníka z džungle ho včas informovaly o vetřelci venku.

Bleskově se přenesl na verandu, kde se jiný muž skrýval ve stínu. Ramenem mu vrazil do břicha, až se cizinec s heknutím předklonil. V té chvíli mu opřel špičku nože o žaludek.

„Bože, Cashi,” vyděšeně vyjekl. „To jsem přece já!”

Bublání adrenalinu v žilách se zastavilo, mozek včas zatelegrafoval ruce nepokračovat v řezu. Přesunul váhu, nůž zastrčil do pouzdra. „Zatraceně, málem jsem tě vykuchal. Doprdele, proč se tady vůbec plížíš okolo?”

„Vždyť sis mě právě kvůli tomu najal! Abych čenichal.”

Cash se ušklíbl, poplácal ho po rameni. „Máš pravdu. Ale ne kolem mě. Dáš si drink, mon ami?”

„Právě teď by něco bodlo. Díky.”

Vešli dovnitř. Cash nalil dvě sklenky bourbonu. „Jak to šlo?”

„Přesně jaks řekl.” Hodil do sebe drink a se širokým úsměvem dodal: „Nikdo si nevšiml, že jsem tam byl!”

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

„Čímpak se tak bavíš?” vyzvídala Rhoda Gilbreathová ze svého konce jídelního stolu. Odložila vidličku a natáhla se pro sklenku vína. „Normálně přece takovéhle chechtáky zamykají do vypolstrovaných cel, Dale.”

Nenechal se nijak zmást, osušil si rty ubrouskem a odsunul talíř stranou. Rhoda chtěla zůstat hubená, a tak i u něho předpokládala pouhé zobání místo konzumace pořádného jídla. Ne, že by měl chuť na nějaké obrovské porce zdravé stravy, kterou servírovala. Proti tomu se jistil sladkými vdolečky z pekárny každé ráno i vysoce kalorickým obědem, aby doma při večeři nezemřel hlady.

„Promiň, drahá, nechtěl jsem ti zabránit ve vyslechnutí nejnovějšího fóru.” Spláchl poslední mdlé sousto nechutně vlažným bílým vínem. I to snad obsahovalo málo kalorií, scházela mu i jiskra. „Už jsi slyšela o nejžhavější novince ve městě, co se týče zábavy?”

„Znovu otevřeli autokino. To už je staré, Dale.”

„Ne, ne, něco jiného!”

„Napětím ani nedýchám,” konstatovala suše.

„Jigger Flynn má domácího mazlíčka: hada!”

„Prima, jak úžasné.”

Bankéř se rozvalil na židli. „Tohle ale není obyčejný had, je to chřestýš! Hrozivě vypadající tvor.”

„Copak jsi už na tu senzaci taky čuměl?”

„Nechtěl jsem být posledním ve městě, kdo tuhle zajímavost neviděl,” uchechtl se. „Vážně nikdo o ničem jiném nemluví.”

„To právě jasně ukazuje úroveň inteligence našich spoluobčanů.”

„Nebuď jizlivá! Tady jde o neuvěřitelně nádherný exemplář.”

„A ty přímo umíráš touhou se o svůj zážitek se mnou podělit, že ano? Tak se do toho pusť!” Když domluvil, sama Rhoda zůstala překvapená. „A on skutečně neví, kdo mu ho nechal na dvorku?”

„Tohle tvrdí. Samozřejmě Jigger je nestydatý lhář, takže si člověk nemůže být nikdy jistý, zda říká pravdu, či ne. Přesto,” pokračoval Dale, zatímco si připomněl, jak namyšleně se Flynn tvářil při chlubení se svým drahocenným majetkem, „si myslím, že jde o víc než o pouhý další podnikatelský záměr.”

„Jak to?”

„Nejsem si jistý. Ten had mu totiž nějak padl do oka.” „Tohle myslíš obrazně?”

„Psychologicky.” Bankéř se nahnul a tiše dodal: „Myslím, že tomu tak mělo být.”

„Neměla by se teď ozvat nějaká strašidelná hudba jako ve filmovém hororu?”

Ignoroval manželčin sarkasmus. Výraz ve tváři odrážel výsledek usilovného přemýšlení. „Kdo mu tam nechal chřestýše, dobře věděl, jak s naším kuplířem tenhle dar zamává. Bože, vždyť tohle monstrum se mi docela brzo zahryzne do mysli. To chřestění se nese až na dvě stě metrů. Tak hrůzný zvuk jsem v životě neslyšel.”

Rhodin štíhlý prsteníček přejížděl nahoru a dolů po nožce vinné sklínky. „Ty o tom náhodou nic nevíš?”

Naznačil překvapení. „Kdo, já? Ne. To rozhodně ne!” Musel se nad jejím skeptickým výrazem rozesmát. „Skutečně přísahám, že s tím chřestýšem nemám nic společného.”

Rhoda usrkla víno. „I kdybys měl, stejně bys neřekl.”

„Proč si to myslíš?”

„Protože jsi hajzlovský provokatér, proto!”

Dale se na manželku zaškaredil. Nebyla v dobré náladě. Navíc se s každou další sklenkou stávala kyselejší, zrovna jak to víno. „Nesmírně by mě zajímalo, zda ti během posledního týdne nenalezli do prdele roupi. S tebou se snad už nedá ani bydlet.

„Mám hodně starostí”

„A ještě tě, chuděrko, sužuje problém, kdo se stane tvým dalším mimomanželským partnerem!”

Odstrčil židli, vstal a opustil jídelnu, než se Rhoda ze šoku probrala. Teprve pak vyrazila za ním. Dostihla ho až v jeho doupěti, kde si právě v klidu zapaloval dýmku. Než mohl k tabáku přiložit hořící sirku, chytila ho za ruku.

„Cos myslel tou poznámkou o mém dalším milenci?”

Vytrhl se jí, zapálil si a mávnutím plamének uhasil. Pak ohořelé dřívko pečlivě odložil do popelníku. Teprve potom se mohl věnovat manželce. „Přece všichni ve městě už dávno vědí, že náš plemeník rašpluje Crandallovou. Máš smůlu, Rhodo.”

„Co to znamená?”

„Rašplování? Tím se…”

Udeřila ho do hrudi. „Přestaň! Dobře víš, co myslím. Jakou to má souvislost s námi? S tvými plány na převzetí Belle Terre?”

Nasadil zlostný pohled, přesto však v klidu zabafal. „Jejich milostná aférka do nich přesně pasuje. Možná do ní buší i kvůli skrytějšímu motivu. Přece jenom jeho přítomnost na Belle Terre vyvolává mezi příslušníky rodiny Crandallových zlou krev. Dokonce mám dojem, že příčinou byla už ta jeho matka. Kdo ví, co měla s Cottonem.”

Konečně Rhodu něco povzbudilo. Donedávna si zoufale přála konec světa, sama nebesa by měla Cashe a Schyler zavalit. Dokonce i Dale potvrdil, že město o tomhle vztahu ví. Ona sama si hořká fakta vyposlechla na schůzce přátel knihovny. Tam právě Tricia rozšiřovala oplzlé zkazky o své nevlastní sestře. Před zděšenými posluchači defilovaly celé hory špíny a bahna.

Ach, jak dokázala svou roli zahrát: hladovci z ní museli podrobné informace téměř dolovat, aby jim dodala další šťavnaté pikantnosti. Když svůj úkol splnila, na konci ještě prohlásila: „Všichni na Belle Terre jsou tím zhnuseni. Cash - to je spodina, zvlášť když si člověk vzpomene na jeho matku.”

Rhodu však neošálila. Tricia na sestru žárlila, a pravděpodobně jí milence záviděla. Ta mrňavá děvka pak ještě vyprávěla o tom, jak si Schyler užívala s teploušem v Londýně, zatímco Rhoda se vařila ve vlastní šťávě. Takže Schyler Crandallová byla ten důvod, proč se Cash tak změnil, S klidem ji odhodil kvůli téhle poběhlici. Za tohle děvečka zaplatí.

„Můžeš jednoho po druhém vystrnadit,” navrhla manželovi.

Afektovaně pohladil Rhodu po tváři. „Jsi velice jedovatá děvka, má drahá. Neřestná, ale chytrá.”

„Existuje něco, s čím bych mohla pomoct, aby se situace vyvíjela podle tvých představ?”

„Díky, ale všechno mám pod kontrolou. Bdím nad průběhem celé operace, zároveň jsem o každém kroku velice dobře informován.”

„Doufám, že někým důvěryhodným.”

„Ano, člověkem, který může dosáhnout zrovna takového úspěchu jako my.”

Chytila ho za klopy, přitáhla k sobě a svůdně se o něho otírala. „Hlavně mi dej včas vědět, kdybys potřeboval nějakou pomoc, miláčku.”

Dale položil dýmku na stůl a uchopil zip poklopce. „Teď jsi mi jednu nezbytnou nutnost připomněla. Zároveň si můžeš pocvičit průpravu.”

Zatlačil, aby si klekla, ale ona už dobrovolně plnila jeho přání.

Schyler vzbudilo zahoukání klaksonu. Odhodila přikrývku a vběhla do haly. Už oknem zahlédla známou dodávku. Cash stál v pootevřených dveřích.

„Oblékej se,” křičel, „máme problém!”

„Co se stalo?”

„To ti řeknu cestou.”

Během pár minut všechno zvládla. Obula se a vletěla přímo do kabiny. „Určitě se všichni v baráku probrali. Doufám, že k tomu pádný důvod!”

„Řetěz na jedné soupravě praskl. Oba příčné nosníky pod tlakem povolily. Máme klády rozházené po státní silnici čís

lo devět. Už jsem nasadil tým. Pracují na odstranění překážky jako diví.”

„Někdo zraněný?”

„Ne.”

„Díky bohu.” K nešťastné události došlo v časné ranní hodině, takže provoz byl mizivý. V dopravní špičce by určitě došlo k obětem na životech. Schyler se až otřásla nad tou možností. „To už jsi soupravu naložil takhle brzo?”

„Zorganizoval jsem přesčasy pro všechny. První tým se objevuje v práci ještě za ranního šera. Zůstal nám totiž poslední týden ke splnění Endicottova kontraktu, pamatuješ?”

„A pokud neuklidíme silnici včas, tahle parta nestačí nic pokácet, až ostatní přijdou do práce.”

„Přesně tak. Každá hodina se počítá.” Cash hnal vůz bez ohledu na silniční pravidla a omezenou rychlost.

„Jakou dobu to zabere?”

„Nevím.” Pohlédl na ni. „Měl jsem ti říct, aby sis vzala džíny. Dneska možná budeš i kácet stromy.”

„S radostí, ať mám sukni nebo ne. Musíme kácet, dokud nám počasí přeje.” Znepokojeně se hryzala do rtu. „Proč ten zatracený řetěz musel prasknout právě teď?” zamumlala.

„Nepraskl.” Schyler na něho překvapeně pohlédla. „Někdo ho nařízl,” konstatoval Cash. „Čistě a jasně. Souprava jen zahnula na silnici a už se klády valily.”

„Cashi, máš jistotu?”

„Samozřejmě.”

„Kdo to udělal?”

„Doprdele, jak to mám vědět?”

„Kdo řídil?”

Jmenoval řidiče, přitom však vrtěl hlavou. „Ten pracuje pro firmu pěknou řádku lét. Snad si i myslí, že Cotton Crandall řídí vesmír.”

„Ale jak se dívá na jeho dceru?”

Otočil se k ní se škodolibým úsměvem: „Chceš to slyšet slovo od slova?”

S tím, jak se ptal, jí bylo jasné, že to vědět nepotřebuje. „Je loajální?”

„Jako všichni - už od narození!”

„A co ti ostatní?”

Nechala mu čas, aby v mysli prošel seznam všech jmen. „Dal bych za ně svůj krk. Jaký důvod by měl dřevorubec k tomu, aby úmyslně škodil? Přece by přišel o práci u Grandau Logging, pokud by firma padla.”

,Jedině v případě, že by ho někdo podmázl pěknou sumičkou.”

„Náhlé zbohatnutí by mělo smrtelné následky. Zrádce by totiž nepřežil pomstu ostatních. Žádný z nich navíc není takový hlupák, aby něco podobného zkoušel. Kromě toho jsou loajální i sami k sobě zrovna tak jako k tvému tátovi.”

„A co nezávislí dodavatelé?”

„Opět schází motiv! Vybudovala jsi pro ně aktivní místní trh. Dokonce vydělávají víc, jelikož si zredukovali ceny za dopravu.”

„Pořád si ale myslíš, že jde o sabotáž?”

„A ty ne?”

„Jigger?” nadhodila. Pohlédli si do očí, odpověď znali.

Tohle byla poslední chvíle klidů, kterou prožili během dalších několika hodin. Hlídkový vůz státní policie se už objevil na místě nehody před jejich příjezdem. Uniformovaný příslušník se právě rozčileně dohadoval s dřevorubci.

Cash se protlačil k němu. „O co jde?”

Policista se otočil. „Vy tomu šéfujete?”

„Jo“

„Dostanete pokutu, pane. Souprava byla přetížená!” „Najděte jednu, která není.” „Ovšem vás jsme chytili,” sladce pronesla uniforma. „Řetěz rupnul.”

„Kvůli přetížení. A mimochodem se nemůžete ospravedlňovat tím, že to dělá každý. Udělám z vás zářný příklad.” Vytáhl z kapsy pokutový blok. „Než si všechno zapíšu, vysvětlete řidiči, jak má vehikl zmizet ze silnice.”

Souprava i rozsypané klády však blokovaly oba jízdní proudy státní silnice. „Podívejte,” začal Cash s rostoucí netrpělivostí, „my vážně nemůžeme dřevo jen tak skulit do škarpy. Musí se přeložit na jinou soupravu.”

„Helemese?”

„Jo, helemese! Potřebujeme sem dostat nakladač a další soupravu. Bude to chvíli trvat, protože to nejsou žádné závodní stroje.”

„Přece neuzavřeme silnici. Tohle si musíte dořešit během noci.”

„Obávám se, že něco takového je zhola nemožné. V žádném případě nemůžu riskovat životy svých lidí při práci ve tmě.”

Při zaslechnutí ženského hlasu se policista bleskově otočil. Sežehnul ji pohledem, aby si moc netroufala. „Kdo jste?”

„Schyler Crandallová.”

Jméno zapůsobilo jako chrstnutí vody na rozhořívající se oheň. „Ach, slečno Crandallová, madam,” začal koktat, úslužně si ťukl do obruby klobouku, „právě vysvětluju vašemu zaměstnanci tady…”

„Slyšela jsem všechno, ale váš návrh není akceptovatelný.” Ačkoliv překvapený muž v uniformě otevřel ústa k protestu, Schyler ho předešla. „Navrhla bych kompromis. Mohl byste udržet otevřenou komunikaci na východ a uzavřít pruh na západ? Tím by se sice provoz zpomalil, ale výsledek by byl stejný - projíždějící řidiči totiž uberou plyn, aby mohli ukojit svou zvědavost. Takže podobná uzávěra by neohrozila provoz, nám by však úžasně pomohla. Veškerá naše zařízení se k místu dostanou ze strany, čímž by překážka zmizela mnohem dřív k uspokojení nás obou. Nemám pravdu?”

„Nemám pravdu?” napodoboval Cash o několik minut později svůdné mrkání řas.

„Ty by ses s ním dál nedostal,” pokyvovala hlavou. „Byl to tvrdý Mexikán, plný mužské ješitnosti. Co jiného jsem měla dělat?”

„Možná by přímý úder do pupku všechno urychlil. Co se ale týče tebe, odvedla jsi dobrou práci.”

Hodila po něm planoucí pohled, bohužel nezachytil ho. Mezitím už vydával příkazy dřevorubcům. I když se zdálo, že práce od ruky nejde, přesto se podařilo jeden kmen borovice zdvihnout hydraulikou a usadit na soupravu. Sám Cash seděl u řízení a manévroval s nakladačem. Velice opatrně si vybral každý kus dřeva, než ho uložil, aby dosáhl perfektní rovnováhy nákladu.

Nehoda skutečně provoz zastavila, ale viníkem se z větší části stali zevlouni a čumilové než samotná Crandall Logging. Během dopoledne státní policista doslova zobal Schyler z ruky, jelikož mu darovala vdoleček, když přivezla občerstvení pro tým, který likvidoval škodu.

„Díky,” zabrumlal Cash stroze při otvírání limonády. Na rozdíl od ostatních, kteří využívali desetiminutovou přestávku posedáváním na krajnici ve stínu stromů, Cash kontroloval příčné nosníky a řetězy náhradní soupravy. Nápoj vypil na jeden zátah. „Kéž by to bylo pivo,” vydechl a předal Schyler prázdnou plechovku.

„Koupím celou bednu, pokud zvládnete dopolední kvótu do večera.”

Pohlédl na ni, odevzdaně si natáhl kožené rukavice a nasadil přilbu. Otočil se a křikl na ostatní: „To už stačilo, zdvihejte prdele! Tohle není žádnej zatracenej piknik. Zpátky do práce!” Dřevorubci brumlali, příkaz ale splnili. Schyler znala jen jednoho muže, který požíval stejného respektu od zaměstnanců - Cottona.

S blížícím se polednem se vedro stávalo nesnesitelným. Nad vozovkou se vzduch tetelil, vlhkost vystoupala do neuvěřitelné výše, snad už ani nebylo co dýchat. Muži si stáhli propocené košile, které se jim lepily na záda. Kapesníky si obvázali čela, čímž pod přilbami zachytili pot. Státní policista si udržoval uniformu netknutou, i když v podpaží se mu objevily provlhlé skvrny. Velice často si stahoval služební klobouk, aby si ovíval čelo a tvář. Schyler zaměstnávalo podávání ledově studené vody.

Cash pracoval bez přerušení, takže mu jednu dávku přinesla. Kostku ledu strčil do úst, zbytkem vody si polil hlavu. Stékala mu na ramena a po chlupech na hrudi. Košile obtočená kolem pasu mu na bocích visela jako bederní rouška.

„Neměla bys tady být,” prohlásil, když ji kriticky přejel pohledem, „Usmažíš se. Špičku nosu už máš připálenou.”

„Zůstanu!” odpověděla odhodlaně. Přece své muže neopustí.

Vracela se k dodávce a vytahovala si blůzku z provlhlého pásku sukně. Pot se jí lil mezi ňadry a vzadu po nohách. Rozpálené vlasy tížily na krku. Naštěstí našla v kabelce gumičku, kterou si je stáhla. Nikdy neprojevila takovouhle vytrvalost, nikdy nezažila větší zodpovědnost. Ačkoliv si uvolnila krk, stále registrovala nepříjemný až nechutný pocit -snad jako by ji někdo měl na mušce. Pomalu, ustaraně pootočila hlavu a zadívala se do lesa.

Jigger Flynn stál částečně ukrytý za kmenem pekanového ořešáku. Upřeně si ji prohlížel, v duchu řičel smíchy.

Schyler se prudce nadechla, tak se ho polekala, naštěstí se jí podařilo reakci včas skrýt, aby si zlotřilec ničeho nevšiml. Jeho zrak sršel zlobou, ale ona upřený pohled vydržela. Oči měl tak malé a zapadlé, že na tu vzdálenost je nemohla ani rozeznat, ovšem výraz obličeje tiše vyjadřoval pomstychtivý vzkaz. Vysmíval se jí a zářil při pohledu na pohromu, kterou zřejmě způsobil. Odvažoval se vyzvat ji ke konfrontaci - zároveň však varoval před nerozvážným krokem, neboť byl schopný podniknout další odvetný úder. Prakticky šlo o mírný náznak kruté odplaty, což mu bylo vlastní.

Chvíli přemýšlela, zda by mohla prstem ukázat do lesa na viníka celé nehody a poštvat na něho státního policistu. Potom se pomalu uklidnila. Jigger je přece rozený lhář a zajisté by popřel jakékoliv obvinění, navíc má určitě alibi. Bude muset sehnat důkazy.

Těsně předtím už sám Cash označil Flynna za nejpravdě-podobnějšího pachatele, ačkoliv zatím neprojevil snahu po něm jít. Měla dokonce pochyby, zda někdy půjde.

Dilema vyřešil Jigger sám, jelikož nasadil úsměv. Snad ani výraz samotného ďábla nemohl vypadat hrozivěji než jeho úšklebek. Schyler opravdu přeběhl mráz po zádech, otřásla se, jako by se jí zlo, které kuplíř ztělesňoval, přímo dotklo. Vnímal hrozbu násilí přímo hmatatelně, proto na ni její tělo takhle reagovalo.

V panice se otočila. Otevřela ústa, aby zavolala Cashe, ale uvědomila si, že právě nakládá poslední kládu na soupravu. Policista zase mluvil do mikrofonu u svého hlídkového vozu. Musela tedy čelit svému děsu sama, musela se mu postavit tváří v tvář.

Zhluboka se nadechla, otočila se připravená k tvrdé konfrontaci, ale za ořešákem už nikoho nezahlédla. Jen větve a listy bezvládně visely v poledním žáru, propletené stíny žhnoucích slunečních paprsků. Jigger Flynn zmizel beze stopy ve vysoké suché trávě. Jako by se snad sama pekelná brána otevřela a pohltila ho.

Probrala se nadšenými ovacemi celého týmu, práce skončila. Náklad právě zajišťovali.

„Až vyložíš dřevo, přijeď tam, kde kácíme,” křikl Cash na řidiče, zatímco se hnal k dodávce. „A vy ostatní hupněte na nakladač. Sejdeme se v lese, já ještě musím odvézt šéfku. Až dorazím, chci vidět stromy padat jako kalhotky místních děvek!”

Skočil do kabiny. „Nasedni!” štěkl na Schyler, stále stojící na krajnici a roztřesenou strachem. Poslechla. Zařadil jedničku a vyrazil. Zamávala při míjení policisty.

„Domluvili jste si rande?” Stále vykolejená ze setkání s Jiggerem takovouhle jedovatost už vydržet nemohla.

„Zajímá tě to?”

„Samozřejmě, krucinál!” Hrábl po ní, dlaní zajel mezi stehna. Vlastnicky ji sevřel. „Tohle je moje, dokud náš případ nevyřešíme, rozumíš?”

V záchvatu vzteku mu Schyler ruku odhodila. „Nešahej na mě! A na celý případ se můžu vysrat.”

„Co bys beze mě dělala?”

Obrátila se vzpurně stranou, nepodívala se na něho. Jakmile dodávka zastavila na druhé straně mostu přes Laurent Bayou, vyrazila ven celá říčná. Cash se však hnal za ní, chytil ji u dveří do kanceláře. Otočil ji, opřel se jí rukama do zad a přitiskl na svou nahou propocenou hruď. Tvrdě ji začal líbat, nemohla se ani nadechnout.

Jazyk se propracovával mezi nepoddajnými rty. Schyleřin odpor o stupínek zeslábl, potom povolil úplně. Vychutnávala toho slaného, propoceného, drsného a odvážného chlapa. Cítila v sobě zoufalou potřebu získat ochranu mocného bojovníka. Dychtivě mu polibky vracela.

Přesně tak rychle jak Schyler chytil, ji zase odstrčil. „Varoval jsem tě: s ženami nikdy nejednám laskavě! Nemysli si, že k tobě se budu chovat jinak!”

Zmizel, zanechal za sebou pouze oblak bílého prachu, který se kolem ní zvířil.

KAPITOLA ČTYŘIČÁTÁ OSMÁ

Schyler se dívala, dokud červené světlo posledního vagonu nezmizelo v tunelu stromů. Unaveně odhodila pramen vlasů uvolněný z culíku. Otočila se, okamžitě však ztuhla.

Cash se opíral o venkovní zeď kanceláře. Vůbec nevěděla, že se tu objevil, ačkoliv mohla ucítit kouř z cigarety. Ta mu právě visela v koutku. Košili nezapnutou, prsty zaháklé za opaskem džin.

„Takže jsme to zvládli,” pronesla Schyler. „Ztrátu dopolední produkce se nám podařilo nahradit.”

„Oui.”

„Mnohokrát jsem dneska pochybovala, zda to stihneme.” Naposledy vtáhl kouř, nedopalek odhodil na kamenné podloží kolejí. „Já nepochyboval.” „Poděkuj všem za mě.”

„Jeden z řidičů prozradil, že ses zmiňovala o nějaké prémii.” „Měl pravdu.” „Budou se ni těšit.”

„Však ji dostanou. Hned jak obdržím šek od Endicotta a půjčka v bance bude zaplacená.” „Dlužíš mi bednu piva.” „Bude ti stačit zítra?” „Bohatě.”

Vešla do kanceláře. Ani si nechtěla sednout za stůl - obávala se, že v tomhle případě by si jen položila hlavu na desku a usnula. Místo toho zhasla lampu, vzala si kabelku a vyšla zase ven.

„Pořád seš na mě naštvaná?” ozval se Cash, který ji následoval. Hned překontroloval zamčené dveře.

„Proč bych měla?”

„Protože ti nenadbíhám s kytkama a dárkama.”

Otočila se k němu. „Myslíš si, že jsem tak povrchní? To je úplná blbost! Kdybys mi dal květiny, brala bych to spíš jako posměch než dvoření. Navíc nechci, aby mi někdo nadbíhal. Vůbec nikdo!”

„Tak proč se zlobíš?”

„Nezlobím.”

Schyler zamířila k parkovišti, než si uvědomila, že má auto na Belle Terre. Změnila směr. Cash ji chytil za ruku. „Kam jdeš?”

„Zavolat Kenovi, aby pro mě přijel.”

„Jen si nastup, zavezu tě domů.”

„Já…”

„Zatraceně, nasedej!”

Schyler chápala, že by se rovnalo úplnému šílenství se tady s ním hádat, současně si opravdu připadala na konci sil. Zdálo se jí od muže nečestné vyvolávat spory se ženou po dni naplněném těžkou prací. Kromě toho propocený dřevorubec zvlášť přitažlivě nevypadá, i ona by se potřebovala upravit. Kdyby se mohla dostat ke rtěnce a kartáči, možná by se do slovní potyčky zatáhnout nechala. Takhle však jen sklopila hlavu a bez dalších námitek usedla do dodávky.

„Chceš jet kolem Jiggera a vidět chřestýše?”

Tohle bylo poslední téma, o kterém by ted chtěla mluvit. Pořád se ještě musela otřást, když si vzpomněla na ten jeho ďábelský škleb. Ovšem Cashův návrh se jí zdál jako z jiného světa, proto si nemohla pomoci a šokované vydechla: „Cože?”

„Chřestýš. Flynn má nového domácího mazlíčka. Údajně je to pořádný macek. Dokonce vybírá vstupné za nakouknutí. Chceš se tam stavit cestou domů?”

„Doufám, že jen žertuješ. Pokud ano, tak se ti vtip moc nepovedl. Nechej mít s tím hnusákem nic společného s výjimkou obvinění za napadení Gayly… a to je pouze špice dlouhého seznamu všech jeho zločinů. Nemůžu uvěřit, že by ses vedle něho chtěl vůbec objevit. Vždyť on je možná zodpovědný za naši ranní nehodu.”

„Myslel jsem si to.”

„A přitom by ses mu pořád podbízel?” Rozhodila rukama. „Ach, zapomněla jsem. On je přece tvým zákazníkem, že ano?”

„Myslíš léky?”

„Ano, tvé lektvary.”

„Byla to laskavost pro Gaylu, ne pro Jiggera.” „Ale vzal sis od něj peníze.” „Jsou stejně zelené jako od kohokoliv jiného.” „Peníze jsou peníze, viď?”

„Oui. Pro někoho, kdo je nikdy neměl, je to hluboká pravda, slečno Schyler. Vždyť ani nevíš, co je to chudoba!”

„Hrabeš prachy a vůbec tě nezajímá, odkud přicházejí?”

„Zajímá. Právě proto jsem ty pitbuly pro tebe nezabil, pamatuješ?”

„Takže přece jenom existuje pár věcí, které za peníze neuděláš.” „Velice málo, ale jsou.”

Co třeba položit malou figurku na polštář, uvažovala Schyler. Určitě má alespoň minimální znalost vúdú. Navíc Gayla jeho jméno v této spojitosti zaslechla, ale o panence určitě nic neví. Copak by se o ni mohl jeden den tak obětavě starat a hned nato zase děsit zatracenou černou magií? Na druhé straně je ale možné se spolehnout na Cashovu loajalitu? Vždyť něco takového snad cítí jen k sobě samému.

Schyler natočila hlavu tak, aby ji chladný večerní vzduch ovíval. Zdá se, že ji Cash přímo vyzývá, aby se zeptala na tu figurku. Ona se v žádném případě zlákat nenechá, tak hluboce mu ještě nevěřila. Tohle jí přece jenom vadilo. Jejich tělesná intimnost hranice neměla, ale s tajnostmi denního žití se mu svěřit nemohla. Dokonce nechtěla ani prozradit Jiggerovo zjevení u silnice.

Zastavil dost daleko od rezidence. „Nechci způsobit Cottonovi další infarkt přílišným přiblížením,” hořce poznamenal.

„Ale ráno ses objevil přímo přede dveřmi.”

„To ale hořelo! To by Cotton pochopil i prominul.”

„Myslíš, že by situaci pochopil lip, než když jsi mu dovezl ovíněnou pubertální dceru?”

Uchechtl se. „Do smrti se nespravedlivému obvinění budu vzpírat - on mi totiž má stále za zlé, že jsem tě u jezírka opil. Pravděpodobně se taky děsil možnosti sexuálního využití tvého stavu.”

„Ale kvůli tomu jste se nehádali.”

Úšklebek zmizel. Oči se mu změnily v laserový zaměřovač. „O čem to blábolíš?”

Očividně událost té noci působila na něho pořád bolestně. Rozhodla se nerozdírat staré rány, i když chtěla vyřešit tuhle záhadu, najít scházející článek. „Řekla jsem, že tenkrát ses s tátou dohadoval o něčem jiném.”

„Jak víš, co bylo jádrem našeho sporu?”

„Zaslechla jsem přece, jak na sebe ječíte.”

Chvíli na ní zíral. „Hele, skutečně? Tak povídej. O co jsme se hádali?”

„Nepamatuju si.” Svraštila čelo, snažila se rozpomenout. „Byla jsem dočista omámená, ten řev si ale vybavuju. Muselo se jednat o něco velice důležitého. Nešlo náhodou o Monique?”

„Ten vztah skončil před deseti lety.” Pohodlně se opřel na sedačce, ruku si opřel o bradu a zíral do tmy. „Už jsem zapomněl.”

„Neříkáš pravdu,” vydechla Schyler. Bleskově na ni pohlédl. „Pamatuješ si všechno až moc dobře. Ať jste se dohadovali o čemkoliv, pořád to ještě není vyřešené, co říkáš?” Cash nepromluvil, pohled však odvrátil.

„Ale, kašlu na to,” zamumlala. Vždyť je to mezi nimi. Ať se to samo vyřeší. Teď není ve stavu pátrat dál. „Díky za celou dnešní dřinu. Čau.”

Musela se jako obvykle ramenem opřít o dveře. Bez menšího úderu nepovolily, stěží v sobě našla zbytek sil. Jakmile se nohama dotkla země, sehnula se a zula si boty. Tráva nádherně chladila, cítila hojivou úlevu na chodidlech.

Držela se ve stínech stromů, mířila k domu. Stále ještě nafialovělé šero pozměnilo bělost Belle Terre v narůžověle éterický nádech. Okna zářila lahodně zlatavou září, buganvílie u rohového sloupu verandy na sebe upozorňovala výraznými květy.

Do Schyler se naplno opřel stesk po domově i láska k tomuhle krásnému zákoutí, nemohla se bolestí ani nadechnout. Tělesné a duševní vyčerpání dovolilo emocím vyplout na povrch. Opřela se o jednu z nízkých větví mohutného dubu a sledovala uklidňující scenerii siluety halící se do nočního hávu, domova, který tolik milovala. Pořád jí ale Belle Terre připadala vzdálená, mimo dosah.

Prožila tady většinu svého života. Stěny naslouchaly jejímu pláči i smíchu. Podlahy nesly váhu, když se naučila lézt a později i tančit. Ve stáji sledovala narození hříběte, tam dostala i první polibek. Její život se pnul kolem tohoto domu zrovna tak jako buganvílie okolo sloupu na verandě.

Ovšem duch i srdce domu se jí vymykaly. Nedokázala se jich nikdy dotknout. Pocit vetřelce ve vlastním domě se zdál nevysvětlitelný, přesto existoval a nenechal ji odpočinout. Jako by se narodila s absencí jednoho ze smyslů. Tenhle vjem jí scházet nemohl, protože jí nikdy nepatřil - měla ho však mít a cítila jeho ztrátu. Neustálé v ní hlodalo povědomí utrpěné škody, stále se vynořovalo v mysli.

Odhalila Cashovu přítomnost ještě předtím, než se jí dotkl. Sledoval ji, rukama objal kolem krku. „Copak tě dnes večer trápí, slečno Schyler?”

„Jsi bastard.”

„To už dlouho.”

„Nemluvím o okolnostech tvého narození. Myslím tebe. Jak se chováš. Jak se díváš na ostatní lidi.” „Myslíš sebe?”

„Co jsi udělal a řekl mně dnes ráno bylo kruté, zbytečné a bezohledné.”

„Tohle jsme snad už vyřešili v kanceláři.”

Netrpělivě pohodila ramenem. „Nepředpokládám u tebe zamilovanost ani schopnost darovat květiny, Cashi - chtěla bych jen trochu laskavosti.”

„O to se ani nepokoušej.”

Hlava jí poraženecky poklesla. „Ty se nepohneš ani o centimetr, viď? Nikdy. Ani kousek.” „Ne. Nikdy“

Měla odejít, ale nebyla schopná pohnout nohou, obzvlášť, když tu stál coby pevný bod, o nějž se opírala. Potřebovala rameno, na kterém by se mohla vyplakat. Příhodně se objevil vedle ní a ještě víc než kdokoliv jiný, s výjimkou otce, by mohl porozumět jejím pocitům.

„Bojím se, Cashi.”

„Čeho?”

„Ztráty Belle Terre.”

Palci ji masíroval vzadu na krku, snažil se zmírnit napětí dotykem na páteři. „Přece děláš úplně všechno, co je v tvých silách, aby se to nestalo.”

„Ale může k tomu dojít! I přes veškerou mou snahu…” Naklonila hlavu na stranu, když začal promasírovávat ztuhlé rameno. „Podaří se mi postoupit o krok, a pak musím o dva couvnout.”

„Vždyť za chvíli zhodnotíš celý kontrakt, čímž se Crandall Logging vyhoupne zase do plusu a Belle Terre se osvobodí. Čeho se pak můžeš bát?”

„Neúspěchu. Pokud neodvezeme všechno, veškeré naše úsilí přijde vniveč. A tenhle poslední týden je nejdůležitější, což náš sabotér ví stejně dobře jako my.” Zhluboka se nadechla a zatnula pěst. „Kdo je to? A co proti mně vůbec má?”

„Pravděpodobně nic. Může mít ale nějaké výhrady ke Cottonovi.”

„To je přece to samé.”

„Pokud zraní tvého tátu, zraní i tebe?”

„Samozřejmě. Vždyť ho miluju. Ani bych k němu nemohla cítit větší lásku, i kdyby byl mým biologickým otcem. Možná je můj cit tak silný, protože chápu jeho posedlost tímhle místem. Objevil se tady totiž taky jako outsider. Proto musel prokázat, že si Belle Terre zaslouží.”

Cash mlčel, silnými prsty dovedně odstraňoval-napětí a úzkost. Zároveň jí i rozvazoval jazyk.

„Macy pro mě nikdy opravdickou matkou nebyla. Vypadala hezky, ale byla zoufale nešťastná. Bydlela sice ve stejném domě a tvořila pravidla našeho žití, Cotton se však stal mým skutečným rodičem, mou kotvou.” Hluboce vzdechla. „Ale naše role se teď přeměnily, co říkáš? Připadám si jako medvědice, která hájí bezbranného potomka. Přitom mám zoufale málo sil, abych mu zajistila bezpečí.”

„Cotton přece nepotřebuje od tebe chránit. Musí platit za své chyby. A neobjeví se ani kousek zatracené možnosti, abys mu pomohla, až přijde čas zúčtování.”

„Neříkej to!” zašeptala prudce. „Děsí mě to. V žádném případě ho nemůžu nechat padnout!” Cash k ní přistoupil blíž, jeho rty našly zranitelné místo na krku. Zdvihl jí ruce k větvi, položil je tam. „Cashi, co děláš?”

„Předkládám ti látku k přemýšlení, aby ses nezaobírala jen svými problémy.” Paže mu už nepřekážely, hrací pole měl otevřené. Dlaněmi přejížděl útlou hruď, ruce se pásly na ňadrech.

„Nechci myslet na nic jiného. Kromě toho se na tebe pořád zlobím.”

„Vztek je velice zajímavá ingredience při sexuálním styku, slyšel jsem.”

„Já si tedy myslím, že k afrodiziakům nepatří.” Sykla, když pevné dlaně obklíčily bradavky. „Nedělej to.” Zareagoval na slabost v hlase, ne na vyslovený zákaz. Rozepnul blůzku, pak podprsenku a začal si pohrávat s ňadry. „Tohle je… ne. Tady ne! Teď ne! Cashi…”

K veškerým námitkám zůstával hluchý. Otevřenými ústy jí přejížděl po krku a skousával jemnou kůži, zatímco prsty stáčely bradavky. Přitiskl se k ní zezadu. Zcela reflexivně zareagovala zadečkem, zatlačila proti silné erekci.

„Ty mě chceš,” zavrčel. „Však to dobře víš. A já taky.”

Jednou rukou jí zajel pod sukni, stáhl kalhotky a dlaní přejížděl podbřišek. Vydechla jeho jméno coby vážnou námitku, coby touhu. „Ne!” zaúpěla, zahanbená žhavou vlnou probíhající mezi slábnoucími stehny.

„Ale ano!” zasyčel do tmy, když prsty našly vlhkost usvědčující ji ze lži. Hned zdvihl sukni a přitáhl Schyler k sobě. Hrubá látka džin působila zároveň drsně i hebce i překrásně.

Pak jeho palce zajely do rozpálené štěrbiny, hluboko do nitra, až rozevřely naběhlé rty. Opřela si čelo o větev, rukama ji pevně sevřela. „Cashi!” zasténala sípavým, trhavým vzlykem touhy.

Zručně otevřel zip u kalhot. Vstupoval pomalu, rozvážně. S bezohlednou lakotou vyčkával, až vlastní vzrušení ho ovládlo celého - teprve pak vychutnával vlhký saténový úkryt, který mu nabízela. Opřel se o ni, chlupy na břichu ji lechtaly na hebké kůži.

Schyler zvrátila hlavu, hledala jeho rty. Otevřená ústa se k sobě přisála, jazyk pátral po druhém. Ruka jí opět přejela bradavku, potom se přesunula dolů a lehce sevřela stehno. Pronikla až k podbřišku, kde ji prostředníček hbitým pohybem vystupňované dohnal do výbušného vyvrcholení.

Jeho uspokojení proběhlo dlouze, divoce a s velkým úspěchem. Po ukončení se o ni opřel, nechal se podpírat. Oba by padli na travnatý koberec, kdyby Schyler pevně nesvírala větev.

Nakonec se mu podařilo posbírat oblečení. Nechala ho. Po fyzické stránce nebyla schopná se vyčerpáním ani pohnout. Po psychické ani promluvit.

Bože můj, co to udělala? Na něco takového nemohla přece ani pomyslet. A přesto se to stalo. Nelitovala, pouze v hloubi duše vnímala nepokoj z prožité skutečnosti, kdy v jeho náruči na veškeré problémy zapomínala. Dokonce jí nepřišla na mysl ani Belle Terre.

Otočila se až při zaslechnutí motoru dodávky - ani si neuvědomila, že odešel. Ale dobře, pomyslela si, když auto mizelo v dálce. Vždyť by ani nevěděla, co mu má říct.

Cash zaparkoval na okraji lesa, odkud mohl sledovat odchod posledních čumilů - teprve až potom předjel před Flynnovo chátrající obydlí. I přes běžící motor mohl zaslechnout chřestění v sudu.

Vypnul zapalování a vystoupil. Přes síť zadních dveří viděl majitele sehnutého nad kuchyňským stolem, jak přepočítává denní tržbu. Hlasitě zabušil. Kuplíř se bleskově otočil, v ruce pistoli. »

„Uklidni se, Jiggere. To jsem já.”

„Málem jsem ti tu blbou palici ustřelil, máš kliku.” Hodil peníze na stůl a přešel ke dveřím.

„Co děláš se všema těma prachama? Strkáš je do sklenic od majonézy a zahrabáváš na dvorku? Nebo je skrýváš pod kotcem?”

Oči starého muže zajiskřily. „Chtěl bys to vědět, Boudreauxi?” sykl a pomalu mával zbraní Cashovi pod nosem. „Zkus na to přijít!”

Návštěvník se zasmál. „Vypadám před tebou jako hlupák?” Náhle mu úsměv z tváře zmizel. „Můžu tě ujistit, že tohle nejsem!”

Jigger sehnul hlavu, pohlédl na Cashe zpod přivřených víček. „Stejně bych tě měl zastřelit. Pomohls totiž mé černé děvče při útěku. A dostals ji na Belle Terre.”

„Vždyť jsi ji skoro zabil.”

„Po tom ti nic není.”

„Helemese, to bych se divil. Nenechals ji na pokoji po tom potratu, porušils mé příkazy. Tohle beru osobně, Jiggere!”

„Já to neudělal, ale zákazník.” „Přesto je to tvá chyba.”

Flynn pokrčil rameny. „Přece je to jen ženská! Seženu si jinou.”

„To mně nevadí,” nonšalantně zareagoval Boudreaux. „Ale pokud ješté někdy zřídíš někoho podobně jako Gaylu Francesovou, přijdu sem, ufiknu tvýho ptáka a nacpu ti ho do chřtánu tak hluboko, až se udusíš. Rozumíš, mon ami?’ Cash se opřel o rám dveří, kde se barva už loupala. Ani nemrkl, na rtech se mu však zformoval náznak úsměvu.

„Vyhrožuješ mně?”

„Oui. A dobře víš, že tohle myslím vážně!”

V kuplířově tváři se objevila parodie úšklebku. „Ty po té kurvě toužíš, Boudreauxi?” Pak zavrtěl hlavou. „Ale ne. Přece obtahuješ tu Schyler Crandallovou!”

„Přesně tak, obtahuju Schyler Crandallovou,” procedil skrz zuby Cash. „Přesto dávám pozor na Gaylu.”

Oba protivníci na sebe zavile pohlédli. Nakonec Jigger pohodil hlavou a kdákavě se rozchechtal. Cash Boudreaux byl pravděpodobně jediným chlapem široko daleko, který se mu postavil. Vychytralost však velela k rozumnému ústupu. Rozhodně nechtěl vyzkoušet proslavenou vznětlivost návštěvnřka na vlastní kůži, obzvlášť, když má ten nožík pořád u krku. Kdyby se dala změřit nebezpečnost obou, byli by si rovni. Ovšem Cash je o dvacet let mladší, o patnáct kilo lehčí a podstatně rychlejší. Po tělesné stránce mu nemohl nijak konkurovat.

Cash ustoupil od veřejí. „Ukážeš mi tedy toho chřestýše, nebo jsem přijel zbytečně?” Pohodil hlavou k sudu.

Flynn si zastrčil pistoli za opasek a vyšel na dvorek. Od domu měl nataženou dvoulinku, nad barelem se houpala holá žárovka. Rozsvítil. S pýchou majitele odhodil kámen, železnou tyčí nadzdvihl víko.

„Jen se podívej na toho hajzla, Boudreauxi. Viděl jsi někdy něco podobného?” *

Na rozdíl od většiny zvědavců Cash zamířil naprosto jistým krokem přímo k sudu. Pohlédl přes okraj dovnitř. Chřes-tivé zakončení ocasu sebou mrskalo, plnilo večerní vzduch zákeřným randálem. Dokonce i noční ptáci a hmyz na stromech ztichli respektem a strachem. Fena pitbula zaštěkala, pak chápavě zakňučela.

Vzrušený kuplíř chtěl slyšet Cashovo hodnocení. Bolestivě se ho dotklo, když host rozpačitě pokrčil rameny, nijak neomráčený uvězněným plazem. „Faktem je, že takové jsem viděl mnohokrát na březích říčních ramen.”

„Kecáš!”

„Nelžu. Jednou voda vyplavila kolonii ploskolebců. Maman mě tenkrát vůbec nepustila ven. Nemohl jsem si na dvorku hrát, jelikož byl plný těchhle kroutících se potvor. Všech možných velikostí. Někteří byli dokonce i větší než tenhle. Mohli klidně zhltnout celého psa.”

Nahnul se přes okraj, díval se zblízka dovnitř a nic neříkal. Flynn mu opatrně nakukoval přes rameno. Když se Cash prudce otočil, kuplíř upustil železnou tyč a zděšeně uskočil.

Návštěvník se spokojeně usmál. „Copak, Jiggere, seš z toho chřestýše nějak nervózní!”

„Poser se!” Vzteklý podnikatel popadl víko, hodil ho zpátky na sud a posunoval tyčí tak dlouho, až zapadlo do drážky. Po skončení důležitého tíkonu natáhl ruku. „Dolar.”

„Samozřejmě.” Neuhnul pohledem, jen strčil ruku do kapsy a vytáhl jednodolaroVou bankovku. „Stálo za víc vidět tě, jak umíš skákat,” pochvaloval si spokojeně a zamířil k dodávce.

„Boudreauxi!” Cash se otočil, pohlédl na muže u barelu. „Nevíš náhodou, kdo mi toho hada poslal?” Tázaný se jen zašklebil, pak zmizel ve tmě.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Schyler zaspala. Když se v obvyklý čas ozval budík, přetočila se, zamáčkla ho a padla do hlubin spánku. O několik hodin později se probrala. Při pohledu na ciferník zjistila, že je čas blíž k obědu než ke snídani. Měla se cítit zahanbená, ale po dni hrůzném jako včera si zasloužila volné dopoledne, rozhodla se. Osprchovala se, rychle oblékla a v kuchyni si ukrojila kus cukrového melounu.

„Můžete si dát kuřecí salát k obědu, pokud počkáte hodinu, až zchladne,” sváděla ji paní Dunneová.

„Díky, bohužel musím do kanceláře.” Někdy v noci si v podvědomí uvědomila cosi důležitého o poslední dodávce Endicottům, naštěstí si na to právě teď vzpomněla. Docela ráda si o tom popovídá s Cashem.

„Pokud byste se mě optala, řekla bych vám, že moc pracujete!”

„Naštěstí se neptám,” odsekla, současně laškovně mrkla. Když míjela přijímací pokOj, postřehla kamarádku otírající prach z knih. „Gaylo, já je chtěla katalogizovat, a ne oprašovat. Za to je přece placená paní Dunneová.”

„Mně to nevadí. Navíc jsem dávno zvládla běžné každodenní povinnosti, takže bych jen trpěla pocitem viny, jak tě tady vyžírám.”

„Nic takového v žádném případě neděláš,” usmála se Schyler, když se dívala jak tam stojí na žebříčku. Gayla nasadila jen náznak úsměvu. „Stalo se něco? Doufám, že se už neobjevily žádné figurky vúdú.”

„Ne.” Zneklidněně pohlédla oknem ven, kde rozlehlý trávník plný slunečního jasu a klidu nijak hrozivě nevypadal.

„Jenom že já… já…” Vzdychla a zavrtěla hlavou - připadala si směšně. „Nic.” „Co je?”

Černá dívka bezmocně mávla prachovkou. „Všechno teď venku vypadá tak mírumilovně a pokojně. Jak se ale setmí, sedne na mě děs. Cítím, že tam na mě někdo či něco číhá.”

„Gaylo, prosím tě!”

„Vím, jsem blbá. Strachy poskočím, když zahlédnu svůj vlastní stín.”

„Všechno tohle se dá pochopit po těch hrůzách, co jsi prožila. Ovšem ta figurka značila skutečnou hrozbu. Nechtělo se mi volat šerifa, aby záležitost vyšetřil, ale pokud souhlasíš, dám se do toho.”

„Ne!” vyhrkla Gayla. „Tohle nedělej! Vůbec by to nepomohlo. Šerif je Jiggerův kámoš.”

„Seš si jistá, že to udělal ten kuplíř?”

„Pravděpodobně někoho podplatil.”

„Určitě měl za úkol tě jenom vystrašit. Pochybuju, že si troufnou ještě něco. I přes veškeré šikanování se přece jenom Jigger Flynn neodváží nohou dotknout pozemku Belle Terre.”

„V to jen doufám.” Moc jistoty jí však v hlase neznělo. Schyler usedla na čalouněné opěradlo křesla. „To ale není všechno, viď?” „Ne.” ,

„Tak povídej.”

Gayla sestoupila ze žebříčku, hodila prachovku do košíku s čisticími prostředky. Hubená ramínka se nadzdvihla, pak zase poklesla. Vzdychla. „Nevím, zda dokážu přesně vyjádřit, co je špatně, Schyler.”

„Pokus se.”

„Vždyť dřeš jako kůň a nemáš čas naslouchat mému kňourání.”

„Čas mám. Co máš na mysli?”

Chvíli si uspořádávala myšlenky. „Jen jsem trochu uvažovala, co budu dělat po zbytek života. Ve škole jsem toho moc nenastudovala, abych sehnala dobrou práci. Usednout zpátky do lavice, na to jsem už stará. A i kdybych nebyla, nemohla bych si to dovolit.” Pozdvihla zrak plný obav. „Co mám dělat? Kam mám jít? Jak budu žít?”

Schyler vstala, přátelsky ji objala. „Nenuť se k ukvapeným rozhodnutím. Všechno se časem vyřeší. Něco se najde. Mezitím máš domov tady.”

„Nemůžu tě tady věčně vyjídat, Schyler.”

„Štve mě, když takhle mluvíš.”

Pozdvihla kamarádce hlavu, pohlédla do očí připomínajících hrnečky s černou kávou. Byly zrovna tak velké, zrovna tak tmavé a zrovna tak vodnaté. Měly by se smát - zračila se v nich však zoufalost.

Schyler byla zklamaná, že Jimmy Don Davison neodpověděl na dopis, který mu poslala do vězení. V něm mu pravdivě vylíčila Gaylin příběh, kdy dívka ohrožená na životě utekla od Jiggera. Měl se jí už dávno ozvat. Vsadila na zvědavost ohledně ztraceně lásky, když už nic jiného. Bohužel očividně ho to nezajímalo.

List slibující odpuštění by Gaylu určitě povzbudil. Pak by si zajisté utvořila jiný náhled na budoucnost. Ale takhle nemohla ani odhadnout, jaké pocity chová Jimmy Don ke své bývalé milé poté, co se konečně dozvěděl otřesná fakta.

„Je hezký den a ty se zbytečně zaobíráš chmurnou budoucností,” něžněji pokárala. „Nechci, aby tě vůbec napadlo uvažovat o odchodu z Belle Terre. To by mě opravdu ro-zesmutnilo. Skutečně nevím, co bych si v posledních týdnech počala bez tvého přátelství.”

Zbědovanost z pohledu vyprchala, v očích se jí však zablýsklo. „Tricia se k tobě chová tak nenávistně! Jak to můžeš vydržet?”

„Snažím se všechny údery pod pás ignorovat.”

„Vážně to nechápu. A ten její manžel stojí vedle ní a vůbec ji nezarazí.” Zavrtěla hlavou. S moudrostí pravděpodobně zděděnou od Vedy dodala: „Něco tam smrdí.”

„Kde?”

„U nich.”

„Jako co?”

„Nejsem si jistá. Chovají se hnusně. Oba dva. Pořád si s někým špitají po telefonu. Víš o tom vůbec? Když jdu okolo, honem zavěsí či začnou mluvit nahlas, jako bych byla debil a nevěděla, že podstatu hovoru zakrývají.” Znepokojeně pohlédla na Schyler. „Na tvém místě bych jim vůbec nevěřila!”

Tyhle tajnůstkářské telefonní hovory vedou zřejmě s majitelem realitní kanceláře. Gayla samozřejmě nic nevěděla o plánu Howellových prodat Belle Terre. Musela se proto nad jejím varováním jen usmát. „Pochybuju, že kují pikle, aby mě v posteli udusili polštářem.”

„Pan Howell na to odvahu nemá. Ale Tricia jo! Ta tě nenávidí, Schyler. Opravdu nevím, jak dvě holky můžou být vychovávané coby sestry, a přitom se chovat tak rozdílně.”

„Vždyť máme různé rodiče.”

„Vím, ale Tricia má v sobě zárodek zla. Zapamatuj si má slova!”

„Pouze si se sebou neví rady.” Kamarádčina úvaha ji rozrušila podstatně víc, než si chtěla přiznat. Přesto se snažila sestru obhajovat. „Matka nás obě ignorovala, táta zase nezakrývaně dával přednost mně. Léta takového žití udělala z Tricie zakyslou matronu.”

„Uznávám, že ji musíš bránit. Neobracej se k ní ale zády!”

Varovná slova jí stále zněla v uších, když Schyler vycházela zadním vchodem. Ještě předtím překontrolovala studovnu, Cotton tam nebyl. Našla ho venku, kde si hověl na zahradním lehátku a krmil pekanovými oříšky veverky. Docela ochočeně si je braly přímo z rukou. Při objevení dalšího člověka se bleskově rozprchly na nejbližší stromy.

„Rušiteli zábavy,” zamračil se.

„Taky ti přeju dobré ráno,” sehnula se a rychle ho políbila na čelo, než se uvelebila vedle něho. „Jak se dneska máš? Já si připadám jak znovuzrozená.” Natáhla nohy, zdvihla ruce, spokojeně se protáhla.

„Aby ne! Vždyť jsi prospala půl dne.”

„Po včerejšku jsem si to zasloužila.”

„Máš pravdu. Bylo toho na tebe moc, co říkáš?”

„Jak o tom víš?” podivovala se. Přece už spal, když se v noci vrátila.

Sledovala jeho pohled, až jí zrak padl na noviny položené na stolku vedle. Dokonce i na stránce obrácené vzhůru nohama přeluštila tučný titulek ohledně nehody způsobené firmou Crandall Logging. Na obrázku stál Cash rozkročený na mohutném kmeni a řídil vyprošťovací akci. „Ten je vždycky v centru dění.”

Schyler dobře věděla, že podobný komentář se dá vysvětlovat různě. Přesto se snažila upozornit na pozitivní stránku. „Je rozený organizátor. Ostatní dřevorubci by pro něj skočili do ohně!”

„Hmm.” Jedna z veverek pochopila, že Schyler nepředstavuje žádnou hrozbu. Neohroženě přihupkala pro další oříšek. Cotton se nahnul a hodil jí ho.

„Ví paní Dunneová o tvém nájezdu do spíže? Měla je tam přece přichystané do cukroví.”

„Neměň téma hovoru,” odsekl Cotton.

„O žádném nevím,” odpálila okamžitě Schyler.

„Proč jsi mě neinformovala o nehodě?”

„Vždyť jsem tě od té doby ještě neviděla.”

„Proč jsi mě nepožádala o radu, když se k nám přiřítil Boudreaux v tak časnou ranní hodinu?”

„Promiň - vzbudil tě?”

„Vždycky mě jeho přítomnost rozruší!”

Ignorovala poznámku a vrátila se k původní otázce, ze všech sil se ho snažila uklidnit. „Neřekla jsem ti o nehodě, ani tě nežádala o radu - upřímně řečeno mě to ani nenapadlo.”

„Přece bys měla vědět, mladá dámo, že tu zatracenou firmu doposud vlastním já,” zařičel.

„Dočasně jsi ale postavený mimo službu.”

„Takže jsi celou operaci svěřila do rukou toho cajunského bastarda.”

„Počkej chvilku, tati. Jsem závislá na Cashovi, to ano, ale konečná rozhodnutí pořád dělám já. Pokud se týče těch důležitých, všechna konzultuju s tebou. Včerejšek však tvořil výjimku. Reagovala jsem spontánně. Vůbec nebyl čas uvažovat nad danými možnostmi. Ani se žádné nenaskytly!”

„Mohla jsi zavolat. Mohla jsi mě informovat.”

„Zřejmě máš pravdu, ale od operace se tě snažím izolovat od běžných denních problémů v našem podniku.”

„Nepřeju si od tebe žádné zatracené laskavosti! A už vůbec nechci být izolován! Bude mi stačit dlouhodobá izolovanost, až mě nacpou do zasrané rakve. Nesnaž se nic uspěchat!”

Opět se musela ovládat, aby nevybuchla. Podobně jako poučky katechismu si v mysli přeříkala veškeré důvody k přehlédnutí tak nečestných oovinění. Nic ho přece nesmělo rozrušovat ani trápit. Jakýkoliv stres mohl být nebezpečný, dokonce i smrtelně! Ovšem lehce propadal depresi a vzteklé náladě, když cítil ohrožení své hrdosti.

Velice pečlivě kontrolovaným hlasem pronesla: „Teď, jelikož se cítíš mnohem lip, se s tebou můžu bavit o práci. Vždyť šlo pouze o ochranu tvého zdraví, kvůli tomu jsem musela mlčet.”

„Kecáš!” Ukázal na ni prstem. „Nekonzultovala jsi se mnou nic jen proto, žes měla vedle sebe Cashe.” Naběhlá žíla na spánku se začala chvět, nevšimla si toho. „Mluvíte o práci i v posteli?”

Provinile sebou trhla. Na chvíli snad přestala i dýchat. Když konečně získala rovnováhu, pozdvihla bradu a statečně se vzepřela otcovu přehnaně kritickému pohledu.

„Jsem dospělá žena. Svůj osobní život s tebou přece nebudu probírat.”

Zabušil pěstí do lehátka. „Nemluvíme o tvém osobním životě. Ten jsi předala své sestře. Ohloupla nás všechny s tím, že ji Howell zbouchnul! Ty jsi zase šest let bydlela s nějakou zatracenou pohádkovou postavou. Po tom všem - proč bych se vůbec měl zajímat, s kým chrápeš? S tím nepočítej!”

„Proč teda na mě křičíš?”

Naklonil se k ní blíž. „Protože tentokrát máš v posteli Cashe Boudreauxe.”

„A v tom je rozdíl?”

„A zatracený! On je totiž až moc blízko mému podniku, mému domu. Tvá milostná aféra ovlivňuje všechno, kvůli čemu jsem nastavoval krk.”

„Jak?

“Protože ten cajunský bastard…”

Schyler vyskočila a zvysoka na něho pohlédla. „Přestaň ho urážet! Přece není jeho vina, že se narodil jako nemanželské dítě.”

Cotton se pohodlně rozvalil a nevěřícně zíral na dceru. „Bože všemohoucí! Ty ses do něho zamilovala!”

Zbledla. Dívala se na otce ještě několik vteřin, pak se otočila. Opět usedla, zkřížila ruce na prsou.

Cotton ale ještě neskončil. Posadil se zpříma, posunul se na okraj lehátka. „Ty se odvažuješ toho muže bránit přede mnou? Přede mnoul” Zabušil si pěstí do hrudi. Kdesi uvnitř srdečního svalu došlo k roztržení několika buněk oslabených stěn. V nezměrném rozčilení však nic nepocítil.,.Děláš obrovskou chybu, když ses zakoukáte do toho vyhlášeného sukničkáře!”

Znovu vyletěla, vztekle se postavila ke konfrontaci. „ A proč ne? Vždyť jsi miloval jeho matku!”

Zírali jeden na druhého tak tvrdě, až žádný z nich nedokázal podobný projev nepřátelství přenést přes srdce. Ve stejný okamžik sklopili oči. „Takže ty víš,” po chvíli zamumlal Cotton.

„Vím.”

„Odkdy?”

„Nedávno.”

„On ti to řekl?”

„Ne, Tricia!”

Povzdychl. „Kašlu na to! Docela mě překvapuje, že jste na to nepřišly už dávno. Přece každý tady v našem okrsku o tom věděl.” Cotton rozlouskl další oříšek, vydoloval jádro a předal statečné veverce. „Cizoložil jsem s Monique dlouhé roky! Udělal jsem z ní smilnici…”

„Hmm.”

„Ale i teď bych se zachoval stejně.” Otec a dcera si pohlédli do očí. „I kdybych měl celou věčnost úpět v pekle, pořád bych miloval Monique Boudreauxovou.” Opět se pohodlně opřel. „Macy nepatřila k… vášnivým ženám, Schyler. Veškeré vzruchy tvrdě potlačovala. Nebyla schopná žádného citu.”

„A Monique Boudreauxová ano?”

Náznak úsměvu přeletěl přes bledé rty. „A jak!” vydechl. „Ta byla. Ta všechno dělala vášnivě - od smíchu až po milování.” Schyler si všimla, že se mu oči zaměřily na jedno místo, jako by se díval do zrcadla paměti a zahlédl šťastné časy. „Byla skutečně překrásná.”

Překvapil ji výraz v obličeji - nikdy u Cottona neviděla tak zněžnělou tvář. Očividná zranitelnost se jí hluboce dotkla. „I já si myslím, že Cash je nádherný chlap.”

V tom okamžiku se změnil, na povrch vyplula tvrdost a ošklivost. Úsměv přešel v úšklebek. „Ten se ti opravdu zadřel pod kůži, to mě mohlo napadnout! Navíc mu určitě i věříš.”

„Jeho pomoc se nedá nijak ocenit. Nesmírně na něm závisím. Je totiž nejinteligentnějším expertem na dřevo s perfektně vrozenými instinkty. Každý to ví!”

„Zatraceně, tohle není žádná novinka,” odfrkl Cotton. „Já taky závisel na jeho expertize, ale nelezl jsem mu do postele! Dokonce se k němu ani neotočil zády ze strachu, aby mě nebodl.”

„Cash takový není!” pronesla s přáním v duchu, aby tomu sama uvěřila.

„Není? Když ti vyprávěl o Monique a o mně, a zmínil se, čím mi hrozil?” „Čím ti hrozil?” „Chápu, nic nevíš.”

„Vím, že jste se několikrát děsně pohádali. Jednou taky v noci, poté co mě přivezl domů z té divoké party u jezírka. Vzpomínáš si? Přihodilo se to těsně po matčině smrti.”

„Vzpomínám,” odpověděl opatrně.

„Cash mi opravdu tehdy večer pomohl. Vůbec nepatřil k lidem, kteří do mě lili pivo! Obvinil jsi ho zcela neprávem za můj stav.”

„Ten chlap nikdy neudělá nic jen z dobroty srdce. Třeba tě neopíjel, ale nenech se zmást: jeho kroky určitě nevedla touha po tvém blahu!”

„O co jste se vlastně tenkrát hádali?”

„Nevzpomínám si.”

Lhal zrovna tak jako Cash! „Monique?”

„Nevím. Pravděpodobně. Když Macy umřela, Cash mě nutil, abych si vzal jeho matku.”

Schyler mu pohlédla do tváře, hledala ten jemný výraz lásky, který tam spatřila před chvílí. „Proč jsi to neudělal, tati? Pokud jsi ji tak miloval, proč ses s ní po matčině smrti neoženil?” Cítila se nesvá, proto rychle dodala: „Třeba kvůli Tricii a mně?”

„Ne! Kvůli Macy a mému slibu.”

„Ale vždyť umřela!”

„To na situaci nic neměnilo. Dal jsem přece své slovo! Nemohl jsem si vzít Monique. Ona tohle pochopila a podvolila se. Cash ale ne!”

„Copak ho za to můžeš vinit? Uvědom si - jeho matce jsi udělal ze života peklo. Copak nevíš, že potratila tvé dítě?”

Cottonovy oči se zalily slzami. „Zatraceně, proč se s tebou o tom bavím?”

„A je to vůbec pravda?”

„Je. Ovšem já o jejím těhotenství až do té doby nic nevěděl. To můžu odpřisáhnout před Bohem!”

Věřila mu. Mohlo se stát, že z důvodů nepřesných informací neříkal pravdu, ale nikdy nelhal, aby zakryl skutečný stav věcí. „Monique žila na rozhraní bílých a černých,.stala se vyvržencem společnosti. Dokonce ani nemohla chodit do kostela kvůli zápletce s tebou.”

„Přece si to sama vybrala jako já!”

„Ale když máma umřela, mohl jsi všechno zachránit -k tomu ses bohužel neodhodlal!”

„Nešlo to!” reagoval výkřikem. „Přesně tohle jsem Cashovi sdělil. Teď to říkám i tobě. Nešlo to!” Cotton se odmlčel, zhluboka se nadechl. „On tenkrát přísahal na matčin růženec pomstu. Prý jsem z ní udělal děvku, obviňoval mě. Vyhrožoval, že se nezastaví před ničím, dokud nezruinuje mě a Belle Terre!” Opět se nadechl. „Z jakého jiného důvodu si myslíš, by se tady takovýhle odborník na dřevo pořád celé roky motal a žil coby příslušník bílé spodiny v barabizně u říčního ramene?”

„I já se ptala.”

„A co řekl?”

„Prý matce na smrtelné posteli slíbil, že neopustí Belle Terre, dokud budeš naživu. Měl se stát tvým strážnýrá andělem, vyžadovala po něm ona.”

Cotton se zarazil. Na chvíli nehybně zíral do prostoru, nakonec paličatě potřásl hlavou. „Tomu nevěřím! Jen si kupuje čas. Čeká jako šelma na kořist. Jen ses vrátila z Anglie s potlačenou produkcí pohlavních žláz, a hned bum - okamžitě vyčenichal možnost konečného zúčtování. A protože já ležel v nemocnici, přitočil se k tobě mnohem snadněji! Dané situace chytře využil, nebo ne?”

„Ne!” :

„Že by ne?”

„Ne“

Přimhouřil oči. „Chytil příležitost za pačesy, aby se mi pomstil za obcování s jeho matkou! Každý kolem dobře ví, jak se na tohle dívám, Schyler. Ten kluk není žádný tupec. Perfektně ví, že se mnou vyjebe skutečně parádně, když začne jebat mou nejmilejší dceru!”

Schyler si přitiskla pěst ke rtům, vehementně vrtěla hlavou, zatímco slzy zoufalství se jí valily z očí.

„Je vychytralý jako liška v bažinách, Schyler,” drtil ji Cotton. „Monique byla hrdá! Nikdy si ode mě nevzala žádné peníze. Těžko se probíjeli životem, a v těchhle podmínkách vyrůstal: Kdo ví, co se mu honilo myslí. Cosi se v něm zbortilo. Nenávidí nás! Zdědil sice po matce šarm, ale žádný soucit či vlídnost!”

Varovně pohrozil prstem. „Nemůžeš mu věřit! Oddej se mu, a budeš ztracená - udělá totiž všechno, říkám úplně všechno, aby nás zničil. O tomhle nesmíš pochybovat ani na zlomek vteřiny!”

Schyler neschopná poslouchat další slova se otočila a rozběhla se pryč odtud.

Nešlo o pravdu, uklidňovala se.

Když dojela ke kanceláři, pochyby, které vzbudil Cotton, dřívější jistotu zahalily jako bouřkové mraky slunce.

Zastavila a otevřela dveře. Cashova dodávka parkovala u váhy. Byl tady a ne v lese, alespoň ho nemusí nikde shánět. Konfrontace počkat nemůže. Chtěla okamžitě vědět, zda se Cotton mýlí. Potřebovala si ověřit svůj vlastní názor.

Vletěla dovnitř, práskla za sebou dveřmi. Cash seděl u stolu, cosi počítal na kalkulačce. Pohlédl na ni. Obočí měl stažené, rty vytvořily úzkou tvrdou linku. „Tomuhle nebudeš věřit, Schyler. Ken Howell tě pěkně omrdával!”

„Však ty taky!”

Promluvila tiše, ale chladně a přísně. Zcela jasně tohle nečekal. Už se nemračil. Pečlivě si ji prohlédl. Ztuhle stála opřená o dveře, rozhořčeně mrkala jako členka protialkoholické ligy, která právě objevila démona rumu v ovocném koktejlu. Očima přejel výhrůžnou pózu, potom pohodil tužku na stůl plný papírů. Založil si ruce za hlavu.

„Máš pravdu, já taky. Zatím jsem ale od tebe žádné stížnosti neslyšel!”

Prsa se jí dmula nevyrovnaným dechem: „A proč? Proč mě chceš mít na prvním místě?”

„Proč?” zopakoval, nadšeně se rozesmál. Když však pochopil, že nevtipkuje, uštěpačně odpověděl: „Je to příjemné.”

„A to má být tvůj jediný důvod? Že je to příjemné?” chraptěla. „Takže každá žena ti je příjemná, mám pravdu? Proč sis vybral mě?”

Spustil ruce a vstal. Obešel stůl, opřel se o desku a chvíli

Schyler studoval. „Copak tě tak náhle rozrušilo? Že by bolestivá menstruace?”

„Odpověz mi, Cashi!” vykřikla netrpělivě. „Vždyť každá žena u tebe vzbudí erekci, a pak je ti to příjemné - proč sis vybral mě?”

Tiše hvízdl. „Chceš přímou odpověď?”

„Přímou!”

„Tak fajn,” prohlásil sebejistě. „Mám takový dojem, že už dlouho jsem se tak dobře necítil. Popadla mě touha hned tehdy, když jsem tě uviděl spát pod stromem. A při každém dalším pohledu narůstala o něco víc. Dokud jsem tě nedostal.”

„Má kapitulace tě musela skutečně dojemně uchvátit!”

„Přesně tak,” dodal s brutální čestností. „Však ses nechala uchvátit taky…”

Kousla se do rtu, aby se nerozplakala. „Proč jsi mi nic neřekl?”

„Kdy?”

„Tenkrát, poprvé!”

„Protože ses na mě dívala, jako bys vyžadovala omluvu. A já se ženám neomlouvám. Za nic! Obzvlášť ne za soulož!”

„Dostal jsi, cos chtěl. Podvolila jsem se! Dokonce přišla za tebou. Proč jsi mě potom nenechal být?”

Cize na ni pohlédl. „Protože jsem nebyl ukojený! A pořád nejsem. Navíc se mi líbí tvá ňadra, nohy, prdelka, pusa i ty přidušené výkřiky, co vydáváš. Mám pokračovat, nebo přestat?”

Emoce vyhlašovaly válku! Ta dáma, kterou Macy vychovávala, by ho vztekle udeřila do tváře a vyběhla ven. Ta žena v ní chtěla přiskočit, líbat ho, milovat se s ním, Cottonova dcera by mu však nejradši vyškrábala oči. Měla chuť způsobit mu bolest, aby se trápil stejně jako ona tím chladným tónem zraňujícího hlasu.

„Proč… proč sis mě včera večer na Belle Terre vzal?”

„Přišla na mě potřeba.”

„A proč zrovna v oné pozici?”

„Nepředstírej, že se ti to nelíbilo! Vždyť jsi přímo vlhla.” „Netvrdím přece, že se mi to nelíbilo,” zaječela. „Jen chci vědět, proč jsi to se mnou dělal tam!

“Protože jsem se cítil… ” „Spokojeně?”

„Oui” zařval. „Přesně tak. Cítil jsem se velice spokojeně! Podřídil jsem se chtíči, chápeš? Vůbec mě nenapadlo nad tím uvažovat. Všechno řídil můj pták!”

„Z toho, co slyším, tě řídí vždycky!”

Sykl, zatnul zuby. „Podívej, chtěla jsi to. Já taky. Mně ztvrdnul. Tys vlhla. Zvládli jsme to a nám oběma se to líbilo.” Napřímil se a vykročil k ní. Pramen vlasů na čele se mu třásl vztekem. „Proč se tedy staráš? K čemu ten křížový výslech? Nemůžeme se na to vykašlat a mluvit o něčem důležitějším: třeba jak tvůj slavný švagr velice chytře sbíral smetánku z účetních knih?” Oči mu potemněly. „Nebo ještě lip, proč si mi nevlezeš na klín a neuděláš něco s tou monstrózní erekcí, která se mi objevila následkem naší konverzace?”

„To není žádná legrace!”

„Zatraceně, máš skutečně pravdu!”

Kypěla, sotva se jí podařilo zasípět: „Povídej o Kenovi.”

„Zcela jednoduché. Je to gauner! On je důvodem, proč firma ztrácela peníze i přes pravidelnou produkci. Jen nevím, jestli o tom Cotton věděl a přehlížel podvod, jelikož Howell patří do rodiny, nebo na něho už dosedla senilita. On totiž ten tvůj vykutálený švagr okradl Endicotta. Klidně zfalšoval Cottonův podpis na šeku, vybral hotovost a peníze si strčil do kapsy. Jen se zapomněl zmínit o předem vyplacené záloze na určený kontrakt.” Mávl rukou ke složkám nahromaděným na stole. „Tyhle záznamy jsou plné děr, které udělal.”

„Jak jsi tohle všechno vypátral?”

„Glee odhalil artistu Howella, jenž žongloval s čísly a celkové sumy se mu vždy nakonec shodly.”

„Glee?”

„Chtěla jsi přece, aby něco dělal. Donesl jsem mu tedy k prostudování kopie veškerých našich papírů. A potvrdil…” „Kdo ti něco takového dovolil?” pěnila Schyler. „Cože?”

„Snad slyšíš dobře!”

Trhnutím hlavy odhodil vlasy dozadu. „Počkej, musím si to přebrat!” Pohnul kolenem, zaujal arogantní pózu. „Vypadáš rozčileně, jelikož Glee odhalil důkazy, za které půjde tvůj bývalý milenec do vězení?”

„Ne!” chroptěla. „Štve mě, že sis přivlastnil moc, kterou jsem tě nepověřila.”

„A helemese,” chladně odtušil. „Přestoupil jsem meze?”

„Naprosto jasně!”

„Má to rtěco společného s naší předchozí diskusí? Přestupuju meze pokaždé, když beru slečnu Schyler Crandallovou do postele?”

„Nepatří to náhodou k tvému běžnému vzrušení v životě? Přestupovat jakékoliv hranice? Opovrhovat autoritou? Páchat prohřešky? Není tohle náhodou důvod, proč v tobě vzbuzuju lásku?”

„Mě láska nezajímá!”

Schyler se snažila ani nemrknout. „Už chápu. Ty se o lásku nezajímáš, s tebou jen cloumá říje!”

Znechuceně pohodil ramenem. „Říkej si tomu, jak chceš, každé slovo se hodí.” Sledoval tu bledou tvář s bezútěšným výrazem. Na rty se mu dostalo mírné zaklení. „Lopatě říkám lopata! Nevěřím ale slovu láska, proto ho nepoužívám! Neznamená pro mě vůbec nic. Kromě toho jsem viděl hodně lidí, kteří ve jménu lásky mučili jeden druhého. Dokonce i tvůj otec cosi tvrdil o lásce k mé matce.

„Je to pravda! Řekl mi to dneska ráno.”

„Proč tedy zůstal se ženou, kterou nemiloval, kterou neměl ani rád? Protože ta grandiózní láska k mé matce, co pořád propaguje, nebyla dostatečně silná jako jeho zasrané ambice a hrabivost! I máma mi tvrdila, že mě miluje.” Mávl rukou, aby hned v zárodku udusil veškeré protesty, deroucí se Schyler na rty.

„Ale když umírala, víš, pro koho ronila slzy? Pro Cottona. Cottona! Pro kterého byla hovnem na podrážce. Naříkala, jelikož ho nechtěla opustit!” Znechuceně vrtěl hlavou, ta situace ho stáje ohromovala. Hořce se usmál. „Neexistují žádná spolehlivá procenta v těchhle kecech o lásce. Jejího vynálezce přibili na kříž. A teď vysvětli, proč lidi přitahuje. Samozřejmě že můžeš hodit slovo do větru, pokud chceš, aby se ti jisté věci zdály hezčí, než jsou. Pokud to ospravedlňuje myšlení ostatních, klidně pokračuj. Používej to slovo! Ale neznamená vůbec nic…” „

Je mi tě líto,” pronesla smutně.

„Ušetři si soucit. Já přece nechci nic, co by mělo s láskou něco společného. Obzvlášť když to znamená, aby si se mnou druzí vytírali podlahu a já je pak na kolenou prosil, zda by to mohli zopakovat. Seru na pasivní odpor! Cash Boudreaux rány vrací!” „Oko za oko?” „Přesně tak. A ještě víc!”

„Takže od té doby, co Cotton využíval tvou matku, jsi cítil ospravedlnění při podobném nápadu použít mě?” Pomalu mu pohlédla do očí. Nespatřila v nich žádný cit, ani lidské teplo. Odrážely jen její vlastní deziluzi. „Je to tak?” „Takže tohleto si tedy myslíš?”

Pomalu přikývla. „Arto. Tohle si myslím…” V srdci ho však úpěnlivě prosila, aby veškerá obvinění popřel. Marně.

„Děkuju Cottonovi, žé mi konečně otevřel oči,” pronesl chladně.

„Tvrdil, žes mu hrozil zruinováním. Je to pravda?” Cash mlčel. „Přísahal jsi prý při matčině růženci, že zničíš jeho i Belle Terre. Zahrnuješ do toho i nahánět mi strach? Poškozuješ firemní zařízení? Způsobuješ zpoždění? Dáváš si dobrý pozor, aby kontrakt, který postaví náš rodinný podnik na nohy, nevyšel?”

V očích mu zablýsklo. „Ty jsi chytrá dáma! Zjisti si to sama.”

„A nebyl by to parádní fór pro všechny okolo, kdybys navíc ještě nechrápal se mnou?”

„Něco takového mi vlévá úsměv do tváře, sotva na to pomyslím!”

V obličeji se však neobjevil ani náznak úsměvu. Tvářil se odtažitě a chladně.

Aby se nezhroutila, zaujala Schyler přísně vzpřímenou pozici. „Chci, abys odtud dó minuty vypadl! A nevracej se! A už vůbec se nemotej kolem dřevorubců!” „Myslíš si, že mě můžeš zastavit?” „Nechci, ale musím. Máš na ně totiž neuvěřitelný vliv.

Pravděpodobně bys je donutil, aby hned odpoledne práci opustili.” Sklonila hlavu na stranu. „Přitom nevěřím, že by šli do stávky, neboť by ztratili přislíbené prémie. Navíc ještě uvažuju, co ti udělají, až se provalí, že jsi podezřelý ze sabotáže, což právě jejich prémie ohrozí.”

„Vidím, že to máš promyšlený.”

„Chci, abys do týdne opustil území Belle Terre! Uprázdni dům! Můžeš ho klidně spálit až do základů, je mi to lhostejné. Hlavně se nevracej! Pokud tě ještě jednou uvidím na mém pozemku, zastřelím tě!”

Snažil se ji zastrašit tvrdým pohledem, ale ona nepodlehla. Pokrčil rameny, přešel ke dveřím a otevřel je. „Nikdy nezvládneš termín kontraktu bez mé pomoci, chápeš to vůbec?”

„Asi umřu zvědavostí.”

Dlouze na ni pohlédl, odhadoval sílu jejího odhodlání. „Už se těším!”

Cvaknutí kliky dveří, které za sebou zavřel, zaznělo zlověstně jako výstřel.

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

Schyler vešla do jídelny na Belle Terre. Beze slova hodila hnědé desky před Kena na stůl. „Co je to?” zeptal se.

„Dostatečné množství inkriminujících důkazů, které tě dostanou do vězení.”

Na druhé straně stolu se Triciina vidlička zastavila v půlce cesty mezi talířem a ústy. Švagr hrál nevinného, nasadil pokřivený úsměv. „Ksakru, o čem to mluvíš, Schyler?”

„Nechci to probírat tady, kde by mohla leccos zaslechnout paní Dunneová a Gayla. „Sejdeme se vedle v salonku!”

O několik minut později už seděla v křesle. Vypadala nezdolně, i když se cítila jako pampeliškové chmýří za větrné-

ho dne.

Ken s Tricií vešli dovnitř. „Prosím, zavřete za sebou dveře.”

„No ne, dnes večer budeme dramatičtí,” vyprskla Tritia, zapadla do křesla proti Schyler a přehodila si nohy přes opěradlo. Pomalu obírala víno z hroznu, který si s sebou přinesla. „Miluji intriky, ale je to opravdu nutné?”

.Myslím, že Ken to vysvětlí.” Schyler ignorovala sestřiny jedovaté poznámky. Zkoumavě hleděla na svého bývalého snoubence a porovnávala. V Kenův neprospěch samozřejmě. Jeho nezdar ve srovnání s Cashovým úspěchem se prostě poměřit nedal. A přece to byl Ken, kdo zpočátku držel v ruce všechny trumfy. Pocházel z dobré rodiny, vystudoval soukromou školu, měl relativně dostatek financí. Bohužel veškeré klady stačil promarnit. Cash začínal z ničeho, dokonce ani nepocházel z manželského lože, a přitom si zařídil docela zajímavý život. Sice nevlastnil mnoho majetku, ale dosažený úspěch se nedal měřit v dolarech ani centech. Přesto se v celém širém okolí těšil značnému respektu.

Milovala oba muže. Oba však lhali a podváděli. Tím na sebe vrhala dost špatné světlo. Očividně měla tendenci vybírat si k milostným vztahům nehodné muže.

Ken poklepal na okraj složky. „Podívej, Schyler, vůbec nevím, co si myslíš, že tyhle papíry mají prokázat, ale…”

„Jasně dokazují defraudaci! Okrádal jsi Crandall Logging od chvíle, kdy tě táta zapsal na výplatní listinu.”

Tritia spustila nohy dolů, zpozorněla. „Cože?”

„Doprdele, vůbec nevím, o čem mluvíš,” vyprskl švagr.

„Ta čísla to jasně dokazují, Kene,” pronesla vyrovnaně. „Dokonce jsem viděla zfalšované tátovy podpisy na šecích!” Nervózně si olízl rty. „Opravdu nevím, kdo ti takovéhle bláznivé myšlenky nakukal, ale… Byl to Boudreaux, viď? Ten bastard!” vyplivl nadávku. „Nezastaví se před ničím, jen aby způsobil katastrofu. Copak nevidíš, co dělá? Snaží se tě poštvat proti mně!”

Schyler sklonila hlavu a lehce si začala třít spánky. Doufala, že tak zažene bolestivé bušení. „Kene, prosím tě, přestaň! Už celé týdny, od doby, co jsem se setkala s Endicottem, dobře vím, že v našich účetních knihách pořádek není. Jenom nechápu, proč táta tvoji činnost ignoroval, proč nezakročil dřív, než se firma dostala na pokraj bankrotu.”

„To ti vysvětlím.”

Hlavy všech se otočily na druhou stranu, ke dveřím do haly, v nichž stál sám Cotton. I když pohublejší než před nemocí tyčil se tu v plné výšce a stále vypadal nepokořitélný a neporazitelný.

Vešel dovnitř. „Já ignoroval veškeré účetní zprávy jen z jediného důvodu - nechtěl jsem si přiznat přítomnost zloděje pod vlastní střechou.”

„Teď ale…”

„Drž hubu!” zavrčel na zetě. „Jsi zatracený zloděj! A navíc lhář! Taky hazardní hráč, což bych ti prominul, kdybys alespoň v sázení vynikl. Ty ale všechno odflákneš! Dobře vím o tvých dluzích!”

Ken se začal potit. Mechanicky rozevíral a svíral pěsti.

„O čem to mluví?” vyhrkla Tricia a obrátila se na Kena.

Odpověděl však Cotton. „Topí se v dluzích až po krk, lichváři ho mají v hrsti!”

„Proto jsi po mně chtěl peníze?” zjišťovala Schyler.

Uvažoval, co odpovědět. Cotton se na něj znechuceně zamračil. „Potají jsem doufal, že jejich drsné zacházení tě trochu vyděsí, aby ses konečně poučil. Ale jako každého hlupáka se tě žádné varování nijak nedotklo. Vůbec jsi je nebral vážně! Zbývala mi tedy naděje, že půjdou na tebe tvrději a zabijou tě! Tahle rodina by tě nijak zvlášť nepostrádala, navíc by celá událost prošla coby obyčejné přepadení a vražda.”

„Už těch keců nech, starče,” varoval zeť.

Cotton poznámku přehlédl a pokračoval. „Nikdy jsem na tebe neměl žaludek, Howelle! Mohls oblbnout obě mé dcery, ale já ti viděl do žaludku už v den, kdy jsi nechal tu svou malou děvku,” ukázal prstem na Tricii, „aby nám všem nalhala, že je těhotná. Jsi srab, imitace muže, strachy až smrdíš, a já už tě nemůžu ani cítit.”

Schyler vstala. „Tati, sedni si.” Cottonova tvář chorobně zrůžověla, lapal po dechu. Vzala ho za ruku a dovedla k nej-bližšímu křeslu, pomohla mu usadit se.

Její pomoc ho zlobila. ;,Všichni si myslíte, že mám srdce na cáry a mozek taky. Chodili jste kolem mě v tomhle domě po špičkách, nechtěli jste mně nic povědět. Ovšem já už dávno všechno chápal a dobře věděl, co se děje. A nemůžu říct, že by se mi to líbilo!”

„Veškeré problémy začaly, když se Schyler vrátila domů,” zasyčela vzdorovitě Tricia. „Život tu byl fajn, než se objevila. Klidně si přitáhla a začala to tu řídit!”

„Co ti sebrala?” chtěl vědět Cotton.

„Manžela,” utrousila jedovatě.

„To je lež!” vyjekla Schyler.

Cotton na ni zlověstné pohlédl. „Pořád ho chceš?”

„Ne!”

Stočil pohled zpátky ná Tricii. „Ona ho nechce! Dokonce bych ji považoval za blázna, kdyby chtěla. Co dalšího ti způsobilo bolení hlavy?”

„Začala to tu řídit — propustila hospodyni!”

„Buď Bohu dík!” vydechl Cotton. „Gravesová, ta vychrtlá koza a vyschlá stará fúrie, nebyla schopná ani uvařit - zaplaťpánbůh, že ji máme z krku!”

„A co ta černoška, která s námi bydlí?”

„Vedina dcera? Co je s ní?”

„Kvůli Schyler nám tady všechno řídí! Bůhví jaké choroby nám sem zavlekla.”

„Tohle je strašlivé obvinění!” ohradila se vztekle Schyler.

Sestra ji propalovala pohledem. „Ty bys klidně přeměnila dům na útočiště té barevné lůzy, kdybychom tě nechali! Matka by se v hrobě obracela!”

„Tvá matka si o nikom nic laskavého nemyslela,” upřesnil Cotton. „A o tobě už vůbec ne! Naštěstí Schyler nesdílí tvoje předsudky.”

Triciina prsa se vlnila spravedlivým pobouřením. „Samozřejmě. Jistě. Určitě. Pokaždé má pravdu Schyler. Vůbec nezáleží na tom, co udělá, se vším budete souhlasit, že ano?” Modré oči metaly blesky. „A víte vůbec, že spí s tím Cashem Boudreauxem? Cash Boudreaux! Bože můj, ta pěkně klesla, co říkáte? Copak si myslíš teď o své drahé Schyler, tatínku?”

„Nepřišel jsem diskutovat o soukromém životě mé dcery!”

„Ne?” zaječela Tricia. „Samozřejmě že ne! Schyler je vždycky dokonalá, i kdyby lezla do postele s tím posledním z posledních!”

„To stačí!”

„Tati, uklidni se.”

„Tricio, drž hubu!” zavyl Ken.

„A nebudu,” vřískla na manžela. „Táta má pravdu: jsi slaboch, který tady jen čumí a není schopný se ani ubránit! Proč se mě nezastaneš?” Bodla ho ukazováčkem do hrudi. Vřela vzteky. Pěna se jí hromadila v koutcích úst. „Já tady žila v tomhle ošuntělém a nemoderním baráku, zatímco ona si užívala života vyšší společnosti v Londýně! Já tady zůstala a starala se o tebe,” oznamovala a otočila se k otci, „když tě Schyler opustila! A tohle mám místo poděkování? Pořád mi ji budeš cpát před oči jako zářný vzor?”

Cotton ji propaloval pohledem, jako by se chtěl provrtat až do morku kostí jejího bytí. „Zůstala jsi tady se mnou, pro

tože Schyler se nemohla vrátit domů. To byl jediný tvůj důvod! Vůbec to nesouviselo s náklonností ke mně.”

Podařilo se jí uklidnit, několikrát se zhluboka nadechla. Tichým hlasem odporovala: „Proč by to neměla být pravda, tatí?”

Pokýval šedivou hlavou. „Uvědomuješ si, jak to bylo ve skutečnosti? Tys přece Kena ani trochu nechtěla. Jenom jsi věděla, jak moc po něm touží Schyler. A už vůbec jsi nechtěla žít na Belle Terre. Byla sis však jistá, že Schyler to zničí, když bude muset tohle místo opustit.” Díval se na ni a smutně pokyvoval hlavou. „V tobě bohužel není ani jedna nesobecká myšlenka, Tricio. I kdyby v tvých žilách kolovala jediná kapka dobročinnosti, Macy by ji rozmělnila svou absolutistickou filozofií. Stala se z tebe sobecká, záštiplná, prolhaná děvka, Tricio! K vlastnímu zármutku musím tenhle fakt suše konstatovat.”

Otřásla se pod tím nečekaným slovním útokem. „Ať jsem, co jsem, je to tvoje vina! Dobře jsi věděl, že nás máma nemiluje. Proto jsi chtěl zachránit Schyler. Ale mě ne! Mě jsi ignoroval. Ani jsi mě neviděl přes zlatou auru kolem svého miláčka!”

„Zkoušel jsem tě mít rád. Ovšem tys nikoho nenechala, aby se k tobě přiblížil. Každému ses bránila, odmítala jsi opustit blízkost Macy. Mně vážně nevadilo, že jsem tě nezplodil - pro tebe však právě tohle bylo to nejhlavnější!”

Tricia pomalu vstávala z křesla. V očích jí plál zlobný oheň. „Naštěstí nejsem tvoje opravdová dcera,” syčela. „Jsi obhroublý a primitivní, přesně tohle o tobě matka říkala. Ani se nedivím, že nenechala tvůj stín padnout na dveře své ložnice. Nosil ses tady jako sám všemohoucí Bůh, přitom jsi byl jen o stupínek výš než ta bílá spodina! K ní jsi totiž patřil, než ses přiženil k Laurentům.”

Otočila se k Schyler. „A naštěstí pro mě ani ty nejsi má pokrevní sestra. S jakou drzostí ses to vrátila a rozvrátila celou domácnost, kterou jsem držela pohromadě i přes obrovskou nechuť k tomuhle místu, je do nebe volající. Z mého manžela jsi udělala hlupáka, neschopného řídit firmu. A ještě ho obviňuješ z krádeže!”

„Vždyť je to zloděj!” vyštěkl Cotton.

Pro Schyler bylo jednoduché Tricii ignorovat, ale měla starosti o otce. Takovou stresovou situaci opravdu nepotřeboval. „Tati, můžeme si o tom promluvit později.”

„Ne, budeme se bavit teď!” vykřikl otec a bouchal pěstí do křesla. Aby ho nedráždila ještě víc, snažila se sama sebe zklidnit. Mezitím se Cotton opět zaměřil na zetě. „Ty jsi můj podnik nechal po dlouhá léta krvácet. Měl jsem tě zarazit hned, jakmile to vyšlo na povrch. Ovšem nechal jsem se zblbnout myšlenkou, že se snad zastydíš a přestaneš, než to někdo objeví!”

„Nemusel bych pouštět žilou firmě, kdybys mě slušně platil.”

„Slušně platil?” opakoval Cotton zvýšeným hlasem. „Zatraceně! Platil jsem ti třikrát víc než průměrnému dřevorubci. A přitom ten lesní dělník se potil, žil v neustálém napětí, namáhal si svaly a riskoval život pro každý zasraný dolar!” Nahnul se kupředu. „Copak tys udělal, aby sis zasloužil plat? Hned ti to řeknu. Hrál jsi golf po tři odpoledne v týdnu a vyhříval si prdel na vypolstrované růžové kožené stoličce v klubovém baru!”

„Obětoval jsem šest dobrých let firmě Crandall Logging!”

„Nic dobrého to ale nepřineslo,” zaburácel Cotton. „Vůbec nic, tak je to - s výjimkou důkazů o tvé trestné činnosti!”

„Kdybys se mnou zacházel jako s mužem…”

„Nikdy ses jako chlap nechoval!”

„Kdybys mě pověřil větší zodpovědností, jako třeba měl Boudreaux, já bych…”

„Zkurvil bys všechno ještě víc,” uťal ho Cotton.

Jako by siréna v továrně odhoukala konec směny. Rozhostilo se ticho. Schyler promluvila první. „Všichni jsme unavení a máme nervy nadranc. Ale udělalo nám dobře, že jsme si to vyříkali.” Pohlédla na otce. Cottonovi určitě ne, protože se ztěžka opíral v křesle, vypadal naprosto vyčerpaný. „Už o tom mluvit nebudeme. Až splníme Endicottův kontrakt, budeme se cítit podstatně lip.”

„Ty pořád myslíš jen na to jediné, co?” rýpla si Tricia.

„Máš pravdu, právě teď nic důležitějšího neznám,” konstatovala Schyler. „Pokud nedopravíme poslední fůru v daném čase, nedostaneme zaplaceno. Pokud nebudou peníze…

„Belle Terre bude vyvlastněná a na tohle se z celého srdce těším!” Triciina reakce probrala Cottona z kratičké chvíle oddechu. Zdvihl hlavu a pohlédl na ni, jako kdyby špatně slyšel. „A já jen doufám, že k tomu opravdu dojde!”

„Tricio, drž hubu!”

„Táta by přece měl znát můj a manželův názor na tu záležitost, Schyler.” „Teď ale ne!”

„Proč ne? Vždyť už se nám třeba další šance k takovému rodinnému sezení nenaskytne.” Pohlédla na Cottona. ,Ken a já chceme prodat Belle Terre! Z toho si vezmeme náš podíl, a potom odtud zmizíme - nikdy se nevrátíme!”

Schyler poklekla vedle otce, chytila ho za ruce. „Neboj se, tati. To se nikdy nestane. Můžu ti to odpřisáhnout.”

„Dej si pozor, Schyler!” soptila Tricia. „S těmi všemi překážkami a nehodami si nejsem až tak jistá, zda podmínky kontraktu dodržíte.”

Schyler vstala, pohlédla na sestru. „Však uvidíš! Ještě nám zbývá dost času do splacení dluhu.”

„Moc ne.”

„Ale stačí.”

„Asi těžko, pokud dojde zase k nějakému zpoždění.”

„Dobře se postarám, aby k ničemu nedošlo. Navíc nebudu čekat do poslední chvíle. Ještě dnes udělám inventuru veškerého dřeva, co máme na rampě. Myslím si, že množství vytěženého postačí k tomu, abychom ve středu vypravili poslední várku. Nemíním čekat až na příští týden!”

Právě o tomhle se chtěla poradit s Cashem. A teď, bohužel bez jeho podpory, to musí realizovat sama. Ukáže všem pochybovačům, zač je toho loket. Jejího pádu se nedočkají!

„Zítra ráno celou operaci rozjedu. Začne se o hodinu dřív, skončí o hodinu později. Zaměstnance povzbudím prémiemi, takže mě s radostí poslechnou.”

.Jednání s dřevorubci přenech Cashovi,” poznamenal

Cotton a nepřítomně si hladil hruď.

Schyler si toho pohybu všimla. V duchu si házela mincí, zda má otci prozradit, že Cashe propustila. Nakonec převážilo pomyšlení, že si otec konečně oddechne, až se dozví o jejich rozchodu. „Cash už pro nás nepracuje - dneska jsem s ním rozvázala pracovní poměr!”

Po těchto slovech všichni tři ztuhli, nejvíc Cotton. „Tys propustila Cashe?”

„Přesně tak. Vykázala jsem ho i z Belle Terre. Do týdne se musí vystěhovat!”

„Cash opustí Belle Terre?” papouškoval otec zesláble.

„To jsi přece vždycky chtěl?”

„Samozřejmě, samozřejmě,” přikyvoval. „Jenom mě překvapuje, že s tím souhlasil.”

Hrdé prohlášení však nevyvolalo reakci, kterou předpokládala. Snažila se pokračovat v hovoru s tátou, ale Tricia se do ní znovu pustila.

„Ty máš v úmyslu všechno dokončit sama?”

„Přesně tak.”

Tricia se zlostně rozchechtala. „Když už nic jiného, tak bylo a bude velice zábavné sledovat vzestup a pád Schyler Crandallové. A tati, co se týče prodeje Belle Terre, nemyslím si, že nějaké rozhodnutí bude záviset na nás. A na tobě už vůbec ne! Jdeš, Kene?” A s těmi slovy opustila místnost.

Schyler vyběhla a zavolala paní Dunneovou. „Pojďte pomoct tátovi dostat se zpátky do postele,” požádala hospodyni, jakmile se objevila. „Je rozrušený, dejte mu léky, i když je to o hodinu dřív než obvykle. Potřebuje se prospat.”

„Nedělej si zbytečné starosti, Schyler!” vzdoroval nevrle a zoufale se snažil sám vstát. „Pořád stojím pevně na zemi. A vydržím víc než Tricia, Ken i jejich tajnůsťkářské plány ohledně Belle Terre, což mě má zabít!”

„Tys věděl, že o něčem takovém uvažují?”

Usmál se na ni, poklepal si na hlavu a mrkl. „Jsem vychytralý hajzlík. Při práci v docích v New Orleansu mě život naučil starat se sám o sebe. Moc věcí okolo mi neuteče.”

„Ty jsi přece majitelem Belle Terre a nikdo ti ji z rukou nevytrhne.”

Zavrtěl nesouhlasně hlavou a ve tváři se mu odrážel řečený fakt. „Nikdo nevlastní Belle Terre, Schyler. Ona vlastní nás!”

Nechal se odvést paní Dunneovou. Schyler se za ním dívala a bolestně vnímala pohublé tělo, lehce se hrbící. Vůbec nebyla připravená vidět vetchého otce, sledovat jak rychle zestárl. Vždyť táta pro ni byl odjakživa symbolem síly. Nic ho nemohlo zlomit.

Víc než kdy jindy litovala uplynulých let, kdy je odloučila sestřina podlá lež. V uších jí stále zněla Triciina jedovatá poznámka - ale ona také souhlasila s tím, že naštěstí pro ni nejsou pokrevní sestry.

Padla na ni únava. Ještě jednou se otočila a pohlédla do salonku. Všimla si sedícího tam Kena. „Myslela jsem, že jsi šel nahoru s manželkou.”

Kousal se do spodního rtu. „Ne, zůstalo nám přece ještě něco nedořešeného.”

„Co myslíš?”

„Tohle.” Kývl k hnědé složce. Na ni už Schyler téměř zapomněla.

„Pro tebe to zaretušuju, zrovna tak jako Cotton.” „Mně nemusíš dělat žádné laskavosti,” zavrčel sarkasticky.

„Radši teda půjdeš do vězení?” vztekle odsekla Schyler, nervy napružené. Právě Ken by měl vědět lip než kdokoliv jiný, co si může dovolit.

Tón jejího, hlasu ho probral z letargie. „To ne, samozřejmě že ne! Ale rád bych, abys věděla, Schyler, že já zloděj nejsem!”

„Bral jsi, co ti nepatřilo. To je přece běžně známá definice zloděje.”

„Bral, ale jen na co jsem měl nárok!”

„Bral sis pouze částky k zaplacení lichvářům, aby ti ne-zpřeráželi hnáty.”

„A taky kvůli věčným Triciiným nářkům ohledně peněz. Vžila se do role magnátovy ženy a chce zrovna na takové úrovni žít. Navíc Cotton je lakotný parchant! Nikdy mně neplatil podle mých schopností.”

Schyler pohlédla stranou, nechtěla, aby si všiml, že ona si myslí něco docela jiného. Švagr však pochopil. „Snažíš se mi říct, že má oběť pro firmu za to nestála?”

„Neřeknu ti vůbec nic s výjimkou přání dobré noci. Jsem příšerně utahaná.”

Zatarasil jí cestu ke dveřím. „Já vím, co si myslíš!”

„Co?”

„Že jsem se předváděl jenom kvůli těm prachům.”

„A ne?”

„Ne.”

„Asi máš pravdu. Já si to napřed myslela taky. Ovšem není to nic, s čím bychom se mohli chlubit.” Pohlédla mu do očí. „Ale je to úplně jedno! Odmítla bych tě za jakýchkoliv okolností.”

Snažila se protáhnout kolem něho. Opět jí vstoupil do cesty.

„Mě taky propustíš? Bude to tvé další rozhodnutí coby náčelníka štábu firmy Crandall Logging?”

„O tom jsem ještě nepřemýšlela, Kene. Zatím mě skutečně nezajímá nic jiného než dostat šek od Endicotta a vyplatit Gilbreatha.”

„Ale mým propuštěním by sis udržela svůj styl, nebo ne? Vždyť strašně ráda hraješ důležitou! Pravděpodobně se o tebe pokouší takzvaná penisová žárlivost, jak tomu říkají cvokaři. Tys přece měla být synem, kterého tvůj táta nikdy nezplodil, je to tak? Proto ti to s Boudreauxem nešlo! Dva plemeníci nemůžou v žádném případě ležet v jedné posteli.”

„Dobrou noc, Kene.” Snažila se ho odstrčit, hrubě ji však chytil za ruku.

„Tricia mluvila pravdu! Všechno se podělalo, když ses vrátila. Proč jsi nezůstala u toho svého buzeranta? Takový vztah ti přece vyhovuje mnohem lip. Můžeš se totiž předvádět v mužské roli. Proč ses vůbec vracela a všechno rozesrala?”

Schyler se mu vytrhla. „Přišla jsem naštěstí včas, abych ten bordel, který jste tu ty a Tricia udělali, konečně odhalila. A teď se postarám, aby se každá věc dostala na své místo, tak jak tomu vždycky bylo. A nic mě nezastaví!”

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

Ze svého místa na verandě Gayla zaslechla poslední větu. Přes okna sledovala Schyler, jež prošla halou a zamířila k otcově ložnici. Ken Howell si v přijímacím pokoji jednou rukou uvolňoval uzel na kravatě, druhou si naléval bourbon. Mezi zuby drtil nadávky na Schyler, Cottona i manželku.

Gayla považovala Kena za velice nebezpečného muže. Připomínal jí zraněnou šelmu schopnou vyřítit se kdykoliv na kohokoliv, dokonce i na člověka, který se mu snaží pomoci. Slabí muži byli často ti nejnebezpečnější. Cítili totiž hrozbu ze všech stran, a tak se museli stůj co stůj předvádět.

Neposlouchala úmyslně. Popíjela kávu s hospodyní v kuchyni, když se z domu ozvaly hádavé hlasy. Ženy na sebe pohlédly, ale pak pokračovaly dál v konverzaci. Snažily se ignorovat zvýšený hluk, nechtěly si ani připustit, co by spor mohl znamenat. Jakmile paní Dunneovou zavolali, aby odvedla pana Crandalla do postele, Gayla vyklouzla ven zadními dveřmi.

Už se pro ni stalo každovečerním rituálem procházet se po verandě, před spaním několikrát obejít celý dům. Bylo to vlastně takové masochistické cvičení. Od té doby, co objevila na polštáři figurku, k dalšímu strašidelnému aktu nedošlo, dokonce ani nezaznamenala žádné alarmující skutečnosti.

Přesto šestým smyslem vycítila, že někdo, něco, jakási přítomnost přenášející zlobu na obyvatele Belle Terre číhala skrytě v temnotě, sledovala každé jejich hnutí, pokoušela se získat čas.

Dobře věděla, že Schyler tuhle lekavost považovala v nejlepším případě za pověrčivost jejího etnika, či v nejhorším za zbytky strachu po prožitém očistci u Jiggera. Nakonec s kamarádčiným názorem musela souhlasit. Asi přímo podvědomě se obávala zcela přirozené kuplířovy pomsty za to, že se jí podařilo utéct.

Však teprve včera ji paní Dunneová vzala s sebou na nákup, poprvé se tak objevila ve městě. Když zastavily u supermarketu, odmítla tam s ní jít a místo toho se raději v poledním žáru potila v autě. Všechna okna měla zavřená, úzkostlivě se rozhlížela kolem.

Trpěla snad dětinskými obavami? Ovšem při pohledu na své nahé tělo našla dostatečné množství stop, které její pochybnosti ospravedlňovaly. Přitom ty nejhorší jizvy vidět nebyly. Měla je v mysli a srdci. Flynn jí zničil duši! Modlila se za jeho smrt každý večer. Možná se kvůli tomu bude smažit v pekle, navíc i za to, že se stala Jiggerovou děvkou - i za zradu sladké čisté lásky, jíž k ní zahořel Jimmy Don.

Jedině ji uspokojovalo pomyšlení, že Flynn se určitě bude taky smažit v pekle! Doufala jen, že tam dole mají různá patra pro hříšníky - třeba se chovají laskavěji k nebožákům, kteří neměli na vybranou, než k těm, kteří hřešili vědomě a dobrovolně.

Udržovala si jedinou naději: snad tam v podzemí svého miláčka nepotká. Přesto v srdci cítila vinu za uvěznění Jimmy Dona.

Téměř dokončila celý okruh. Vycházela právě zpoza rohu, když bleskově couvla - rukou si přikryla ústa, aby nevydala vyděšený výkřik. U rododendronů zahlédla podezřelý vysoký stín.

Instinkt ji nutil rozběhnout se k nejbližším dveřím. Přiměla se však zůstat. Po několika vteřinách opět vykoukla. Každý lísteček keře zase zapadl na své místo. Květy se ani nepohnuly. Nikde žádný stín, žádný důkaz něčí přítomnosti na verandě.

Možná šlo jen o zjitřenou obrazotvornost. Pomalu kráčela dopředu, píď po pídi. Oknem mrkla do přijímacího pokoje. Ken tam stále ještě pochodoval, popíjel a zkřivené rty neslyšně proklínaly utrpěné příkoří.

Opatrně se protáhla kolem okna. Pochopila, že nikdo zevnitř nemůže vidět, co se děje na verandě, protože světla z haly oslepovala. Ovšem! každý zvenku může pohodlně sledovat dění uvnitř, zrovna; tak i slyšet každé slovo. Bylo to skoro jako v kině.

Ale nikde nikdo. Možná nějaký ptáček rozhýbal větvičky keře. Ten stín asi byla její utkvělá představa. To vybičované nervy ji donutily vidět přeludy.

Gayla tomu téměř uvěřila. Otočila se a náhle ucítila v tichém večerním vzduchu nezaměnitelné aroma tabákového kouře.

Dvě minuty po deváté následujícího rána vzal Dale Gilbreath v kanceláři do ruky sluchátko.

„Co tím myslíš, že vypraví fůru předem?” Seděl vzpřímeně za svým stolem.

„Posílá dřevo už ve středu.”

„Proč?”

„Copak nechápeš?” netrpělivě se ozvalo ve sluchátku. „Je to zatraceně chytrá děvka! Snaží se vyhnout přesně tomu, co jsme plánovali pro poslední zásilku.”

Dale bleskově informaci zhodnotil. „Nemyslím si, že nám to způsobí nějaké problémy - Flynn s naší odměnou souhlasil. Je mnohem ochotnější než kdy jindy, hlavně proto, že ta Francesová žije na Belle Terre.”

„A opravdu ví, jak má použít ten materiál?”

„Ano. Však uvidíš, až se to spustí! Jenom ho upozorním na změnu termínu. Kdy se to ve středu rozjede?”

„Pokud vlak dodrží obvyklý jízdní řád, objeví se ve středu odpoledne ve čtvrt na šest. Dneska mi to znovu potvrdili.”

„Zdali pak víš,” zamyšleně prohlásil Dale, „že pokud někdo z nákladního vlaku přijde o život, bude to považováno za vraždu?”

„Ano. Jaká škoda že tam Schyler nebude!”

Horké a tiché středeční ráno. Šafránově žluté nebe stále ještě zahaloval opar. Vodě v říčním rameni se snad už vůbec nedostávalo síly ani k sebemenšímu pohybu. Nehnutou hladinu jen občas narušil dotek hmyzu. Temná kovadlina mraků na obzoru směrem k Mexickému zálivu hlásila blížící se bouři, ale deset minut po páté odpoledne slunce stále pražilo.

K výbuchu došlo asi čtvrt míle od rampy u Crandall Logging. Sklo v okně kanceláře se rozletělo, střepy zasypaly stůl a pořezaly kožené polstrování Cottonovy židle.

Velký sloupec černého kouře se zdvihal z hromady po-krouceného kovu. Dal se vidět už zdálky. Třesk byl dostatečně silný, aby hlásal konec světa. Otřes zalomcoval i pivními lahvemi v baru putyky u Reda Broussarda.

Jeden ze stálých zákazníků seděl u stolu sám, na tváři mu však naskočil zcela spokojený úsměv. Odvedl zatraceně perfektní práci.

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

„Tati, přestaň se na mě tak dívat! Jsem v pořádku.”

Tváře měl stále nezdravě zardělé, odpočíval na polštářích v posteli. Schyler byla ráda, že nepochoduje nikde po domě.

„Nevypadáš moc dobře. Co to máš s koleny?”

Pohlédla dolů a poprvé si všimla krvácejících odřenin na nohou i rukou. Drobný štěrk měla zadřený v kůži. Snažila se kamínky odstranit, a ani nemrkla nad palčivou bolestí.

„Čekala jsem u rampy a sledovala příjezd vlaku. Tlaková vlna od výbuchu se mnou praštila o zem. Přistála jsem na všech čtyřech hned vedle kolejí.”

„Mohlo tě to zabít!”

Nechtěla mu říct, že kdyby seděla v kanceláři za stolem, s největší pravděpodobností by k tomu došlo. „Díky Bohu, nikomu se nic nestalo!”

„Ani ve vlaku?”

Zavrtěla hlavou. „Lokomotiva před sebou tlačila dva prázdné vagony, které zachytily nejhorší náraz. Strojvedoucí nemá ani škrábnutí. Přirozeně se trochu vyděsil. Jedná se o dost drahou, ach, nehodu, ale naštěstí nedošlo ke ztrátám na životech, ani k nějakému zranění.”

„Hovno nehoda! Co se doopravdy přihodilo, Schyler?” Zamračil se. „A bez příkras pro kardiaka! Do hajzlu, jak to bylo?”

„Úmyslně nastražené,” přiznala s hlubokým povzdechem. „Použili totiž…” , „Oni?”

„Ať to byl, kdo byl… použili nějaký druh plastické trhaviny. Jakmile se kouř rozptýlil a my se ujistili, že nikdo nebyl zraněný, šerif provedl předběžné šetření.”

„Šetření,” Cotton odfrkl. „Patout nerozezná hovno od povidel. Navíc nenajde žádnou stopu, ani kdyby ho kousla přímo do zadku.”

„Obávám se, že máš pravdu. Z toho důvodu jsem tam s ním zůstala, a proto jsem teď takhle umouněná.” Uhladila si dlaní šaty. „Existuje tisíc a jedna nezodpovězená otázka. A protože vlak je federálním majetkem, objeví se dost příslušníků vládních agentur a pročesají místo kriminálního činu kartáčkem na zuby. Potrvá celé týdny, pokud ne měsíce, než prozkoumají trosky…”

„Mezitím se trať asi nedá použít, co?”

„Koleje jsou pokroucené jako vývrtka.” Celá sklíčená přisedla k němu na postel. „Vůbec nechápu, proč došlo k explozi ještě předtím, než vlak dojel k rampě. Přece kdyby se někdo snažil naši zásilku dřeva zastavit, odpálil by výbušninu až po naložení, a ne předem.”

„Chtěli nás jen vytlačit ze hry, a to se jim povedlo!”

„Ani náhodou!” vybuchla vztekle Schyler. „To ti přísahám! Slibuju, že se mi podaří kontrakt splnit - situaci zvládnu!”

„Možná bys to měla nechat plavat, Schyler.” Cotton se tvářil unaveně, stáří mu dodávalo poraženecký výraz. Typické nadšení z modrých očí vymizelo. Dokonce i z jeho pózy se dala vyčíst beznaděj, apatie. Odpočatě nevypadal, spíš rezignovaně.

„Nemůžu to takhle nechat, tati,” vyhrkla. „Vyšlo by to nastejno jako vzdát se Belle Terre bez boje. A to nejde! Něco takového nepfípustím!”

„Sama přece všechno nezvládneš…”

Trefil hřebík na hlavičku, toho se bála nejvíc. Nakonec zůstala úplně osamocená. Cotton sice vypomůže s drobnostmi, ale nemoc z něho udělala slabého a nespolehlivého spojence. Přála by si mít při ruce někoho, kdo je schopný veškeré její nápady realizovat.

Kdyby tak tady byl Cash!

Přímo zoufale se s ním potřebovala poradit, rozhodnout o dalším postupu. Možná ale patřil k těm, kteří vyhodili koleje do vzduchu. Snažila se zapomenout na jeho poznámku o Vietnamu, kde se pohyboval coby expert na výbušniny. Byl dostatek vychytralý, aby ochromil Crandall Logging, aniž by kohokoliv zranil. Ale dokázal by něco takového udělat? A proč by ničil vše, co pomáhal budovat?

V mysli jí vytanula jeho tvář, jak ji naposledy spatřila: s tvrdým a chladným výrazem, plná opovržení. Vždyť v ní neviděla ani jiskřičku lidských citů, jenom oči ji ledově provrtávaly. Ano, byl schopný udělat cokoliv. Jen pouhopouhá pýcha jí zabraňovala běžet za ním, padnout na kolena a prosit o radu. Ovšem právě teď jakákoliv konzultace s ním nepřicházela v úvahu. Bohužel patřil mezi podezřelé.

Také uvažovala o možnosti zavolat do banky a poníženě se dovolávat Gilbreathova soucitu - vážně však pochybovala, že by u něj nějaký nalezla. Pokud nemohl oddálit datum splátky vzhledem ke Cottonově zdravotnímu stavu, proč by se vůbec zajímal o dobročinnost ve světle nastalé katastrofy? Navíc si z jeho přemrštěně kluzkého projevu mohla odvodit, jak určitě oslavuje každičkou chybu i nehodu, které dopadnou na ni i rodinný podnik.

Ale nejvíc ji zaskočila skutečnost, že jen hrstka lidí věděla o změně data posledního nákladu. Přitom všichni jí byli velice blízcí, těm přece měla zákonitě důvěřovat…

Ken! Z něho vyzařovalo opravdové nepřátelství. Zvlášť když mu dokázala, jaké částky zdefraudoval. Vmetl jí do tváře hrozná slova, ale Schyler vážně pochybovala, že by dokázal provést tak násilný čin. Jenom kecal, a skutek utek. Exploze se vůbec nijak nehodila ke slabošské nátuře švagra. Navíc rozhodně postrádal praxi i znalosti, nedokázal by dovést celou operaci ke zdárnému konci.

Tricia! Ta zlobou přímo sršela. Zajisté by oslavovala jakékoliv nezdary u firmy, protože by se tím uspíšil prodej Belle Terre. Ale stejně jako její manžel neoplývala žádnými znalostmi potřebnými k takovému činu.

Jigger Flynn! Motiv, ano. Ovšem neměl možnost. Nemohl přece vědět o tajné změně plánů.

Cash nezapadal mezi informované, ovšem mohl na to přijít. Dřevorubci určitě cosi vycítili, když je v posledních dnech tak honila. A při večerním popíjení v místních barech si jistě něco řekli. Cash mohl odposlechnout jazyky, rozvázané alkoholem.

Ať byl pachatelem, kdo byl, pohyboval se pořád okolo a nebezpečně blízko.

„Bojím se o tebe!” Skřípavý hlas Cottona ji probral z chmurných úvah.

Nasadila sebevědomý úsměv. Přes ponožky mu začala masírovat chodila. „Víc se bojím o Belle Terre. Pokud nás odtud vyšoupnou, museli bychom změnit personální logo na všech dopisních papírech. Umíš si představit ten problém?”

Ani se nezašklebil nad pokusem o vtip. „Udělal nám to Cash?” Ta myšlenka mu bolestně zpustošila obličej.

„Tati, opravdu nevím.”

„Copak mě mohl tak strašlivě nenávidět?” Cotton pootočil hlavu a podíval se z okna. „Pravděpodobně jsem k tomu klukovi spravedlivý nebyl.”

„Přece není žádný kluk, je to chlap!”

„Ale mohl být lepší. Monique na něho byla nesmírně pyšná, ale odmítala, abych mu koupil oblečení nebo cokoliv platil. Když začal chodit do školy, všichni se mu vysmívali. Dělali si z něho legraci.” Zavřel oči. „Tohle na dítěti zanechá nesmazatelné stopy, však víš. Buď se z něho stane jelimánek, nebo nebezpečný grázl. Cash se naučil bojovat. To bylo dobré. Věděl jsem, že musí být tvrdý, aby se ve světě neztratil. Jenže najednou byl horší než osina v prdeli.”

„S tím, co se stalo dnes, nemá nic společného,” poznamenala Schyler. „Pokud se zjistí jeho účast na přípravě výbuchu, dohlédnu, aby byl potrestán podle zákona!”

Cottonova hruď se bolestně pohnula. „Monique by nepřenesla přes srdce, kdyby ho zavřeli někam do zatraceného vězení. Cash patří lesu a řece. Temná voda mu proudí v žilách místo krve, říkávala.” Zatnul zuby. „Bože!”

Schyler ho pohladila po hustých šedinách, plná soucitu z jeho utrpení. „Nestarej se o Cashe. Řekni mi jen, co mám dělat. Potřebuju tvé vedení.”

„Co můžeš dělat?”

Chvíli přemýšlela. „Podívej, dřevo je stále připravené na rampě. Vždyť nakládali poslední…”

Náhle zmlkla. V mysli se zarazila, postupovala zpátky, až si vybavila poslední půlhodinu před explozí, kdy rampa hlučela činností připomínající včelí úl. „Tati, když jsi převzal firmu do svých rukou, jak jsi transponoval dřevo?”

„To bylo předtím, než jsme vybudovali vlečku.”

„Přesně tak. Jak jsi tenkrát dodával dřevo svým zákazníkům?”

Modré oči zamrkaly. „Jako většina našich nezávislých dodavatelů. Pomocí nákladních souprav, po ose.”

„Tak je to!” Schyler se sehnula a mlaskavě ho políbila na rty. „Odvezeme poslední fůru Endicottovi přímo přede dveře.”

„Proč objednaná práce nebyla provedena přesně?” syčel hlas ve sluchátku.

Gilbreath seděl sehnutý nad stolem, pokládal si tutéž otázku. „Jigger musel být opilý. Plně nepochopil naše instrukce. Opravdu nevím. Z nějakých důvodů ten blb nepochopil, že koleje neměly vyletět do vzduchu před naložením vlaku, ale až po.”

„Hloupě jsme mu důvěřovali.”

„Bohužel nikoho jiného nemáme.”

„Připadám si jako debil, i když jsi to organizoval sám. Něco takového dokážu podstatně lip a bez jakéhokoliv pomocníka. Asi tě z toho vyšachuju…”

„Nevyhrožuj!” procedil ledově Dale. „Ještě jsme neprohráli. Výsledek sice neodpovídá našim představám, ale přesto neexistuje žádné alternativní řešení, aby zbytek dodávky dřeva důležitého kontraktu splnila včas.”

„Chceš na to vsadit? Zítra večer.”

„Co?”

„Jo! Zítra večer s pomocí náklaďáků.”

„Firma přece tolik souprav nemá.”

„Schyler je už od rána shání. Volá každému v celém okrsku, kdo vlastní, či má možnost přístupu k jakékoliv soupravě na odvoz klád. Platí tu nejvyšší sazbu. Říkám ti, ona to zvládne, pokud ji někdo nezastaví!”

Bankéři se zpotily dlaně. „Budeme muset opět využít Jiggera.”

„Pravděpodobně. Nechám tě ještě jednou akci zorganizovat, ale chci vidět zatraceně dobré výsledky! Ten tupec přece už jednou musí pochopit, co má dělat.”

„Na všechno dohlédnu - nemusíš mít strach.”

„Je to sranda, ale žádný nemám.”

Gilbreath se rozhodl rýpnutí ignorovat, jen si upřesnil situaci. „Zítra tedy, a v kolik hodin?”

„Ještě nevím. Zavolám, až na to přijdu.”

„Tentokrát bude muset Jigger výbuch lip načasovat!”

„Nejspíš.”

„V sázce je mnohem víc než minule. Na těch náklaďácích pojedou lidé.”

„Dokážu žít bez výčitek svědomí, pokud ty taky.”

„Ach, já klidně,” vydechl bankéř a uchichtl se. „Jen jsem chtěl znát tvůj postoj.”

„Nepochybuj!”

„Po zítřejším telefonátu bude lepší už spolu nemluvit. A to dost dlouho!”

„Souhlasím. Škoda že si nebudeme moct při oslavách přiťuknout.”

„Až se s Rhodou přestěhujeme na Belle Terre, pak tě pozveme na koktejl.”

Ozval se, smích, „Už se těším.“

KAPITOLA PADESÁTÁ ČTVRTÁ

„Objevím se zítra, ale nevím přesně kdy,” Schyler láskyplně sevřela otcovu ruku. „Vidím, že máš plno starostí. Nech je plavat. Endicott nás očekává. Vysvětlila jsem mu, proč se náš konvoj objeví v tak brzkou ranní hodinu. On mě má za šílence, já jeho za kreténa. Takže jsme si rovni,” vesele se zasmála.

Cotton se ani neusmál, v tváři mu setrvával chmurný výraz. „Budu mnohem spokojenější, až se tu objevíš zdravá a v pořádku!”

„Já taky. Čeká mě ale moře tvrdé dřiny, než se vrátím.” „Proč to musíš dělat sama?”

„Nemusím. Já jenom chci! Tohle se stane vyvrcholením všeho, pro co jsem kdy pracovala. Navíc toužím přijmout ten nádherně tučný šek osobně. Slibuju využít toho nejlepšího řidiče. Koho bys doporučoval?”

„Cashe.”

„Cashe?” podivila se. „On přece nejede.” „Já vím. Ovšem ptala ses na můj názor a já nikoho lepšího neznám.”

Ani ona neznala. Měla by ho mít po boku, až jim Joe junior předá šek. Vždyť tahle chvíle bude i završením Cashovy dřiny. Nebo se jeho tvrdá práce stala jen kouřovou clonou, zrovna tak jako jejich milování?

Oprava. Cash přece lásku neuznával. Řekl s jasnou brutální jednoznačností: Lásku nedělám!

Odkašlala si, protože hrdlo se jí stáhlo. Nasadila falešný, rozverný úsměv. „Kdo je podle tebe na druhém místě?” Cotton jmenoval jednoho z nezávislých dodavatelů. „Pojedu s ním. Teď,” pokračovala a položila mu ruku za rameno, aby mu pomohla do pohodlnější pozice, „musíš usnout, abys během noci nabral sil. Chvilku potom, až se ráno probudíš, se objevím doma.” Na rozloučenou ho políbila. „Dobrou noc, tati. Miluju tě.”

U dveří se ještě otočila a zdviženým palcem ukázala, jak je všechno prima. Táta měl však už oči zavřené.

„Skutečně pozoruhodný nápad,” předla Rhoda a vychutnávala pěnu ve vaně, kterou pro ni manžel připravil. Natáhla se pro sklenku s vychlazeným šampaňským, usrkla a potom si jazykem přejela přes rty. Úmyslně provedla tohle svůdné gesto. „Je tady místo pro dva, pokud se přitulíme.”

„Ne. Radši se budu dívat.”

„A fotit?”

„Ano. Později.”

„Oslavujeme?”

Dale přiklekl k vaně, rozhrnul pěnové hory tak, aby Rhodina chirurgicky vylepšená ňadra byla vidět. Bradavky se objevily nad hladinou. Strčil prst do sklenky a pak na ně kapal studený nápoj, až ztuhly.

„Ano.”

„A co oslavujeme?”

Dale jí vzal šampaňské z ruky, vyměnil ho za voňavé mýdlo. „Začni se mýt.”

Přivřela oči, oběma dlaněmi mýdlo napěnila. Potom si položila ruce na prsa, červené bradavky stiskla kluzkými prsty.

Bankéřovy oči se rozzářily. Dech se zrychlil. „Oslavujeme náš sukces.”

„Hmm. Má náš úspěch něco společného s včerejší explozí u rampy firmy Crandall Logging?”

„Ne, operace neproběhla přesně podle plánu.”

„Ach?”

„Teď se začni mýt ještě dole,” chraptivě dodal instrukci a honem si povoloval kalhoty, aby uvolnil prostor své erekci.

Rhoda se laškovně usmála, roztáhla nohy a patami se

opřela o okraj vany. Mýdlo si vložila mezi stehna. Dale za-

úpěl.’

„Proč to nevyšlo?” Funěl, slova ze sebe jen vyrážel, když vysvětloval důvody nezdaru. „Sice jsme ji zpomalili, ale bohužel nezastavili. Podaří se nám to však dneska v noci. Tentokrát k žádnému selhání nedojde. Všechno máme perfektně načasované!”

„Výborně.” Odfoukla ostrůvek pěny, aby Dale získal dobrý výhled. Nemít zmatek ve svých vlastních myšlenkách, víc by se jí líbil pohled na manželův rozjařený výraz. „To ale na Cashe nevypadá. Ten by takovou chybu udělat nemohl.”

„Zrychli, drahá. Ano, tak je to dobře,” supěl, „Boudreaux? Co ten by s tím měl společného?”

„Všechno, myslela jsem si. Copak on nepokládal výbušninu?”

„Vůbec ne! To přece obstarával Jigger Flynn.” Voda šplouchla přes okraj, když se Rhoda náhle posadila. „Ale Cash akci plánoval, ukázal mu správný postup, viď?” „Ne.”

„A já se domnívala, že využíváš Cashe. Tehdy jsi říkal cosi o úmyslech, které s ním máš.”

„Zpočátku ano. Pak jsem ale změnil názor. Je k Belle Terre připoutaný až příliš. Navíc si nemůžu být jistý, jak loajální je k Schyler.”

„Vždyť s ní spí.”

„Přece chrápe s každou,” vyštěkl Dale - bránil se, vůbec se mu nelíbil tón manželčina hlasu. Jako by ho označovala za blbce. Konejšivě dodal: „Dodnes Cash Boudreaux v tomhle směru žádný rozdíl nedělal.”

„Ty parchante.” Rhoda při vykročení z vany laškovně pocákala manžela a natáhla se pro ručník. „Takže tys najal toho debilního Flynna?”

„Tomu se dá věřit, protože chce vidět Schyler Crandallovou zruinovanou!”

„A co Cash?” vyžadovala odpověď. „Kde ten je dnes večer?”

„Je mimo záběr. Propustila ho!”

„Ty pitomče!” vyjekla. „Může na ni být nasraný, ale v žádném případě nebude stát s rukama v kapsách a dívat se, jak nám Belle Terre padá do klína. Vždyť to místo chtěl sám pro sebe. Řekl mi to do očí! Kdopak ho dneska sleduje?”

Bankéř si náhle uvědomil vážné pochybení, kterého se dopustil, a tak rychle vyběhl z koupelny. Telefon v ložnici mu spadl na podlahu, když se snažil v rychlosti vyťukat číslo.

„O co jde?”

Ken vstoupil do ložnice a našel ji vzhůru nohama. Dva kufry ležely otevřené na posteli. Triciino oblečení viselo přes židle, zakrývalo každé volné místo. Zásuvky byly vyházené, krajkové vnitřnosti ležely všude okolo. Manželka všechno pečlivě probírala a řadila.

„A jako co ti to připadá? Balím.”

„Kam chceš jet?”

„New Orleans… Dallas… Atlanta…” Trhla rameny, nasadila úlisný úsměv. „Ještě jsem se nerozhodla. Myslím, že napřed pojedu směrem na Lafayette, pak najedu na mezistátní a uvidím, co se vy vrbí.”

„Doprdele, o čem to kecáš?” Prohnala se kolem něho, chytil ji za ruku. Vytrhla se.

„O svobodě! Konečně vypadnu z Heaven a nikdy se tu už neobjevím.”

„Přece nemůžeš jen tak zmizet.”

„Jen se dívej.” Hodila pár bot do jednoho z kufrů, ozvalo se žuchnutí. „Vždyť nemáš žádné peníze.”

„Stačí mi plastiková karta, dokud se neobjeví hotovost.” „A kde ji sebereš?”

..Nestrachuj se, drahoušku. O žádnou tě nežádám!” Přejela mu dlaní po vlhce lepkavé tváři.

Odstoupila od něho, on ji však zase chytil. ,Jsem pořád tvůj manžel! Kam zapadám já do tvých plánů?”

„Nikam. Naše manželství skončilo.”

„Co tím myslíš?”

Tricia vzdychla znechucením. Nemínila ztrácet čas vysvětlováním skutečností zřejmých na první pohled. „Podívej, Kene. Začali jsme naše soužití na základě lži. Můžeme ho alespoň zakončit pravdou: jeden druhého nemilujeme! Ani nikdy předtím. Já tě získala pouhým trikem. Měla jsem jediný důvod - strašně tě chtěla Schyler. Teď už po tobě netouží a já zrovna tak!” „Ty děvko!”

„Ach, prosím. Ušetři mě teatrálních scén a nedívej se tak ublíženě. Vždyť sis těch posledních šest let parádně užíval. Mně se to osobně nelíbilo, i když Belle Terre je podle běžných standardů považovaná za fajnovou rezidenci. Tys jen získal privilegium se tady ubytovat, aniž bys musel dát cent za nájem. Ovšem neměl jsi v sobě žádnou touhu po kariéře. Jenom jsi nechal vykrvácet rodinné finanční fondy o bůhvíjakou sumu - všechno hezky nezdaněné.

Oba jsme přesně věděli, co naším manželstvím získáme. Já byla manipulativní a sobecká, ty zase slaboch a bez ambicí. I náš sexuální život se vydařil. Pokud se dobře pamatuju, nikdy jsem neřekla ne, a když jsi vyrazil do bordelu, přivírala jsem obě oči. Všechno do sebe zapadalo, jen teď musíme činnost ukončit.” Stoupla si na špičky a něžně ho políbila na rty. „Beze mě to zvládneš! Stačí, když si měsíc či dva nenaleješ bourbon a zpevníš si břicho. Pořád vypadáš solidně. Určitě najdeš bohatou ženu, která bude umírat touhou, aby se o tebe mohla starat!”

„Nechci žádnou chůvu.”

„Proč ne, cukroušku? Vždyť o něčem takovém jsi vždycky snil - přece potřebuješ někoho, kdo za tebe udělá nepříjemná rozhodnutí.”

Telefon na nočním stolku zazvonil. Tricia nasadila úsměv královny krásy, blahosklonně ho poplácala po tváři a zvedla sluchátko. Rozjásaný výraz však rázem zmizel, s bídou pozdravila, a pak jen mlčky pozorně naslouchala.

Jigger se vzbudil bušením kovadliny v hlavě, v ústech se mu plácal chlupatý jazyk. Přetočil se, zakryl polštářem. Kysele páchl po něm, olejem na vlasy a potem. Zvonění v uších nepřestávalo. Po několika minutách se mohl ujistit, že už neusne. Posadil se na okraj postele, kvůli rovnováze se držel matrace.

V hlavě mu hučelo. Snažil se setřást omámení, zíval naplno - nic nepomáhalo. Tu láhev whisky přece jenom tak rychle vyžahnout neměl. Proklínal sám sebe, když se potácel temným domem.

Vrátil se už za šera ze zločinné pochůzky. Teď byla hluboká noc, přesto nerozsvítil, aby si nezhoršil bolest hlavy. Narazil do několika kousků nábytku, než se konečně dopracoval ke kuchyňské výlevce. Otočil kohoutkem. Musel se zbavit té příšerné pachuti v ústech.

Opravdu si vyčítal to hltavé pití. Ovšem zasloužil si ho. Vždyť riskoval, když pokládal nálože při tom pracovním ruchu, který na rampě panoval. Několikrát zahlédl i tu Crandallovu děvku, která tam machrovala a vydávala rozkazy jako nějaký zasraný velitel. Však to dlouho trvat nebude, než svou odměnu získá.

S ďábelským úsměvem si napustil vodu do sklenice, rozvážně ji zvedal k ústům. Teprve v půli cesty si uvědomil, co ho probudilo. Nebyla to kovadlina v hlavě. Scházel mu obvyklý zvuk.

Had nechřestil.

Sklenice se rozprskla, když Jiggerovi vypadla z prstů. Voda vystříkla na zabahněné boty ani si toho nevšiml. Jedním skokem se dostal k zadním dveřím, venku málem spadl ze schůdků. Zalapal po dechu.

Pořád tady byl. Sud od oleje, zalitý bledým měsíčním světlem, stříbřitě zářil. Zavřené víko zatěžoval obvyklý kámen. Rozhlédl se po dvorku. Vše vypadalo stejně jako v den, kdy se mu tady tajuplně objevil tenhle dar. Zcela normálně. Pohlédl ke kotci. Fena pitbula na něho zvědavě pohlížela. Uši měla vztyčené, když proletěl dveřmi, ale klidně ležela a kojila štěňata.

Celý večer ani neštěkla. Ačkoliv v krátkém zdřímnutí sice padl do hlubokého spánku, vyjící pes by ho určitě probral. Navíc by mohl přísahat, že při návratu domů z barelu stále vycházelo chřestění, při němž v žilách tuhla krev.

Ale proč ne teď? Co tam ten chřestýš dělá, když nevydává svůj charakteristický zvuk? Že by trávil polní myš, kterou mu tam hodil? Ne, to už bylo před několika dny. Proč ten zkurvenec nechřestí?

Nechcíp? Kurva! Snad všechno, na co v poslední době sáhl, se měnilo ve sračku. Plánoval využití hada při výcviku svých nově narozených pitbulů. Dál měl promyšlené, jak vyrazí na turné a bude předvádět zajímavý boj. Nebo by s plazem mohla tančit jedna z jeho děvek. Pokud ale už nedýchá, veškeré nápady o zbohatnutí může pustit z hlavy.

Třeba uvnitř ani není. Možná nějaký plíživý parchant jeho úmysly odhalil, objevil se tady a šlohnul mu bájný poklad, zatímco vyspával kocovinu po láhvi laciné whisky! Pak ho najde, chytí ho…

Zaklel, rozběhl se k sudu a srazil kámen. Se žuchnutím dopadl na zem, zvedl obláček prachu. Jigger chytil víko, chtěl ho odhodit. Ovšem včas se zarazil. Ačkoliv svého plaza obdivoval, šlo o jedovatého chřestýše. Nejvíc mu však imponovala ta blízkost smrtelného nebezpečí. Zděšeně poklop pustil, ruce bleskově stáhl za záda. Začaly se mu potit. Otřel si dlaně o kalhoty.

Proč nechřestí?

Je tam vůbec?

Mumlal, přešel k hromadě dříví a vytáhl klacek. V přítomnosti platících zákazníků tuhle prevenci zavrhl, ale teď se cítil lip se zbraní v ruce. Znovu přistoupil k sudu. Vše vypadalo stejně, i když zatraceně strašidelně bez hrůzného zvuku.

Bude si muset odskočit. Dech se mu zrychlil. Dlouho zíral na víko, pak na něj poklepal klackem. Ani jediné zarachocení.

Had tam nebyl. Nebo ano? Bože, vždyť se z toho posere. Ale musí přijít záhadě na kloub.

Klackem zatlačil na poklop. Nehnul se. Procedil skrz zuby nadávku, zatlačil víc. Víko se ani nepohnulo. Zapřel se podpatky o zem, zapáčil vší silou.

Náhle víko odletělo, při dopadu zadunělo.

Setrvačnost hnala Jiggera kupředu. Padl břichem na okraj sudu, hlava se mu naklonila nad zející otvor. Zavyl hrůzou.

Nakonec přece jenom nabyl rovnováhu, nervózně se zachechtal. Panebože, to jsem dneska předrážděný! Uklidnil se, když na dně zahlédl stočeného hada. Paráda! Je tam, ale proč nechřestí? Opravdu chcípnul?

Opět se opatrně naklonil a pohlédl do nitra barelu.

V téhle pozici ho náhle do krku udeřila železná pěst.

Vykvikl jako zapichované podsvinče.

„Pořád je tam, ty vyděračskej hajzle,” ozval se šepot protkaný nenávistí, nasáklý nepředstavitelnou zlobou. „Spinká, omámený benzinovými výpary. Ale až se probudí, bude tak nasranej, že se ti pomstí!”

Flynn se rozječel. V panice kopal nohama, mával rukama. Veškerý odpor byl však marný. Hlavu i ramena mu držela nad sudem pevná ruka, silné tělo za ním nepovolilo.

„Ještě než se tvůj miláček probudí, budeš mít chvíli času popřemýšlet, jaké zločiny jsi spáchal. Dneska totiž pro tebe nastal den posledního soudu, Jiggere Flynne! A tvá cesta do pekla bude dlouhá a děsivá.”

Řetěz ho udeřil do zad. Bolestí zařval, zděšeně polkl. Hrůza ho oslabovala. Snaha vy kroutit se byla zbytečná, marná. Obyčejná policejní pouta měla propojení s řetězem. Omráčeně sledoval, jak se zacvakla ha zápěstí. Neznámý mu ruce pevně stáhl tak, až se mu hlava i ramena dostaly do úrovně víka. Tváří v tvář zíral na chřestýše. Mezitím ho řetěz přitahoval k barelu, Znehybnil mu i nohy.

Flynn se snažil zavřít oči, ale nemohl. Stále viděl pod sebou děsivě stočenou spirálu, ten obrovský sval se teď zavlnil. Flynn zavřeštěl, kalhoty mu v rozkroku zvlhly.

„Jen do toho, zařvi si! Pořádně a nahlas! Ať tě slyší každej čert v pekle!” Pocítil úder přes zadek. „Tenhle klacek bych ti měl narvat do prdele, ale takhle zhebnout nemůžeš. Chci, abys pošel při pohledu z očí do očí tomu chřestýši -aspoň si všimneš jak jste si podobní! Akorát nemůžu odhadnout, kolikrát tě kousne, než chcípneš.”

„Pusť mě! Bože, prosím! Nech mě být! Sladký Ježíši. Svatá Maria, Matko boží, požehnaná jsi mezi…”

„Konečnější to pochopil, Jiggere, modli se!”

„Bože. Co jsem ti vůbec udělal? Kdo jsi, ty parchantě?”

„Anděl pomsty. Démon z pekla. Přece tobě může být jedno, kdo jsem.” Otevřenou dlaní mu zatlačil na zátylek, Jiggerova hlava zalézala hlouběji do sudu. „Pomalinku zaklepeš bačkorama. Ovšem ta bolest z hadího jedu tě přivede k šílenství.” Šeptal se záludnou rozkoší.

„Ach Ježíši, Ježíši,” syčel Flynn. „Udělám cokoliv! Prosím. Prosím. Žebrám. Dám ti, co chceš. Peníze. Všechny moje peníze. Každý zasraný cent. Ježíši, pomoz mi!”

Mstitele už výkřiky unavily, i prosby o slitování. Stáhl si šátek z krku a nacpal ho kuplíři do úst. Jigger chtěl roubík vyplivnout, ale málem se zadusil kyselým chlastem, který se žaludek snažil vyhodit. Horečně se svíjel, cloumal sebou v poutech.

„Nebudeš dlouho o samotě, Jiggere. Kamarád se ti velice brzo probere. Víš, jak budeš mít ráno nafouklou kebuli? Tvůj ksicht bude připomínat podnos se syrovým masem, všude plno dvojteček. Sbohem, Jiggere! Příště se potkáme až v pekle!”

Neznámý se zastavil u kotce, kde hodil feně pochoutku. Přímo na ni čekala. Promluvil na štěňata, jež mu s nadšením a důvěrou olizovala prsty. Potom zmizel v temnotě lesa, stal se jedním z těch vysokých černých stínů.

Flynn sebou neustále házel, co mu řetěz dovolil. Pokusil se ječet, ale jen mu v hlavě drnčela ozvěna. Srdce zoufale bušilo v hrudi. Kyselý pot čistého děsu mu stékal do očí. Zamrkal, aby se ho zbavil. V té chvíli zahlédl úzké štěrbiny černých očí svého překrásného miláčka.

Chřestítko na konci ocasu začalo hrozit.

Až tahle noc skončí, konečně si oddechne, uvažovala Gayla.

Proboha! Napřed Schyler odjela do práce - snad zešílela, když se vrací na místo, kde před několika hodinami něco vybouchlo. Ale je pravda, že se zase zbaví břemene, až splní kontrakt pro ten východní Texas a vrátí se domů.

Už Schyler by jí stačila ke všem starostem, ale navíc se ještě předvedla Tricia. Vyletěla z domu, jako by ji pronásledoval sám ďábel, za pár vteřin se vztekle přiřítila zpátky. „Doprčic, kde mám auto?”

Bohužel jen Gayla jí mohla na tenhle dotaz odpovědět, nikdo jiný tu nebyl. „Paní Dunneová s ním odjela do města.” „Cože!” zaječela Tricia.

„Má na svém nějakou závadu. A tuhle noc neslouží. Schyler jí povolila vzít si váš vůz, protože nikam nejedete.” „Ale já jedu!”

„Potom si musíte vzít auto pana Howella, žádné jiné tu není.”

„To nejde,” procedila skrz zuby. „To není automatika. Nikdy jsem se nenaučila…” Zlostně si prohrábla vlasy. „Bože, proč tady stojím a něco takového vysvětluju zrovna tobě?“

Otočila se na podpatku a vyletěla ven předními dveřmi. Rám se sítí proti hmyzu za ní hlasitě práskl. Gayla se dívala, jak běží vedle ke stáji. O chvíli později vyjela na koni, ale bez sedla. Ať pospíchala kamkoliv, neměla času nazbyt.

Pak se zase objevil Ken, hned však zmizel v salonku. Slyšela otvírání zásuvek - vztekle s nimi mlátil, když je zavíral. Očividně něco hledal. Vůbec by se neodvážila vkročit mu do cesty. Vypadal zrovna tak vztekle jako jeho manželka. Nakonec opustil dům, zřejmě měl pádný důvod. Sportovní vůz vyrazil na plný plyn.

Normálně by pociťovala radost - nepřátelé vyklidili pole. Ovšem tentokrát zůstala v domě sama, s výjimkou pana Crandalla, který sladce spal, když ho naposledy kontrolovala. Schyler ji požádala, aby ho nespustila z očí a okamžitě zavolala doktora Collinse, pokud by u něho zpozorovala sebemenší známky bolesti či vyčerpání.

Podobná služba jí nevadila, ve skutečnosti se snad i radovala, že se o něho může starat. Dokonce mohla využít svého instinktu, kdy dokázala odhadnout, co právě pán domu potřebuje - kvůli své hrdosti však o to nežádal. Velice zřídka jí děkoval za nepožadovanou laskavost, přesto na ni pohlížel vlídně.

Společně s tmou se Gaylina nervozita zvyšovala. Hlídala dům, překontrolovala, zda všechny dveře i okna jsou zavřené. Ani se nepokusila o svou pravidelnou večerní procházku po verandě. Nic by ji nemohlo přinutit ani k jednomu kroku, kterým by se dostala mimo bezpečí stěn.

Zkoušela sledovat televizi, ale program zajímavý nebyl. Snažila se číst, ovšem nemohla vydržet sedět na jednom místě. Jak ji potěšilo, když hodiny v hale odbily celou. Opět mohla vstát a jít překontrolovat pana Crandalla.

Přešla k jeho ložnici, otevřela dveře. Naklonila se, pozorně zírala do temnoty. Viděla obrys těla pod přikrývkou. Léky zabraly, pacient docela hlasitě pochrupoval. Ještě chvíli naslouchala, zda dýchá pravidelně. Potom se stáhla a potichu zavřela dveře.

Útok přišel tak znenadání, že neměla čas ani vykřiknout. Cizí dlaň jí zacpala ústa. Ohebné chapadlo ji sevřelo kolem pasu, pevně tisklo jako svěrák.

Vetřelec Gaylu pozadu vláčel do haly. Když se snažila nohama vzepřít, chytil ji a klidně odnášel. Zaťala nehty do ruky v obličeji, kopala ze všech sil. Možná mu způsobila trochu bolesti na holenní kosti, ale k osvobození to nestačilo.

Dovlekl ji až do přijímacího pokoje, otočil a přirazil ke zdi.

Omámená děsem, vyčerpaná bojem lapala po dechu. Konečně zdvihla hlavu. Oči se jí překvapením rozšířily, zrcadlilo se v nich poznání. Ačkoliv rty formovaly jméno, žádný zvuk nevyšel.

„Jimmy Don!” nakonec přece jenom vydechla.

KAPITOLA PADESÁTÁ PÁTÁ

Pravděpodobně přebral. Někteří opilci vidí růžové slony. On zase zahlédl ženu na koni bez sedla, blondýnu. Připomněla mu Schyler. Cosi uvnitř zahořelo touhou, v rozkroku se všechno napjalo. Jak moc by si přál, aby přestaly tyhle idiotské reakce těla, kdykoliv na ni pomyslí.

Pořádně si přihnul. V relativně krátké době od chvíle, kdy se vrátil domů, do sebe házel třetí či čtvrtý bourbon. V tak horké a vlhké noci překonal velkou vzdálenost. Celé hodiny se brodil bažinami, prodíral hustým lesem. Přesto v něm hlodalo podezření, že cosi přehlédl, něco důležitého, co hrálo podstatnou roli! Pronásledovalo ho to jako obtížný hmyz. Nemohl se nepříjemného dojmu zbavit.

Co přehlédl?

Nervózně přecházel a silně popíjel - snažil se starosti odsunout. Do hajzlu, vždyť už to ani jeho problém nebyl! Proč se tím nechává otravovat? Ne a ne si odpočinout. Ani pravidelný přísun alkoholu nepomohl. Naopak má ještě vidiny. Blondýna na koni bez sedla! Bože!

Ještě jednou se zastavil u okna. Tentokrát pomalu oddaloval sklenku od rtů: Zatraceně ta ženská seskakuje z koně

a běží ke dveřím. Sklenku odložil na stůl, aby mohl zareagovat na zaklepání.

„Ahoj, Cashi,” vyhrkla, sotva dechu popadala. Ruce si

zkřížila na prsou.

„Ztratila ses?” Musel by být slepý, aby si nevšiml, že pod přiléhavým tričkem schází podprsenka.

Vypadala uštvaně, jako by snad běžela, a ne jela na koni. Rozhodila ruce, pokrčila rameny - pohyb nádherně rozhoupal přitažlivé obrysy ladného páru bradavek. „Asi ano,” sykla a uchichtla se. „Můžeš mně ukázat, kudy se dostanu zpátky na Belle Terre?”

Cash otevřel rám sítě proti hmyzu. „Nevím,” líně zavrčel. „Měl bych?”

Tricia se samolibě uculovala, když musela ustoupit až k sloupku. „Co jsem tak zaslechla, Cashi Boudreauxi, dokážeš ženám ukázat úplně všechno! Dokonce i jistá místa, kam vůbec jít nechtějí.”

„Skutečně?”

Zadívala se na jeho mohutnou hruď, přes rozepnutou košili se naskytl zajímavý pohled. „Helemese, něco takového se říká.” Přesunula zrak vzhůru, půvabně zamrkala. „Ale samozřejmě pravdu neznám!”

„Můžeš se klidně zeptat sestry!”

Úsměv zmizel. „Schyler? Mluvíš o ní? Ta přece není mou pravou sestrou, to snad víš!”

Cash se opřel ramenem také o sloupek, přisunul se k ní blíž. Kloubem ukazováčku jí přejel klíční kost. „Přesto se jí můžeš zeptat.”

Tricia se k němu svůdně přitiskla a provokativně mu pohlédla do očí. „Některá fakta si ráda vypátrávám sama.”

Chladně se na ni podíval, spočinul zrakem ve smyslné tvá-

ři, nasadil oplzlý úšklebek. „Chceš drink?” zeptal se a kousek poodstoupil.

„Děkuju, po něčem takovém přímo toužím! Rty mi snad okoraly, připadám si vyprahlá.”

Přidržel jí síť, aby mohla projít. „Až po tobě.”

Protáhla se kolem něho jako na módní přehlídce, předváděla mu dokonalé tělo. Obdarovala ho významným pohledem. „Jak kouzelné! Absolutně půvabné. Tak hezoučké malé křesílko. Ruční práce?”

„Oui. Stačí bourbon?”

„A trochu vody. Taky led, prosím.” Pomalu se otočila, seznamovala se s interiérem typického cajunského domu. „Takže tohle je místo, kde můj otec strávil mnoho vzrušujících hodin s tvou mámou.

„Teď zase jak to vidím já,” začal Cash, úmyslně zachrastil kostkami ledu ve sklenici a přilil požadované příměsi, „pokud Schyler není tvoje sestra, potom Cotton není táta!” Včas se otočil, aby zachytil Triciin zuřivý pohled, který bleskově přeměnila v ladný úsměv.

Natáhla se pro drink a přitom se snažila alespoň o vyzývavý dotek. „Asi máš pravdu,” zapředla a hned upila. Jako by zoufale potřebovala vzpruhu. Oči jí stále přebíhaly po místností, pokradmu se snažila zachytit situaci venku za okny. „Skutečně žádné kořeny tady nemám!”

„Jo?”

„Opouštím Heaven.” „Sama?”

„Ano. S Kenem jsem skončila!” „Smůla.”

„Ani si nemyslím.” „Kdy odjíždíš?” „Možná zítra.” „Kam?” „Ještě nevím.”

„Vybrala sis dost divný čas k jízdě na koni.”

„Hele, já…,” zajíkla se, „už mě unavilo balení. Kromě toho, mám dojem, že jsem se formálně chtěla rozloučit s celou Belle Terre.”

„Hmm, a ztratila ses?”

Opět pomalu upíjela bourbon, pohlížela na něho přes okraj sklenky, zatímco likvidovala obsah. Hlas jí zaskřípěl, když pokračovala: „Však dobře víš, proč jsem tady, Cashi!”

„Rozhodla ses tady padnout na záda!”

Ta schopnost na první pohled prokouknout složitě promyšlené intriky ji znepokojila. Navíc z drze útočné otevřenosti sálala bezcitnost. Předstírala šok. Přitiskla si ruku na srdce. „Bože můj, ty jsi tak neomalený. Hanba ti, Cashi Boudreauxi! Víš, jak jsem nervózní? Dočista jsi mi vyrazil dech!”

Začal si uvolňovat opasek, blížil se k ní. „Všechno o tobě vím už od té doby, co tě Cotton a Macy adoptovali. Ovšem nedala jsi mi šanci, slečno Tricio. Kdykoliv jsem tě potkal na ulici, zvedla jsi svůj pyšný nos a dívala ses jinam! Pokud tě ale rozkrok táhne ke mně, proč sis dávala tak dlouho načas?”

Sledovala, jak si rozepíná džíny. Zvlhčila si rty. „Až pozdě se mi donesly příznivé zprávy od ostatních žen.” „A copak říkaly?”

„Prý jsi ten nejlepší, což chci otestovat na vlastní kůži.” „Na to jsi mohla přijít dřív. Na co čekáš?” „Nejspíš sbírám kuráž..,”

Cash teď stál přímo proti Tricii. Oči měl napůl přivřené, když na ni pohlížel. Uchopil okraj vyzývavého trička, pomalu táhl vzhůru. „Jenom mi nejde do hlavy, proč jsi přijela až teď, ve chvíli, kdy tě právě zaměstnávalo to balení.” Konečně ji svlékl, tričko pohodil na podlahu.

Hned ho chytila kolem krku, celým tělem se k němu přitiskla. „Plýtváme časem kvůli těm hloupým otázkám.”

Rukou jí sevřel vlasy, hlavu zvrátil dozadu. Ucítila horký dech s příchutí bourbonu, když se blížil k jejím rtům. „Jedno bys o mně měla vědět, slečno Tricio. Časem nikdy nemrhám!”

Přece jenom tušila zádrhel, jelikož všechno probíhalo až neuvěřitelně snadno. Určitě dojde k nějaké pohromě. Schyler jen uvažovala, v jaké formě se objeví první náznaky trablů. Půl hodiny před plánovaným odjezdem na to přece jenom přišla! Rána nedopadla zvenku, ale zevnitř.

Dřevorubci tvrdohlavě odmítali vyjet se dřevem do východního Texasu, dokud Cash nepovede konvoj.

„Pan Boudreaux už pro nás nepracuje!” snažila se vysvětlit situaci rozladěné skupině lesních dělníků. Ani tohle je ne—

vyvedlo z konceptu. Půl tuctu mužů na ni tupě zíralo, nerea—

govali na žádné vševysvěttlující argumenty. „Už pro nás

nechce pracovat!” ‘

„Boudreaux nikdy nepřestane dělat, dokud úkol není splněný,” mumlal kdosi v zástupu. Ostatní souhlasně zabručeli.

Než se nespokojenost mohla přenést v otevřenou stávku, Schyler jim rychle připomněla veškeré prémie. ,.Nikdo je nedostane! Ani dřevorubci, ani pomocníci, ani nakladači, ani řidiči - ani cent se neobjeví, pokud Endicott neobdrží poslední várku! Všichni přece dobře znáte dané podmínky.”

„Každý s námi souhlasí. Jsme pověřeni mluvit i za ně! Ani se nehneme, když Cash nepojede!” Ultimátum potvrdil gejzír hnědé močky z rozžvýkaného tabáku. Přihlížející souhlasně zamručeli.

Ramena jí poklesla porážkou. Celou kolonu do východního Texasu neodveze. Navíc už nezbyl čas najmout si nějaké řidiče z jiného okrsku. Zdálo se, že místní lesáci odpřisáhli Cashovi věrnost… A všechno na poslední chvíli.

Neměla tedy nic jiného na výběr!

„Tak fajn, počkejte na mě! Hned se vrátím. Mezitím se připravte, každá souprava ať nastartuje. Chápete? Kontrolujte řetězy i příčné nosníky každých deset minut, dokud se neobjevím. Dávejte pozor, aby se tu náhodou nemotal zase někdo, kdo k nám nepatří!”

Velice pečlivě vypracovala plán odjezdu, od šerifa Patouta si vyžádala policejní eskortu až k hranici státu. V deset hodin se měly objevit dva hlídkové vozy na druhé straně mostu přes Laurent Bayou. Hnala se k autu, zkontrolovala hodinky. Zbývalo jí ještě dvanáct minut času.

Přišlápla plynový pedál k podlaze, vyřítila se na prašnou cestu vedoucí ke Cashově domu. V duchu si probírala dost velké množství pravděpodobných reakcí, pokud ho tam najde. Vysměje se jí! Práskne před ní dveřmi! Nakonec mohl i odjet z města. Nebo onemocněl, opil se, spí či mnoho dalších variant.

Reflektory Ozářily hlavní vchod, když zabrzdila. Uvnitř domu byla tma-Bože, ať tam je!

Motor nechala běžet, dveře zůstaly dokořán, zatímco se hnala po schodech na verandu. Volala ho jménem. Bušila do rámu sítě proti hmyzu.

„Cashi?” vyvolávala. O pár vteřin později se zhmotnil za sítí. „Cashi, bohudíky že jsi tady! Vyslechni mě, prosím! Nemám na to právo, já vím, a?e přesto se odvažuju tě žádat o pomoc. Opravdu tě potřebuju! Musíš…”

Chrlící fontánu slov zarazilo zjevení Tricie za jeho ramenem. Natahovala si tričko. Schyler dokonce zaznamenala, jak si přihlazuje látku přes ňadra, pak upravuje vlasy. Vidět ji v tomhle místě bylo tak šokující, že náhle nebyla schopna sebemenšího pohybu.

Pohledem přejela na Cashe. Všimla si rozhalené košile, povolených kalhot, rozcuchané kštice a sebejistého výrazu ve tváři. Tricia dokonce nasadila blazeované samolibý.

Schyler o krok ustoupila. „Můj bože!” Zalapala po dechu. Zcela automaticky si sevřela halenku na prsou, jako by ji chtěla udržet zapnutou. V nitru se cosi hroutilo. Zavřela oči a modlila se k Bohu, aby se neztrapnila mdlobou. Ani jednomu z nich nemínila dopřát to sladké uspokojení.

Zaregistrovala stejný pocit děsivé noční můry jako tenkrát při zásnubní party, kdy Tricia ohlásila své těhotenství s Kenem. Zase vnímala vtažení do propastného zoufalství. Žena, která se nazývala její sestrou, opět měla na tváři tentýž zářivý úsměv škodolibé radosti jako tenkrát. A naprosto stejně ten druhý neříkal nic, ani se nepřiznával, ani nebránil. Cash nikdy necítil potřebu se ospravedlňovat. Ani ho nenapadlo vymýšlet nějaké omluvy či nahrazovat způsobenou škodu. Nechal by ji potopit se až na dno temné propasti, aniž by pohnul brvou při snaze o záchranu.

Schyler napřed zachvátila touha otočit se a zděšeně prchat, dokud se mrtvá neskácí na zem. Místo toho se jí podařilo kdesi ve svém nitru nalézt zdroje energie, o nichž neměla ani tušení. Zhluboka se nadechla; „Promiň tak nemilé vyrušení! Nevěděla jsem, že máš… hosta.”

„Co máš za problém?”

Stiskla ruce, polkla a vyslovila ta nejtěžší slova, která kdy musela použít. „Potřebuju tě” Jakmile se tenhle jednoduchý fakt ocitl venku, zbytek se už zdál poměrně snadný. „Řidiči odmítli vyjet se soupravami pokud je nepovedeš! Jejich úmysl nemůžu zvrátit ani hrozbami, ani přísliby. Časový limit mi dotikává. Šerif nám poskytuje eskortu až na hranice, ale musíme vyjet teď! Takže čekám, zda řekneš ano, či ne. Není čas na žádné rozmýšlení Musím se to dozvědět ihned. Pomůžeš mi ještě jednou, naposledy?”

Neřekl nic. Opřel se do sítě rukou, vyšel na verandu a zapínal si oblečení. Schyler se hnala za ním.

„A co já?” vyklusala Tricia ven. „Cashi, vrať se! V žádném případě mě tu nemůžeš nechat samotnou!”

„Domů se dostaneš stejnou cestou, po které jsi přijela sem,” houkl na ni přes rameno, když zapadl za volant Schyleřina vozu.

„Cashi, proč s ní jedeš?” zavyla Tricia. „Proč se staráš, co se stane s tím zasraným dřevem? Schyler tě přece propustila! Copak nemáš ani trochu vlastní hrdosti? Cashi, neodvažuj se mě tady nechat!”

„Pokud tady nechceš zůstat, tak honem skoč do toho pi-tomýho auta!” Bublala vzteky, přesto hupla dovnitř. Cash už proletěl úzkou zatáčkou, než se jí konečně podařilo zabouchnout dveře.

Schyler si tlačila zaťaté pěsti na ústa po celou dobu jízdy. Chtěla začít oběma spílat, tělesně je nechat ztrestat. Přes tajnou lásku k tomu muži neměla však na to právo. Bolest této druhé zrady ji mohla klidně zabít, ale ne teď. Později, ne v tuhle noc! Teprve až zajistí budoucnost Belle Terre, může vydechnout naposledy kvůli dvakrát zlomenému srdci. Teď v žádném případě nepodlehne, nenechá se stáhnout ke dnu!

Zasmušilí dřevorubci seděli u rampy, pokuřovali, těkavě v hovoru přebíhali z jednoho tématu na druhé. Náhle se blížil vůz. Okamžitě vstali, s očekáváním k němu vzhlíželi. Nadšeně zajásali, když se objevil Cash.

„Kurva, co se tady děje?” zařval. „Zdvihněte ty vaše líné prdele a už ať sedíte za volanty souprav! Copak chcete, aby tady dřevo zakořenilo, než se dostane k Endicottovi?”

Drsně štiplavá slova je podnítila přímo k horečné činnosti. Celková apatie zmizela, všichni se vrhli do práce. Pochechtávali se a plácali po zádech, když zamířili ke kabinám nákladních vozů.

„Do kterého chceš, abych nastoupil?” zeptal se Cash.

„Samozřejmě do prvního,” vyhrkla Schyler a vyrazila za ním.

„Kam jdeš?”

„Kam myslíš?”

„K Endicottovi?”

„Přesně tak, a jedu s tebou! Cotton mi tě totiž doporučil!” Zastavil se. Ona též. Obrátili se k sobě a pronikavě si hleděli do očí. Schyler zrak nesklopila, dokud se policejní vozy neobjevily na druhé straně mostu. „Je čas vyrazit,” pronesla, nečekala na pomoc a vyhoupla se do kabiny první soupravy.

Cash přešel na druhou stranu, vsoukal se za volant. Nastartoval. Překontroloval situaci v obou zpětných zrcátkách, sešlápl spojku a zařadil jedničku. Popojel však jenom o kousek.

„Počkej!” vyjekla Schyler. Cash dupl na brzdu. „To vypadá jako Kenovo auto.” „Doprdele, co dělá?”

Dívali se obrovským předním sklem, jak Ken projíždí mezi oběma policejními vozy a brzdí uprostřed mostu. Zadek auta se ve smyku zhoupl, než se zastavil. Cash zahoukal, Schyler se nahnula z okna ven a mávala rukama.

„Kene, co zase vyvádíš? My právě vyrážíme. Neblokuj most!”

Švagr vystoupil. Schyler si musela zastínit oči přeď reflektory sportovního vozu. Těžko se dala zahlédnout silueta v blýskavé záři oblaku zdviženého prachu.

„Bože můj, co to vymýšlí?”

„Asi nás chce vyřadit… Hele, kurval”

V tom samém zlomku vteřiny Schyler viděla přesně totéž, co Cash. Suše polkla. „Panebože, ach, to snad ne…”

Ken si právě přikládal revolver ke spánku. Potom udělal

několik kroků kupředu. „Všichni jste mě považovali za hlupáka,” blekotal. Měl řádně upito. Nekymácel se ale, zrovna tak i pevně držel zbraň. „Mysleli jste si, že nemám koule?

Ani mozek? Já vám ukážu! Však uvidíte, až ho rozmáznu po

celém mostě!”

„Musíme něco udělat,” otvírala Schyler dveře.

Cash ji chytil za ruku, vtáhl dovnitř. „Ještě ne!”

„Ale vždyť může každým okamžikem stisknout spoušť.”

„To udělá, pokud za ním vyběhneš na most a vyděsíš ho.”

„Cashi, prosím,” snažila se vytrhnout ruku ze sevření.

„Dej mi vteřinu!” pronesl. „Nech mě uvažovat!”

„Vypadni z toha mostu, ty idiote!”

Otočili se směrem, odkud se nesl křik. Až dosud zapomněli na Tricii. Až teď si všimli, jak se krčí u zdi kanceláře.

„Co se s ní stalo?” podivila se nahlas Schyler. „Proč není…-

„Zmiz z mostu!” Přiložila si dlaně k ústům, hlasem plným šíleného hněvu ječela na sebevraždou posedlého manžela. „Kene! Copak mě neslyšíš! Vypadni z toho mostu!”

Schyler se opět podívala směrem ke švagrovi. „Vůbec ji nechápu. Co pořád…”

.Ježíši Kriste!” Cash vykopl dveře, zároveň vyvlekl Schyler z kabiny. Skočil na zem. „Ven z náklaďáku!” Srazil ji k zemi, skácela se jako podťatá.

O zlomek vteřiny později s puntičkářskou pečlivostí Jiggerem načasovaná nálož přeměnila most přes Laurent Bayou ve změť létajících úlomků. .

KAPITOLA PADESÁTÁ ŠESTÁ

Gayla mu přejížděla rukama hruď, tvář i paže. „Nemůžu uvěřit, že jsi tady! Určitě není pravda, že se tě dotýkám. A… a, že jsi mě nezavrhl!” Slzy jí zaplavily oči. Teď se konečně může dosyta vyplakat. Jimmy Don snad přímo spadl z nebe, vzlykala - napřed strachem, pak hanbou, nakonec neutuchající láskou.

„Neopovrhuju tebou, Gaylo, i když jsem tě strašně nenáviděl. Celou dobu ve vězení jsem v sobě živil pomstu. Pak mi naštěstí přišel dopis od Cashe, přesně ve stejný den jako od Schyler. Pozval mě k sobě, až se dostanu ven.” Láskyplně ji hladil po tváři. „Vylíčil mi všechno o tvém osudu, i proč se celý tvůj život tak ošklivě zvrtnul.”

„Proč jsi mě ale potají sledoval?”

Zašklebil se, uvelebil se na lavici. „Cash si mě najal!”

„On si tě najal, abys špehoval na Belle Terre?”

„Měl jsem vás mít na očích. Obával se, že se Jigger bude chtít přece jenom nějak pomstít.”

Přerovnala si myšlenky v hlavě. „Cash se bál o Schyler?”

„O každého z vás. O Schyler, o tebe, o pana Crandalla…”

„Však jsi mě několikrát vyděsil. Poznala jsem totiž, že se tu někdo motá a slídí! Číhá na správný okamžik, aby nám mohl něco hrozného provést.”’

„Máš pravdu.” Chřípí se mu rozšířilo zlobou. „Ale já se tu neplížil sám. Jednu noc jsem zahlédl Jiggera, jak se vám vkrádá do dómu.”,

„Takže on mi nechal panenku na postelí.”

„Panenku?”

„Figurku vúdú!”

„Nevěděl jsem, co uvnitř dělá. Ani se nenaskytla možnost ho nějak zastavit, protože bych tím prozradil svou přítomnost. Jen jsem se ujistil, že ti neublížil, a potom jsem ho sledoval po celou cestu domů.”

„Pár dní předtím jsem v noci zahlédla, jak se kdosi snaží zvenku vyslechnout hovor v přijímacím pokoji.”

,Jo to byl Jigger. Já tě viděl vyjít na verandu. Zadržel jsem dech, chtěl tě varovat, abys nezašla až za ten roh. Bohužel Cash mi nařídil držet se ve skrytu, dokud Flynn neodhalí karty.”

„K tomu ale nedošlo.”

Jimmy Don pokrčil rameny. „Pro něj je však už pozdě. Dřevo dnes v noci vyjíždí. Během posledních dní byl Cash velice nervózní. Ani nevím, kolikrát prozkoumával okolí nakládací rampy.”

„Co hledal?”

„V tom je právě ten háček! Sám nevěděl. Věřil jen předtuše, že kdosi jde po Schyler. Ať ty koleje vyhodil do vzduchu kdokoliv, nezastaví se. Proto najisto očekával nějakou akci, kterou by noční transport ochromili.”

„Oni?”

„Cash si nemyslel, že v tom Jigger jede sám.”

Zcela podvědomě se Gayla otřásla při opětovném zaslechnutí kuplířova jména. „Jimmy Done, od Flynna se musíš držet pěkně daleko. Jestli tě zahlédne se mnou, bude tě chtít taky zabít!”

Ruce jí ochranitelsky svíraly dlaně, které přenesly šišatý míč přes brankovou čáru víckrát, než se podařilo komukoliv jinému v celé historii amerického fotbalu na střední škole v Heaven. „Jigger ti už neublíží, ani nikomu jinému - vůbec nikdy!”

Promluvil s takovou jistotou, až se Gayle srdce zastavilo. S úzkostí na něho pohlédla. „Jimmy Done, neudělal…”

Položil jí vztyčený prst na rty. „Nikdy se mě na to neptej!”

Chvíli se dívali jeden druhému do očí, potom vděčně zavrněla a položila si tvář na jeho mohutnou hruď. Přitiskl ji k sobě.

Po chvíli se z láskyplného objetí vyvlékla, vstala a přešla k jednomu ze sloupů na verandě. „Měla jsem tolik chlapů v posteli, že se to ani nedá spočítat, Jimmy Done…

“Pomalu se zvedl, přikročil k ní. „To nevadí.”

„Ale mně ano.” Sklopila zrak, slzami rozostřeným pohledem se dívala na své ruce. „Předtím než jsem začala pracovat v tom baru, jsem neměla nikoho jiného kromě tebe. Přísahám před Bohem!”

Položil jí ruce na ramena. „Však já to dobře vím. Oba jsme si vytrpěli své od toho ďábla, Gaylo!” Chytil ji za bradu, natočil její tvář k sobě. „I mě postihlo ve vězení příkoří…” Hlas se mu vytratil. Vzpomínky byly dosud bolestivé, nemohl je zatím přetvořit ve slova.

Intuitivně pochopila. „Není potřeba nic vysvětlovat,” zašeptala.

„Ale já musím! Miluju tě totiž, Gaylo. A chci s tebou žít, jak jsme si o tom vždycky povídali. Bohužel nemůžu tě požádat o ruku.” Naklonila hlavu na stranu, zvědavě na něho zírala. Odkašlal si, nemohl ani mrknout, aby mu nesjely slzy z očí. „Tam v base byli chlapi, kteří mě silou dostali.” Otočil se, pevně sevřel víčka. „Tohle chování ve mně cosi zlomilo. Já…, fakt nevím, jestli… jestli můžu ještě kdy být se ženskou. Bojím se, že… jsem se stal impotentní…”

Gayla mu něžně rukama sevřela tvář a natočila k sobě. Otevřel zoufalé oči plné slz. „Jimmy Done, to mě nezajímá,” pronesla s vroucí upřímností. „Věř mi, hochu - pracovala jsem tvrdě a vážně si nepamatuju, jaké to je, toužit po muži, jak je běžně zvykem. Stačí, když ke mně budeš jemný, laskavý a něžný. Hlavně mě miluj! Víc od tebe nechci.”

Slzy mu kanuly po hebkých temných lících. Přitiskla se k němu, pevně ji objímal. V té chvíli je nikdo nemohl rozdělit s výjimkou exploze, která roztřásla okna na Belle Terre a rozzářila noční oblohu jako při oslavách Dne nezávislosti.

„Dobrý bože!” vyjekl Jimmy Don. „Ten Cash měl přece jenom pravdu.” „A co Schyler!”

„Zůstaň tady!” Jimmy Don jako blesk mizel ve tmě. Vztáhla ruce. „Chci jít s tebou!” „Musíš tu zůstat se starým pánem,” volal už z trávníku. „Žádná auta tady nezbyla.”

„Však už běžím.” Štíhlé, kdysi rekordy lámající nohy se rozkmitaly.

„Dávej na sebe pozor, hochu. Zavolej, když se něco dozvíš.” Jen mávl rukou, aby pochopila, že rozumí. Sledovala

mizející obrys atletické postavy Bouchl rám sítě proti hmyzu. Bleskově se otočila. „Pane Crandalle, zpátky do postele!” Přeběhla k němu, honem ho začala podpírat. Vypadal,

že se každým okamžikem zhroutí. Rudá záře plamenů se mu

odrážela v očích.

„To je někde u rampy!”

„Jsem si jistá, že je všechno v pořádku. Jimmy Don to právě utíká zkontrolovat. Určitě nám zavolá.”

Cotton se nad vysloveným jménem ani nepodivil. Zdálo se, že vůbec nezaregistroval přítomnost bývalého vězně ve svém domě během posledních pár hodin. Nebo ho to ani nezajímalo. Zíral na pekelně zbarvenou oblohu nad vrcholky stromů.

„Musím se tam dostat,” sípal..

„V žádném případě. Honem zpátky do postele!”

„Ne!” Snažil se uniknout z jejího sevření, ale v tak slabé kondici nemohl zvítězit.

„Pane Crandalle, i kdybych s vámi souhlasila, nemáme tu ani jedno auto. Neexistuje žádný způsob, jak se tam dostat.”

„Zatraceně!” zabušil do veřejí. Trhavě dýchal. Rukou křečovitě svíral pyžamo v blízkosti srdce.

Gaylou pronikal děs. „Ať už jste zpátky v posteli!”

„Nech mě být,” zachrčel a snažil se odrazit její pomocnou ruku. „Nejsem žádné dítě. Přestaň ze sebe dělat moji chůvu!”

Další spor by jeho stav jenom zhoršil. Gayla uznala porážku. „Tak dobře. Sedneme si tady na verandě. Kdyby telefon zvonil, uslyšíme ho.”

Teprve pak jí Cotton dovolil, aby ho odvedla k jednomu z křesel. Pomalu usedl. Gayla se uvelebila na horním schůdku, sukní si zakryla nohy. Společně a v tichosti zírali na noční nebe zahalující se barvou krve.

Dodávka zarachotila na příjezdové cestě. Gayla stále seděla na schůdkách, opřená o sloup, a spala. Neprobudila se, dokud se neozvalo bouchnutí dveří. Zdvihla hlavu, rozespalé oči zaclonila rukou proti paprskům vycházejícího slunce.

Cash a Schyler se blížili, oba vypadali, jako by přicházeli z bojiště. Jimmy Don seskočil z korby. Stydlivě se na něho usmála. Odpověděl rozzářenou tváří.

„Tati!” vyjekla Schyler. Vyběhla po schůdcích na verandu. „Bože, co tady venku děláš? Proč nejsi v posteli?”

„Odmítl se vrátit dovnitř, Schyler,” žalovala Gayla. „Ačkoliv nám Jimmy Don zavolal, že jste všichni v pořádku, přesto neposlechl mé prosby a zůstal tady!”

„A tys taky strávila celou noc na verandě?” Černá dívka přikývla. Pak si obě ženy vyměnily ustaraný pohled, protože Cotton opravdu nijak dobře nevypadal.

„Tak fajn, tati, já se od tebe ale ukecat nenechám!” pronesla Schyler rezolutně. „Gaylu jsi mohl zastrašit, ovšem mě ne. Okamžitě naklušeš do postele!”

Odstrčil dceru bokem. „Chci vědět jen jedno.” I když hlas zněl stařecky křehce, přesto všichni ztuhli. Vzepřel se totiž o opěradla křesla a pomalu se vzpřimoval do své plné výše. „Tohle jsi mi udělal ty?”

Díval se přímo na Cashe. Modré oči mu téměř zakrývaly svraštělé brvy. Obviněný pohledem neuhnul. Zírali na sebe stejně tvrdě a nepřátelsky.

„Ne!”

„Ve všem měl prsty Jigger Flynn, tati,” rychle vysvětlovala Schyler.

Snažila se předběhnout bobtnající bouři. Vzduch čpěl sí-

rou. V té samé chvíli, kdy se Cotton a Cash postavili proti

sobě tváří v tvář, vše kolem ztichlo a scéna se zelektrizova—

la přesně jako atmosféra před tornádem. Schyler dobře vě-

děla o jejich vzájemné antipatii, ale nikdy nepředpokládala,

že se stane svědkem až tak hmatatelného a nesmiřitelného

odporu.

Honem začala v krátkých větách líčit průběh dramatické noci. Raději nezacházela do detailů. Ty mu později předloží jako lék kapku po kapce, až aspoň trochu zesílí a bude schopný vyslechnout i to nejhorší. Zcela vynechala Kenovu smrt při výbuchu jen pár vteřin před plánovanou sebevraždou. Ani se nezmínila o tajném mnohaměsíčním spojení Tricie s bankéřem. Právě v této chvíli sestru vyslýchal šerif za přítomnosti advokáta, který navrhoval spolupráci se státními úřady. Tricia tak mohla doufat v menší trest, protože jinak by se musela s Gilbreathem a Flynnem zodpovídat za vraždu svého manžela - a z ještě několika dalších obvinění.

Ne, tohle všechno může počkat do doby, až Cotton přestane být tak viditelně zmožený.

„Oheň vypadal zdálky mnohem horší, než ve skutečnosti byl, tati,” úzkostlivě se ho snažila uklidnit. „Většinu dřeva jsme zachránili. Pořád nám ještě zbývá dostatek času, abychom poslední dodávku Endicoltovi doručili podle smlouvy, ale vyvlastnění bankou už nám naštěstí nehrozí!”

Cotton snad neregistroval ani jediné slovo. Zdvihl ruku, namířil na Cashe ukazováček „Cizím vstup zakázán!” zahřměl.

„Tati, proč neposloucháš? Vždyť Cash dřel tuhle noc za deset, a hlavně pro tebe!”

Paže vykazující vetřelce z pozemku se začala chvět. „Ty… ty…” Zasípěl, sevřel pyžamo v místech, kde mu slabě tlouklo srdce, zavrávoral.

„Tatínku!” vykřikla zoufale Schyler.

Cotton poklesl najedno koleno, potom padl na záda. Dcera se k němu sesula na podlahu verandy.

„Zavolám doktora,” vyhrkla Gayla a hnala se dovnitř. Jimmy Don vyběhl za ní.

„Tati, tatínku,” Schyler ho zoufale hladila. Pobledlý obličej měl zbrocený potem. Rty i ušní lalůčky se začaly zbarvovat nebezpečně namodralým odstínem. Hvízdavě sípal.

Schyler pozdvihla hlavu, s hrůzou v očích pohlédla na Cashe. Jeho napjatý výraz ji překvapil. Tvář mu zalil ruměnec snad přebytečné krve, které se právě Cottonovi nedostávalo.

Přiklekl, sevřel v pěsti cíp pyžama a trhnutím dostal pacienta do sedu. „Zatraceně, budeš se navěky smažit v pekle, když teď umřeš! Ne, aby ses o to pokoušel, člověče! Ne, aby tě napadlo myslet na smrt!”

„Cashi, co to děláš?!”

Cloumal s ním. Šedivá hlava se bezvládně klimbala. Oči měl však zabodnuté do Cashovy zmučené tváře. Sluncem vybělené vlasy mladého muže mu padaly do obličeje. Slzy v oříškově hnědých očích se blýskaly.

„Nesmíš umřít, dokud to neřekneš! Podívej se na mě! Řekni konečně pravdu!” Sevřel pěst ještě pevněji, přitáhl si Cottona blíž k sobě. Sehnul hlavu, opřel se čelem o jeho. Hlas mu přeskakoval zoufáním, když přikazoval přes zatnuté zuby: „Řekni to! Konečně se jednou v mém zatraceném životě vyslov! Nazvi mě už konečně synem!” . S obrovským úsilím pacient pozdvihl ruku. Dotkl se Cashova strniska na bradě. Odkrvené konečky prstů ho pohladily, bohužel zaskřehotané jméno nepatřilo synovi. Jen přerývaně vydechl: „Monique“

A potom umřel. |

Ruka odpadla z Cashovy tváře, se žuchnutím udeřila do prkna podlahy. Pak synovy svaly na paži povolily. Pomalu položil zhroucené tělo svého otce. Pořád ale nad ním zůstával sehnutý, zíral do těch nevidomých modrých očí, které ho vždycky odmítaly vzít na vědomí.

Potom Cash vstal, zamířil ke schůdkům a přešel k dodávce. Neodjel však dostatečně rychle - zdrcená Schyler, oněměle klečící vedle milovaného táty, si stačila nesmazatelně vrýt do paměti obraz Cashovy tváře, rozbrázděné nezměrným zoufalstvím…

KAPITOLA PADESÁTÁ SEDMÁ

Každý západ slunce na Belle Terre byl nádherný.

Dnes však ještě krásnější než kdy jindy. Během dne sice pršelo, ale obloha nad ní se vyčistila. Na západním horizontu obří nafialovělé bouřkové mraky připomínaly květy hortenzií. Sluneční paprsky jimi pronikaly a tvořily dokonalé nebeské panorama.

Člověku se opětovně upevnila víra v Boha.

Schyler sledovala až okázale pompézní představení přes okno své ložnice. Dlouhé stíny nábytku se plazily po stěnách i podlaze. Částečky prachu se vznášely v teplé záři odcházejícího slunce. V rezidenci vládlo ticho. Jako obvykle. Ona ani paní Dunneová moc hluku nenadělaly.

Gayla se už odstěhovala. Společně s Jimmy Donem se zabydleli v nově postavených dvojdomcích na předměstí. Na podzim chtěla začít pracovat v mateřské školce, zatímco Jimmy Don se stal zaměstnancem Crandall Logging. Převzal po Howellovi účtárnu. Kurátor, který dohlížel na podmíněně propuštěné vězně, měl z jeho úspěchu velikou radost. Schyler předpovídala milé dvojici šťastnou budoucnost. Určitě všechno zvládnou, obzvlášť, když se vymanili ze zhoubného vlivu Jiggera Flynna.

Strašlivá Jiggerova smrt Schyler otřásla. Pravděpodobně šlo o jednu z nejhrůzostrašnějších vražd, která se kdy udála v laurentském okrsku - ovšem k odhalení vraha se nenašla ani sebemenší stopa. Ačkoliv se mluvilo o mnoha případných pachatelích, kteří by to klidně mohli udělat, nic konkrétního se nevyšetřilo. Jigger si totiž kultivoval nepřátele zrovna tak, jako se jiní starají o své zahrádky. Jen málokdo litoval jeho přízračného odchodu z tohoto světa. Flynnova vražda se zanesla do záznamů coby nevyřešený kriminální čin.

Pohřeb Cottona Crandalla patřil k těm nejvýznačnějším událostem, k nimž došlo v celém okrsku za poslední desetiletí. Baptistický kostel praskal ve švech. Do uliček museli dokonce přidat židle. Přesto mnoho dalších pohřebních hostů zůstalo venku. Bohoslužba oplývala pompou, dokonce ani kazatel nebyl nikdy předtím výmluvnější. Kompletní chór pěl na kůru. Když se dostali k poslední sloce „Blíž k Tobě, Bože můj, jen k tobě blíž”, i těm nejotrlejším odpůrcům, kteří obviňovali Cottona z vypočítavého sňatku, vstoupily slzy do očí.

Ovšem vlastní pohřební akt se už odehrál v soukromí. Neuložili ho do země vedle manželky na hřbitůvku rodiny Laurentů, jak každý předpokládal. Došel totiž nerušeného a zaslouženého pokoje v tajném koutku milované Belle Terre. Jedině Schyler znala pravdu. Jen ona věděla, vedle kterého hrobu spí věčným spánkem.

Byla si jistá, že by Cotton její rozhodnutí schválil. Den před pohřbem ještě odjela do New Orleansu, kde uložili tělo Kena Howella do rodinné hrobky. Jen málo hostů se zúčastnilo. Tricia nevycedila ani slzu. Dokonce odmítala i jen pohlédnout či promluvit na sestru. Hned po krátkém obřadu ji odvedl policista. A to jí Schyler platila advokáta! Nic jiného přijmout nechtěla. Dokonce odmítla i její návštěvu ve vězení.

V těch nejtemnějších chvílích smutných dnů Schyler zavolala Markovi do Londýna. Soucítil s ní, ale vzájemný přátelský vztah nyní změnil formu. Oba to věděli a zavalovala je lítost. Pochopili však, že skutečnost nelze změnit, nemohou se vrátit do minulosti!

Nikdy se Schyler necítila tak osaměle v obrovské rezidenci jako tenhle večer. Napustila si vodu do vany a na dlouhou dobu se do ní ponořila. Veškeré oblečení měla pečlivě srovnané na posteli, aby ho mohla složit do kufru. Tenhle okamžik však oddalovala co nejvíc, protože dnešní noc se má stát poslední, kterou kdy stráví pod střechou Belle Terre… Když slunce konečně vzdalo svůj chrabrý boj o přežití a zapadlo za horizont, zatřásla hlavou, aby se zbavila zoufalstvím vzbuzené letargie. Otočila se.

Stál ve dveřích ložnice, ramenem se opíral o veřej. V tichosti na ni zíral. Měl na sobě džíny jako obvykle, vysoké boty a obyčejnou košili. Pocítila nervozitu, když ji takhle zastihl jen v kombiné.

„Vidím, že od našeho posledního setkání se tvé manýry

nijak nevylepšily,” poznamenala. „Copak bys nemohl alespoň zaklepat?”

„Nikdy jsem se nepotřeboval ohlašovat při vstupu k dámě do ložnice!”

Vkročil dovnitř. Z náprsní kapsy vytáhl obálku a hodil ji na toaletní stolek. „Dostal jsem tvůj dopis.”

„Takže nezbylo už nic, o čem bychom měli diskutovat, nebo ano?”

Vzal do ruky křišťálovou lahvičku s parfémem, přičichl si. „Asi jo. Ovšem tyhle zprávy se obvykle doručují osobně.”

Schyler se cítila trapně. Nejen proto, že tu stála jen tak v kombiné, ale měla pocit, že stejně obnažená je i její duše a mysl. Přítomnost muže v její ložnici ji zneklidňovala. Přestoupil práh, dotýkal se věcí, připadala si násilím zahnaná do kouta

.“Myslela jsem si, že nejlepší bude, když se víckrát neuvidíme. Můj právník mi radil dát ti všechno na vědomí poštou.”

„Taky odsouhlasil tvé rozhodnutí na mě přepsat Belle Ter-re?” „Ne.”

„Protože jsem Cottonův parchant?”

„V tomhle neprotestoval. On - myslel si, že bych měla splnit tátovu poslední vůli, jak byla napsaná.”

„Rozdělit celý pozemek rovnoměrně mezi tebe, mě a Tricii?”

„Ano.”

„Ale ty sis to nemyslela?”

„Ne.”

„Jak to?”

Rozvalil se na čalouněném lehátku, jednu nohu si přehodil přes opěradlo. Druhou se opíral o podlahu, kolenem; pohupoval do stran.

„Strašně těžce se to vysvětluje, Cashi.” „Zkus to!”

„Můj táta… tvůj otec… se k tobě choval odporně.” „Pokoušíš se tedy napravit jeho přečiny?” „Dalo by se to tak nazvat.”

„Dítě, které se narodilo na špatné straně postele, nemá žádná práva, Schyler.”

„Ty jsi ale pro něho byl něco víc.”

Hořce se zasmál. „Žijícím provinilým svědomím!”

„Možná. Když tenkrát odjížděl z New Orleansu, rozhodně nechtěl opustit ani tebe, ani tvou matku. Miloval ji. Vášnivě! Poslední vůle jeho lásku k tobě taky potvrdila!”

„Nikdy pro mě neměl jediné laskavé slovo,” vztekle odfrkl.

„Nemohl si to dovolit.” Zbystřil. Koleno se zastavilo. Očima se zasekl do jejího pohledu, přímo žadonil, aby ho přesvědčila. „Miloval tě, Cashi! Bohužel se k tobě nesměl moc přiblížit: Dobře věděl, že stačí ukázat jen trochu lásky k synovi a všichni pochopí, jak se věci mají.” Schyler zmateně svraštila obočí. „Já sama ale nechápu, co by na tom bylo tak špatného? Proč tě ještě za svého života neuznal za legitimního potomka?”

„Přísahal Macy, že to neudělá! Na tomhle se bohužel dohodli. Cotton si mohl ponechat mou matku coby milenku, ovšem syna mít nesměl…”

„A když máma umřela, proč tě oficiálně nepřijal?”

„Smlouva s Macy platila pro celý život. Cottonův! Alespoň tohle řekl mé matce i mně, když jsem ho nutil ke svatbě. Macy totiž neměla jinou šanci, než mu přenechat Belle Terre. Zatraceně se však pojistila, aby se tu moc šťastně cítit nemohl!”

„Postavil si Belle Terre nad svou vlastní blaženost, nad svého vlastního syna,” smutně pronesla Schyler. „Miloval tebe, Monique a mě. Ale láska k Belle Terre převyšovala úplně všechno…”

S pohledem upřeným na něho tiše konstatovala: „A zrovna ták i ty, Cashi, proto ses neustále zdržoval tady poblíž. Kdesi uvnitř jsi tušil, že Belle Terre je právoplatně tvá. Celý život jsi čekal na příležitost, abys to mohl veřejně prohlásit, co říkáš?” Neodpověděl, jenom na ni zkoumavě hleděl. „Vidíš, už nemusíš dál čekat! Předala jsem ti svůj podíl, a přesně tohle říká i oficiální dopis.

Všechno se vyjasnilo,” pokračovala po kratší pauze. „Majetek konečně neslouží coby vedlejší ručení půjčky. Je plnohodnotně přepsaný na tvé jméno, protože Endicottův šek nešťastnou situaci zachránil. Dokonce ještě zbyl docela slušný operační kapitál. A s poctivým účetním, který se bude starat o rozpočet, jsem si jistá, že firma Crandall Logging opět dosáhne dřívější proslavené Cottonovy úrovně. Dokonce i lepší! Táta tě dobře vyučil. A co nestihl, zvládl jsi sám! Odjakživa tě považoval za rozeného dřevařského experta. Toho nejlepšího! Byl na tebe opravdu hrdý…”

S náznakem úsměvu dodala: „Pravděpodobně budeš chtít změnit jméno firmy, když jsi konečně zdědil Belle Terre, viď?”

„Radši bych chtěl ženskou než barák!”

Schyler zalapala po dechu. „Cože?”

Vstal z lehátka a přistoupil k ní tak blízko, až musela zaklonit hlavu, aby mu viděla do obličeje. „Já s Tricií nespal,” suše oznámil. „A nikdy jsem po tom netoužil! Ta děvka by předtím nedocílila ani toho, aby na ni kdy padl můj stín… Ovšem tehdy mi došlo, že ji někdo vyslal coby volavku! Proto jsem musel od začátku nasadit běžný sbližovací postup, až se pod nahromaděným tlakem zhroutila a já z ní mohl vypáčit životně důležité informace!”

Položil jí ruce na ramena, prsty vpletl do vlasů. „Přece tohle místo miluješ, Schyler. Proč jsi mi ho darovala?”

„Protože jsem tohle místo odjakživa vnímala jako pouhou půjčku. Cítila jsem totiž, vždycky, vždycky, že mi ve skutečnosti nepatří! Vůbec nevím proč. Teď teď konečně chápu. Jsi totiž Cottonova krev. Jeho syn!” Zavrtěla hlavou nad svou vlastní hloupostí. „Vždyť jsi mu i podobný - jak jsem tohle mohla přehlédnout?”

Zadívala se do tváře, kterou tak milovala. S bolestí sklopila oči, pohlédla stranou. „Až po tátově smrti se mi konečně vybavilo, o co jste se tenkrát hádali, když jsi mě přivezl domů. Nikdy předtím mi to nedávalo smysl. Pamatuju se, jak po tobě chtěl, aby ses nepřibližoval k domu. A tys tenkrát na něho vykřikl pro mě tak záhadnou větu: Mám větší právo být tady než ony! Určitě jsi tím myslel Tricii a mě, že ano?”

„Oui. Ztratil jsem nervy.”

„Ale měl jsi pravdu. Ty sem přece náležíš! My ne…”

„Byl jsem posedlý Belle Terre už od chvíle, kdy se o ní matka poprvé zmínila.” Vtiskl jí na rty lehký polibek. „Ovšem nebudu se chovat jako můj vlastní otec! Belle Terre nebude v mém životě trůnit nejvýš! Po tomhle jsem nikdy netoužil. Bylo mi ale naprosto jasné, co chci ze všeho nejvíc, když jsem tě zahlédl spící tenkrát pod tím stromem…”

„Cashi?”

„Proč jsi mi darovala Belle Terre?”

„Však dobře víš proč,” zaúpěla pod jeho rty. „Miluju tě přece, Cashi Boudreauxi!”

Políbil ji. Horké a sladké rty obklopily její. Jazyk něžně propátrával nitro pootevřených úst. Prsty jí pročesával vlasy, nechal je spadat přes ramena na hruď, až na prsa. Začal je hladit, dotýkal se konečky prstů jejich hrotů, potom sjel rukama až k pasu. V polibku pokračoval, i když ji pomalu přesunoval kupředu. Ustupoval k loži. Jakmile se nohou dotkl postele, svezl se na její okraj a usadil si Schyler do klína.

Líbal ji přes hedvábnou spodničku, přejížděl jazykem krajku v barvě slonoviny. „Nikam nejedeš,” vrčel, zatímco umisťoval polibek do údolí mezi ňadry. „A zůstaneš tady se mnou! Až umřeme, naše děti nás pohřbí do společného hrobu - tady, na Belle Terre!”

Slzy ji pálily v očích. Radost a láska rozbušily srdce. Prsty mu vpletla do vlasů, přitáhla si ho k sobě blíž.

Cash se přitulil k hebkosti jejího bříška. „Schyler?”

„Ano?”

Po několika tíživých vteřinách zašeptal: „Miluju tě…”