Sandra Brown

Závist

Prolog

Key West, Florida, 1988

Základem jeho stravy byly slané krekry a sardinky, k nim špalíček sýra se snítkou košer kopru naloženého v soli – a dodal tak tělu čtyři základní potravní skupiny. Lepší jídelníček neznal.

To bylo neotřesitelné přesvědčení Hatche Walkera, jehož sluncem sežehnutá a větrem ošlehaná tvář by se zalíbila nanejvýš předpotopní obludě. Spokojeně přežvykoval a přimhouřenýma očima, zvyklýma čelit ostrým poryvům větru, přísně sledoval obzor.

Vyhlížel totiž zablesknutí, oznamující blížící se bouři. Na pevnině jejímu příchodu zatím nic nenasvědčovalo, ale Hatch věděl, že smršť někde v dálce sbírá sílu a nasává z moře vlhkost, již přižene k souši v podobě přívalového deště.

Ale až později. Teď visel na jasné obloze nad zátokou půlměsíc a hvězdy vyzývavě vzdorovaly neonové záři na zemi. Hatch se však nenechal zmást. Hrozící změnu počasí pocítil v kostech dřív, než ji oznámil barometr, a citlivým chřípím zachytil ve vzduchu bouřku ještě předtím, než se objevily mraky nebo se do plachty opřel první silný náraz větru. V předpovědi počasí se mýlil jen zřídkakdy; věděl, že do svítání přijde déšť.

Nikotinem zažloutlými zuby se labužnicky zakousl do kopru a slaný česnekový nálev zajedl soustem sýra. Neznal nic chutnějšího. Nechápal, jak může někdo bez mrknutí vydat týdenní plat za pokrm, kterého je, co by se za nehet vešlo, když se stejně dobře – a podle jeho názoru nesrovnatelně zdravěji – může najíst za půldruhého dolaru. Inu, společenská smetánka.

Ale snobové rozhazujou nejen za jídlo. Ochotně platí poskokům, kteří jim zaparkují auto, číšníkům, kterým trčí z ucha náušnice a z bot sláma a co se tváří uraženě, když je požádáte o pár krajíčku chleba navíc, solí prachy za naškrobené bělostné ubrusy nebo za nóbl francouzský název plátku z údajně čerstvě ulovené ryby. Na podobné náfuky narazil v přístavech snad po celém světě a pár se jich našlo dokonce tady, v Key West – a těmi pohrdal zdaleka nejvíc.

Ačkoli byl víkend, v ulicích vládl relativní klid. Turistická sezona se chýlila ke konci. Díkybohu za ty dary, pomyslel si, důkladně si lokl z plechovky pepsi-coly a procítěným říhnutím dal najevo obecné opovržení turisty a především těmi, co potkává v Key West.

Rok co rok se sem sjížděli po tisících, napatlaní opalovacím krémem páchnoucím po opičích zvratcích, obtížení kamerami a fotoaparáty a vlečou za sebou fňukající ratolesti, které by si raději v Orlandu užívaly umělých disneyovských zázraků, místo aby čučely na nejsenzačnější západ slunce na zeměkouli.

Hatch z duše pohrdal pošetilci, kteří si padesát týdnů v roce zadělávají na předčasný infarkt, aby si zbývající dva o to urputněji užívali. Nejvíc ho však zaráželo, že jsou za tuhle pochybnou výsadu ochotni zaplatit závratné částky.

Bohužel na nich záviselo jeho živobytí – a právě v tom tkvělo Hatchovo obtížně řešitelné morální dilema. Invazi turistů srdečně nenáviděl, ale bez nich by si nevydělal ani na slanou vodu. Walkerově „Půjčovně lodí a sportovních potřeb“ totiž připadl slušný podíl z peněz, které lufťáci utratili během drahé dovolené v přístavním městě. Hatch zákazníkům nabízel potápěcí výstroj, půjčoval čluny a lodě a vyjížděl s nimi na rybářské výpravy, aby po návratu nechali vyblejsknout svůj křenící se spálený ksicht vedle nějaké impozantní rybky, již oslovské focení potupí mnohem víc než fakt, že ji ulovil takový břídil.

Ten večer obchod poněkud vázl, ale aspoň byl klid. Nebeský mír, řečeno s mírnou nadsázkou. A ten není nikdy k zahození. Po pravdě je to pravý opak života na obchodních lodích, kde vládne zmatek a v kajutách nacpaných k prasknutí prakticky chybí soukromí. Toho už si Hatch Walker užil dost a dost. Samotu a ticho vítal kdykoli.

Moře v přístavu bylo klidné jako rybník. Světla z promenády se zrcadlila na hladině téměř bez zamihotání. Občas zaskřípal stěžeň plachetnice nebo zazvonil telefon na jedné z jachet. Tu a tam unikl z některého nočního klubu na nábřeží útržek důrazného rytmu bicích. Provoz v ulicích vytvářel nepřetržitou, avšak snesitelnou kulisu. Jinak panovalo ticho, a ačkoli to po finanční stránce znamenalo hubený týden, Hatch dával přednost klidu.

Už dávno mohl zavřít krám a pro jednou odejít domů brzy, nebýt jediné lodi, kterou měl na moři. Svou chloubu, osmimetrové plavidlo, pronajal nějakým dětem – dají-li se výrostci po dvacítce právem nazvat dětmi. Koneckonců, ve srovnání s ním to děti samozřejmě byly. Dva mladíci a jedna dívka představovali podle jeho názoru přinejmenším nevyzpytatelnou kombinaci.

Všichni tři byli opálení, štíhlí a přitažliví – a sebevědomí až na hranici drzosti. Vsadil by se, že ani jeden z nich v životě nepřičichl k poctivé práci. Patřili k místním usedlíkům nebo přinejmenším k trvalým přesídlencům. Zahlédl je tu už několikrát.

Když se krátce před západem slunce nalodili, byli už jak se patří namazaní, a to s sebou ještě vezli dvě přenosné chladničky. Soudě podle toho, s jakou námahou je vlekli na palubu, byly pořádně těžké a pravděpodobně plné alkoholu. Rybářskou výstroj si nevyžádali a Hatch usoudil, že vyrazili na moře prostě jen na pár hodin popíjení a nevázaného hýření. Zvažoval, zda jim má či nemá loď půjčit, ale téměř prázdná pokladna ho posílila v přesvědčení, že ti tři nejsou dočista namol.

Výslovně jim zakázal pít při řízení lodi alkohol. Blýskli po něm neupřímnými úsměvy a ujistili ho, že něco takového nemají v úmyslu. Jeden z mladíků se při naoko úslužné úkloně málem zlomil v pase a stěží potlačoval smích, protože jeho proslov bezpochyby považoval za povýšené kázání starého prošedivělého otrapy. Druhý rázně zasalutoval a prohlásil: „Provedu, pane!“

Když Hatch pomáhal na palubu dívce, doufal, že je jí jasné, do čeho jde. Nakonec usoudil, že to nejspíš ví. Už ji tady taky viděl. Nesčetněkrát a s mnoha jinými muži. Páska přes oko by zakryla víc než její bikinkové kalhotky a právem by se přestal považovat za chlapa, kdyby si nevšiml, že s oblékáním podprsenky se nemusela vůbec obtěžovat.

A vskutku, neobtěžovala se dlouho.

Ještě ani nevypluli z přístaviště, když jí jeden z mladíků podprsenku strhl a zamával s ní nad hlavou jako s vlajkou vítězství. Dívčina snaha získat ji zpět se změnila v divoké muchlování.

Hatch chvíli sledoval, jak loď s bafáním vyplouvá z přístavu. Potom potřásl hlavou a v duchu si blahopřál, že nemá a nikdy neměl dceru, jejíž čest by musel chránit.

V konzervě zůstala poslední sardinka. Hatch ji vylovil z oleje, položil napříč na slaný krekr, ozdobil zbývajícím koprem a porcí sýra, vše hojně zakapal tabaskem a přiklopil dalším krekrem. Obloženou pochoutku vložil do úst a smetl si z vousů drobky.

S uspokojením přežvykoval a náhodou zabloudil pohledem k ústí zátoky. A tehdy spatřil něco, při čem mu sousto uvízlo v krku. Vzápětí mu jícen bolestivě odřel kousek kreckru, který se usilovně snažil polknout. „Co ten blbec, sakra, provádí?“ zaláteřil polohlasně.

Krátce nato, co vyslovil svou myšlenku nahlas, ho málem shodilo ze stoličky táhlé zatroubení sirény blížící se lodi.

Zvedl by se v každém případě. Než mu nerozkousaný sardinkový sendvič doputoval do žaludku, byl venku ze dveří ošumělé chatrče, v níž sídlila jeho půjčovna, a dopáleně se vlekl po přístavní hrázi. Máchal rukama a křičel na toho, kdo řídil loď – pravděpodobně turistu z jednoho z těch vnitrozemských států majících hranice jako podle pravítka, který v životě neviděl víc vody než v zavlažovací nádrži –, že vjíždí do přístavu příliš rychle, porušuje zákaz „brázdy za lodí“ a svou nedbalostí si koleduje o pořádnou pokutu, ne-li rovnou o pár nocí za mřížemi.

Vtom poznal svou loď. Svou vlastní loď! Ten zatracenej idiot takhle zachází s jeho lodí, nejlepším a největším plavidlem z celé flotily!

Až se mu ti spratkové dostanou pod ruku, zalitují dne, kdy je jejich tatík zplodil. Možná je starý, šeredný a shrbený, má šedivé vousy a drobátko kulhá po nešťastném střetu s jistým Kubáncem, který se kolem sebe rozháněl nožem, ale pár plážových povalečů zvládne levou zadní – „o tom nepochybujte, vy nafoukaný uprděný smradi“! Následoval proud nadávek a nejbezbožnějších zaklení, jež pochytil během služby na nákladních lodích.

Loď nezpomalila ani poté, co za sebou nechala bójky, a uháněla dál stejnou rychlostí. Dvanáctimetrovou plachetnici minula jen o píď a rozhoupala ji. Malý člun narazil do multimilionářské jachty; popíjející partička na naleštěné palubě se vrhla k zábradlí a vyslala za lehkomyslným lodivodem příval nelichotivých poznámek.

Hatch mladíkovi za kormidlem pohrozil pěstí. Opilec sebevražedně mířil přímo proti molu, ale v poslední chvíli vypnul motor a prudce strhl volant na levobok. Přívěsný motor vypustil oblak pěny.

Stačil tak tak uskočit, než loď vrazila do dřevěného mola. Mladík se namáhavě spustil ze schůdků vedoucích do kokpitu, překonal kluzkou palubu, skočil na betonovou přístavní hráz, klopýtl o úvazník a několik stop se plazil po čtyřech.

Hatch se na něj vrhl, popadl ho za ramena a převrátil na záda jako rybu, kterou se chystá vykuchat. Po pravdě, mít u sebe vykosťovací nůž, nejspíš by se neudržel a rozpáral toho chlapíka od rozkroku po hrdlo. Naštěstí byl vyzbrojený jenom nadávkami, výhrůžkami a obviněními.

Slova mu však odumřela na jazyku dřív, než je vyřkl.

Až doposud se soustředil pouze na svou loď a bezstarostnou rychlost, s jakou vjížděla do přístavu. Mladíkovi, jenž ji řídil, nevěnoval sebenepatrnější pozornost.

Až nyní si všiml, že chlapec má zakrvácený obličej; z levého oka zbyla jen napuchlá škvíra; roztrhané triko se mu lepilo k hubenému tělu jako vlhký hadr.

„Pomozte mi. Kristepane… Bože…“ Smetl Hatchovu ruku z ramene a vyškrábal se na nohy. „Zůstali tam,“ vyhrkl a divoce gestikuloval směrem k otevřenému moři. „Jsou ve vodě. Nemohl jsem je najít. Jsou… jsou…“

Hatch kdysi zažil, jak člověka napadl žralok. Podařilo se mu nešťastníka vytáhnout z vody dřív, než mu dravec stačil urvat víc než jen levou nohu pod kotníkem. Muž byl naživu, ale v žalostném stavu a k smrti vyděšený, a nesouvisle blábolil, zatímco mu z poraněné nohy proudem crčela krev.

Stejný výraz šílené paniky teď spatřil v mladíkových očích. Nebyl to hloupý žert ani divadlo či nezodpovědné jednání opilce, jak se původně domníval. Chlapec – ten, který mu předtím drze salutoval – byl krajně rozčilený a na pokraji hysterie.

„Jen klid, synku.“ Znovu ho popadl za ramena a jemně s ním zatřásl. „Co se stalo? Kde máš kamarády?“

Mladík si zakryl obličej rukama, které, jak si Hatch všiml, měl také krvavé a potlučené. Neovladatelně se rozvzlykal. „Ve vodě.“

„Přepadli přes palubu?“

„Jo… Kristepane…“

„Ten idiot mi málem nabořil jachtu! Co ksakru prováděl?“

Blížil se k nim chlapík s rukama v bok, v sandálech pleskajících o molo a v oparu kolínské, již by každá jen trochu soudná lehká žena považovala za poněkud pronikavou. Měl na sobě pouze plavky zaříznuté pod povislým břichem porostlým kudrnatými chlupy, pravé zápěstí mu zdobil silný zlatý náramek a mluvil s nosovým severovýchodním přízvukem. Zkrátka týpek, s kterým se Hatch snadno dostával do křížku.

„Ten kluk je zraněnej. Stala se nehoda.“

„Nehoda – to mě podržte. Udělal díru do Dinky Doo.“ připojila se k nim mužova společnice v bikinách a střevíčcích s vysokým podpatkem. Opálení i poprsí měla umělé. V každém podpaží držela jednoho trpasličího pudla. Pejskové měli na uších uvázané růžové mašličky a poňafávali v popuzené synchronizaci.

„Zavolejte policii,“ vybídl Hatch muže.

„Chci vědět, co hodlá ten parchant dělat s –“

„Zavolejte policii!“

V Hatchově „kanceláři“ to páchlo po sardinkách, vlhké koudeli, mrtvých rybách a motorové naftě. Bylo v ní nepříjemné teplo a těsno, jako by chatrč neměla dostatek kyslíku pro tři lidi, neboť v ní obvykle sídlil pouze jeden člověk.

V omezeném prostoru se na podlaze kupily kufry s rybářskou a potápěčskou výstrojí, kotouče lana, mapy a brožurky, náhradní součástky a zařízení, uprostřed toho zmatku trůnila vysloužilá kovová skříňka na spisy, kam Hatch jen málokdy něco uložil, a vedle ní stůl ze ztroskotané lodi, který si pořídil na aukci za třicet dolarů.

Chlapec, který mu naboural loď, se už dvakrát vyzvracel do toaletní mísy. Hatch usoudil, že nevolnost způsobily spíš strach a nervozita než panák brandy, který mu podstrčil, když se nikdo nedíval.

Měl v sobě samozřejmě daleko víc alkoholu než pouhou stopičku brandy – a to nebyly pouhé dohady. Sám to přiznal při výslechu. Nejprve ho místní policista zpovídal ohledně divoké plavby přístavištěm a poté předal úředníkovi pobřežní hlídky, který se pokoušel zjistit, co se stalo na palubě lodi a proč jeho dva kamarádi skončili v Atlantiku.

Chlapec uvedl jejich jména, věk a místní adresu. Hatch ověřil údaje podle formuláře nájemní smlouvy, již oba mladíci před vyplutím vyplnili, a potvrdil je úředníkovi.

Příčilo se mu, že se musí dělit o své soukromí s cizími lidmi, ale byl rád, že ho zástupci zákona nepožádali, aby počkal venku, než chlapce vyzpovídají. Přístav se teď hemžil čumily, kteří se v místě dramatu rojili jako mouchy kolem kupky hnoje. Na molu nebylo k hnutí a podstatnou část davu tvořili rozmanití uniformovaní příslušníci.

Jelikož se mohl pochlubit důvěrnými zkušenostmi z vězení v četných přístavech několika světadílů, choval Hatch vůči uniformám a služebním odznakům odpor. Nejraději by se styku s úřady vyhnul úplně. Kdyby člověk nedokázal žít podle svých vlastních pravidel, vlastního citu pro dobro a zlo, jaký by měl pak život smysl? Pro toto přesvědčení skončil v nejrůznějších koutech zeměkoule v nejednom policejním antonu, ale taková byla jeho filozofie a on se jí za všech okolností držel.

Objektivně musel připustit, že jak členové pobřežní hlídky, tak místní policista, kteří mladíka vyslýchali, nejsou žádní ignoranti, poněvadž okamžitě vyslali na moře pátrací a záchranný oddíl.

Nebylo pochyb, že chlapec je na pokraji zhroucení. Muži zákona byli ale rozumní a uvědomili si, že budou-li příliš dotěrní, může zkolabovat – a oni se octnou ve slepé uličce. A tak, aby ho uklidnili a dostali z něho pár kloudných odpovědí, s ním jednali pěkně polehoučku.

Pořád ještě měl na sobě mokré plavky a tenisky, a kdykoli pohnul nohama, vytekla z nich na podlahu z hrubě opracovaných prken slaná mořská voda. Kromě brandy mu Hatch poskytl přikrývku, ale tu chlapec i s potrhaným trikem už dávno odložil.

Zvuk pobíhajících nohou a vzrušené hlasy zvenčí ho přiměly zvednout hlavu. S nadějí v očích se zahleděl ke dveřím.

Ale kroky chatrč minuly a postupně odezněly. Úředník, který stál otočený zády a naléval si kávu z Hatchovy konvice, k němu přistoupil a zareagoval na výraz v jeho tváři: „Jakmile se něco dozvíme, dáme ti vědět.“

„Určitě jsou naživu.“ Měl chraplavý a vysílený hlas jako člověk, který musel dlouho překřikovat burácení bouře. Co chvíli mu selhal. „V té tmě se mi je prostě nepodařilo najít. Víte, byla tam příšerná tma,“ těkal pohledem z Hatche na policistu. „Ale neslyšel jsem je. Volal jsem na ně, ale… Proč mi neodpovídali? Proč nevolali o pomoc? Co když…“ Nedokázal vyslovit nahlas, čeho se všichni obávali.

Člen pobřežní hlídky se uvelebil na Hatchově stoličce, kterou si přitáhl k židli, na níž seděl zdrcený mladík se svěšenými rameny. Několik těžkých minut úředník jen opatrně upíjel horkou kávu. Sssrk. Sssrk.

Hatche hlasité srkání neuvěřitelně popouzelo, ale mlčel. Zatím je to záležitost zákona, ne jeho, uvažoval. Loď má pojištěnou. Znamená to sice hromadu papírování a jednání s podezíravým likvidátorem škody, který ve všem hledá podvod, ale nakonec to bude v pohodě. Možná dokonce o fous lepší než předtím.

Pokud šlo o toho chlapce, byl mnohem méně optimistický. Po téhle příhodě mu život neulehčí ani sebevětší pojistka. Ti dva, co spadli do vody, mají pramalou naději na přežití. Statistiky hovoří v jejich neprospěch.

Znal pár chlapíků, kteří ztroskotali a přežili, ale nebylo jich moc. Jakmile jste ve vodě, utonutí je pravděpodobně nejmilosrdnější způsob smrti. Umírání na podchlazeních je delší. A pro dravce je zraněný zpestřením jídelníčku.

Uniformovaný muž držel otlučený hrnek v dlaních a krouživým pohybem si míchal kávu. „Proč jsi nepřivolal pomoc rádiem?“

„Chtěl jsem. Vlastně jsem se pokoušel, ale nepodařilo se mi to.“

Úředník zíral do hrnku. „Pár lodí zachytilo tvoje SOS. Snažili se ti sdělit, že máš zůstat na místě. Ale tys to neudělal.“

„Neslyšel jsem je. Nejspíš…,“ vrhl pohled na Hatche, „nejspíš jsem nedával pozor, když nám ukazoval, jak se s rádiem zachází.“

„Zásadní chyba.“

„Ano, pane.“

„Troufám si říct, že nejsi ostřílenej námořník.“

„Ostřílenej? Ne, pane. Ale tohle je poprvé, co jsem měl nějaký potíže.“

„Hmmm. Pověz mi o té rvačce.“

„O rvačce?“

Úředník se zakabonil. „Nevěš mi bulíky na nos, synku. Máš opuchlý oko, krvavej nos a rozraženej ret. Klouby na rukou rozbitý a poškrábaný. Vím, jak vypadá člověk po rvačce, jasný? Tak to na mě nehraj.“

Mladíkovi se začala chvět ramena. Oči mu plavaly v slzách, ale nesnažil se otřít si ani nos, z něhož mu kapalo.

„Poprali jste se kvůli tý dívce?“ zeptal se úředník mírnějším tónem. „Tuhle pan Walker říká, že byla pěkná. Podle jeho mínění večírkovej typ. Patřila k jednomu z vás?“

„Myslíte jako přítelkyně? Ne, pane. Je to jen náhodná známá.“

„Ty a tvůj přítel jste se poprali o její přízeň?“

„Ne, pane. Ne tak docela. Chci říct, že kvůli ní jsme se hádat nezačali.“

„Tak kvůli čemu?“

Mladík popotáhl, ale neodpověděl.

„Radši to vyklop hned,“ mínil úředník, „poněvadž až na moři najdeme to, co najdeme, budeme tě otravovat tak dlouho, dokud nám nepovíš pravdu.“

„Byli jsme opilí.“

„Hmm.“

„A… a…“ Zvedl hlavu, podíval se na Hatche, pak na úředníka a vážně pronesl: „Je to můj nejlepší přítel.“

„Dobrá. Co se stalo?“

Olízl si sopel z horního rtu. „Dostal vztek. Šílenej vztek. Takovýho ho neznám.“

„Jakýho?“

„Pominutýho. Násilnickýho. Jako by se v něm najednou něco zlomilo.“

„Zlomilo?“

„Ano, pane.“

„Čím jsi ho naštval, že se v něm něco zlomilo?“

„Ničím! Jednu chvíli je dole s ní… Dopřál jsem jim soukromí, chápete?“

„Oni se spolu milovali?“

„Jo. Chci říct, že se chtěli trochu povyrazit. V příští chvíli vyběhl nahoru na palubu a vrhl se na mě.“

„Pro nic za nic? Jen tak?“

Mladík rázně přikývl. „Měla to být pohoda. Oslava. Nechápu, jak se to mohlo tak rychle zvrtnout. Přísahám, že to nevím.“ Zabořil potlučený obličej do dlaní a znovu se rozvzlykal.

Úředník se zadíval na Hatche, jako by ho žádal o radu. Ale on přece není konzultant. Ani rodič. Natož člen pobřežní hlídky nebo policajt. Tohle už není jeho problém.

Když odmítl podat jakékoli vysvětlení, úředník se ho zeptal, jestli chce k chlapcově výpovědi něco dodat.

„Ne.“

„Slyšel jste nebo viděl, že by se schylovalo k hádce?“

„Chtěli se jen pobavit. To je jediný, co jsem viděl.“

Muž se zase obrátil k mladíkovi. „Nejlepší přátelé se neperou bezdůvodně. Ani v opilosti. Možná si vymění pár tvrdších slov, nanejvýš padnou jedna dvě rány. Ale tím to končí. Mám pravdu?“

„Asi jo,“ odvětil chlapec zatvrzele.

„Byl bych rád, kdybys se mnou mluvil na rovinu. Rozumíš? Slyšíš, co říkám? Co vyvolalo rvačku?“

Chlapec těžce polkl. „Prostě mě napadl.“

„Jak to?“

„Jen jsem se bránil, pane,“ vyhrkl plačtivě. „Nechtěl jsem se s ním prát. Byla to oslava.“

„Proč tě napadl?“

Potřásl hlavou.

„Neříkáš mi pravdu, synku. Ty víš, proč tě napadl. Tak mi to pověz. Co přimělo tvýho nejlepšího přítele, aby dostal vztek a zmlátil tě?“

Zhruba na dvacet vteřin zavládlo ticho a pak mladík nezřetelně zamumlal jediné slovo.

Hatch si nebyl jistý, jestli slyšel dobře, především proto, že v okamžiku, kdy chlapec promluvil, otřáslo čtvercovým okénkem chatrče první zaburácení hromu předvídané bouře, a také proto, že mu jeho odpověď připadala divná.

Úředník měl patrně stejný názor. Nechápavě zavrtěl hlavou a naklonil se blíž, aby lépe slyšel. „Ještě jednou, synku.“

Mladík zvedl hlavu a hřbetem ruky si otřel nos. Odkašlal si, zamrkal a upřel na úředníka zdravé oko.

„Závist,“ odpověděl chraplavě. „Nic jinýho v tom nebylo. Pouhá závist.“

KAPITOLA 1

„Musí přece existovat.“ Maris Matherlyová-Reedová netrpělivě poklepávala tužkou do bloku, kam načmárala několik trojúhelníků a řetěz smyček. Pod obrazce načrtla hrubý návrh knižní obálky.

„P. M. E. Říkám to správně?“

„Správně.“

Je mi líto, paní, ale takové jméno v telefonním seznamu není. Hledala jsem je dvakrát.“

Nápad na obálku knihy – autobiografického líčení autorčina temného vztahu se svým nevlastním bratrem – dostala Maris během čekání na výsledek pátrání spojovatelky z informací o telefonních číslech. Hovor, který měl trvat pár vteřin, se protáhl na několik minut.

„V seznamu dané oblasti není žádné jméno s iniciálami P. M. E.?“

„Není v žádné oblasti,“ odtušila telefonistka. „Prohledala jsem celé Spojené státy.“

„Třeba je v adresáři organizací, ne soukromých osob.“

„Zkontrolovala jsem oba.“

„Může jít o nezveřejněnou stanici?“

„I přesto by se objevilo po zadání názvu místa. Žádné jméno s těmi iniciálami jsem nenašla. Kdybyste ovšem znala příjmení –“

„Jenomže já ho neznám.“

„V tom případě je mi líto.“

„Díky za snahu.“

Maris se rozmrzele zadívala na kresbu a pak ji počmárala klikyháky. Ta kniha se jí líbit nebude, i kdyby měla sebelepší obálku. Incestní podtón příběhu v ní vyvolával nepříjemný pocit a obávala se, že mnozí čtenáři budou její znepokojení sdílet.

Vydavatelka, které rukopis nabídla, ho však chtěla koupit za každou cenu. Téma předem zajistilo autorce účinkování v televizních a rozhlasových pořadech, články v časopisech a pravděpodobně i přednostní právo k natočení televizního filmu týdne. I kdyby se literární kritika vyjádřila odmítavě, námět je natolik dráždivý, že zaručoval rekordní prodej. Redaktoři z nakladatelství Matherly Press, kteří spolurozhodovali o vázané podobě knihy, souhlasili s vydavatelkou, a tak se Maris podrobila většině. Aspoň to u nich bude mít schované.

A to ji přivedlo k úvahám o ukázce z románu Závist, kterou odpoledne přečetla a předtím objevila ve stohu ještě neschválených a nevyžádaných rukopisů. Ležely na polici v kanceláři už pěkných pár měsíců a usazoval se na nich prach až do blíže neurčeného dne, kdy jí pracovní rozvrh dovolil je prolistovat. Pak už jen zbývalo odeslat dychtivým autorům obvyklý zamítavý dopis. Při představě zdrcujícího zklamání, které všechny do jednoho zaplaví po přečtení neosobního a zcela zřetelného odmítnutí, získala pocit, že si každý začínající spisovatel zaslouží alespoň pár minut jejího času.

Navíc vždycky existuje vzácná, téměř nepatrná možnost, že jednou za uherský rok vydoluje z hromady škvárů příštího Steinbecka, Faulknera nebo Hemingwaye. To je totiž tajný sen každého vydavatele.

Maris by však uspokojil i objev bestselleru. Těch patnáct stránek úvodní kapitoly vypadalo rozhodně slibně. Rozrušily ji víc než cokoli, co v poslední době přečetla, včetně nového materiálu již publikujících autorů, nemluvě o pokusech začínajících romanopisců. A jak se na úvod či první kapitolu sluší, podnítily její zvědavost.

Chytila se zkrátka na háček. Chtěla se dozvědět víc a hořela nedočkavostí, jak příběh skončí. A je vůbec dopsaný? uvažovala. Má aspoň hrubou osnovu? Je to autorův první pokus v oblasti beletrie? Má on nebo ona zkušenosti i s jinými žánry? Jakou má akademickou hodnost? A má nějakou?

Úryvek o pohlaví autora nevypovídal, ale Maris instinktivně vycítila muže. Vylíčení Hatche Walkera svědčilo o jeho zemité povaze a byl podán jazykem, jakým by uvažoval muž. Vyprávění se odvíjelo v souladu s poetickou duší starého námořníka.

Stránky ale zaslal člověk, který neměl absolutně žádné zkušenosti ani povědomí o způsobu, jakým se rukopis nabízí nakladateli. Autor porušil veškerá obvyklá pravidla. Nepřiložil ofrankovanou obálku se zpáteční adresou a chyběl úvodní dopis, telefonní číslo, číslo poštovní schránky i e-mailová adresa. Uvedl jen tři iniciály a název ostrova, o kterém Maris v životě neslyšela. Jak si ten člověk vůbec představuje, že prodá rukopis, když neudal žádné spojení?

Všimla si, že razítko na známce je čtyři měsíce staré. Jestli autor poskytl ukázku několika nakladatelům současně, možná už rukopis některý z nich koupil. O to pádnější důvod, proč musí spisovatele vypátrat co nejdříve. Buď plýtvá časem, nebo je na stopě něčeho výjimečného, ale ať tak či onak musí to zjistit raději dřív než později.

„Ty ještě nejsi připravená?“

V otevřených dveřích kanceláře stanul Noah ve smokingu od Armaniho. „Páni, tobě to ale sluší,“ poznamenala Maris. Pohlédla na hodiny na stole a uvědomila si, že ztratila pojem o čase a že se opravdu opozdila. Prohrábla si vlasy a krátce, sebekriticky se zasmála: „Zato mně to bude chvilku trvat.“

Její manžel, za něhož byla provdaná dvaadvacet měsíců, vstoupil dovnitř a zavřel za sebou dveře. Hodil na stůl obchodní časopis, přešel za její židli a začal Maris lehce masírovat šíji a ramena, v nichž, jak věděl, se jí ukládaly napětí a únava. „Máš za sebou náročný den?“

„Vlastně ani ne. Odpoledne jsem měla jen jedno jednání. Převážnou část dne jsem se věnovala důkladnému úklidu.“ Ukázala na stoh odmítnutých rukopisů, které čekaly na vrácení autorům.

„Tys četla ty škváry? To mi ani neříkej, Maris,“ poškádlil ji. „Proč se s tím obtěžuješ? Jedna ze zásad Matherly Press zní: Nekupuj nic, co nenabídne agent.“

„To je oficiální politika naší společnosti, ale protože jsem Matherlyová, mohu pravidla libovolně upravovat.“

„Tak já mám za manželku anarchistku,“ dobíral si ji. Sklonil se a políbil ji na krk. „Ale pokud plánuješ vzpouru, nemělo by být její příčinou něco, co zvýší produktivitu naší práce, a ne činnost okrádající o drahocenný čas naši nakladatelku a starší místopředsedkyni?“

„To je úděsně odpudivý titul,“ řekla a mírně se otřásla. „Zní to, jako bych byla nějaká cuchta, která je cítit mentolovými pastilkami proti kašli a nosí zdravotní obuv.“

Noah se zasmál. „Zní to, jako bys byla mocná a šíleně zaneprázdněná – a to jsi.“

„Taky chytrá a sexy. Na to jsi zapomněl.“

„To máš vrozené. A neodbočuj od tématu. Proč se zabýváš škváry, když na ně kašlou i naši nejmladší redaktoři?“

„Protože otec mě naučil vážit si každého, kdo se pokusí něco napsat. Přestože nadání dotyčného je omezené, samotná snaha si zaslouží uznání.“

„Jsem dalek toho, abych zpochybňoval učení ctihodného Daniela Matherlyho.“

Navzdory Noahovu pokárání měla Maris v úmyslu v pročítání škvárů pokračovat. Bez ohledu na fakt, že jde o časově náročnou a neproduktivní práci, to byl jeden ze základních principů, na nichž její předkové před více než sto lety založili své nakladatelství. Její manžel se mohl posmívat prastarým tradicím, poněvadž se jako Matherly nenarodil. Členem rodiny se stal až sňatkem s Maris a to byl zásadní rozdíl, který vysvětloval Noahovo volnější pojetí tradice.

Její krev měla příměs inkoustu, což bylo lichotivé, neboť, jak se zdá, koloval v žilách všech Matherlyových. Maris mimo to skálopevně věřila, že obdiv a úcta k psanému slovu a ke spisovatelům je základem úspěchu a životaschopnosti každého nakladatele.

„Mám neoficiální výtisk toho článku,“ prohodil Noah. Sáhla pro časopis, který s sebou přinesl. Příslušná stránka byla založená. Zadívala se a ni a prohlásila: „Skvělá fotka.“

„Šikovný fotograf.“

„Šikovný objekt.“

„Děkuju.“

„‚Noahu Reedovi je čtyřicet let, ale vypadá mnohem mladší,‘“ předčítala z článku. Zaklonila hlavu a kriticky si ho změřila. „Souhlasím. Hádala bych ti tak devětatřicet, ani o den víc.“

„Ha, ha.“

„‚Díky každodennímu tréninku v tělocvičně v sedmém patře nakladatelství – což je jedna z Reedových inovací, k nimž přistoupil po nástupu do firmy před třemi lety – udržuje svou šest stop vysokou postavu štíhlou a pružnou.‘ Tahle reportérka se do tebe přímo zamilovala. Měl jsi s ní něco?“

Uchechtl se. „Vůbec nic.“

„Pak je jednou z mála.“

V den sňatku Maris žertem poznamenala, že ztrátu jednoho z nejžádanějších svobodných mládenců ve městě oplakává tolik svobodných žen, až ji udivuje, že schody chrámu svatého Patrika nejsou potaženy černým flórem. „Dojde vůbec na vylíčení tvého profesionálního bystrozraku a přínosu pro Matherly Press?“

„V dalším odstavci.“

„Tak se na to podíváme… ,prošedivělé spánky zdůrazňují jeho distingované pohledné vzezření‘… A tak dále a tak dále o tvém impozantním vystupování a šarmu. Víš jistě – á, tady je to. ,O kormidlo Matherly Press se dělí se svým tchánem, nakladatelskou legendou Danielem Matherlym, který zastává funkci předsedy a prezidenta firmy, a manželkou Maris Matherlyovou-Reedovou, o níž tvrdí, že je vybavena výjimečným citem pro výběr knih a redakčními schopnostmi. Se skromností sobě vlastní jí připisuje zásluhu za vynikající pověst společnosti při vydávání bestsellerů.‘“ Potěšeně se na něj usmála. „To jsi opravdu řekl?“

„Mnohem víc, než napsala.“

„Tisíceré díky.“

„Řekl jsem jen, co vím, že je pravda.“

Dočetla pochvalný článek až do konce a časopis odložila. „Moc hezké. Ale pro samé okouzlení zapomněla na dvě důležité biografické skutečnosti.“

„A to?“

„Za prvé jsi taky vynikající spisovatel.“

„Poražený je vyčpělá záležitost.“

„Ale o té knize by měla padnout zmínka vždycky, když se tvé jméno objeví v novinách.“

„A za druhé?“ zeptal se odměřeným tónem, který používal pokaždé, když začala hovořit o jeho prvním a jediném vydaném románu.

„Nevyjádřila se ke tvé úžasné masérské technice.“

„S radostí předvedu.“

Maris zavřela oči a nachýlila hlavu ke straně. „Trošičku níž… Áách. Přesně tam.“ Zabořil jí palec mezi lopatky a napětí pozvolna ustupovalo.

„Máš celá záda ztuhlá,“ mínil. „To máš z toho, že se celý den hrabeš v tom smetí.“

„Jak se ukázalo, nebylo to tak docela neplodné. Objevila jsem něco, co mě zaujalo.“

„To nemyslíš vážně.“

„Myslím.“

„Beletrie nebo něco jiného?“

„Beletrie. Je to sice jen úvodní kapitola, ale fascinující. Začíná…“

„Moc rád bych si to poslechl, miláčku. Ale měla bys sebou hodit, jestli chceš, abychom přišli včas.“

Letmo ji políbil do vlasů a chtěl ustoupit, ale Maris ho uchopila za ruce, přetáhla si je přes ramena a přidržela. „Dnešní večer platí bezpodmínečně?“

„Víceméně ano.“

„Jednu akci bychom snad mohli vypustit, nemyslíš? Táta se na dnešní večer omluvil.“

„Proto tam musíme jít my dva. Matherly Press má rezervovaný stůl. Dvou prázdných židlí si každý všimne. Cenu dostane i jeden z našich autorů.“

„Vždyť ho doprovází jeho agent i vydavatel. Potlesk postrádat nebude. Řekneme, že jsme onemocněli. Půjdeme domů a zavřeme se před celým světem. Otevřeme si láhev vína, čím bude lacinější, tím líp. Vlezeme do vířivé vany a navzájem se nakrmíme pizzou. Budeme se milovat jinde než v ložnici.“

Se smíchem jí láskyplně stiskl ňadra. „O čem že byla ta úvodní kapitola?“ Vyprostil ruce z jejích a zamířil ke dveřím.

Maris zklamaně zaúpěla. „Myslela jsem, že ti dělám návrhy, kterým nedokážeš odolat.“

„Jsou lákavé. Nesmírně. Ale jestli na tu večeři nepůjdeme, vyvolá to podezření.“

„Máš pravdu. Příčí se mi, když si někdo myslí, že se pořád chováme jako novomanželé, kteří touží po intimních večerech.“

„A to je pravda.“

„Ale…?“

„Ale máme i profesionální odpovědnost, Maris. Jak si jistě uvědomuješ, je nezbytné, aby zasvěcení věděli, že je-li řeč o Matherly Press, mělo by se hovořit v čase přítomném nebo budoucím, ale rozhodně ne v minulém.“

„A právě proto se zúčastníme téměř každé nakladatelské akce v New Yorku,“ prohlásila, jako by to byla součást nazpaměť naučeného katechismu.

„Přesně tak.“

Plánovací kalendáře měli plné údajů o snídaních, obědech, večeřích, recepcích a koktejlových večírcích. Noah byl přesvědčen, že je nanejvýš důležité a prakticky povinné, aby se aktivně prezentovali v literárních kruzích zvlášť proto, že její otec se už nemohl zapojit do práce ve stejné míře jako dřív.

Daniel Matherly už přece jen nepracoval tolik. Jen zřídkakdy se dostavil na firemní shromáždění a stále častěji odmítal poskytovat rozhovory, přestože byl o jeho osobu stále velký zájem. Z hotelu Four Seasons teď dennodenně telefonovali, zda poobědvá u rezervovaného stolu, nebo zda k němu mohou posadit někoho jiného.

Téměř čtyři desetiletí byl Daniel osobností, s níž se muselo počítat. Pod jeho vedením nakladatelství Matherly Press udávalo směr vývoje a zaujímalo první místo na žebříčku vydaných bestsellerů. Danielovo jméno se stalo synonymem úspěšného knižního nakladatelství jak doma, tak na zahraničním trhu. Ale v posledních několika měsících začal dobrovolně omezovat aktivní činnost.

Jeho částečný odchod do důchodu však nebyl předzvěstí konce ani ztráty životaschopnosti vydavatelství. Noah byl přesvědčený, že je velmi důležité, aby s tím byl vydavatelský svět beze zbytku srozuměn, a jestli z toho důvodu musel on nebo jeho žena několikrát měsíčně zajít na večeři, pak to bylo v pořádku.

Podíval se na hodinky. „Kolik času potřebuješ? Měl bych uvědomit řidiče, až sejdeme dolů.“

Maris si odevzdaně povzdychla: „Dej mi dvacet minut.“

„Budu velkorysý. Dám ti třicet.“ Před odchodem jí poslal vzdušný polibek.

Nevrhla se však na vylepšování svého zevnějšku hned, místo toho požádala svou asistentku, aby jí vytočila další číslo. Dostala totiž nápad, jak vypátrat autora Závisti.

Zatímco čekala na hovor, zahleděla se oknem, které vyplňovalo téměř celou jednu stěnu od podlahy ke stropu a poskytovalo výhled na jihovýchod. Na středním Manhattanu vládl vlahý večer. Slunce kleslo za mrakodrapy a vrhalo předčasné příšeří do ulic pod nimi; světlo zahájilo svou hru na zdech a cihlové a žulové budovy jako by ožily pableskujícími jiskřičkami; okna sousedních domů nabídla pohled na zaměstnance jiných firem, kde také končila pracovní doba.

Provoz v ulicích ovládla popracovní a předzábavní zácpa. Taxikáři zuřivě soupeřili o každou píď prostoru a razili si cestu neuvěřitelně úzkými průsmyky mezi pruhy pro autobusy a dodávky. Kurýři na kolech kličkovali s očividně sebevražednými touhami mezi popojíždějícími vozidly. Otáčecí dveře chrlily proudy pěších na zalidněné chodníky, kde do sebe vráželi a oháněli se aktovkami a nákupními taškami jako zbraněmi.

Na Avenue of Americas se začínala tvořit fronta před Rádio City Music Hall, kde ten večer vystupoval Tony Bennett. Maris, Daniel i Noah dostali čestné vstupenky pro VIP, ale museli je odmítnout kvůli literárnímu banketu s udílením cen nejprodávanějším autorům.

Měla bych sebou hodit, uvědomila si ve chvíli, kdy zazvonil telefon. „Máte ho na jedničce,“ oznámila jí asistentka.

„Díky. Nemusíte na mě čekat. Nashle zítra.“ Maris stiskla blikající kontrolku. „Prosím?“

„Jo… Tady zástupce šerifa Dwight Harris.“

„Dobrý večer, zástupce Harrisi. Jmenuji se Maris Matherlyová-Reedová.“

„Zopakujete mi to?“

Vyhověla mu.

„Ehm…,“ odkašlal si.

Maris se odmlčela, aby mu poskytla čas pro komentář nebo dotaz, ale když nereagoval, přistoupila rovnou k věci. „Pokouším se o kontakt s jistou osobou, která podle všeho žije na ostrově Svaté Anny.“

„Ten je v našem okrsku.“

„V Georgii, je to tak?“

„Ano, paní,“ odvětil pyšně.

„Je Svatá Anna skutečný ostrov?“

„Ne tak docela. Chci říct, že je mrňavej. Ale dejme tomu, že je to ostrov. Necelý dvě míle od pevniny. Koho tam hledáte?“

„Člověka s iniciálami P.M.E.“

„Řekla jste P.M.E.?“

„Slyšel jste někdy o někom s takovým jménem?“

„Těžko říct, paní. Jde o muže nebo ženu?“

„To bohužel nevím.“

„Tak vy to nevíte. Aha.“ Po několika vteřinách se zástupce šerifa zeptal: „Když ani nevíte, jestli je to muž nebo žena, co dotyčnýmu vlastně chcete?“

„Jde o obchodní záležitost.“

„O obchodní záležitost.“

„Přesně tak.“

„Aha.“

Slepá ulička. Maris to tedy zkusila znovu. „Napadlo mě, že jste možná slyšel o někom, kdo –“

„Ani náhodou.“

Hovor nikam nevedl a vymezený čas jí téměř vypršel. „Děkuju, že jste se mi věnoval, zástupce Harrisi. Omlouvám se, že jsem obtěžovala.“

„To nestojí za řeč.“

„Mohl byste si, prosím, poznamenat moje jméno a telefon? V případě, že si na něco vzpomenete nebo se doslechnete o někom s příslušnými iniciálami, byla bych ráda, kdybyste se mi ozval.“

Když mu nadiktovala telefonní číslo, dodal: „Víte, paninko, kdyby šlo o vymáhání alimentů, nevyřešený zatykač nebo tak podobně, s radostí vám –“

„Ne, ne. V žádném případě se nejedná o právní záležitost, opravdu.“

„Ale o obchodní.“

„Ano.“

„Tak dobrá,“ zahučel se zřetelným zklamáním. „Mrzí mě, že vám nemůžu pomoct.“

Ještě jednou mu poděkovala, zamkla kancelář a spěchala chodbou k místnosti, kde už od časného rána visely její koktejlové šaty. Protože se v zaměstnání často převlékala z pracovního do společenského, měla ve skříňce dostatečnou zásobu večerních šatů i oblíbené kosmetiky. A teď ji znovu využila.

Když se o patnáct minut nato sešla u výtahu s Noahem, dlouze obdivně zahvízdal a políbil ji na tvář. „Příjemná proměna. Vlastně je to malý zázrak. Vypadáš fantasticky.“

Jak sjížděli do přízemí, zhodnotila svůj vzhled v lesklé ploše kovových dveří od výtahu a musela konstatovat, že její snaha nebyla zbytečná. „Fantastická“ byla sice mírná nadsázka, ale vzhledem k výchozímu stavu vypadala líp, než si troufala očekávat. Zvolila hedvábné přiléhavé šaty barvy zralých brusinek uzounkými ramínky a hlubokým kulatým výstřihem. Aby vyhověla slavnostnímu tónu večera, vzala si knoflíčkové diamantové náušnice a sáhla po kabelce ve tvaru motýla pošité křišťálovými korálky z dílny Judith Leiberové, kterou dostala k Vánocům od Daniela. Přes ruku měla přehozený kašmírový šál, který si koupila v Paříži, kam si vyrazila po skončení mezinárodního knižního veletrhu ve Frankfurtu.

Vlasy k ramenům upravila do hladkého ohonu sepnutého nízko na šíji. Účes působil vkusně a kultivovaně, a ne zoufale, jak se původně domnívala. Pro zvýraznění bledé pleti si nanesla na tváře, bradu, čelo a dekolt pudr s bronzovým nádechem. Podprsenka typu push-up, hotový zázrak techniky, vytvořila lichotivé křivky, jež vyplnily výstřih šatů. „Opálení i poprsí měla umělé.“

Dveře výtahu se otevřely v přízemí. Noah ustoupil, aby mohla vyjít jako první, a zvědavě si ji změřil. „Prosím?“

Tlumeně se zasmála. „To nic. Jen citát z textu, který jsem dnes četla.“

KAPITOLA 2

Třebaže pršet přestalo už před půlhodinou, vzduch byl obtěžkaný vlhkostí do té míry, že se dešťová voda nedokázala odpařit. Shromáždila se v kalužích a perlila se v krůpějích na okvětních plátcích a jemně ochmýřených zralých broskvích, připravených ke sklizni. Větve jehličnatých stromů se skláněly pod tíhou nadbytečné vláhy. Z čerstvě omytého listoví dubů klouzaly tučné kapky a těžce dopadaly na kyprou, vodou nasáklou půdu.

Sotva patrný vánek setřásal vodu ze stromů a vytvářel drobné spršky, ale jinak se vzduch téměř nehnul. Ovzduší bylo nehybné a mělo bezmála stejně hutnou konzistenci jako hluboké ticho.

Zástupce šerifa Dwight Harris vystoupil z golfového vozíku vypůjčeného v přístavišti na Svaté Anně. Než vyrazil po cestě k domu, sundal si klobouk a zastavil se, neboť sám sebe přesvědčil, že se potřebuje zorientovat. Ve skutečnosti však znovu zvažoval rozhodnutí, zda má zavítat za soumraku do zdejších končin sám. Neměl tušení, co může očekávat.

V životě tady nebyl, ačkoli o domě moc dobře věděl. Každý, kdo někdy navštívil Svatou Annu, vyslechl historky o sídle osadníků na nejvýchodnějším výběžku ostrova, vystavěném na plástvi půdy obrácené směrem k břehům Afriky. Mnohé z povídaček postrádaly věrohodnost, ale popis budovy odpovídal do puntíku skutečnosti.

Dvoupodlažní dřevěný dům spočíval na omšelých cihlových základech, jak je typické pro jednoduchou venkovskou architekturu v Karolíně. Šest schodů vedlo na prostornou verandu, která se táhla po celé délce čelní zdi a objímala obě postranní stěny. Hlavní dveře se leskly černým nátěrem stejně jako všechny masivní okenice, střežící okna v obou poschodích. Dva komíny na strmé střeše připomínaly knižní zarážky. Stručně řečeno, budova naprosto splňovala představy zástupce Harrise.

Jen nepočítal s tím, že vypadá tak strašidelně.

Nadskočil a tlumeně vyjekl úlekem, když mu na zátylek plesknutím přistála kapka deště, která spadla z nízké větve stromu, pod nímž stál. Setřel ji rukou, znovu si nasadil klobouk a rozhlédl se, aby se ujistil, že jeho nervózní reakce neměla žádného svědka. Usoudil, že k přízračné atmosféře města přispívají především houstnoucí soumrak a pošmourné počasí. V duchu si nadával, že se chová jako zbabělec, a přiměl mírně ztuhlé nohy k pohybu.

Vydal se mezi kalužemi po cestě vysypané rozdrcenými mušličkami a vroubené dvojitou řadou virginských dubů, z jejichž větví visely až téměř na zem chomáčovité trsy tilandsií. Některé kořeny prastarých stromů plazících se po zemi byly silné jako noha dospělého člověka.

Byla to působivá a snad dokonce majestátní vstupní brána. Harris věděl, že zadní okna jsou obrácená k Atlantiku.

Takhle však dům nevypadal vždycky. Původní čtyři místnosti vybudoval před více než dvěma stoletími majitel plantáží, který koupil usedlost od osadníka, jenž dal přednost smrti stářím v Anglii před infekcí žluté zimnice, která tenkrát postihla nově vznikající americký národ. Od té doby se dům rozrůstal přímo úměrně s prosperitou plantáží, na nichž se pěstoval nejprve indigovník a později bavlna.

Stavba velkého sídla byla zahájena před několika generacemi, kdy čtyři místnosti sloužily jako pokoje pro černé otroky. Svého času to byl zázrak, přinejmenším pro obyvatele ostrova. Stavební materiál a veškeré zařízení se dopravovalo na lodích a pak putovalo hustým lesem a úrodnou krajinou na saních tažených mulami až k cíli. Stavba trvala několik let, ale výsledkem byl bytelný dům, který odolal okupaci armády Unie i náporu několika desítek hurikánů. Podlehl však zemědělským škůdcům.

Počátkem dvacátého století zaútočil květopas bavlníkový nejen na porosty bavlny a byl ničivější než rozmary počasí nebo válka. Výsledkem bylo, že prakticky zpustošil místní hospodářství a život starousedlíků na ostrově.

Nástupce původního majitele plantáží správně předpověděl hrozící záhubu a oběsil se na lustru v jídelně. Ostatní členové rodiny se vytratili z ostrova ještě téže noci a zanechali po sobě dluhy a nesplacené daně. Nikdo o nich už nikdy neslyšel.

Jak plynula desetiletí, nad okolím domu získal znovu vládu les a stejný osud postihl i plantáže, jež se kdysi bělaly bavlníkovými květy. V místnostech, obývaných šlechtou a navštívených i samotným prezidentem Spojených států, se usadila zvěř. Jediný, kdo se kdy odvážil vejít do opuštěného sídla, byly lehkomyslné děti dychtící po dobrodružství nebo náhodný opilec, který hledal, kde by se nerušeně vyspal z kocoviny.

Dům zůstal v troskách až do okamžiku, kdy jej před rokem koupil jakýsi člověk – ne však místní – a provedl rozsáhlou rekonstrukci. Harris usoudil, že chlapík pravděpodobně pochází ze severu, několikrát zhlédl Jih proti Severu a zatoužil vlastnit starobylé sídlo na jižanské půdě; jinými slovy Yankee, který má víc peněz než zdravého rozumu.

Obyvatelé ostrova však o novém majiteli hovořili pochvalně. Stavební úpravy prý dům výrazně pozvedly, ale podle Harrisova názoru zbývala ještě spousta práce, mělo-li sídlo vypadat jako v době své největší slávy. Rozhodně majiteli nezáviděl nadlidský úkol ani výdaje potřebné k realizaci takového podniku – ba ani smůlu, která jako by s tímto místem byla jedna ruka.

Podle legendy dosud sídlí v domě oběšencův duch a lustr se pohupuje pod stropem z naprosto nezjistitelného důvodu.

Harris nepřikládal duchařským povídačkám pražádný význam. Věděl, že lidé z masa a krve provádějí mnohem děsivější věci, než by mohly být lumpárny způsobené nějakým duchem. Když ale stoupal po schodech, přešel přes verandu a stanul před hlavními dveřmi, zalitoval, že majitel šetřil na osvětlení.

Opatrně zaklepal mosazným klepadlem, po chvíli o něco důrazněji. Vteřiny plynuly stejně těžkopádně, jako stékaly kapky z okapů. Nebylo ještě tak pozdě, ale možná už šel obyvatel domu na kutě. Venkovani chodí spát dřív než lidé ve městě, je to tak?

Harris už začal zvažovat, že odejde a vrátí se sem někdy jindy – nejlépe před západem slunce, když vtom zaslechl blížící se tiché kroky. Pár okamžiků nato se dveře nepatrně pootevřely.

„Přejete si?“

Harris nakoukl do nevelké škvíry ve dveřích. V duchu se obrnil proti čemukoli, co mohl spatřit, včetně oběšencova ducha a upilované brokovnice, již na něj zamíří naštvaný majitel domu, kterého zbytečně vytáhl z postele.

Bohudíky jej nepřivítalo jedno ani druhé a muž za dveřmi se tvářil poměrně přívětivě. Harris ho příliš dobře neviděl. Rysy jeho tváře splývaly se stíny, ale hlas měl docela vlídný. Aspoň ho neproklínal. Zatím.

„Dobrý večír, pane. Jsem zástupce šerifa Dwight Harris z kanceláře v Savannah.“

Muž se nepatrně naklonil dopředu a zahleděl se mu přes rameno na golfový vozík zaparkovaný na konci cesty. Aby se zabránilo invazi turistů a nezvaných návštěvníků, nefungoval mezi pevninou a ostrovem Svaté Anny žádný pravidelný spoj. Každý, kdo se chtěl dopravit na ostrov, použil buď vlastní, nebo pronajatou loď a po rozloze devíti tisíců akrů (plus minus pár stovek metrů) se musel přemisťovat buď pěšky, nebo ve vypůjčeném golfovém vozíku. Po úzkých komunikacích, z nichž mnohé zůstaly záměrně nezpevněné, jezdili auty jen stálí obyvatelé. Vozík nevypadal tak oficiálně jako hlídkový vůz a Harris usoudil, že poněkud pošramotil jeho autoritu. Aby posílil sebevědomí, povytáhl si neustále sklouzávající opasek s pistolí.

Muž za dveřmi se otázal: „Čím vám posloužím, zástupce Harrisi?“

„Za prvé se chci omluvit, že vyrušuju. Ale zvečera jsem měl jistej hovor. Volala nějaká ženská z New Yorku.“ Muž vyčkával a mlčel. „Prej hledá člověka s iniciálama P. M. E.“

„Skutečně?“

„To aspoň tvrdila. Nedal jsem najevo, že bysme měli takový jméno v registru osob.“

„A máte?“

„Myslíte v registru? To ne. Nemůžu říct, že ho máme.“

„Přesto jste tady.“

„Připouštím, že to ve mně vyvolalo zvědavost. Víte, o nikom s takovým jménem jsem jaktěživo neslyšel. Ale žádnej strach. My tady soukromí respektujeme.“

„Obdivuhodná praxe.“

„Na Svatý Anně se totiž odpradávna z rozmanitejch důvodů skrývali všelijaký lidi.“

Sotva Harris domluvil, zalitoval, že něco takového vůbec vypustil z úst. Zavánělo to obviněním. Rozhostilo se dlouhé ticho. Nervózně si odkašlal, než pokračoval: „Zkrátka, napadlo mě, že tý dámě vyhovím. Připlul jsem v policejním motorovým člunu a poptal jsem se v přístavišti. Poslali mě sem.“

„Co ta dáma z New Yorku chtěla?“

„To vám nepovím, pane. Prej ale neběží o právní záležitost ani nic podobnýho. Jen že má s tímhle P. M. E. obchodní jednání. Napadlo mě, že jste vyhrál na dostizích a pátrají po vás, aby vám mohli vyplatit výhru.“

„V životě jsem na koně nesázel.“

„Jistě, jasně. Takže…“

Harris si posunul klobouk do čela, aby se mohl poškrábat v zátylku. Uvažoval, proč ho sakra ten chlap nepozval dovnitř, a když už ho to nenapadlo, proč aspoň nerozsvítil světlo. Věděl, že přešlapováním na místě ničeho nedocílí, a tak se zeptal přímo: „To vy jste P. M. E.?“

„Prozradila vám své jméno?“

„Cože? Jo, ta dáma? No.“ Harris vylovil z náprsní kapsy útržek papíru a přitom v rozpacích shledal, že má uniformu zvlhlou potem. Muž se však tvářil, že si toho nevšiml, anebo mu to bylo jedno, vzal od něho lístek a přečetl si, co si Harris poznamenal.

„To jsou její telefonní čísla,“ vysvětloval zástupce šerifa, „Všechny. Hádám, že ta její obchodní záležitost musí být náramně důležitá. Proto jsem se za váma vypravil ještě dneska večer.“

„Mockrát vám děkuju, že jste se k nám obtěžoval, šerife Harrisi.“

„Zástupce.“

„Zástupce Harrisi.“

A pak, než se Harris vzpamatoval, muž mu zabouchl dveře rovnou před nosem. „Přeju dobrej večír,“ zahučel, když se obrátil k odchodu.

Pod nohama mu křupaly rozdrcené mušličky. Večer se propadl do černočerné tmy a pod klenbou z větví dubů byla ještě větší. Strach samozřejmě neměl. Muž za dveřmi se tvářil jak se patří spořádaně. Nechoval se, řekněme, nepřátelsky. Možná nevlídně, ale rozhodně ne nepřátelsky. Ale stejně byl Harris rád, že má tuhle pochůzku splněnou a vyřízenou. Kdyby ji musel podniknout znovu, možná by sám sebe té povinnosti zprostil. Co je mu do toho, že nějaká dáma ze severu uspěje nebo neuspěje v té své blíže neurčené záležitosti?

Když se usadil na sedátko golfového vozíku, zjistil, že je vlhké od vody kapající ze stromu nad ním. Než dorazil do přístaviště, kde uvázal policejní člun, měl kalhoty skrz naskrz promáčené.

Chlápek, od něhož si půjčil vozík – „pro muže zákona bez poplatku“ –, si Harrise nedůvěřivě měřil, když mu vracel klíčky. „Našel jste?“

„Jo, díky za dobrou navigaci,“ odpověděl Harris. „Vídáte ho někdy?“

„Čas od času,“ utrousil muž protáhle.

„Je to podivín?“

„Ne v tom smyslu, že by vás to praštilo do očí.“

„Byly s ním někdy nějaký potíže?“

„Ne-e. Drží se stranou.“

„Ale zdejší lidi ho mají rádi, co?“

„Nepotřebujete natankovat, než vyrazíte?“

To byla jasná výzva, aby odjel i se svými dotěrnými dotazy. Harris doufal, že si vytvoří jasnější představu o muži, který obývá strašidelné sídlo a schovává se za dveřmi, když za ním někdo přijde, ale očividně už k tomu nebude mít příležitost. K dalšímu vyšetřování neměl důvod – ale stejně ho nesmírně zajímalo, proč ten chlapík vystupuje jen pod svými iniciálami a co mu chce ta ženská z New York City.

Když poděkoval za půjčení vozíku, muž vyplivl do bláta žvanec žvýkacího tabáku. „Za málo,“ ucedil.

KAPITOLA 3

„Smím poprosit manžele Reedovy o poslední snímeček?“

Maris a Noah se zazubili na fotografa, který pořizoval fotodokumentaci pro časopis Publishers Weekly. Během koktejlu se vyfotografovali s ostatními nakladateli, proslulým moderátorem akce a oceněnou autorkou, bývalou tenisovou šampionkou, která se začala považovat za spisovatelku poté, co za ni námezdní literát sesmolil román o období její profesionální dráhy.

Reedovi měli možnost povečeřet v relativním klidu, ale jakmile slavnost končila, nevyhnuli se tomu, aby pózovali pro fotografy. Ten, který přišel na řadu jako poslední, se naštěstí spokojil jen s jedním obrázkem manželské dvojice a pak odsprintoval za mužem, jehož nejnovější publikace o posilování kralovala žebříčku populárně naučných bestsellerů.

Když procházeli zářící halou hotelu Palace, Maris si povzdychla: „Konečně. Nemůžu se dočkat, až budu v pyžamu.“

„Po prvním drinku popřejeme všem dobrou noc.“

„Po drinku?“

„V LeCirque.“

„Teď?“

„Vždyť jsem ti to říkal.“

„Neříkal.“

„Ale ano, Maris. Mezi hlavním chodem a zákuskem jsem ti pošeptal, že nás Nadia pozvala, abychom s ní a jedním z oceněných autorů zašli na drink.“

„Nevěděla jsem, že to má být dneska,“ vyděsila se Maris. Nadiu Schullerovou hluboce nesnášela už několik let, a to z jediného důvodu: literární kritička byla vlezlá a ctižádostivá a věčně nutila Noaha i ji k závazkům, z nichž se nedalo elegantně vycouvat.

Sloupek Nadi Schullerové nazvaný „Beseda o knihách“ se objevoval v několika hlavních denících a byl mu přikládán značný význam – podle Marisina názoru jednoduše proto, že Nadia sama sebe stylizovala do pozice jediného literárního kritika v zemi, jehož jméno zná široká veřejnost. Maris však o ní měla nevalné mínění jak po odborné, tak po osobní stránce.

Nadia to pokaždé šikovně navlékla tak, aby vzniklo zdání, že se sjednané schůzky konají pro dobro obou pozvaných stran, avšak Maris měla podezření, že se tomuto dohazovačství věnuje ryze pro vlastní prospěch. Nadia – samozvaná organizátorka, jíž nebylo rovno –, nepovažovala „ne“ za odpověď. Ať vyslovila jakoukoli prosbu, z tónu její řeči bylo jasné, že předpokládá naprosto samozřejmý souhlas. Neuposlechnutí mělo za následek skryté výhrůžky a v horším případě neblahé následky. Maris její manipulace prohlédla, kdežto Noah vůči nim zůstal slepý.

„Noahu, nemůžeme to odmítnout? Jen pro tentokrát.“

„Už jsme tady.“

„Dneska večer ne,“ naléhala.

„Něco ti navrhnu. Uděláme kompromis.“ Vzal ji za paži, obrátil čelem k sobě a láskyplně se na ni usmál. „Domnívám se, že to jednání může být důležité.“

„Nadia se vždycky tváří, jako by bylo nejenom důležité, ale povinné.“

„Souhlasím. Ale v tomhle případě nepřehání.“

„Jaký je ten kompromis?“

„Já tě omluvím. Povím Nadie, že tě bolí hlava nebo že máš brzy ráno pracovní schůzku. Řidič tě odveze domů. Zdržím se nejvýš půl hodiny a po jednom drinku se vypařím. Slibuju.“

Vklouzla rukou pod sako smokingu a přes naškrobenou košili ho pohladila po prsou. „Vím o lepším kompromisu, pane Reede. Já povím Nadie, aby se šla bodnout. Pak spolu pojedeme domů. A pokud jde o to zmíněné pyžamo, obejdu se i bez…“

„Bez čeho?“

„Jsi spisovatel, tak snad víš, o čem je řeč.“

„Jsem bývalý spisovatel.“

„Nic takového neexistuje.“ Přistoupila o krok blíž a stehny se lehce dotkla jeho nohou. „Co tomu říkáš? Myslím pyžamu.“

„Noahu? Čekáme na vás.“

Nadia Schullerová k nim přistoupila s rázností generála připraveného zavelet vojenským oddílům s tím rozdílem, že byla lépe oblečená a na rtech jí pohrával falešný úsměv. Dokázala být okouzlující na povel – aby odzbrojila, vetřela se nebo prosadila svou. Mnozí jí na to skočili. Byla častým a oblíbeným hostem diskusních pořadů. Dbala o to, aby se objevovala na fotografiích s herci, hudebníky, špičkovými modelkami a politiky, kdykoli to jen bylo možné. Mediální magnát Letterman, který byl jen jedním z mnoha jejích slavných známých, ji přímo zbožňoval.

Sama sebe vynesla do výšin, které si podle Maris nezasloužila. Byla samozvanou autoritou bez jakéhokoli pověření, jež by dodalo zasvěcenosti jejím názorům na psaní, bez hlubší znalosti literatury nebo nakladatelské činnosti. Autoři a vydavatelé si ji však nemohli dovolit poštvat proti sobě, protože by riskovali, že jejich příští knižní novinku rozcupuje ve svém sloupku na cucky.

Ten večer byla zavěšená do autora bestsellerových románů, který vypadal mírně řečeno nesoustředěné. Anebo, pokud se drby o jeho osobě zakládaly na pravdě, zfetovaně. Ale možná že byl jen omráčený tím, jak ho slavnostním večerem poháněl motor Nadiny osobnosti.

„Ten stůl nám nebudou držet věčně, Noahu. Jdete?“

„My…“ Zaváhal a vrhl pohled na Maris.

„Co se děje?“ zajímala se Nadia hlasem pronikavým jako zubařská vrtačka. Otázku vyslala k Maris, jako by automaticky usoudila, že ta je zdrojem problémů.

„Neděje se nic, Nadio. Měli jsme s Noahem soukromý rozhovor.“

„Božínku. Snad jsem vás nevyrušila při jedné z těch manželských výměn názorů?“

Poznámka by byla na místě nebýt jízlivosti, již odhalil její nedůtklivý úsměv a vypočítavý výraz v očích, kterým, jak se zdálo, nic nemohlo uniknout.

Nadia byla vždy dokonale oblečená, co nejlépe upravená a vylepšená, ale třebaže se mohla pochlubit opravdu skvělým oblečením a nejvybranějšími šperky, chyběla jí ženskost. Šuškalo se, že si vybírá muže jako kousky v bonboniéře a jen nakousne a vyplivne ty, kteří ji nestimulují nebo nepřispívají k rozkvětu její kariéry – jinými slovy ty s fondánovou náplní. Maris klepům o Nadině promiskuitě plně věřila, ale přesto ji udivovalo, že mnoha mužům připadá sexuálně přitažlivá.

„Ano, probíhala mezi námi jedna z těch manželských výměn názorů. Říkala jsem Noahovi, že nemám pražádnou chuť jít s vámi na drink,“ prohlásila Maris sladce.

„Vypadáš strašně unaveně,“ odvětila Nadia s líbezným úsměvem.

Do hovoru se vložil Noah. „Je mi líto, Nadio, ale pro dnešek nás musíš omluvit. Odvezu Maris domů a uložím ji do postele.“

„Ne, miláčku,“ odporovala Maris, která odmítala vystupovat před Nadiou Schullerovou v roli bezbranné manželky. „V žádném případě ti nebudu bránit v plnění tvých povinností.“

O nic takového nejde,“ odsekla Nadia. „Nabízí se nám vzácná příležitost pracovně si popovídat s jedním z našich nejvydávanějších autorů.“

Nejvydávanější autor jim nevěnoval sebenepatrnější pozornost. Měl skelný pohled a rozhovor ho vůbec nezajímal. Maris si Nadiu významně změřila. „Jistě. Přesně to jsem měla na mysli.“ K Noahovi poznamenala: „Zůstaň tady. Já už se o sebe postarám.“

Pochybovačně si ji změřil. „Jseš si tím jistá?“

„Jsem.“

„Takže je to vyřešené.“ Nadia prudce zatahala autora za paži. Pohyboval se jako náměsíčník. „Vy dva se rozlučte a my se zatím usadíme ke stolu. Mám ti objednat tvůj obvyklý drink, Noahu?“

„Buď tak hodná,“ přisvědčil a k Maris bezstarostně poznamenal: „Odpočiň si, drahoušku.“

Parker Evans upíral roztěkaný pohled z okna.

Ze svého stanoviště nemohl na pobřeží vidět, ale když se hodně soustředil, zaslechl hučení příboje. Do místnosti padl temný stín dešťových mraků. Neexistoval jiný zdroj světla, ať umělý či přirozený, který by potlačil tmu.

Z okna v prvním patře, obráceného k zadní části pozemku, se mu nabízel pohled přes svažující se trávník k místu, kde se terén prudce propadal o několik stupňů, než klesl k pláži. Okraj trávníku se zdál být prahem bezedné prázdnoty, jež splývala s nedalekým oceánem. Není divu, že se středověcí mořeplavci obávali neznámých hrůz, které číhaly za hranicí nepoznaného.

Místnost za jeho zády také tonula ve tmě, ale ne náhodou. Nerozsvítil záměrně. Kdyby to udělal, zrcadlil by se v okně jeho obraz. A tak se raději díval do prázdna.

Světlo nepotřeboval ani k tomu, aby přečetl řadu čísel na papírku, který držel v ruce. Vlastně je ani číst nemusel, protože si je dávno vryl do paměti.

Šest měsíců čekání se konečně vyplatilo: Maris Matherlyová-Reedová se ho pokusila kontaktovat.

Ještě včera se chystal původní plán zavrhnout a zkusit něco jiného. Když se mu neozvala ani po několika měsících, usoudil, že po přečtení úvodní kapitoly Závist zamítla, aniž mu své rozhodnutí dala na vědomí.

Mimo to existovala možnost, že se jí rukopis ani nedostal na stůl, že ho předali někomu jinému anebo vzápětí po doručení skončil v popelnici. Tradici čtení nestandardně dodaných rukopisů totiž zachovávalo jen několik nakladatelství. A i kdyby úvod k Závisti nějakým zázrakem prošel prvotním výběrem, mohl jej pohřbít začínající redaktor placený za třídění škvárů. Ať se stalo cokoli, byl Parker již téměř přesvědčený, že jeho plán ztroskotal a bude nezbytné vymyslet jiný.

Ale takhle uvažoval včera. Byl to jen další příklad toho, jakou změnu může přinést pouhý den. Těch pár stránek se jí očividně na stůl dostalo a ona je četla, protože dneska se s ním pokoušela spojit.

Marris Madderlyová-Readová. Zástupce šerifa zkomolil všechna tři jména. Parkerovi nezbylo než doufat, že telefonní čísla zaznamenal přesně.

Když se jí Dwight Harris vyptával, proč pátrá po člověku s iniciálami P. M. E., řekla, že jde o obchodní záležitost. Prý s ním potřebuje projednat něco obchodního. To by mohla být dobrá zpráva. Ale i špatná. Nebo něco napůl.

Třeba ho shání proto, aby mu sdělila, že píše příšerně a že nechápe, jak si vůbec troufá poslat jejímu prestižnímu nakladatelství takovou nehoráznou slátaninu. Anebo zvolila mírnější přístup a ujistí ho, že má sice nadání, ale jeho námět bohužel nevyhovuje jejich současným edičním záměrům. A popřeje mu hodně štěstí při hledání jiného nakladatele.

Taková odpověď ale obvykle přichází v podobě zamítavého dopisu, jehož pesimistický tón sice odradí dotyčného autora od dalších pokusů své dílko udat, ale zároveň je natolik povzbudivý, aby mu zabránil ve skoku z nejbližšího mostu.

Paní Matherlyová-Reedová ale neví, kam by mu takový dopis měla poslat. Postaral se o to, aby ho nemohla kontaktovat ani prostřednictvím pošty. Kdyby měla v úmyslu Závist odmítnout, neozvala by se mu pravděpodobně vůbec. Místo toho se ho pokouší najít a podle toho usoudil, že její odpověď je příznivá.

Ještě však nenastal čas dát chladit šampaňské. Ještě je příliš brzy na to, aby udělil sám sobě vyznamenání za obratnost a vychytralost. Než se začne opájet vítězstvím, musí si zachovat pravidelný srdeční rytmus, nezrychlený dech a čistou hlavu. Úspěch či selhání nezávisí na tom, co až do této chvíle udělal, ale na tom, co podnikne dál.

A tak místo aby oslavoval zdolání první mety, civěl celé hodiny z okna do deštivé, bezměsíčné noci. Sotva začal omývat pobřeží příboj, Parker zvážil svůj příští krok. Zatímco jeho vzdálení sousedé na Svaté Anně spali, sledovali televizi nebo se milovali, Parker Evans přemýšlel a kul pikle.

Napomáhal mu fakt, že věděl, jak příběh skončí, a ani na okamžik neuvažoval o tom, že by měl pozměnit výsledek původního plánu. Nikdy mu nepřišlo na mysl, že by na pokusy Maris Matherlyové-Reedové o navázání kontaktu nereagoval, natož aby v tomto klíčovém okamžiku nechal celou záležitost plavat.

V žádném případě. Když už došel tak daleko, bylo jeho povinností dovést příběh až k jeho rozuzlení. Od této chvíle nesmí udělat jediný chybný tah. Každou kapitolu si musí důkladně promyslet a vytvořit dokonalou zápletku. Klopýtnutí je nepřípustné.

A pokud ve svém pevném předsevzetí v některém bodě zakolísá, musí si připomenout, jak zatraceně dlouho mu trvalo, než dospěl do této fáze.

Celých šest měsíců.

Lépe řečeno šest měsíců a čtrnáct let.

Maris tápala po řinčícím telefonu. Rozespalýma očima zaostřila svítící displej budíku na nočním stolku. Pět dvacet tři. Kdo to –

Vlna paniky ji vrhla do bdělého stavu. Jde o onen obávaný, nevyhnutelný telefonát, jenž jí má oznámit, že její otec dostal infarkt, srdeční záchvat, že spadl ze schodů – anebo ho potkalo něco ještě horšího?

Úzkostlivě sevřela sluchátko. „Prosím?“

„To je Maris Matherlyová-Reedová?“

„U telefonu.“

„Kde berete právo plést se mi do života?“

Útočný hlas ji zcela vyvedl z konceptu a chvíli trvalo, než hrubý dotaz strávila. „Prosím? S kým mluvím?“

„Nezamlouvá se mi, že jste zavolala šerifovi,“ pokračoval volající nakvašeně.

Kde je Noah? „Omlouvám se… probudil jste mě… Říkal jste něco o šerifovi?“

„Šerif, šerif. Nepřipomíná vám to něco?“

Prudce se nadechla. „P. M. E.?“

„Do mého domu přišel zástupce šerifa a slídil tam. Kdo si –“

„Já –“

„– sakra myslíte, že jste?“

„Já –“

„Strkáte nos do –“

„Vy –“

„– soukromí druhých.“

„Mohl byste být vteřinku zticha?“

Její zvýšený hlas ho přiměl, aby zmlkl, nicméně vycítila, jak se na druhém konci linky hromadí vztek. Poté co se několikrát zhluboka nadechla, pokračovala mírnějším hlasem: „Četla jsem váš rukopis a líbil se mi. Chtěla jsem si o něm promluvit, ale neměla jsem na vás žádné spojení. Žádné jste totiž neuvedl. Tak jsem zavolala do šerifovy kanceláře a doufala, že –“

„Pošlete to zpátky.“

„Prosím?“

„Těch pár stránek. Pošlete je zpátky.“

„Proč?“

„Je to škvár.“

„Zdaleka ne, pane –“

„Neměl jsem vám ho posílat.“

„Jsem ráda, že jste to udělal. Těch pár stránek mě zaujalo. Jsou přesvědčivé a dobře napsané. Jestli je celá kniha stejně dobrá jako tato ukázka, pravděpodobně ji koupím a vydám.“

„Není na prodej.“

„Jak to myslíte?“

„Koukněte, mám sice jižanský přízvuk, ale mluvím snad anglicky, ne? Čemu jste konkrétně nerozuměla?“

Hlas zřetelně prozrazoval zeměpisnou polohu svého majitele. Měkké r a pomalu protahované slabiky jí normálně připadaly podmanivé, avšak způsob řeči volajícího byl drsný a nepříjemný. Kdyby nevytušila v jeho psaní ohromný potenciál a nebyla přesvědčená, že objevila dosud nevyužitý talent, dávno by rozhovor ukončila.

Trpělivě se zeptala: „Když nechcete svou knihu vydat, proč jste tedy posílal tu ukázku?“

„Neboť mě postihla duševní porucha,“ napodobil její dokonalou výslovnost. „Rozmyslel jsem si to.“

Maris zkusila jinou taktiku. „Zastupuje vás někdo?“

„Zastupuje?“

„Agent.“

„Nejsem herec.“

„Už jste svůj rukopis někomu nabídl?“

„Pošlete to zpátky, buďte tak hodná.“

„Nabídl jste jej víckrát?“

„Jestli jsem to poslal i jiným nakladatelům? Ne.“

„Proč jste to poslal mně?“

„Víte co? Nic mi neposílejte. Hoďte to do nejbližší popelnice, podložte tím stůl nebo vystelte klec papouškovi. Je mi jedno, co s tím uděláte.“

Vycítila, že se chystá zavěsit, a tak honem vyhrkla: „Ještě okamžik, prosím.“

„Hovor jde na můj účet.“

„Než se rozhodnete, že knihu neprodáte – což je krok, kterého budete podle mě litovat –, byla bych ráda, kdybych vám mohla poskytnout profesionální názor. Slibuju, že budu krutě upřímná. Když uvidím, že to nemá smysl, řeknu vám to na rovinu. Umožněte, abych mohla posoudit, jestli je vaše kniha dobrá nebo ne, a pošlete mi celý rukopis.“

„Vždyť ho máte.“

„Že ho mám?“ ¨

„Koktám snad?“

„Chcete říct, že těch pár stránek je všechno, co máte?“

„Není to všechno, co mám. Je to všechno, co jsem napsal. Zbytek příběhu mám v hlavě.“

„Aha.“ To bylo rozčarování. Předpokládala, že kniha je hotová, anebo téměř hotová. Ani ve snu by ji nenapadlo, že rukopis tvoří pouze patnáct stran. „Naléhavě vás prosím, abyste to dopsal. Zatím –“

„Zatím mi nafukujete účet za meziměstský hovor. Jestli nechcete utrácet peníze za poštovné, tak tu zpropadenou slátaninu skartujte. Sbohem. A ještě něco. Už mi domů neposílejte žádného zástupce šerifa.“

Maris držela hluché sluchátko u ucha ještě několik vteřin, než zamyšleně zavěsila. Ten rozhovor byl bezmála surrealistický. Dokonce jí blesklo hlavou, že se jí to všechno jenom zdálo.

S tím rozdílem, že byla v dokonale bdělém stavu. Podle manhattanských měřítek vládla prakticky hluboká noc – a její manžel ještě neleží vedle ní v posteli. Kdyby ji neprobral podivný telefonát, tak Noahova nevysvětlitelná nepřítomnost rozhodně ano.

Zmocnila se jí taková starost, že se chystala obvolat pohotovosti a nemocnice. Vzápětí si uvědomila, že Noaha naposledy viděla ve společnosti Nadi Schullerové. A to ji rozzlobilo do té míry, že málem mrštila telefonem o stěnu.

V každém případě pro ni noc skončila a podle všeho už neusne. Odhodila přikrývku, vstala a sklonila se pro župan. Vtom do ložnice vešel Noah a dlaní si zdvořile zakrýval široce zívající ústa. Dosud měl na sobě kalhoty od smokingu a košili, ačkoli se už zbavil manžetových knoflíčků a z kalhot mu čouhal cíp košile. Sako měl přehozené přes rameno, boty nesl v ruce.

„Je možné, že jsem slyšel zvonit telefon?“ zeptal se.

„Ano.“

„To byl Daniel? Doufám, že je všechno v pořádku.“

Nesmírně se jí ulevilo, že ho vidí, ale jeho samozřejmé chování ji ohromilo. „Noahu, kdes proboha byl celou noc?“

Zvuk jejího hlasu ho přiměl, aby se zastavil a zmateně se na ni zadíval. „Dole na pohovce v pracovně.“

„Proč?“

„Když jsem se vrátil, už jsi spala. Nechtěl jsem tě rušit.“

„V kolik hodin jsi přišel domů?“

Na znamení nesouhlasu s otázkou výslechu třetího stupně pozvedl obočí. „Hádám, že kolem jedné.“

Jeho klid ji ještě víc popudil. „Řekl jsi – slíbil jsi –, že odejdeš za půlhodinu po mně.“

„Měl jsem dva drinky místo jednoho. Proč z toho děláš takovou aféru?“

„Jde o to, že mě ve čtvrt na šest ráno probudil telefon a byla jsem v posteli sama,“ vykřikla. „Možná to považuješ za iracionální, ale pokud neznám důvod, proč by tomu tak nemělo být, očekávám, že můj manžel bude spát vedle mě.“

„Očividně jsi mě nepostrádala, dokud ses nevzbudila.“

„A čí to byla vina?“

Hlas jí přešel do nepříjemně pronikavé výšky. Zněl jako hlas žalostně kázající manželky. Při jeho zvuku jí vytanula na mysli osůbka v beztvaré flanelové košili, chlupatých pantoflích a s natáčkami ve vlasech, která drží nad hlavou váleček na nudle, neboť přistihla svého nevěrného muže, jak se krade domů zadním vchodem.

Chvíli počkala, až ji přejde největší vztek, ale i přesto se chvěla rozrušením. „Pokud si vzpomínáš, Noahu, pokoušela jsem se tě přemluvit, abychom jeli domů rovnou z kanceláře. Jenomže ty jsi za oba rozhodl, že místo toho půjdeme na tu nekonečně rozvleklou slavnostní večeři. Po ní jsem tě znovu přesvědčovala, abychom zachránili alespoň zbytek večera, ale tys dal přednost popíjení s Upírkou a s tím zfetovaným blbečkem.“

Hodil boty na podlahu, svlékl si košili, rozepnul zip u kalhot a stáhl si je. „Každá kniha, kterou ten ‚zfetovanej blbeček‘ napíše, se prodává v pevné vazbě v půlmiliónovém nákladu. Jeho paperbacky v trojnásobném. On se ovšem domnívá, že by se dalo prodat mnohem víc. Se svým současným nakladatelem není spokojený a uvažuje, že přejde k jinému. ‚Upírka‘ domluvila schůzku u drinků s přesvědčením, že jednání bude prospěšné pro obě strany. A bylo. Autor souhlasil, abychom sepsali nakladatelskou smlouvu. S jeho agentem máme ještě projednat podmínky. Chtěl jsem tou dobrou zprávou překvapit tebe i Daniela, ale…“ Výmluvně pokrčil rameny, pak přistoupil k posteli a usadil se na okraj pelesti.

„A abych k tobě byl naprosto upřímný,“ pokračoval, „přiznávám, že se ten zfetovanej blbeček tak opil, že jsme ho nemohli s čistým svědomím posadit do taxíku samotného. Odvezli jsme ho s Nadiou domů a uložili do postele. Ujišťuju tě, že to nebylo nic příjemného. Pak jsme si vzali taxík, ji jsem vysadil před Trump Tower, a když jsem po příchodu domů vešel do ložnice a zjistil, že tvrdě spíš, rozhodl jsem se, že tě nebudu vyrušovat. Celý večer jsem jednal v duchu toho, co jsem považoval za tvůj – za náš – zájem.“ Položil si ruku na srdce a mírně se uklonil. „Odpusť mi mou neuváženost.“

Navzdory logickému vysvětlení byla stále přesvědčena, že se na něj zlobí právem. „Mohls mi zavolat, Noahu.“

„Mohl. Ale protože jsem věděl, jak jsi unavená, příčilo se mi pomyšlení, že tě probudím.“

„Nelíbí se mi být zavázána Nadie.“

„Mně se nelíbí být zavázán komukoli. Ovšem na druhou stranu není moudré, abychom si Nadiu záměrně znepřátelili. Když se jí zalíbíš, zahrne tě výsadami. Když se jí znelíbíš, dokáže ti vážně pošramotit pověst.“

„A v obou případech – jedná-li se o muže – se s tebou vyspí.“

Její slova u něho vyvolala úsměv. „Čím to, že ženy – a ty zvlášť –, jsou nejkrásnější, když se zlobí?“

„Zlobila jsem se.“

„Já vím.“

„Zlobím se pořád.“

„Tak už se nezlob. Mrzí mě, žes o mě měla starost. To jsem nechtěl.“ Zadíval se na ni a pousmál se. „Nemáš sebemenší důvod k žárlivosti.“

„Vážně?“ zeptala se s kamennou tváří. „Myslím, že vzhledem k počtu známostí, které jsi navázal před svatbou, mám právo být podezíravá.“

„Tys měla taky známosti, Maris.“

„Dvě. Tolik jsi jich ty zvládl za týden, a to jsi měl přede mnou deset let náskok.“

Při té nadsázce se pobaveně zazubil. „To mi nestojí za komentář. Podstatné je, že jsem se oženil s tebou.“

„A veškerou zábavu obětoval.“

Se smíchem poplácal místo vedle sebe. „Co kdybys přestala s těmi nesmysly, zatáhla drápky a jednoduše mi odpustila? Dobře víš, že to chceš udělat.“

S předstíranou škodolibostí přimhouřila oči. „Nepřeháněj, prosím tě.“

„Maris?“

Zdráhavě k němu vykročila. Byla ještě několik kroků od něho, když se naklonil, vzal ji za ruku a stáhl vedle sebe na postel. Zastrčil jí za ucho pramen vlasů a políbil na tvář. Tvářila se netečně, ale dlouho jí to nevydrželo.

Po prvním dlouhém polibku zašeptala: „Po tomhle jsem včera prahla celý den.“

„Stačilo říct.“

„Vždyť jsem řekla.“

„Máš pravdu,“ povzdechl lítostivě. „Rád bych ti to vynahradil.“

„Raději pozdě než vůbec.“

„Pokud jde o to pyžamo, neříkala jsi, že se bez něho obejdeš?“

Několik okamžiků nato byli oba nazí. Políbil ji na hrdlo. „Kdo ti volal?“ zeptal se.

„Hmm?“

„Mluvím o tom telefonátu, který nás oba probudil. Kdo to byl?“

„To počká.“ Aktivně se chopila jeho ruky a posunula si ji přes břicho až do klína. „Jestli chceš něco říct, Noahu, omez se pouze na nějaké nemravnosti.“

KAPITOLA 4

Daniel Matherly odložil stránky rukopisu a palcem a dvěma prsty si zadumaně seštípl spodní ret.

„Co si o tom myslíš?“ zeptala se Maris. „Zdá se mi to, nebo je to opravdu tak dobré?“

Aby využili příjemného rána, posnídali na dvorku Danielova domu v Upper East Side. Dvůr stínil rozložitý platan a terakotové květináče plné rozkvetlých květin vytvářely na hradbě z tmavých cihel barevný vzorek.

Zatímco si Daniel četl stránky Závisti, Maris pomohla Maxine s přípravou jídla. Hospodyně Maxine se prakticky stala členkou rodiny deset let před Marisiným narozením.

Toho rána se chovala nevrle, protestovala proti Marisině přítomnosti v kuchyni a kritizovala ji za to, jak vymačkává šťávu z pomerančů. Ve skutečnosti ji milovala jako svou dceru a po smrti Marisiny matky plnila úlohu náhradního rodiče. Tehdy chodila Maris teprve na základní školu.

Teď přijímala pánovité chování hospodyně jako něco, čím opravdu bylo – a to projevem lásky.

Mlčky snídali vaječné omelety, grilovaná rajčata a celozrnné tousty, zatímco Daniel četl Závist. „Děkuju, Maxine,“ řekl, když hospodyně přišla sklidit talíře a dolít kávu. „Ano, holčičko,“ obrátil se k Maris, „je to dobré.“

„Jsem ráda, že si to myslíš.“

Těšilo ji, že potvrdil její názor. Jeho soudu si velice vážila. Otec byl pravděpodobně jediný člověk na světě, který přečetl víc knih než ona, a pokud se na nějaké knize neshodli, přičítali to odlišnému vkusu. Oba však dokázali poznat špatný styl od dobrého.

„Nový spisovatel?“

„Nevím.“

„Ty nevíš?“ reagoval překvapeně.

„Ten rukopis se ke mně dostal zvláštní cestou.“

Vysvětlila, jak ho získala, jak málo se dozvěděla o nepolapitelném autorovi a skončila vylíčením ranního telefonického rozhovoru.

Když domluvila, rozmrzele poznamenala: „Co je to za člověka, když vystupuje výhradně pod svými iniciálami? Je to dětinské a podivínské. Jako u toho hudebníka, známého jako Prince.“

Daniel se uchechtl a zamíchal do šálku kávy, posledního povoleného pro ten den, náhražku smetany. „Myslím, že to dodává přídech záhady a romantiky.“

Ušklíbla se. „Je příšerně protivnej.“

„O tom nepochybuju. Rozporuplnost patří mezi povahové vlastnosti každého dobrého spisovatele. Nebo špatného, když jsme u toho.“

Zatímco nahlas uvažoval o záhadném autorovi, Maris si otce pozorně prohlížela. Kdy tolik zestárl? pomyslela si znepokojeně. Vlasy měl bílé vždycky – aspoň pokud si vzpomínala –, ale řídnout mu začaly teprve nedávno. Její matka Rosemary, vdova a druhá Danielova žena, byla o patnáct let mladší. Než Maris přišla na svět, on už byl ve středních letech.

Fyzickou aktivitu si však zachoval. S hudráním, ale svědomitě dodržoval dietu. Dávno přestal kouřit, ale dýmky se odmítal vzdát. A protože byl jediný, kdo nesl odpovědnost za její výchovu, moudře se snažil zpomalit proces stárnutí, jak nejvíc to bylo možné.

Stáří se na něm začalo projevovat teprve v posledních měsících. Trpěl artrózou, a aby nezatěžoval nemocný kyčelní kloub, někdy si bral hůl, ale přitom brumlal, že s ní vypadá sešle. (To byl příliš silný výraz, ale potají Maris souhlasila, že mu hůlka upírá na statnosti, jež k němu odjakživa patřila.) Jaterní skvrny na rukou se mu zmnožily a ztmavly a ani reflexy už neměl tak pohotové jako před několika měsíci.

Ale oči mu zůstaly jasné a bystré jako předtím. „Zajímalo by mě, co to všechno má znamenat.“

„Co všechno, tati?“

„Že neuvedl zpáteční adresu ani telefonní číslo. Pak ten ranní telefonát včetně tvrzení, že to všechno je slátanina. A tak dále.“

Vstala ze židle, přistoupila k truhlíku s muškátem a utrhla uschlý list, který Maxine přehlédla. Maris na hospodyni už dávno naléhala, aby si pořídila brýle, ale ona se dušovala, že má zrak stejně dobrý jako před třiceti lety. Nato Maris odpověděla: „Jistě. Vždycky jsi byla slepá jako krtek a příliš ješitná, abys s tím něco dělala.“

Roztržitě otáčela řapíkem nahnědlého listu a zvažovala otcův dotaz. „Chtěl, abych ho hledala a našla, mám pravdu?“

Když se na ni Daniel zářivě usmál, věděla, že odpověděla správně. Stejným způsobem jí pomáhal se školními úlohami. Nikdy jí neodpovídal přímo, ale navedl ji, aby o otázce přemýšlela, dokud nedospěla ke správné odpovědi vlastní dedukcí.

„Nemusel mi telefonovat,“ pokračovala. „Kdyby nechtěl, abych ho vypátrala, mohl vyhodit moje telefonní číslo. Místo toho se ozve v době, kdy má výhodu na své straně prakticky jistou.“

„A protestuje příliš důrazně a nahlas.“

Zamračeně se vrátila k tepané kovové židli. „Já nevím, tati. Připadalo mi, že má upřímný vztek. Především kvůli té návštěvě zástupce šerifa.“

„Vztek asi měl a těžko říct, jestli mu to mám mít za zlé. Nicméně neodolal pokušení a spojil se s tebou, aby se dozvěděl, co si o jeho práci myslíš.“

„Rozhodně mě zaujal. Díky těm pár stránkám jsem začala přemýšlet o mladíkovi na lodi. Kdo je to? Jaký je jeho příběh? Co zavinilo rvačku mezi ním a jeho nejlepším přítelem?“

„Závist,“ poskytl jí odpověď Daniel.

„To je poněkud mlhavý motiv, nemyslíš? Co komu kdo záviděl?“

„Je vidět, že ukázka posloužila svému účelu. Spisovatel tě donutil přemýšlet a klást otázky.“

„To tedy ano, bídák jeden.“

„Co chceš dělat?“

„Pokusím se navázat s ním spojení a nějak se s ním domluvit. Pokud je ten cvok něčeho takového vůbec schopný. Nenamlouvám si, že bude spolupráce snadná.“

„Znáš aspoň jeho telefonní číslo?“

„Znám. Zůstalo mi na displeji. Ujistila jsem se, že číslo patří oblasti, kam jsem volala včera.“

„Zázraky moderní technologie. Za mých časů –“

„Za tvých časů?“ opakovala se smíchem. „Pořád jsou to tvoje časy.“

Uchopila ho za ruku a láskyplně ji poplácala. Jednoho dne ji otec opustí a ona neví, jak tu ztrátu přežije. V tomto domě vyrůstala a nebylo snadné odtud odejít, třeba jen na univerzitu. Ložnici měla ve druhém patře – a mohla ji kdykoli znovu použít. Danielova byla v prvním a on trval na tom, že navzdory bolesti, kterou ho stálo stoupání a scházení po schodech, ji nikam přemisťovat nebude.

Maris se vybavily vzpomínky na Vánoce, kdy se na Boží hod probouzela ještě před rozbřeskem, seběhla k otci do pokoje, žadonila, aby vstal a šel se s ní podívat, co jim Santa Claus nadělil pod stromeček.

Na dětství měla desítky šťastných a nezapomenutelných vzpomínek: jak spolu bruslí v Central Parku, bloumají ulicemi, pochutnávají si na hot dogu nebo falafelu a přitom se probírají v krabicích před antikvariáty, po odpoledním divadelním představení popíjejí čaj v Plaze, čtou si před krbem v Danielově pracovně, pořádají večírky v jídelně a dělí se v kuchyni o půlnoční občerstvení s Maxine. Na to se nedalo zapomenout.

Protože se rodičům narodila pozdě a zůstala jako jedináček, Daniel ji slepě miloval. Matčina smrt jim oběma mohla zlomit srdce a navždy je rozdělit, ale pouto mezi otcem a dcerou naopak zesílilo. Jeho výchovné prostředky byly přísné a zásadové, ale uplatňoval je jen výjimečně. Maris většinou poslouchala a netoužila po jeho nepřízni.

Nejzávažnějšího přestupku, jaký kdy spáchala, se dopustila jednou v noci, kdy se vykradla z domu, aby se sešla s partou přátel v klubu, jehož návštěvu jí Daniel přísně zakázal. Když se v ranních hodinách vrátila domů, zjistila, že okno v kuchyni, jímž vyklouzla ven, zavřel.

Byla tedy nucena zazvonit a čekat přede dveřmi zdánlivě celou věčnost, než jí Daniel přišel otevřít. Nekřičel na ni, ani jí neudělal kázání. Jenom jí suše sdělil, že za své jednání bude muset nést následky. Měsíc měla domácí vězení, ale nejhorším trestem pro ni bylo, že pochopila, jak otce zklamala. Tajný útěk už nikdy nezopakovala.

Daniel ji hýčkal, ale nerozmazloval. Poskytoval jí dostatek finančních prostředků, za to však musela vykonávat různé domácí práce. Bedlivě sledoval její prospěch ve škole. Častěji ji chválil za úspěchy, než aby ji káral za chyby. Byla pro něj vším, a on si jen vroucně přál, aby si toho byla vědoma.

„Ty si tedy myslíš, že se mám snažit Závist získat?“ ptala se ho teď.

„Rozhodně. Autor tě vyprovokoval, i když to možná neudělal záměrně a dokonce si to ani neuvědomuje. Ale ty, neboť jsi Matherlyová, žádné výzvě neodoláš.“ Vlastně citoval z článku, který o ní nedávno napsal jistý obchodní časopis.

„Neslyšela jsem to už někde?“ poškádlila ho.

„Mimo to přece nedokážeš nechat bez povšimnutí dobrou knihu.“

„Nejspíš proto mě to tolik rozrušilo, tati,“ pronesla a náhle zvážněla. „Povinnosti, které souvisejí s mou současnou funkcí, se točí převážně kolem nakladatelské činnosti. Kniha se mi dostává do rukou až poté, co ji zpracují autor a redaktor. Ta práce mě moc baví, ale až do včerejšího dne, kdy jsem si přečetla tu ukázku, jsem si neuvědomovala, jak moc mi chybí opravdová redakční práce. Teď čtu už jen konečnou, vypulírovanou verzi rukopisu, než jej předám do tisku. Nemohu se mu obšírně věnovat, poněvadž mě čekají tisíce rozhodnutí o dalších desítkách knih, které si žádají mou pozornost. Stýská se mi po úzké spolupráci s autorem, po spoluvytváření hlavního hrdiny, poznámkách k nedostatkům v zápletce. Kristepane, tuhle fázi tvůrčího procesu miluju nadevše.“

„Proto sis zvolila práci v nakladatelství,“ přikývl Daniel. „Chtěla ses stát redaktorkou, a byla jsi zatraceně dobrá. Tak dobrá, že jsi vystoupala až na jednu z nejvyšších příček žebříčku a tvé závazky tě vzdálily od prvotního cíle. Domnívám se, že návrat k němu bude podnětný i zábavný zároveň.“

„Já si to myslím taky. Ale neukvapujme se,“ dodala s trpkou ironií. „Ještě nevím, jestli si Závist mou pozornost zaslouží nebo ne. Ale můj instinkt –“

„Jemuž bezvýhradně věřím…“

„– napovídá, že to bude dobrá kniha. Je to námět, se kterým se dá skvěle pracovat. A jižanská atmosféra, kterou, jak víš, zbožňuju.“

„Jako v Poraženém.“

Z ničeho nic z ní nadšení vyprchalo. „Ano.“

Po chvíli se Daniel zeptal: „Jak se vede Noahovi?“

Jako čtenářku i jako manželku ji nevýslovně zklamalo, že po prvním Noahově románu nenásledoval druhý. Daniel to věděl, a tak teď zmínka o titulu jediné Noahovy knihy byla vlastně dotaz na jeho osobu.

„Vždyť víš, jak se mu vede, tati. Hovoříš s ním několikrát denně.“

„Ptám se jako tchán, ne jako spolupracovník.“

Aby se vyhnula otcovu pronikavému pohledu, zadívala se na budovu za jeho zády. Břečťanem porostlá zeď obklopující Danielův dvorek bránila ve výhledu do přízemí sousedního domu, ale v prvním patře zpozorovala mourovatého kocoura, jak se protahuje a otírá o bezpečnostní mříž v okně.

Maxine vystrčila hlavu ze dveří kuchyně. „Mám vám něco přinést?“

Daniel odpověděl za oba: „Ne, děkuju. Nic nepotřebujeme, opravdu.“

„Stačí říct,“ zabručela hospodyně a zmizela uvnitř.

Maris ještě chvíli mlčela a bříškem ukazováčku přejížděla po vzorku na lněném prostírání. Když zvedla hlavu, viděla otcův zkoumavý pohled, kterým ji sledoval vždy, když věděl, že jeho dcera má něco na srdci. Bradu si opíral o dlaň a ukazovák podél tváře mířil k hustému, bělostnému obočí.

Za žádných okolností nevyzvídal, ani ji nenutil do hovoru, ale vždy trpělivě vyčkával. Jakmile byla připravena se mu svěřit, udělala to, ale ani o vteřinu dřív. Tu vlastnost zdědila po něm.

„Včera v noci se Noah vrátil domů hodně pozdě,“ začala. Aniž rozebírala podrobnosti, načrtla mu v hrubých rysech jejich hádku. „Skončili jsme jako milenci a přátelé, ale mě to pořád trápí.“

Daniel se váhavě optal: „Nereagovala jsi poněkud nepřiměřeně?“

„Myslíš?“

„Já u toho nebyl. Ale připadá mi, že Noah ti poskytl logické vysvětlení.“

„Nejspíš ano.“

Zamyšleně se zamračil. „Máš dojem, že se Noah vrátil k návykům, jaké míval za mlada?“

Protože věděla, jak si její otec Noaha váží a obdivuje ho, zdráhala se ho zaplavit litanií stížností, které by vyslovené nahlas pravděpodobně vyzněly v nejlepším případě jako fňukání a v nejhorším jako hysterické obviňování. Kromě toho si uvědomovala, že kdyby využila svého otce jako vrby, dostala by ho do trapné situace. Nebyl totiž jen Noahův tchán, ale i jeho zaměstnavatel.

Daniel přijal Noaha do nakladatelství před čtyřmi lety, protože se prokázal jako nejschopnější a nejbystřejší nakladatelský pracovník v New Yorku, nepočítaje samotného Daniela. Jakmile Marisin vztah s Noahem přešel z profesionálního v osobní, projevil Daniel jisté výhrady a varoval ji před pracovním milostným románkem. Když mu však Noah po půldruhém roce působení v Matherly Press oznámil, že se chce s jeho dcerou oženit, dal mu svůj souhlas. Kromě toho navrhl, že se výměnou za Marisinu ruku vzdá svého místa, ale o tom nechtěl Daniel ani slyšet a jako zetě ho přijal se stejným nadšením, s jakým ho jmenoval viceprezidentem a obchodním manažerem nakladatelství.

Téměř dva roky se Maris a Noahovi úspěšně dařilo oddělovat profesionální roli od osobní. Kdyby teď dala průchod manželskému lkaní, tuhle rovnováhu by ohrozila. Věděla, že Daniel by se k tomu nerad vyjadřoval a ani by se nepřiklonil na jednu či druhou stranu, aby snad nevkročil na manželské území, kde tchán nemá co pohledávat.

Maris však potřebovala dát průchod obavám a otec byl odjakživa jejím nejvěrnějším zpovědníkem. „Jako odpověď na tvůj dotaz uvádím, že nic konkrétního si nemyslím. Nevěřím, že by měl Noah nějakou známost. Opravdu ne.“

„Ale něco tě trápí. Co?“

„Posledních několik měsíců mám pocit, že se mi Noah plně nevěnuje. Přesněji řečeno se mi nevěnuje skoro vůbec,“ opravila se s lítostivým pousmáním.

„Okouzlení z líbánek netrvá věčně, Maris.“

„Já vím. Ale…,“ odmlčela se a vzdychla. „Možná jsem příliš velký romantik.“

„Především se z ničeho neobviňuj. Nemusí to být ničí vina. Takovým obdobím prochází každé manželství. I to nejlepší. Obrazně řečeno to jsou období sucha.“

„Já vím. Jen doufám, že ho nezačínám nudit. Blíží se naše dvouleté výročí. Svým způsobem je to pro něj rekord.“

„Jeho rekordy jsi znala, než ses za něho provdala,“ připomněl jí vlídně. „Provázela ho pověst sukničkáře.“

„S tím jsem se vyrovnala, poněvadž jsem ho milovala. Jsem do něho zamilovaná od chvíle, kdy jsem si jako vysokoškolačka přečetla Poraženého.“

„Nezapomínej, že jako jediné ze všech těch žen ti Noah vyznal lásku a oženil se s tebou.“

Melancholicky se usmála, ale pak zavrtěla hlavou, jako by kárala sama sebe. „Máš pravdu, tati. Udělal to. Nejspíš to mají na svědomí hormony, ale cítím se nějak zanedbávaná. Toť vše.“

„Část viny musím připsat i sám sobě.“

„O čem to mluvíš?“

„Naložil jsem na Noahova bedra obrovskou míru odpovědnosti. Dělá nejen svou práci, která je sama o sobě velmi náročná, ale převzal i mnohé z mých povinností. Zmírnil jsem tempo a jeho bezděčně přinutil zrychlit. Navrhl jsem mu, aby přijal někoho, kdo mu trochu vypomůže.“

„Noah jen s obtížemi přenáší pravomoc na druhé.“

„A právě proto jsem měl trvat na tom, aby si sehnal zástupce. Postarám se, aby to udělal. Myslím, že vám dvěma by prospělo, kdybyste na pár dní odjeli. Třeba na Bermudy. Užívali si sluníčka, popíjeli tropické koktejly, trávili spoustu času v posteli.“

Jeho upřímnost ocenila úsměvem, ale byl to smutný úsměv. V podstatě se vyjádřil stejně jako vloni, když je posílal na prodloužený víkend do Aruby. Tenkrát všichni tři doufali, že se Maris vrátí těhotná. Třebaže se o početí snažili ze všech sil a tu snahu si upřímně užívali, neuspěli. Maris byla nevýslovně zklamaná. Možná už tehdy se začali od sebe vzdalovat, přestože se trhlina v jejich vztahu projevila teprve nedávno.

Daniel vytušil, že se dotkl tématu, jemuž se měl raději vyhnout, anebo se o něm prozatím nezmiňovat. „Udělejte si jeden na druhého čas, Maris,“ naléhal. „Odjeďte někam daleko od práce a toho městského blázince. Někam, kde budete jen vy dva.“

I když by mu to nepřiznala, nesdílela jeho přesvědčení, že víc času stráveného v posteli vyřeší jejich problémy a dá všechno zase do pořádku. Dnešní ranní hádka sice skončila sexem, ale do opravdového prožitku chybělo mnoho. Podle jejího názoru dělali pouze to, co pro ukončení neshody považovali za nejprospěšnější, a zvolili to nejjednodušší řešení. Jejich těla prováděla známé pohyby, ale cit při nich chyběl.

Noah ji odzbrojil lichotkami, které jí teď připadaly milé a povzbudivé. Měla upřímný vztek, a to nebyl nejvhodnější okamžik, aby jí říkal, jak je krásná. Fakt, že skončili v posteli, byl elegantní tečkou za hádkou, o niž jeden ani druhý nestál. Nechtěla Noaha z ničeho obviňovat a on neměl chuť její obvinění vyvracet, a tak se místo toho milovali. Hlubší smysl jejich jednání ji však hluboce znepokojoval.

Kvůli Danielovi předstírala, že návrh na tropickou dovolenou zváží, a prohlásila: „Víš, tati, uvažovala jsem o tom, že na pár dní odjedu sama.“

„To je taky dobrý nápad. Na venkov?“

Kdykoli ji město znavilo, často se uchylovala do jejich venkovského sídla v Massachusetts, kde trávila prodloužené víkendy a tam doháněla papírování a pročítala rukopisy. V Berkshires se bez neustálého vyrušování, jemuž byla vystavena v kanceláři, mohla na práci soustředit a v relativně krátké době leccos dokončit. Daniel teď zcela přirozeně usoudil, že k odpočinku zvolí jejich dům na venkově.

Ona však zavrtěla hlavu. „Myslím, že odjedu do Georgie.“

Noah to přijal s klidem. „Jsem pro všemi deseti, abys na pár dní vypadla z města,“ ujistil ji, když mu oznámila svůj záměr odjet na jih. „Změna krajiny ti prospěje. Ale co, pro všechno na světě, je v Georgii? Nové fitness centrum?“

„Autor.“

„Ty budeš pracovat? Podstatou několikadenního volna je odpočinek, mám pravdu?“

„Vzpomínáš si, jak jsem se ti včera zmínila o jednom rukopisu?“

„Ze skládky škvárů?“

Jeho skeptický úšklebek nevzala na vědomí. „Měla jsem potíže vypátrat autora, ale nakonec se mi to podařilo.“

„Potíže?“

„To je na dlouhé povídání a za deset minut máme jednání. Jen ti prozradím, že tentokrát nejde o běžného autora.“

„V čem je jiný?“

„Je vzdorovitý. Hrubý. Neinformovaný. Neuvědomuje si, že dobře píše. Potřebuje, aby mu někdo polichotil, možná ho i trochu usměrnil, ale rozhodně povzbudil. Jsem přesvědčená, že osobní setkání bude plodnější než telefonování a faxování.“

Noah ji poslouchal jen jedním uchem. Probíral se hromádkou telefonických vzkazů, které mu jeho asistentka nenápadně přinesla a podstrčila, než vyklouzla z kanceláře. Pak se podíval na hodinky, zvedl se a začal sbírat ze stolu materiál pro nadcházející jednání. „Promiň, miláčku, ale pokračování našeho rozhovoru bude muset počkat. Zato jednání nepočká. Kdy chceš odjet?“

„Napadlo mě, že už zítra.“

„Tak brzy?“

„Potřebuju zjistit, jestli mě ta kniha nadchne nebo otráví. A tomu přijdu na kloub jedině tak, když si promluvím s jejím autorem.“

Obešel stůl a mechanicky ji políbil na tvář. „Pojďme si dnes večer někam vyrazit. Jen my dva. Požádám Cindy o rezervaci. Kam bys chtěla jít?“

„Můžu si vybrat?“

„Samozřejmě.“

„Co kdybychom si nechali přivézt něco z thajské kuchyně? Pro změnu se najíme doma.“

„Výborně. A já vyberu víno.“

Byli už téměř na chodbě, když se Noah náhle zastavil. „Krucinál! Zrovna jsem si vzpomněl, že mám večer schůzku.“

„S kým?“ zaúpěla.

Jmenoval agenta, který zastupoval několik význačných autorů. „Pojď s námi. Potěší ho to. Potom spolu zajdeme někam na drink.“

„Nemůžu být celý večer pryč, Noahu. Měla bych ještě leccos zařídit, než odjedu, a musím si zabalit.“

„Už jsem mu dvakrát odřekl schůzku,“ prohlásil rozmrzele. „Kdybych odmítl i tentokrát, myslel by si, že se mu vyhýbám.“

„To nemůžeš udělat. Kdy přijdeš?“

Trhl sebou. „Jak jistě víš, tenhle chlapík se rád poslouchá, takže se to trochu protáhne. Rozhodně později, než bych si přál.“ Vycítil její zklamání. Přistoupil blíž a ztišil hlas. „Strašně mě to mrzí, Maris. Mám tu schůzku zrušit?“

„Ne. Je to důležitý agent.“

„Kdybych věděl, že se chystáš odjet –“

„Promiňte, pan Reede,“ oslovila ho asistentka za zavřenými dveřmi. „Čekají na vás v jednacím sále.“

„Už jdeme.“ Sotva asistentka odešla, obrátil se k Maris. „Povinnost volá.“

„Jako vždy.“

„Odpouštíš mi?“

„Jako vždy.“

Rychle, prudce ji objal. „Jsi ta nejchápavější žena v dějinách manželství. Může se někdo divit, že jsem do tebe blázen?“ Letmo ji políbil, pak ukázal na dveře. „Až po tobě, miláčku.“

Závist / Kapitola první

Eastern State University, Tennessee, 1985

Členové univerzitního spolku považovali za nanejvýš prozíravé, že zakladatelé studentské organizace vyprojektovali a postavili kolej, která svým půdorysem odpovídala kosočtverečnému erbu jejich klanu.

Co však přisuzovali genialitě, vzniklo vlastně shodou okolností.

Při hledání lokality, na níž by vybudovali sídlo organizace, zakoupilo třicet mladíků, absolventů z roku 1910, co možná nejlevnější stavební parcelu, odlehlý pozemek, kterého se majitel chtěl zoufale zbavit; rozhodně si nevybrali místo, které by splňovalo požadavky jejich projektu. Někteří členové si později možná všimli, že má obytný dům skutečně kosočtverečný tvar jako jejich znak, avšak podobnost byla čistě náhodná.

V roce 1928 univerzitní plánovací a územní rada šťastně rozhodla, že hlavní třída protínající školní areál by se měla přeměnit v zazeleněnou pěší zónu. Automobilový provoz se měl odklonit do ulice, která míjela hlavní vchod koleje nezvyklého tvaru.

Následkem toho, a znovu nikoli díky prozíravosti původních architektů, poskytla lokalizace na důležité křižovatce studentskému sídlu klíčové umístění, po němž prahly všechny ostatní koleje.

Hlavní vchod dvoupodlažního domu byl orientovaný do rohu a jeho dozadu ubíhající křídla svírala pětačtyřicetistupňový úhel. Mezi křídly v zadní části budovy se nalézal značně omezený a nedostatečný prostor pro parkování, basketbalové kruhy bez pletiva, přetékající odpadkové koše, dva zrezivělé rošty na dřevěné uhlí a řetězem vymezený psí výběh, obývaný novofundlanďanem Brewem, maskotem studentské organizace.

Průčelí domu bylo nesrovnatelně působivější. Vydlážděnou cestu vedoucí ke vchodu vroubily hrušně, které se vždy zjara obalily sněhově bílými květy a tvořily přirozenou kulisu tradičnímu slavnostnímu večírku chlapeckého spolku.

Snímky rozkvetlých hrušní se často objevovaly na obálkách univerzitních katalogů a brožurek, což vyvolávalo závist u ostatních studentských organizací. Kdykoli se proslechlo, že se na hrušně chystá s motorovou pilou některý z rivalů, obyvatelé koleje se čtyřiadvacet hodin denně střídali na hlídce. Kdyby se stromy pokácely, nejenže by univerzitní areál ztratil svou tvář, ale kolej by bez nich vypadala holá.

Na podzim se lesklé listy hrušní barvily do zářivé rubínové červeně stejně jako toho konkrétního sobotního odpoledne. Areál školy se topil v nezvyklém tichu, protože fotbalový tým hostoval na jiné univerzitě. Kdyby hrál v domácím prostředí, vrata koleje by byla dokořán a zevnitř by burácela hudba. Budova by se změnila v rušné shromaždiště svých členů, jejich přítelkyň, rodičů a bývalých absolventů.

V den zápasu obvykle vznikala několik mil dlouhá dopravní kolona, a protože každé vozidlo muselo projet křižovatkou, aby se dostalo ke stadionu, členové spolku se shromažďovali podél silnice, aby jim přehlídka těsně na sebe namačkaných nárazníků neunikla. Posmívali se fanouškům soupeře a flirtovali se studentkami, které jim pozornost někdy oplácely a čas od času na základě spontánního pozvání nechaly auta stát a připojily se k oslavám na koleji. Je doloženo, že tímto způsobem vzniklo pár vážnějších vztahů a bylo uzavřeno několik manželství.

V čase sportovního zápolení se škola topila v karmínu. A nestala-li se univerzitní barva přímo součástí oblečení, nahradily ji třepotající se vlaječky v rukou studentů. Dlouho před prvním výkopem se po okolí rozléhaly ryčné zvuky dechových kapel a pulzující rytmy bubnů. Areál třeštil činorodostí, pohybem a rozjařenou náladou.

Toho dne byl však prakticky vylidněný. Vládlo deštivé a pošmourné počasí, které nepřálo žádnému druhu činnosti pod širým nebem. Studenti využívali dne k dohnání spánku, k učení nebo praní – tedy k činnostem, na které v týdnu nezbýval čas.

Chodby chlapecké koleje, načichlé zatuchlým pachem piva, byly zšeřelé a ztichlé. Pár mladíků posedávalo před velkoplošnou obrazovkou televizoru, jejž spolku před rokem věnoval jistý bohatý absolvent. Přístroj byl naladěný na fotbalový zápas o národní pohár, na jehož výsledek se uzavíraly finanční sázky. K pokojům v prvním a druhém patře co chvíli pronikl nadšený jásot nebo zklamané zaúpění, avšak tyto zvuky jen sotva ohrozily ospalé ticho v chodbách.

To však nečekaně porušil výkřik „Roarku! Ty mizero!“ a po něm bezprostředně následovalo hlučné bouchnutí dveřmi. Roark uhnul před mokrým ručníkem, který mu letěl na hlavu, a rozesmál se. „Tak tys ho našel?“

„Po kom je to?“ Todd Grayson mával plastikovým kelímkem, v němž se nalézal jeho zubní kartáček. Na tom by nebylo nic pozoruhodného nebýt toho, že někdo použil kelímek jako plivátko. Štětiny kartáčku byly ponořené v husté a slizké hnědé tekutině.

Roark se rozvaloval na třínohé pohovce pod postelemi zavěšenými pod stropem na krátkých řetězech. Aby zvětšili omezenou obytnou plochu, visutá lůžka si osobně navrhli a sestavili, čímž přestoupili a znevážili zákaz jakýchkoli konstrukčních úprav v prostorách chlapecké koleje.

Čtvrtou nohu pohovky tvořil komínek z cihel, ale tahle ohyzdnost byla středem jejich dočasného domova, „jádrem naší obytné buňky“, jak se ve zvlášť hluboké opilosti kdysi vyjádřil Todd. Když si zařizovali pokoj, tenhle nevzhledný kus nábytku objevili ve vetešnictví a koupili za deset babek. Čalounění bylo potrhané a děravé a plné neidentifikovatelných skvrn. Pohovka se stala nedílnou součástí celkově šeredné místnosti, a proto se rozhodli ponechat ji na místě i po absolvování školy jako dědictví příštích obyvatel pokoje.

Todd, který kdysi označil pohovku výmluvně poetickým výrazem, měl teď takový vztek, že se mu chvěl každičký sval v těle. „Tak ven s tím. Čí je to plivátko?“

Roark se smíchem popadal za břicho. „Radši to nechtěj vědět.“

„Bradyho? Jestli je Bradyho, přísahám, že tě zabiju.“ Brady bydlel o pár dveří dál. Byl to skvělý kámoš a vzorný člen studentské organizace, typ člověka, který okamžitě a bez stesků vstane a zajede pro vás třeba uprostřed noční sněhové bouře, když vám auto vypoví službu. Měl srdce ze zlata, ale osobní hygiena nepatřila k jeho hluboce zakořeněným návykům.

„Bradyho ne.“

„Castrovo? Kristepane, neříkej mi, že je Castrovo,“ zasténal Todd. „Ten parchant je určitě něčím nakaženej!“ Druhý zmíněný mladík nebyl Kubánec. Jeho pravé jméno znělo Ernie Campello. Přezdívku Castro získal díky tomu, že mu tmavé kudrnaté ochlupení vyrůstalo nejen na hlavě a spodní části obličeje, ale také na celém těle. „Bůhví co se mu zabydlelo v tý srsti.“

Tomu se Roark zasmál a pak oznámil: „Jo a volala ti nějaká Lisa.“

Lhostejná poznámka okamžitě zahnala Toddův vztek. „Lisa Knowlesová?“

„Tak nějak.“

„Kdy?“

„Před pěti minutama.“

„Nechala nějakej vzkaz?“

„Vypadám snad jako sektretářka?“

„Vypadáš jako absolutní hovado. Co říkala?“

„Že prej máš péro slabý jako tužka. Nebo spíš jehla…? Promiň, Todde, na tohle si fakt nevzpomínám. Ale zapsal jsem si její číslo. Máš ho na stole.“

„Zavolám jí pozdějc.“

„O jakou jde? Stojí za to?“

„Jo, ale táhne to s nějakým Deltem. Chodí se mnou na přednášky z dějin Severní Ameriky a chce po mně poznámky.“

„Škoda.“

Todd si svého zubícího se spolubydlícího nevraživě změřil a pak odhodil nechutný kelímek do odpadkového koše. Sprchoval se ve společné koupelně na chodbě, když se tam Roark nenápadně vkradl a dal jeho zubní kartáček do chrchlů okořeněných tabákovými plivanci.

„Nevztekej se,“ radil Toddovi, který hledal v zásuvce čisté trenýrky. „Byl to sakra dobrej vtip a rozhodně stál za cenu novýho kartáčku na zuby. Nejmíň dvojnásobně.“

„Povíš mi konečně, po kom to je?“

„Sám nevím. Ten kelímek jsem našel na parapetu ve druhým patře.“

„Do háje. Může bejt kohokoli.“

„O to mi právě šlo.“

„Však já ti to oplatím,“ vyhrožoval Todd, zatímco si oblékal tričko. „A myslím to vážně. Právě sis to jak se patří zavařil, kamaráde.“

Roark se jenom smál.

„Nemáš nic lepšího na práci? Celej den jsi jen seděl na zadku.“

„Přes víkend musím dokončit tohle.“ Roark zvedl paperbackový výtisk Velkého Gatsbyho.

Todd se posměšně usmál. „Nejpodpantoflovatějšího hrdinu v dějinách amerického románu? Co kdybychom šli něco zakousnout?“

Byl to jejich podnik. A oni byli štamgasti. Sotva vešli do Hospody u T. R., samotný T. R. jim natočil džbán piva a odnesl ho do kóje. „Díky, T. R.“

Jídelní lístek neexistoval, ale oni si objednávat nemuseli; T. R. věděl, co jim chutná. Kolébavou chůzí se vrátil za pult a pustil se do přípravy jejich večeře, která stejně jako zkonzumované pivo půjde na společný účet, jejž vyrovnají, až přijde na řadu. Tyto individuální služby poskytoval T. R. svým zákazníkům už přes třicet let.

Povídalo se, že se řádně zapsal do prvního ročníku univerzity, ale první semestr ukončil tak, že se nedostavil ke zkouškám. Školné za druhý semestr použil jako zálohu na budovu, která tehdy byla odsouzená k demolici. Neobtěžoval se s renovací a hospoda byla ve stejném stavu, v jakém ji převzal. Asistenti ze stavební i strojní fakulty dosud používali stavbu jako případovou studii nosných trámů.

Svítidla pokrývala letitá vrstva mastného prachu. Linoleum bylo na některých místech hladké, jinde vrzalo. Nikdo se neodvažoval podívat pod stoly v obavách z toho, co by tam našel, a pivem k prasknutí naplněné močové měchýře hledaly úlevu na záchodě pouze v nejvyšší tísni.

Nebylo to nijak zvlášť skvělé místo, ale byla to instituce. Hospodu u T. R. znal každý student, poněvadž nabízela dvě základní potřeby pro univerzitní muže – studené pivo a teplou pizzu.

Zakrátko po začátku semestru znal T. R. každého zákazníka jménem, a když si na jméno nevzpomněl, věděl, jakou pizzu má kdo rád. Toddova a Roarkova se nikdy neměnila –silná kůrka, feferony, dvojitá porce mozzarelly a drcený červený pepř.

Roark rozvážně žvýkal báječné sýrové sousto. „Vážně si to myslíš?“

„Co jako?“

„Že je Gatsby měkkota?“

Todd si otřel ústa papírovým ubrouskem ze stojánku na stole a lokl si piva. „Je prachatej. Žije si jako nablblý princátko nebo někdo takovej. Má všechno, co si jen chlap může přát.“

„S výjimkou ženy, kterou miluje.“

„Což je sobecká, sebestředná slepice, ne docela normální, ne-li rovnou neurotická, která ho věčně sekýruje.“

„Ale Daisy představuje pro Gatsbyho něco, co si za peníze koupit nemůže. Něco nedosažitelnýho.“

„Bezúhonnost?“ Todd sáhl pro další porci pizzy na plechovém talíři a s chutí se do ní zakousl. „Když má tolik peněz, proč ho trápí, jestli ho ostatní berou nebo ne? Zaplatil nejvyšší cenu za ideál.“ Potřásl hlavou a dodal: „To nestojí za to.“

„Hmm.“ Roark, který s ním více méně souhlasil, se napil z orosené sklenice. Rozebírali Gatsbyho vlastnosti a poté Fitzgeraldovo dílo obecně, což je přivedlo oklikou k jejich vlastnímu literárnímu usilování.

„Jak jsi na tom s rukopisem?“ zeptal se Roark.

Novela o minimálně sedmdesáti tisíci slovech byla vrcholným projektem posledního ročníku před obdržením titulu bakaláře svobodných umění. Jedinou překážkou, stojící mezi nimi a promocí, byla metla pro každého studenta z oboru tvůrčího psaní, totiž profesor Hadley.

Todd se zamračil. „Hadley mi sepsul práci.“

„Konkrétně?“

„Moje postavy jsou prý bez originality, nevěrohodné, bla, bla, bla.“

„To tvrdí o všech postavách.“

„Včetně tvých?“

„Já jsem od něho posudek ještě nedostal,“ řekl Roark. „Ortel mě čeká až příští úterý. Hodně brzo, v osm ráno. Budu mít štěstí, když vyváznu holým životem.“

Oba mladíci se seznámili v prvním semestru na povinných hodinách kompozice. Jejich asistentem byl někdejší absolvent, který, jak se později shodli, nerozezná svoje péro od psacího. Hned v prvním týdnu jim uložil pětistránkovou esej motivovanou Modlitbami Johna Donna.

Asistent, který bral sám sebe příliš vážně, zaujal profesionální postoj a tón: „Možná nejste s textem zcela obeznámeni, ale každý jistě zná slovní spojení ‚komu zvoní hrany‘.“

„Promiňte, pane.“ Todd zvedl ruku a nevinně ho opravil. „To je totéž jako ‚komu zvoní hrana‘?“

Rozpoznal spřízněnou duši, a tak se Roark po hodině Toddovi představil. Přátelství bylo zpečetěno ještě to odpoledne. Týden nato usmlouvali přestěhování se svými spolubydlícími, jež jim předtím namátkou určila univerzitní správa. „Já to beru,“ zabručel ten Roarkův, když mu návrh předložili, a Todda varoval: „Do toho zatracenýho psacího stroje mlátí čtyřiadvacet hodin denně.“

Za první písemnou práci obdrželi dvě nejlepší známky ve třídě. „Ten blboun se neodváží dát výbornou,“ poznamenal Roark trpce. Na deskách sešitu měl napsáno velké 2+. „Ty máš aspoň to plus,“ podotkl Todd. „Měl bys ho taky, kdyby sis ten první den nehrál na chytrýho. To ho pořádně dožralo.“

„Ať si trhne nohou. Až já napíšu velký americký román, on bude pořád známkovat písemný práce.“

„K tomu nedojde,“ pronesl Roark smrtelně vážně. Pak se široce usmál. „Protože velký americký román napíšu já.“

Láska ke knihám a touha je psát tvořily základ, na němž bylo vybudováno jejich přátelství. Trvalo však několik let, než se v základech objevily první trhliny. A dříve než byly objeveny, byl už základ příliš poškozen a pak bylo pozdě na to, aby se zabránilo zřícení stavby.

Oba byli všestrannými studenty a z povinných předmětů dostávali dobré známky, ale především vynikali v umění zacházet s jazykem. Ve druhém semestru se stali členy téhož studentského spolku. Byli nadšení sportovci a dobří atleti. Reprezentovali spolek ve fotbale a v košíkové a někdy spolu soupeřili navzájem stejně horlivě jako se svými protihráči.

Byli aktivní a všeobecně známí. Todd byl zvolen do studentské rady. Roark organizoval rozvoz jídla do útulku pro bezdomovce. Oba příležitostně psali úvodníky, články a příběhy do studentských novin.

Po zveřejnění jednoho z příběhů oslovil Roarka děkan fakulty žurnalistiky. Nešetřil chválou a požádal ho, aby zvážil, zda by raději neměl zaměřit své úsilí spíš na novinařinu než na tvůrčí psaní. Roark odmítl. Jeho láskou byla beletrie.

S tím rozhovorem se Toddovi nikdy nesvěřil, ale oslavil s ním jeho první místo, které získal v národní literární soutěži univerzit, a přitom se snažil skrýt žárlivost, protože jeho příspěvek nezískal ani čestné ocenění.

Hýřili a pořádali večírky se členy své organizace. Vypili tolik piva, že by se na něm mohla plavit námořní flotila. Tu a tam se podělili o marihuanovou cigaretu, ale tvrdé drogy nikdy nezkoušeli. Léčili se navzájem z kocoviny, v dočasných finančních krizích si půjčovali peníze, a když Roark chytil angínu a horečka mu vystoupila až na čtyřicítku, Todd ho přiměl zajít na studentskou ošetřovnu.

Když Toddovi přišlo oznámení o náhlé otcově smrti, Roark ho odvezl domů přes dva státy, zůstal s ním i při pohřbu a nabídl mu citovou oporu, již jeho přítel potřeboval.

Příležitostně mezi nimi docházelo k hádce. Jednou, když si Roark půjčil Toddovo auto, narazil při couvání do požárního hydrantu a promáčkl zadní nárazník. Todd se ho několikrát ptal, kdy to hodlá opravit. Ptal se tak často, až se z toho stalo ožehavé téma.

„Přestaneš mě s tím už sakra otravovat?“ vybuchl Roark.

„Opravíš mi už sakra to auto?“

Tato prudká výměna byla mezním bodem jejich neshod. Následující den odvezl Roark auto do opravny a Todd se o tom už nezmínil.

Později došlo k případu ztraceného Pata Conroye.

Roark zajel do knihkupectví v Nashville a přes dvě hodiny stál frontu, aby se setkal s autorem a získal od něho podepsaný výtisk Velkého Santiniho. Conroye obdivoval víc než kteréhokoli jiného současného romanopisce a málem ho uvedlo do rozpaků, když mu Conroy popřál úspěch v jeho vlastních literárních pokusech. Podepsaná kniha byla Roarkovým nejdrahocennějším majetkem.

Todd ho požádal, aby mu ji půjčil. Přísahal, že sotva ji dočetl, vrátil ji na místo na Roarkově polici. Kniha se však neobjevila, ani když Roark převrátil celý pokoj vzhůru nohama.

Co se s ní stalo, zůstalo záhadou. Nakonec se kvůli tomu přestali hádat, ale Roark Toddovi už nikdy žádnou knížku nepůjčil a Todd ho nikdy o žádnou nepožádal.

Oba byli každý svým způsobem pohlední, takže neměli nouzi o dívky. Když si nepovídali o knihách, s největší pravděpodobností mluvili o ženách. Měl-li jeden z nich štěstí a některá mladá dáma se zdržela přes noc, druhý přespal v sousedním pokoji.

Jednou ráno, když dotyčná odcházela „cestou hanby“ po chodbě koleje, zadíval se Todd na Roarka a nevrle poznamenal: „Ta nebyla nic moc, viď?“

Roark zavrtěl hlavou. „Včera večer ses na ni díval přes pivní brejle.“

„Asi jo,“ přikývl Todd a po chvíli se zlomyslným úsměvem dodal: „Ale v posteli a potmě se stejně všechno srovná…“

Hovořili o ženách vlastně neustále a pěkně nestydatě a naprosto samozřejmě trvali jen na nejvyšší kvalitě. Jen Roark měl málem vážnou známost, a pouze jednou.

Seznámil se s ní při rozvozu jídla. Nabídla mu pomoc. Měla překrásný úsměv a štíhlé, sportovní tělo. Byla to chytrá a svědomitá studentka a dokázala si inteligentně povídat o všem možném. Měla smysl pro humor a smála se jeho vtipkování. Uměla skvěle naslouchat a soustředit se na předmět hovoru, jakmile došlo na něco vážného. Naučila ho hrát na klavír „Prasečí polku“ a on ji přesvědčil, aby si přečetla Hrozny hněvu.

Vášnivě líbala, ale dál nebyla ochotna zajít. Držela se přísných morálních zásad, které vycházely z její náboženské víry, a nehodlala je porušit. Neudělala to na střední škole se svou dlouholetou láskou a prý ani neudělá, dokud se neujistí, že je s mužem, za kterého se chce provdat a po jehož boku chce zestárnout.

Roark ji za to obdivoval, nicméně ho to jak se patří ničilo.

Jednou večer mu zatelefonovala, že zrovna dočetla jistý Steinbeckův román, a jestli nemá co na práci, prý by ho ráda viděla. Zastavil se pro ni autem, vyrazili na projížďku a pak zaparkovali.

Klasický román se jí moc líbil a poděkovala mu, že jí ho půjčil. Tu noc byly její polibky vášnivější než kdy předtím. Vyhrnul jí svetr a položil dlaň na obnažené ňadro. A jestli laskání a její vstřícná reakce nebyly pro Roarka nepříjemnějším sexuálním zážitkem, jaký kdy zakusil, byly rozhodně tím nejsmysluplnějším. Obětovala mu něco ze sebe a on byla natolik vnímavý, aby si to uvědomil.

Přemítal, zda se do ní nezamiloval.

Týden nato se s ním rozešla. Plačtivě mu sdělila, že se vrátila ke své středoškolské lásce. Ohromilo ho to a pěkně navztekalo. „Smím se aspoň zeptat proč?“

„Z tebe se stane velká osobnost, Roarku. Slavná. Vím to. Ale já jsem jen obyčejná holka z městečka v Tennessee. Pár let budu možná učit na základní škole, pak se stanu matkou a předsedkyní rodičovského sdružení.“

„Na tom není nic špatného.“

„Já se za to neomlouvám. Takový je život, který jsem si zvolila. Ale není to život pro tebe.“

„Proč bychom si měli plánovat život už teď?“ namítl. „Co kdybychom zásadní rozhodnutí odložili a prostě strávili nějaký čas spolu, těšili se jeden z druhého – a uvidíme, jak to dopadne.“

„Kdybychom se stýkali dál, vyspala bych se s tebou.“

„A to by bylo tak hrozné?“

„Vůbec ne hrozné. Bylo by to…“ Dlouze ho políbila a její půvabné rty se dotýkaly jeho s potlačovanou vášní, jakou u ní zažil už tolikrát. „Chci to,“ zašeptala mu do úst. „Tolik to chci. Ale složila jsem slib čistoty. A nemohu ho porušit. Proto už se s tebou nesmím scházet.“

Připadalo mu to zcela iracionální, ale ona se přesvědčit nedala. Několik týdnů byl nedůtklivý a sklíčený. Todd, který vycítil, že pučící láska z ničeho nic uvadla a zahynula, chodil kolem Roarka po špičkách.

Ale nakonec měl jeho mrzuté nálady dost. „Kristepane, už s tím přestaň.“ Trval na tom, že jediným lékem proti ženské je jiná ženská, a Roarka prakticky odvlekl z pokoje. Opili se a na tu noc si oba sehnali společnici.

Roark se „nevyléčil“, ale aspoň se s tím smířil, poněvadž mu nic jiného nezbylo. Při pohledu zpět musel uznat, že všechno, co řekla, byla pravda. Snad s výjimkou té poznámky o jeho zaručené slávě. To se mělo teprve prokázat. Ve všech ostatních bodech byla neobvykle prozíravá.

Ke konci semestru přešla na vysokou školu blíž k svému rodnému městečku, kterou navštěvoval i její přítel. Roark jí popřál hodně štěstí a prohlásil, že její miláček je ten nejšťastnější mizera na celé planetě. Začervenala se, poděkovala za lichotku a ujistila ho, že bude čekat, až se jeho jméno objeví na obálce knihy.

„Koupím si hromadu výtisků, rozdám je všem svým známým a budu se chlubit, že jsem kdysi chodila se slavným Roarkem Sladem.“

To byl vrchol, k němuž on nebo Todd ve svých milostných vztazích dospěli. Ženy jim však stravovaly myšlenky a podněcovaly jejich touhy a toho deštivého sobotního večera jistá dívka způsobila, že ukončili rozhovor o zničující a demoralizující kritice profesora Hadleyho.

Dvě studentky byly natolik odvážné – nebo spíše nestoudné –, že vstoupily do hormony nabité hospodské svatyně právě ve chvíli, když Roark radil Toddovi, aby Hadleyho poznámky pustil z hlavy. „Konec konců je to pouze jeho názor.“

Todd, který seděl proti dveřím, nečekaně změnil téma: „A můj názor je takovej, že tamhle je jedno extra kuřátko.“

Roark se na obě dívky podíval přes rameno. „Který?“

„To v modrým svetru. Zatraceně přilnavej materiál.“ Poznámka poukazovala na dívčiny zřetelně se rýsující bradavky.

„Máš pravdu, je to třída,“ souhlasil Roark. Todd se na ni zazubil a ona mu úsměv oplatila. Roark na ni zavolal: „Hej, Christie.“

„Ahoj, Roarku. Jak se máš?“ Její protahovaný tón řeči přidal každému jednoslabičnému slovu zhruba další tři slabiky navíc.

„Skvěle. A ty?“

„Lepší už to být nemůže.“

Když se Roark zase obrátil, Todd přidušeně sakroval do sklenice s pivem. „Ty ničemo. Mohlo mě to napadnout.“

Roark se jen usmíval a popíjel pivo.

Todd nespouštěl z dívky oči. „Je to kočka. Nevzpomínám si, že bys s ní někdy chodil.“

„Nechodili jsme spolu.“

„Náhodná známá?“

„Něco takovýho.“

„To mě podrž,“ ušklíbl se Todd. „Určitě sis to s ní rozdal.“

„Já –“

„A ne snad?“

„Možná. Jednou. Nejspíš jsme se spolu pomuchlovali na nějakým večírku.“

Dívkám teď radilo několik jiných hostů, jak postavit kulečníkové koule. Poučení se neobešlo bez hlubokého předklonu nad stolem a tehdy Christie bezděčně nabídla Toddovi výhled, při němž nahlas zaúpěl. „Kurva.“

„Snaž se neslintat, bud tak hodnej,“ napomenul ho Roark. „Vypadáš trapně.“

Vyklouzl z kóje a přistoupil k rozesmáté skupince. Ostatní mladíci otráveně sledovali, jak bere Christie za loket a odvádí si ji ke stolu. „Christie, to je Todd, můj spolubydlící. Todde, to je Christie.“

Roark ji odkormidloval na lavici vedle sebe, takže oba seděli naproti Toddovi. „Těší mě, Christie.“

„Ahoj.“

„Dáš si pivo?“

„Moc ráda.“

Todd naznačil T. R., aby přinesl ještě jeden džbánek a třetí sklenici. „Dáš si pizzu?“

„Ne, díky.“

Roark počkal, až se dolije pivo, a pak ke Christie poznamenal: „Poslyš, je to vážně pech, ale už musím padat. Nevadí, když tě zanechám v jeho společnosti? Je docela neškodnej.“

Její našpulená pusinka by prodala miliony rtěnek značky L’Oréal – samozřejmě mužům. „Je sobota večer, Roarku,“ zavrněla. „Kampak musíš běžet?“

„Čeká na mě Gatsby, Daisy a jejich partička. Musím se k nim vrátit.“ Kývl hlavou směrem k Toddovi. „Kdyby se nechoval slušně, dej mi vědět. Dám mu za tebe pěstí.“

Koketně se zadívala na Todda. „Však já ho zvládnu sama.“

„O tom nepochybuju,“ mínil Todd a pozvedl obočí. „Kdykoli, zlato.“

Roark nechal Christie, aby se té narážce dosyta nasmála. Do pokoje se vrátil až o několik hodin později. Chvíli poslouchal za dveřmi a pak váhavě zaklepal.

„Co je?“

„Můžu dovnitř?“

„Jo.“

Todd byl v posteli sám, ležel na zádech, nohu přehozenou přes okraj lůžka. Vypadal zcela vyčerpaně, ale zmohl se na zahučení: „Díky, žes nám poskytl soukromí. Kdes byl celou dobu?“

„V knihovně.“

„Jak se daří Gatsbymu?“

„O nic líp než tobě, kamaráde. Kdy Christie odešla?“

„Asi před deseti minutama. Načasoval jsi to dokonale.“

„Rádo se stalo.“

„Víš, že se vážně ptala, jestli to jsou tvoji kamarádi?“

„Kdo?“

„To jsem chtěl vědět taky. A ona na to: ‚Ty lidi, co na něj čekají.‘“

„Děláš si srandu.“

„Nedělám. O Gatsbym v životě neslyšela. Ale co na tom? Šoustá, jako by jí šlo o život.“

Roark přešel k oknu a otevřel je. „Páchne to tady sexem.“

„Než na to zapomenu. Volal ti náš oblíbený profesor a nechal ti vzkaz.“

„Hadley?“

„Říkal, že v osm už něco má, a tak schůzku s tebou přesunul na devátou ráno.“

„To mi vyhovuje. Aspoň nebudu muset tak brzo vstávat.“

Todd zívl a obrátil se ke zdi. „Ještě jednou děkuju za Christie. Byla úžasná. Dobrou.“

KAPITOLA 5

Po jednání, jehož se s Noahem museli zúčastnit, se Maris vracela domů sama.

V jedné chvíli, když vybírala ze schránky poštu, byla v pokušení zeptat se nočního vrátného, jestli si všiml, v kolik hodin přišel její manžel domů, ale nenapadlo ji, jak má dotaz formulovat, aby neuvedla jeho, ale především sama sebe do rozpaků.

Večeři si nechala přivézt z thajské restaurace. Při jídle znovu pročetla rukopis i se změnami, jež provedl autor, dílo potvrdila a označila k předání odpovědnému redaktorovi.

Ještě jednou se podívala do kalendáře, aby se ujistila, že ona ani její asistentka nepřehlédly žádnou schůzku, která by se musela přeložit. Zbytek týdne si totiž vyhradila na cestu do Georgie, což bylo poněkud odvážné rozhodnutí vzhledem k tomu, že nerudného autora na svou nadcházející návštěvu neupozornila.

V tomto případě však bylo lepší žádat o prominutí než o dovolení. Musí být asertivní. Musí s ním jednat nesmlouvavě a útočně. Ostýchavost jí nebude nic platná. Fakt, že si přeorganizovala náročný denní rozvrh a podnikla přípravy na cestu, ji utvrdil v rozhodnutí návštěvu uskutečnit, ať s tím dotyčný souhlasí nebo ne.

Nepříjemnou povinnost ohlásit svůj příjezd odkládala až do poslední chvíle. Vytočila číslo, které se jí časně ráno objevilo na displeji. Telefon čtyřikrát dlouze zazvonil, než jej někdo zvedl.

„Prosím?“

„Tady je Maris Matherlyová-Reedová.“

„Kristepane!“

„Nikoli, Maris Matherlyová-Reedová.“

Na to neřekl nic, dokonce ani popuzené Co chcete, ačkoli nepřátelské mlčení hovořilo za vše.

„Napadlo mě…,“ Zarazila se. Špatný tah. Nesmíš mu poskytnout prostor k vytáčkám, Maris. „Jedu za vámi na ostrov Svaté Anny,“ oznámila.

„Co jste to říkala?“

„Mluvím snad anglicky, ne? Čemu jste konkrétně nerozuměl?“

Po chvíli vydal neveselý zvuk, který se při troše fantazie mohl považovat za smích. „Jedna nula pro vás. Dneska jste ve formě.“

„Snažím se.“

„Tak vy se sem chystáte.“

„Ano.“

„Musím vás varovat. Je to tu jiné, než na co jste zvyklá. Lidi jako vy –“

„Lidi jako já?“

„– obvykle tráví dovolenou na civilizovanějších ostrovech, jako jsou Hilton Head, Svatý Simon nebo Amélie.“

„Nejedu na dovolenou.“

„Ne?“

„Chci si s vámi promluvit.“

„Už jsme spolu mluvili.“

„Ne tváří v tvář.“

„O čem si máme promluvit? O floře a fauně mořských ostrovů Georgie?“

„O vaší knize.“

„Už jsem řekl, že není na prodej.“

„Taky jste mi řekl, že žádná kniha neexistuje. Tak jak je to?“ Dostala ho. Podle hrobového ticha poznala, že si to uvědomil. „Přijedu zítra večer.“

„Jsou to vaše peníze.“

„Mohl byste mi doporučit –“ Ale to už linka ohluchla. Zavěsil. Umíněně mu zavolala znovu. „Co je?“

„Chtěla jsem se zeptat, jestli byste mi mohl doporučit nějaký hotel v Savannah?“

Když znovu zavěsil, Maris se rozesmála. Jak poznamenal její otec, protestoval příliš okázale a hlasitě. Pan P. M. E. totiž netuší, že čím víc kolem sebe kope, tím je ona odhodlanější.

Sotva vyndala zpod postele kufr a chtěla začít balit, zazvonil telefon. Nepochybovala, že to je pan autor. Pravděpodobně vymyslel pár pádných důvodů, proč je nevhodné, ba přímo nemožné, aby ho zítra navštívila.

Obrnila se proti záplavě výmluv a ohlásila se veselým: „Dobrý večer.“ K jejímu úžasu chtěl jakýsi muž se silným brooklynským přízvukem mluvit s Noahem. „Je mi líto, ale není doma.“

„Potřebuju vědět, co mám dělat s tím klíčem.“

„S klíčem?“

„Rozumějte, po pracovní době už k zákazníkům nechodíme. Ale pan Reed mi dal bokem dvacet babek, abych mu ten klíč dneska večer donesl. Vy ste jeho stará nebo co?“

„Víte jistě, že voláte správnému Noahu Reedovi?“

„Dělá do knih nebo tak něco, mám pravdu?“

„Ano, to je můj manžel.“

„Dal mi tuhle adresu v Chelsea a prej –“

„Jakou adresu?“

Odříkal jí adresu na Západní dvaadvacáté. „Byt číslo tři bé. Včera mě umluvil, abych mu vyměnil zámek, aby si tam moh nastěhovat nějaký věci, a nechtěl, aby se někde povalovaly starý klíče, rozumíte? Jenže včera jsem mu ten rezervní nepřinesl a on říkal, že potřebuje přinejmenším jeden navíc. A tak jsem mu řek, že mu ho dám dneska. Teď jsem tady s tím klíčem, ale šéfík není doma. Nechal na dveřích vzkaz, že se mu má zavolat, ale to mi je houby platný, že jo? Nechci nechávat panu Reedovi klíč od bytu u sousedů. S lidma člověk nikdá neví, mám pravdu?“

„Jaké věci?“

„Cože?“

„Říkal jste, že nastěhoval do bytu nějaké věci.“

„No věci – nábytek. Rozumíte, takový ty věci, co maj doma pracháči. Koberečky, obrazy a podobný krámy. Můžu si snad něco tak fajnovýho dovolit já? Kdepak. Vím jen to, že bych se rád taky někdy dostal domů, svalil se pěkně na pohovku a kouknul na fotbal. Nechci pana Reeda naštvat. Dal mi bokem dvacet –“

„Babek. To už jste říkal. Dám vám dvacet dalších, když na mě počkáte. Budu tam za patnáct minut.“

Maris vyšla z domu a bezmála poklusem se hnala dva bloky ke stanici podzemní dráhy na rohu Sedmasedmdesáté a Broadwaye. Jízda taxíkem by trvala moc dlouho. Chtěla vidět raději dříve než později ty „fajnový věci“, které si Noah nastěhoval do bytu, o kterém neměla ani ponětí. Chtěla vědět, proč její manžel potřebuje vlastní byt. A především byla zvědavá, pro koho nechal udělat rezervní klíč.

Starou cihlovou zeď porůstal břečťan a dodával budově přívětivost a půvab. Na obou stranách úzké zídky, oddělené od úrovně ulice osmi schody, stály truhlíky s kvetoucí zelení. Blok tvořily podobné domy vkusně zrenovované architekty, kteří se snažili vytvořit dojem čtvrti, kde panují přátelské sousedské vztahy, a obnovit ducha klidnějšího, vlídnějšího, dávno zapomenutého New Yorku.

Vstupní dveře s tabulkami z olovnatého skla byly zamčené. Zámečník čekal na Maris v hale. Kdovíjak se mu podařilo zapnout zip khaki montérek přes bříško, které mu vyčnívalo dobré dvě stopy do prostoru. „Kdo vás pustil dovnitř?“ zeptala se, když se mu představila.

„Nejsem zámečník pro nic za nic,“ odvětil vychytrale. „Po pravdě řečeno, nebylo ani zamčeno. Venku se mi čekat nechtělo, je příšerný vedro. Potil jsme se jako dveře od chlíva.“

Klimatizace jí příjemně chladila potem zvlhlou pokožku, jejíž lepkavost měli na svědomí upocení cestující ve vlaku podzemní dráhy. Bylo normální, že v zimě ve stanicích mrzlo a protahoval jimi studený vítr a v létě se v nich nedalo dýchat. Jenomže Maris se navíc potila úzkostí z toho, co objeví ve druhém patře v bytě B.

„Chcete se se mnou vyrovnat teď, nebo pozdějc?“

Tázavě si ho změřila a vtom si vzpomněla, že mu slíbila dvacet dolarů. Jakmile mu zaplatila, požádala o klíč.

„Nejdřív ho musím vyzkoušet,“ sdělil jí. „Vyrobit klíč není tak snadný, jak si lidi myslej. Nikdá ho zákazníkovi nepředám dřív, dokavaď se nepřesvědčím, že funguje.“

„Dobře.“

„Není tady výtah. Musíme jít po svých.“

Naznačila mu, aby začal stoupat do schodů jako první. „Proč nevyjdete nahoru, nevyzkoušíte klíč a pak ho nenecháte v bytě? Copak se za vámi dveře samy nezamknou, až budete odcházet?“

„Zástrčka ne. To by mi ještě scházelo,“ dodal k ní přes rameno, když dospěli na odpočívadlo v prvním patře. „Kdyby se něco ztratilo, jako prvního obviní z krádeže mě.“

„O tom pochybuji.“

„Za žádnou cenu nebudu riskovat vstup do cizího bytu, kde nikdo není. Na to zapomeňte.“

Než vystoupali do druhého patra, zámečník funěl a supěl. Když přistoupil ke dveřím, vylovil z kapsy montérek klíč a vsunul jej do zámku. „Skvělý,“ utrousil a otevřel dveře dokořán. Pak ustoupil a pokynul Maris, aby vešla dovnitř. „Vypínač je napravo.“

Nahmatala a stiskla tlačítko.

„Překvapení!“

Výkřik zazněl zhruba z padesáti hrdel lidí, které všechny znala. S pusou dokořán si přitiskla ruku na srdce, jež jí vyplašeně bušilo. Všechny přítomné rozesmál její ohromený výraz.

Noah se oddělil od ostatních a vyšel jí vstříc s úsměvem od ucha k uchu. Pevněji objal a hlasitě políbil na ústa. „Všechno nejlepší k výročí, miláčku.“

„Ale výročí máme až –“

„Vím, kdy ho máme. Ale ty mě vždycky předhoníš, když se chci pokusit o překvapení. Letos jsem si usmyslel, že budu lepší, a podle tvé reakce si troufám říct, že se mi to podařilo.“ Vrhl pohled přes její rameno a oslovil zámečníka. „Byl jste úžasný.“

Jak vyšlo najevo, role zámečníka se ujal skutečný herec. „Málem jste mě přesvědčil, že mám manžela přistihnout in flagranti,“ obrátila se k němu Maris.

„Všechno nejlepší k výročí, paní Reedová,“ popřál jí dokonalou spisovnou angličtinou. Později jí někdo vysvětlil, že jeho nejvýznamnější rolí byl Falstaff. Teď ji uchopil za paži a jemně políbil na hřbet ruky. „Příjemné prožití večera.“

„Neodcházejte. Zůstaňte a oslavujte s námi.“ Chvíli ho přemlouvala a on nakonec její pozvání přijal.

„Nevadí ti to, že ne?“ zeptala se Noaha, když se herec zařadil do fronty u občerstvení.

„Nevadí mi nic, co ti udělá radost, miláčku.“

„Čí je ten byt?“

„Tahle část jeho dialogu byla pravdivá. Byt je můj.“

„Opravdu je tvůj?“

„Koho jsi myslela, že je?“

„Já –“

„Potřebuješ se napít šampaňského.“

„Ale Noahu…“

„Později ti všechno vysvětlím. Slibuju.“

Jakmile se ujistil, že má plnou skleničku báječně vychlazených bublinek, procházel s ní davem, aby se přivítala s hosty, mezi nimiž byla většina redaktorů z Matherly Press. Mnozí poznamenali, jak bylo těžké oslavu utajit. Jedna ze spolupracovnic se Maris svěřila, že se jí málem zeptala, co si vezme na sebe. „Noah by mě zabil, kdybych to překvapení pokazila.“

„A podívej, v čem jsem přišla,“ zabědovala Maris. „V pomačkané sukni a s lesknoucím se obličejem. Netušila jsem, že vpadnu na večírek.“

„Chtěla bych vypadat jako ty, když vypadáš nejhůř,“ opáčila žena.

Mezi hosty bylo také pár autorů, s nimiž Maris spolupracovala, a přátel z nejrůznějších profesí: anestezioložka s manželem, profesorem chemie na newyorské univerzitě, burzovní makléř a filmový producent, který podle knihy, již Maris redigovala, natočil veleúspěšný napínavý film.

Když se dav rozestoupil, objevil se Daniel. Seděl v křesle, jednu ruku opřenou o stříbrnou vyřezávanou hlavici hole, ve druhé skleničku pozvednutou k přípitku.

„Tati!“

„Blahopřeju k výročí o pár týdnů dřív, holčičko.“

„Nechce se mi věřit, že jsi o tom věděl taky!“ Sklonila se k němu a políbila ho na tvář, zčervenalou a rozjařenou po šampaňském. „Ráno jsi nedal nic najevo.“

„Což bylo těžké vzhledem k tématu našeho rozhovoru.“ Jeho významný pohled jí připomněl manželské obavy, s nimiž se mu svěřila.

Cítila, jak jí tváře zrudly rozpaky, a tiše řekla: „To vysvětluje, proč byl Noah poslední dobou tolik zaneprázdněný. Připadám si pěkně pitomě.“

„To nesmíš,“ napomenul ji Daniel a přísně svraštil obočí. „Pitomec nevěnuje pozornost varovným příznakům.“

Znovu ho letmo políbila a pak vplula do davu. Noah odvedl skvělou práci, a nejen tím, že jí připravil překvapení, ale že uspořádal skvostnou oslavu. Jídlo připravoval šéfkuchař z Marisiny oblíbené restaurace a osobně dohlížel, aby se správně podávalo. Šampaňské teklo proudem. S pokročilým večerem zesílila reprodukovaná hudba, a ačkoli byl pracovní den, hosté se zdrželi dlouho přes půlnoc. Nakonec ale popřáli dobrou noc a rozešli se.

Daniel zůstal jako poslední. „Stáří má své výhody,“ prohodil k Maris a Noahovi, když stanul u dveří. „Zdůrazňuji, že sice ne mnoho, ale o několika bych věděl. Kupříkladu se člověk může mírně namazat a ráno si přispat, protože nemusí nikam jít.“

Maris ho láskyplně objala. „Mám tě ráda, tati. A stále se o tobě dovídám něco nového.“

„Například?“

„Že umíš zatraceně dobře zachovat tajemství.“

„Pozor na jazyk, mladá dámo, nebo přikážu Maxine, aby ti vypláchla pusu mýdlovou vodou.“

„Nebylo by to poprvé,“ zasmála se. Po dalším objetí se Daniela zeptala, jestli po schodech sejde sám.

„Vždyť jsem vyšel nahoru, nebo snad ne?“ zabručel popuzeně.

„Promiň, že se ptám.“ Přesto Noahovi pokynula, aby otce doprovodil dolů. „Čeká na něj auto?“

„Stojí připravené u chodníku,“ ujistil ji Noah. „Už jsem se přesvědčil.“

„Výborně. Tati, nezapomeň, že si do Georgie beru mobilní telefon. Řeknu Maxine, aby mi zavolala –“

„A ta přičinlivá žena tě poslechne. Odveď mě odtud, Noahu, prosím, než Maris usoudí, že potřebuju plenky pro dospělé.“

Noah ho doprovodil ke schodům. „Za chvilku jsem zpátky, miláčku,“ zavolal na Maris. „Ještě jsem ti nepředal dárek.“

„Ještě něco máš pro mě?“

„Dočkej času. A opovaž se slídit!“

Teď když byl byt prázdný, mohla si ho poprvé pořádně prohlédnout. Z vysokých oken na protější stěně obývacího pokoje byl výhled na zahradu na střeše sousedního domu. „Krámy“ byly skutečně hezké, ale zdaleka ne tak drahé, jak naznačoval „zámečník“. Na stěnách visely obrazy a podlahu pod sedací soupravou pokrýval kobereček, ale vesměs zvítězily účelnost a pohodlí.

Kuchyň byla úzká i na newyorské poměry. Z obývacího pokoje vedly další dveře, nejspíš do ložnice, jak usoudila. Zamířila k nim, když vtom ji vzal Noah kolem pasu.

„Řekl jsem, abys neslídila,“ napomenul ji a políbil na ucho.

„Neslídím. Kdy mi už konečně prozradíš, proč sis ten byt pořídil?“

„Všechno má svůj čas. Buď trpělivá.“

„Můj dárek je uvnitř?“

„To hned zjistíme.“ Přistoupil ke dveřím. „Už je můžeš otevřít.“

Malou čtvercovou místnost opticky zvětšovalo obrovské okno. Byl v ní pracovní stůl a kožená otáčecí židle; police jen částečně naplněné knihami; telefon, počítač s tiskárnou a fax. Na stole vedle kovového stojanu s ořezanými tužkami ležel žlutý poznámkový blok.

Maris zaznamenala veškeré podrobnosti a pak se obrátila k Noahovi.

Položil jí ruce na ramena a jemně je masíroval. „Vím, že sis lámala hlavu, proč dělám tak často přes čas a trávím tolik hodin mimo kancelář a domov.“

„Přiznávám se.“

„Promiň, že jsem ti způsobil starost. Chtěl jsem to tady mít zařízené, než tě sem přivedu. Trvalo týdny, než jsem s tím byl hotový. Měsíce, když započítám dny strávené hledáním vhodného místa.“

„Vhodného místa pro co?“

„Rozhodně ne k provozování pokoutního vztahu, který jsi mi přisoudila.“

Sklopila oči. „Ano, přiznávám se.“

„S Nadiou, že?“

„Byla na prvním místě v seznamu podezřelých.“

„Maris,“ splynulo mu ze rtů vyčítavě.

Prudce zaklonila hlavu a pohodila vlasy, jako by se zbavovala nesmírného břemene. „Bože, jsem ráda, že v tom není nic podobného.“

„Už je ti líp?“

„Nesrovnatelně líp. Ale když ten byt nemá být hnízdečkem lásky, kvůli čemu sis ho pronajal?“

Sklonil hlavu v gestu, které se dalo označit jedině jako ostýchavé. „Kvůli psaní.“

„Kvůli… psaní?“ opakovala zajíkavě.

„To je můj dárek k výročí. Začal jsem zase psát.“

Několik okamžiků byla tak omráčená, že se nezmohla na slovo. Pak se na něj doslova vrhla. „Noahu! To je báječné. Kdy? Kdy ses rozhodl… Pokaždé, když jsem se o tom zmínila, tvářil ses tak nepřístupně. Nemáš ponětí, jak moc mě to těší. Jsem přímo nadšená!“

Zasypala mu obličej polibky. Rozesmál se a vychutnával její euforii. Po chvíli ji jemně odstrčil a podržel od sebe na délku paží. „Ale moc na to nespoléhej. Možná že to nakonec nevyjde.“

„Vyjde,“ odporovala bojovně. „Ani na okamžik nevěřím, že patříš k těm, kdo napíšou jedinou úžasnou knihu a pak už neudělají ani čárku. Autor Poraženého –“

„Ten román jsem napsal před mnoha lety, Maris, kdy jsem překypoval vášní a byl mladíkem s hlavou ve hvězdách.“

„A s talentem,“ zdůraznila. „Talent, jaký máš ty, se nevybije na jednom románu, Noahu. Nemůže se jen tak ztratit. Právě naopak, domnívám se, že zraje s věkem a zkušenostmi.“

„Uvidíme.“ Pochybovačně se zadíval na počítač. „V každém případě hodlám tvou teorii podrobit zkoušce. Prostě to zkusím.“

„Ale nerozhodl ses jen kvůli mně, že ne?“

„To by ani nešlo. Psaní je zpropadeně těžká práce. Hraničí až s masochismem. Když do něj nedáš srdce, jsi ztracená dřív, než vůbec začneš.“ Klouby prstů jí přejel po bradě. „Ale je to něco, po čem toužím. Přímo strašně. A jestli tě to těší, tím líp.“

„Potěší mě to přímo strašně,“ papouškovala. „Nic mě nemůže potěšit víc.“ Pevně ho objala a políbila s tak intenzivní vášní, jakou už dlouho nepocítila.

Když se jejich rty setkaly, Noah si začal svlékat sako. Zrychlil se jí tep. Prostředí bylo neznámé a nevyzkoušené. Vůbec by jí nevadilo, kdyby se pomilovali v tomhle novém bytě, třeba na pohovce, na koberci. Nebo i na stole. Čert to vem. Proč ne? Vždyť jsou dospělí.

Přejela mu rukama po hrudi a začala mu rozvazovat kravatu. On ji ale jemně odstrčil, usadil se ke klávesnici a zapnul počítač.

„Nemohu se dočkat, až začnu.“

„Teď?“

Otočil se v židli a vzhlédl k ní s provinilým úsměvem. „Vadí ti to? Trvalo týdny, než jsem vybudoval tohle hřiště, ale zatím jsem neměl čas si na něm zahrát. Ještě dneska odpoledne, před příchodem šéfkuchaře a číšníků jsem dokončoval poslední úpravy. Rád bych nainstaloval programy a možná zapsal pár poznámek. Jistý nápad už mám. Obávám se, že když se nesvěřím papíru, zapomenu přesnou formulaci. Nebude ti vadit, když budu chvíli pracovat?“

Přinutila se k úsměvu. „Ne. Samozřejmě že nebude. Ani trochu.“

Romantická tečka za večerem se tedy nekoná, a to Maris rozladilo. Ale stěžovat si nemohla. Vždyť to sama chtěla. Právě k téhle činnosti ho přemlouvala už celou věčnost.

„Rozloučím se a nechám tě pracovat.“

„Nemusíš odcházet, Maris. Klidně se tady zdrž, jestli chceš.“

Zavrtěla hlavou. „Nebudu tě rozptylovat. Mimo to musím jít domů a zabalit si na cestu.“

Vzal ji za ruku a vtiskl jí polibek na dlaň. „Nebude ti vadit, že si musíš sehnat taxík?“

„Nemluv nesmysly. Nebude to poprvé.“ Položila ruce na opěradla židle a sklonila obličej k Noahovu. „Byl to nádherný večírek s překvapením. Za všechno ti moc děkuju, ale za tohle zvlášť. Už se těším, až si přečtu tvůj další román. Jen si vzpomeň, co se stalo, když jsem si přečetla ten první.“

Při dlouhém polibku jí přejel rukou po oblém boku. I když se odtáhla, nepřestával ji hladit. „Když se nad tím pořádně zamyslím, možná bych měl psaní odložit na zítřek.“

Ukázala prstem na klávesnici. „Dej se do toho!“

Patnáct minut nato otevřel Noah dveře jiného bytu. Byl nedaleko – přesněji sedmasedmdesát kroků – od toho, v němž si zařídil kancelář a který neměl v úmyslu nikdy použít. Hodil klíče na stolek v krátké vstupní chodbě a vešel do obývacího pokoje, kde se prudce zastavil.

„Začala jsem bez tebe,“ řekla Nadia.

„To vidím.“

Ležela na pohovce, jedna noha jí spočívala na zemi a pod rozhaleným, tmavě modrým hedvábným županem byla nahá. Oči měla napůl zavřené. Ruka mezi stehny se jí rytmicky pohybovala. „Už budu. Měl by sis pospíšit, jestli chceš tohle číslo stihnout.“

Pomalu přistoupil k pohovce, sklonil se a palcem a ukazováčkem sevřel jednu z jejích ztvrdlých bradavek. To jí k vyvrcholení stačilo. S úsměvem ji pozoroval a nepřestával ji dráždivě laskat, dokud se její prohnuté tělo nezachvělo v posledním náporu silného orgasmu. Pak se uvolnila a zabořila se zpět do polštářů.

„Jsi pěkná nestyda, Nadio.“

„Já vím.“ Zvedla paže nad hlavu a protáhla se. „Není to nádhera?“

Začal se svlékat. „Ten nečekaný večírek – to byl ale geniální nápad. Teď je Maris úplně neškodná.“

„Hmm, vyprávěj mi o tom.“

„Přiznala, že mě podezírala z mimomanželského vztahu.“

„A kdo, pěkně prosím, byla ta podezřelá?“

Obdařil ji pohledem, při němž se neubránila zlomyslně spokojenému zavrnění.

Noah pokračoval. „Teď když moje žena zhlédla spisovatelovu svatyni, ze které byla mimochodem dočista naměkko, ji mohu použít jako výmluvu a vypadnout z domu v kteroukoli denní nebo noční hodinu.“

„Výmluvu pro tohle.“

„Přesně tak. Ale i pro ostatní záležitosti, které se týkají nás dvou.“

„Ale Maris je jen polovina problému. Co Daniel?“

„Už je starý, Nadio. Začíná být senilní.“

„Ale Matherly Press za nic na světě neprodá. Veřejně to prohlásil už tisíckrát.“

Noah si nenuceným pohybem vytáhl z kalhot opasek a zlehka ji pleskl přes stehno. „Tím se netrap, moje milá. Matherly Press prodám dřív, než si ti dva uvědomí, co se děje. Maris je posedlá nějakým novým autorem, kterého objevila v hromadě zaprášených rukopisů. Ten ji dostatečně zaměstná. Daniel je už fakticky v důchodu a obchodní jednání společnosti přenechal téměř beze zbytku mně. O hrozícím prodeji nakladatelství se poprvé dozvědí až z Publishers Weekly, ale to už bude pozdě cokoli měnit. Získám Danielovu funkci a veškeré výhody, které s ní souvisejí, spolu s desetitisícovým podílem na akciích WorldWiev a deseti miliony na bankovním účtu.“

„A Matherlyovi budou mít jen jeden druhého.“

„To doufám. A je mi to srdečně jedno.“

Svlékl si kalhoty a spodní prádlo. Nadia rozšířila oči, když spatřila jeho ztopořený penis. „Za to je zodpovědná Maris? Nezapomeň jí za mě poděkovat.“

„Není za co děkovat.“

„Ona ti dneska večer nedala?“

„Dala mi dneska ráno.“

„Já myslela, že dnešní večer měl být součástí oslavy vašeho výročí.“

„My to oslavujeme každý po svém.“

Se smíchem mu ovinula prsty kolem penisu a polaskala jej. „Někdy mi to musíš vylíčit.“

„Není co.“

Přejela mu palcem po hladkém žaludu. „A jakpak slečna Maris šuká? Má ráda prasečinky?“

„Slečna Maris nešuká.“ Poklekl mezi Nadina stehna a doširoka je rozevřel. „Ona se miluje.“

„Jak roztomilé.“

„Právě to se mi na tobě líbí, Nadio.“

„Na mně se ti toho líbí hodně. Musíš být konkrétnější.“

Pomalu do ní vnikl. „Nikdy nejsi roztomilá.“

KAPITOLA 6

Cesty na ostrově Svaté Anny obklopovaly z obou stran lesy, které byly hlubší a temnější, než jaké Maris znala z Berkshires nedaleko jejich venkovského sídla, a hlubší a temnější než kterékoli jiné lesy, jež kdy viděla. Byly stejně hluboké a temné jako zlověstné hvozdy popsané v jedné z pohádek bratří Grimmů.

Vysoké stromy tyčící se nad bujným podrostem vytvářely neproniknutelné stíny. Tu a tam ji vyburcovalo zašustění listů v hustém křoví a upozornilo na přítomnost zvířat neznámých druhů, od nichž jí možná hrozilo dosud nepoznané nebezpečí. V obavách z toho, co by mohla spatřit, kdyby se podívala pozorněji, pro jistotu nespouštěla oči z cesty.

Přijela později, než očekávala. Bouřlivé počasí v Atlantě způsobilo, že se let do Savannah zpozdil o tři hodiny. Než se ubytovala v hotelu a zařídila dopravu na ostrov, slunce se sklonilo k západu. Mořský ostrov by pro ni byl cizím územím i za plného denního světla, ale soumrak jeho neznámý ráz ještě zdůraznil a dodal mu pochmurnost, jež ji naplnila nejistotou.

V bafajícím pronajatém golfovém vozíku si připadala zvlášť bezmocně. Temné lesy jí naháněly strach. Byly stejně nepřátelské jako muž v přístavišti, od něhož si vozík půjčila.

Když ho požádala, aby jí ukázal cestu k domu místního spisovatele, odpověděl jí otázkou. „Copak mu chcete?“

„Znáte ho?“

„Jo.“

„Víte, kde bydlí?“

„Jasně.“

„Můžete mi ukázat, kudy se k němu dostanu, prosím? Čeká mě.“

Změřil si ji od hlavy k patě. „Vážně?“

Rozložila primitivní mapu ostrova, kterou jí půjčil řidič malého pronajatého člunu, na kterém přijela z pevniny. „Teď jsem tady, že?“ Na mapě ukázala přístaviště, kde lodivod zakotvil jen na tak dlouho, aby stačila vystoupit. „Kterou cestou se mám dát?“

„No, vocaď vede jen jedna cesta, je to tak?“

„To vidím,“ podotkla s nucenou trpělivostí. „Ale podle mapy se větví třemi směry. Tady.“ Ukázala na křižovatku.

„Vy nejste zdejší, že ne? Vodněkaď ze severu, hádám.“

„Mění to snad situaci?“

Pohrdavě si odfrkl, vyplivl do prachu šťávu ze žvýkacího tabáku a špinavým, okousaným nehtem přejel po cestě, po níž se měla vydat. „Pojedete asi tři čtvrtě míle za křižovatku. Vodbočka nalevo vás dovede rovnou k baráku. A esli skončíte v Atlantiku, zajela ste moc daleko.“ Pobavený úsměv odhalil mezery po chybějících zubech.

Odměřeně mu poděkovala a vyrazila na poslední úsek cesty. „Obchodní čtvrť“ přístaviště byly vlastně jen dvě provozní budovy – půjčovna aut a Grilbar u Terryho, jak hlásal ručně psaný vývěsní štít přibitý nad síťové dveře.

Terryho podniček byla kruhová stavba se střechou z vlnitého plechu. Horní dvě třetiny vnějších zdí tvořilo síťové pletivo, ale uvnitř bylo takové šero, že Maris viděla jenom neonové reklamní nápisy na vzdálené stěně a ve stropu zavěšené osvětlení, jaké bývá nad kulečníkovými stoly. Z boku budovy parkovalo pár vozů, převážně dodávek. Síťovým pletivem vycházela reprodukovaná hudba.

Před barem připravoval jakýsi muž, pravděpodobně samotný Terry, maso na velkém grilu a popíjel pivo z láhve s protáhlým hrdlem. Poté, co kolem něho projela, cítila, jak se jí očima vpíjí do zad, dokud mu nezmizela z dohledu za první zatáčkou.

Silnici měla sama pro sebe. Nepotkala jediné osobní ani nákladní auto. Jako by přístaviště bylo poslední výspou civilizace. Když přetrpěla tu trýznivou – a podle ní to byl oprávněný výraz – cestu, uvítala by zdvořilé přijetí v autorově domě. Bohužel, představu nadcházejícího uvítání měla téměř jasnou.

Konečně zachytila v převládající vůni jehličnatých stromů pach slané vody. Uvědomila si, že pláž nemůže být daleko, a začala se rozhlížet po odbočce, ale když k ní dojela, minula ji. Chybělo totiž jakékoli označení. Cesta byla tak úzká a tak dobře zamaskovaná listím, že kdyby ji přímo nehledala, vůbec by si jí nevšimla.

Na silnici se obrátila a zamířila k cestě. Tady byla vozovka podstatně horší. Vozík poskakoval po výmolech. Větve stromů nad ní vytvářely nepropustnou klenbu. Les byl v těch místech ještě hustší, tišší a hrozivější.

Už si začínala myslet, že ten výlet byl čirá nerozvážnost a že by měla být rozumná a uchýlit se do bezpečí hotelového pokoje v půvabném a pohostinném Savannah. Mohla si nechat přinést večeři, ponořit se do pěnivé koupele a poté vychutnat sklenku vína z minibaru. Po příjemném osvěžení by se pokusila přemluvit autora, aby se setkali na neutrální půdě.

Vtom však před sebou uviděla dům a jeho vzhled ji okamžitě okouzlil.

Dům byl překrásný. Až bolestně překrásný – ale byla to krása, která vyvolává stesk. Připomínal stárnoucí filmovou hvězdu, jejíž kdysi oslňující tvář nyní jevila známky plynoucích desetiletí. Staré svatební šaty se zažloutlou a potrhanou krajkou. Gardénie, jejíž smetanově bledé plátky květů zhnědly. Na domě byly zřetelně patrné stopy dávno ztracené velkoleposti.

Ale protože viditelné závady soucitně zakrývalo ubývající světlo, připomínal dům akvarel vytvořený pod vlivem slábnoucích, ale vroucích vzpomínek.

Maris vystoupila z vozíku a vydala se po stezce lemované dvojitou řadou majestátních, mechem porostlých viržinských dubů. Po schodech vyšla co nejtiššeji. Když stanula na verandě, odolala pošetilé touze přejít ji po špičkách jako Jem Finch ve filmu Jako zabít ptáčka, aby neupozornil strašidelného Boo Radleyho, že se pohybuje v místech, kde je vetřelcem, kam nepatří a kde není vítán.

Místo toho se obrnila hlubokým nadechnutím, přistoupila k hlavním dveřím a sáhla po mosazném klepadle.

„Maris Matherlyová-Reedová?“

Vyděšeně nadskočila. Klepadlo udeřilo s hlasitým klapnutím o kovovou podložku. Pohledem sledovala směr, odkud se ozval nečekaný hlas, ustoupila a zadívala se na dlouhou verandu. Za jedním z vysokých předních oken spatřila obličej.

„Takže jste opravdu přijela,“ dodal mužský hlas.

„Dobrý večer.“

Nepřestával na ni civět přes síťové pletivo, čímž se ocitla ve zřejmé nevýhodě. Uvědomovala si, že ji muž vidí mnohem zřetelněji než ona jeho, nicméně se nevzdala. Dospěla už příliš daleko.

Konečně ji vybídl: „Pojďte dál.“

Opřela se do naleštěných černých dveří a vstoupila do prostorné vstupní haly. Vynořil se z některé z místností, do nichž se vcházelo z haly, a otíral si ruce do zamaštěného hadru. Měl na sobě krátké khaki kalhoty a obyčejnou pracovní košili s rukávy po lokty vyhrnutými. Oblečení na něm mírně plandalo a bylo stejně zamaštěné jako hadr. Tenisky na nohou už leccos pamatovaly.

Vrhl pohled za ni. „Přijela jste sama?“

„Ano.“

„Nalétají sem moskyti.“

„Ach… Promiňte.“ Otočila se a zavřela dveře.

„Nevezete s sebou zástupce šerifa?“

Hlas mu poznamenala mírná výčitka. Cítila, že po ní žádá vysvětlení. „Do šerifovy kanceláře jsem zavolala z beznaděje. Zeptala jsem se zástupce Harrise, jestli v tomhle okrese zná někoho s iniciálami P. M. E. Netušila jsem, že vyhlásí pátrání, a omlouvám se za nepříjemnosti, které jsem vám tím způsobila.“

Něco zabručel, ale jestli dal najevo, že její omluvu přijímá nebo ne, nedalo se určit. Byla ráda, že jí nevynadal a neposlal do horoucích pekel. Byl starší a fyzicky méně imponující, než jak naznačoval jeho hlas v telefonu. Protahované samohlásky zůstaly, chyběla však úsečnost.

Nicméně se nechoval přátelsky, jen si ji hloubavě prohlížel pronikavýma modrýma očima.

„Nevěděla jsem, co tady na mě bude čekat,“ prohlásila v naději, že ho odzbrojí upřímností. „Měla jsem strach, že mě ani nepozvete dovnitř.“

Kriticky si ji změřil. Ten pohled ji přiměl přehodnotit své rozhodnutí, že v Savannah nepromarní čas úpravou svého zevnějšku. Teď litovala, že se aspoň nepřevlékla. Oděv, v němž cestovala, byl vhodný do newyorského počasí, ale pro zdejší podnebí příliš teplý. Kromě toho vypadal městsky a zcela nepatřičně a po cestě taxíkem, dvěma letadly a lodí byl pořádně pomačkaný.

„Jste na míle daleko od Manhattanu, paní Matherlyová-Reedová,“ shrnul její úvahy. „A nejen zeměpisně. Nebýt golfových vozíků, byla by Svatá Anna jako z jiného století. Ostrov je v mnoha směrech primitivní. A zdejší starousedlíci ho takový chtějí zachovat.“

Z jeho slov usoudila, že je vetřelcem, jehož by tady místní raději neviděli. V rozpacích a touze odvést pozornost od své osoby se zběžně rozhlédla.

Uprostřed vstupní haly se zvedalo impozantní schodiště, v prvním patře vládla tma. Napadlo ji bezpočet otázek týkajících se historie domu, ale protože nechtěla pokoušet štěstí, když už se dostala tak daleko, jen podotkla: „Ten dům je něco naprosto výjimečného. Jak dlouho tady bydlíte?“

„Něco přes rok. Byla to ruina.“

„To máte za sebou pořádný kus práce.“

„I před sebou. Momentálně dělám na jídelně. Chcete se podívat?“

„Moc ráda.“

Usmál se na ni, ona úsměv opětovala, pak se obrátil a zamířil do místnosti, odkud předtím vyšel. Křišťálový lustr se lehce zhoupl. Přistihl ji, jak k němu zvedla oči.

„Jednou z prvních renovací bylo zavedení ústřední klimatizace. Z větráků proudí vzduch přímo na lustr a rozhoupává ho. Osobně dávám přednost téhle verzi.“ Záhadně se zasmál a přešel ke krbu.

Ozdobně vyřezávaná římsa byla zbroušená až na dřevo a připravená k nanesení nové vrstvy laku. „Je to mnohem větší dřina, než jsem předpokládal,“ připustil. „Kdybych věděl, kolik vrstev laku někdejší majitelé použili, a jak je pracné a kolik času to stojí, když ho chci odstranit, najal bych si odborníka.“

Přistoupila k římse a natáhla ruku. Pak se zarazila a otočila se k němu. „Smím?“ Když přikývl, přejela špičkami prstů po složité řezbě kvetoucí popínavé rostliny.

„Majitel, který dům zbudoval, si vedl podrobné údaje o stavbě,“ vysvětloval. „Římsu stejně jako zábradlí schodiště kdysi vyřezal otrok. Jmenoval se Fineas.“

„To je nádhera. A nepochybuju, že to bude ještě hezčí, až práci dokončíte.“

„Parker v to doufá. Je totiž náramný puntičkář.“

„Parker?“

„Majitel.“

Spustila ruku z římsy a obrátila se. „Aha. Domnívala jsem se, že dům patří vám.“

Pobaveně zavrtěl hlavou. „Já tady jenom pracuju.“

„To je od něho velkorysé.“

„Od koho?“

„Od pana Parkera. Že vám dovolí, abyste tu psal.“

Chvíli se na ni zmateně díval a pak se rozesmál. „Paní Matherlyová-Reedová, obávám se, že jste se stala obětí nedorozumění, a vina je zcela na mé straně. Zřejmě jste si mě spletla s Parkerem, tedy člověkem, za kterým jste přijela. S Parkerem Evansem.“

Několik vteřin jí trvalo, než zprávu vstřebala, a poté se zklamaně usmála. „Parker Evans. Prostřední iniciála je M.“

„Vy jste nevěděla, jak se jmenuje?“

„Neřekl mi to.“

„Nikdy jste jeho jméno neslyšela?“

„Nevzpomínám si. Měla bych?“

Dlouze se na ni zadíval, usmál se a natáhl ruku. „Já jsem Mike Strother. Omlouvám se, že jsem situaci poněkud zkomplikoval. Myslel jsem, že okamžitě poznáte, že nejsem Parker.“

„Těší mě, pane Strothere.“

„Mikeu.“

Usmála se na něj. Postarší džentlmen se jí líbil a nechápala, jak si ho mohla splést s drsným chlapíkem, s nímž jednala telefonicky. Měl laskavý pohled, přestože cítila, že ji dosud hodnotí a odhaduje a pokouší se jí porozumět. Jeho ostražitost o něco polevila, avšak nezmizela úplně. Maris samozřejmě netušila, co mu o ní napovídal jeho šéf, ale určitě to nebylo nic lichotivého.

„Jste tedy dodavatel, který zodpovídá za rekonstrukci domu?“

„Bože, nic takového. Jen pokouším svou zručnost při obnově té římsy. Pracoval jsem pro Parkera už dlouho předtím, než dům koupil.“

„V jakém oboru?“

„Od všeho trochu,“ odpověděl. „Jsem šéfkuchař, správce, zahradník a osobní sluha.“

„Je náročný zaměstnavatel?“

Zachechtal se. „Nemáte ponětí jak.“

Zřejmě neměla. Její předběžné představy o panu Parkeru M. Evansovi se rozplývaly jedna po druhé. V žádném případě se nechoval jako člověk, který má na povel svého osobního sluhu. „Nemohu se dočkat, až se s ním seznámím.“

Mike odvrátil zrak, aby se vyhnul jejímu přímému pohledu. „Není tady.“

Třebaže jí to už došlo, potvrzení domněnky nebylo jen zdrcujícím rozčarováním, ale vyvedlo ji z rovnováhy. „Věděl přece, že přijedu.“

„Ovšemže to věděl,“ přikývl Mike. „Prý jste byla hrozně umíněná, ačkoli vás upozornil, že to bude ztráta času. Ale v umíněnosti Parkera nikdo nepředčí. Nechtěl tady sedět, až přijedete, aby to nevypadalo, že na vás čeká. A tak si vyrazil ven.“

„Ven? Kam?“

Maris dopáleně přistoupila k muži, který jí půjčil golfový vozík. „Proč jste mě posílal za panem Evansem domů?“

Zaculil se. „Poněvač ste lhala, že na vás čeká.“

„Proč jste mi neřekl, že je tady?“

„Nevzpomínám si, že byste se ptala.“

Vřelo to v ní vztekem, ale muž byl příliš obhroublý a hloupý, aby na něj plýtvala hněvem. Ten si schová pro pana Parkera Evanse. Má mu hodně co říct. O její zbytečné námaze pravděpodobně věděl. Kuchař Terry o ní věděl určitě. Jeho gril na uhlí už vychladl, ale když otevřela rozvrzané síťové dveře a vešla, stál za barem.

Přešla hrubou betonovou podlahu, přebrodila se louží jakési tekutiny – doufala, že je to pivo –, minula kulečníkové stoly a zamířila rovnou k barpultu v zadní části místnosti. Muž, který jí pronajal vozík, kráčel za ní.

Kulečníkové koule přestaly cvakat. Rozhovor ztichl. Někdo vypnul hudbu. Představení začíná a hlavní roli sehraje naštvaná panička z New Yorku.

Terry se na ni sardonicky zubil.

„Dejte mi pivo.“

Úsměv mu mírně ztuhl. To nečekal. Nicméně sáhl do boxu s ledem a vyndal láhev piva s dlouhým hrdlem. Otevřel ji a podal Maris. Z hrdla vytekla pěna. Setřela ji dlaní, dlouze se napila a prudce postavila láhev na pult.

„Přijela jsem za panem Parkerem Evansem,“ oznámila.

Terry opřel chlupaté předloktí o pult a naklonil se k ní. „Koho mám ohlásit?“

Jeho zákazníci se posměšně zachechtali. Terry se vyhříval v úspěchu své pohotové poznámky. Řehtal se hlasitěji než kdokoli jiný. Maris se obrátila a rozhlédla se po místnosti. Byla plná hustého cigaretového kouře navzdory tomu, že stěny tvořilo síťové pletivo a pod stropem se otáčely větráky. Jejich přerušovaná rotace však kouř nerozháněla, jen ho mísila s teplým, vlhkým vzduchem.

Soustředilo se na ni dvanáct párů očí. V baru byla kromě ní pouze jedna žena. Měla na sobě těsné krátké kalhoty, které se jí zařezávaly do rozkroku, a přiléhavé tílko, jež stěží zakrývalo povislá prsa a tetovanou kobru, jejíž rozšiřující se hlava s rozeklaným jazykem vystupovala z rýhy mezi ňadry. Jednu ruku měla drze založenou v bok, v druhé držela doutnající černou cigaretu.

Hospoda smrděla pivem a grilovaným masem, tabákovým kouřem a mužským potem. Maris se zhluboka nadechla a okusila směs všech pachů vzadu v hrdle.

„Nepřipadá vám to poněkud dětinské, pane Evansi?“

Nikdo ani necekl. Jeden z chlapíků se pohnul, zadíval se na svého souseda, dloubl ho do žeber a zamrkal. Jiný jí posměšně zasalutoval láhví piva. Další, sedící nedaleko kulečníkového stolu, roztržitě nanášel na hrot tága křídu. „Nemluvě o hrubosti,“ dodala.

Přiměla se opustit zdánlivé bezpečí barpultu, přistoupila ke skupince tří mužů usazených kolem stolu a každého si pozorně prohlédla. Soudě podle imbecilních úšklebků zapochybovala, že by některý z nich dokázal číst, aniž musel pohybovat rty, natož aby napsal román.

„Vážila jsem hrozně dlouhou cestu, abych se s vámi setkala.“

„Můžeš se po ní zase vrátit.“ Hlas zazněl z kouta utopeného ve stínu a vyvolal další vlnu chechtotu.

Zabodla zrak do tváře muže sedícího o samotě. Byl zhruba ve věku Mikea Strothera, měl zanedbané bílé vousy a ošlehaný obličej námořníka. Zdálo se, že si neuvědomuje ji ani nikoho z ostatních přítomných. Uslzené oči upíral na skleničku tmavého alkoholu, kterou svíral v mozolnatých rukou.

„Pane Evansi, to nejmenší, co můžete udělat, je věnovat mi deset minut svého času.“

„Pocem a vohni se, zlato,“ vyzval ji nosový hlas. „Věnuju ti nejlepších deset minut, cos kdy zažila.“

„Vo tom si nechej zdát, Dwayne,“ odtušila tetovaná žena. „Nevydržíš víc jak dvě.“

Výbuch smíchu byl tentokrát hlasitější než předtím. Žena si plácla s mužem stojícím nejblíž k ní. „Starouš Dwayne má dobrej nápad,“ poznamenal.

„Jasně, yankeeovská paninko. Nevíš, vo co přicházíš, dokud tě pořádně nevojede nadrženej jižanskej mládenec.“

Maris znala pohvizdování stavebních dělníků, to však bylo díky vzdálenosti a bezpečnostním přílbám zcela anonymní. Dostávala oplzlé nabídky od potrhlých volajících a mužů číhajících v tmavých vchodech městských ulic. Když jí bylo sedmnáct, nějaký chlap ji ohmatával v metru, a dodnes jí při té vzpomínce naskočí husí kůže.

Ale fakt, že se stala obětí obhroublého chování, neznamenal, že vůči němu bude imunní. Vulgárnost Terryho hostů ji zasáhla, ne však způsobem, jaký očekávali. Nevyděsila ji, ale rozzlobila. Po pravdě řečeno dostala ukrutný vztek.

Ani se nesnažila skrýt pohrdání, když prohlásila: „Ať jste kdokoli, pane Evansi, jste ubohý zbabělec.“

Pochechtávání rázem ustalo a rozhostilo se dusné ticho. Každá jiná urážka byla omluvitelná, ale nařčení ze zbabělosti očividně ne. Žádná nadávka nemohla být závažnější.

Maris povýšila větu na své poslední slovo a namířila si to rovnou ke dveřím. Když procházela kolem kulečníkových stolů, sneslo se jí obloukem do cesty tágo jako rameno turniketu. Narazila na ně a dřevo ji udeřilo tak silně, až to přidušeně plesklo.

Letěla dopředu, ale tágo jí zabránilo v pádu. Pevně je uchopila a snažila se je odstrčit, ale bezvýsledně. Otočila hlavu k muži, který držel tyč, a uvědomila si, že je to ten člověk, který předtím potíral tágo křídou.

„Já jsem Parker Evans.“

Maris byla ohromena. Ne však jeho troufalostí ani nepřátelskýma očima, jež odrážely červenou záři neonového nápisu a zlostně k ní vzhlížely.

Ohromilo ji kolečkové křeslo, ve kterém muž seděl.

KAPITOLA 7

Podivné vozítko, něco mezi golfovým vozíkem a dodávkou, bylo zelené. Maris se později dozvěděla, že se mu říká Aligátor, ale poprvé jej uviděla až ve chvíli, kdy ji Parker Evans nasměroval ke svému vozidlu zaparkovanému vedle Terryho grilbaru a vybídl, aby nastoupila.

Ještě se nevzpamatovala z šoku, že ho našla v kolečkovém křesle, a tak ho mlčky poslechla a posadila se na sedadlo spolucestujícího. Když se vzepřel na rukou, aby se dostal za volant, odvrátila hlavu. Potom se sklonil, složil křeslo a rozmáchlým pohybem je hodil do nehlubokého přívěsu.

Aligátor byl upravený, brzda a plyn se ovládaly rukou. Parker řídil vozidlo s lehkostí, která se získá jen praxí, a namířil si to od Terryho rovnou k přístavišti.

„Můžu vás odvézt jen k rampě,“ řekl. „Pro moje křeslo je moc prudká. Dolů bych se dostal dobře, ale dělalo by mi potíže zastavit a mohl bych skončit ve vodě. Což, jak si myslíte, bych si pravděpodobně zasloužil.“

Mlčela.

„Ale i kdybych se nepřevrátil do průlivu, nahoru po rampě bych sám nevyjel.“

Maris nechápala, o čem mluví. „Po rampě?“

„V přístavišti. Kde jste nechala člun.“

„Nemám člun. Zaplatila jsem, aby mě sem někdo odvezl.“

„On na vás nepočkal?“

„Nevěděla jsem, jak dlouho se tady zdržím. Domluvili jsme se, že mu zatelefonuju.“

Zastavil vozidlo. Na tváři mu bylo vidět, s jakou nelibostí nese, že se jí nezbaví tak brzy, jak doufal. Měl stejnou košili jako Mike s tím rozdílem, že ta Evansova měla zcela odstřižené rukávy a odhalovala svalnaté paže, které očividně vyvažovaly nedostatky bezvládných nohou. Natočil volant do prudké obrátky a svaly se znovu pustily do práce.

„Nemělo by trvat dlouho, než se sem člun dostane. Terry vám ho zavolá. Máte číslo?“

„Nemůžeme si chvíli promluvit, pane Evansi?“

Znovu Aligátora zastavil. „O čem?“

„Poslyšte, nechcete hrát toho tupce na účet někoho jiného? Urazila jsem velice dlouhou vzdálenost –“

„Bez pozvání.“

„Pozval jste mě, když jste mi poslal kus svého rukopisu.“

Dal najevo mírné překvapení nad její úsečností a zvedl ruce nad hlavu na znamení posměšné kapitulace.

Počkala, než se uklidnil, a pokračovala smířlivějším tónem: „Mám za sebou dlouhý den. Jsem unavená. Horká koupel a chladivé prostěradlo zní báječně. Jenomže jsem tady, a proto chci, aby mi ten výlet stál za vynaložený čas, potíže a snahu o zdvořilý rozhovor s vámi, než se zase vypravím zpátky.“

Založil paže na prsou v gestu, které se dalo považovat za zdvořilé. Ale vypadalo zároveň značně bohorovně, a jak usoudila, mělo k jeho skutečnému postoji pravděpodobně mnohem blíž.

Nenechala se vyvést z míry a tvrdošíjně pokračovala. „Poslal jste mi svou práci. Chtěl jste, abych si ji přečetla, jinak byste to neudělal. Navzdory vašemu tvrzení o opaku chcete, aby ta kniha vyšla. A já vydávám knihy. Můžeme pracovat společně. Nemusíte mi vyjít vstříc ani na půl cesty. Urazím tři čtvrtiny. Dá se říct, že svým příjezdem jsem to už udělala. Můžeme si tedy spolu promluvit? Prosím…?“

Kromě toho, že byl arogantní, uměl se dívat velmi znepokojujícím způsobem. Měl nečitelný výraz, nebyl v něm sebenepatrnější náznak toho, co si myslí. Buď seriózně zvažoval její zdůvodnění, nebo přemítal, že ji vyhodí z Aligátora. Obojí mělo stejnou šanci na realizaci. Ale možná si myslel něco docela jiného.

Jeho mlčení považovala za povolení, že může pokračovat, a tak toho využila. „Vím, že na rozhovor o práci je poněkud pokročilá doba, ale slibuju, že vás dlouho nezdržím. Mike říkal, že –“

„Vím, co Mike říkal. Zatelefonoval mi k Terrymu potom, co jste odešla z domu. Chová se jako absolutní cvok.“

„Jako cvok mi nepřipadal. Cokoli, jen ne cvok.“

„Normálně ne. Normálně je to rozvážný, klidný, soustředěný, rozumný člověk a zachovává si chladnou hlavu –zkrátka ztělesněná moudrost. Ale kvůli vám je jako na trní. Pobíhá po domě, uklízí, chystá večeři a chová se jako stará panna, která čeká svého prvního pánského návštěvníka.“ Oči mu halily stíny, ale Maris věděla, že si ji zkoumavě prohlíží. „V jeho případě jste musela uplatnit dvojnásobnou dávku osobního kouzla.“

„Nic takového jsem neudělala. Mike je jednoduše slušný člověk.“

Skřípavé se uchechtl. „Na rozdíl ode mě.“

„To jsem neřekla.“

„No-o,“ protahoval ospale, „jako by se stalo, poněvadž je to pravda. Nejsem ani trochu slušný.“

„Nepochybuju, že byste to dokázal, kdybyste chtěl.“

„A v tom je ten vtip. Já nechci.“

A pak, než se na to mohla připravit, se naklonil do prostoru, který je odděloval, majetnicky jí položil ruku kolem šíje, prudce ji k sobě přitáhl a přisál svá ústa k jejím. Byl to spíš útok než polibek. Nesmlouvavý, drtivý a naléhavý. Jazykem útočil na její pevně stisknuté rty, dokud je nerozevřel.

S hněvivými zvuky protestu se mu rukama opřela o prsa a snažila se ho odstrčit, ale on se nenechal. Místo toho dál neodbytně prozkoumával její ústa a hnětl rty. Jeho výpady se téměř nepostřehnutelně zpomalily a zmírnily a staly se pátravějšími. Palcem jí něžně přejel po tváři, pak po bradě, a nakonec se zlehka dotkl koutků úst. Zloba jí přešla v úzkost.

Než se po vášnivém polibku odtrhl od jejích úst, jemně je polaskal jazykem. Ale i poté zůstal v bezprostřední blízkosti její tváře, na vzdálenost pouhého dechu. Odtáhl se, až když ji pustil.

Maris odvrátila hlavu. Upírala pohled přes průliv, jehož vody byly ve srovnání s krví, která jí divoce vířila v žilách, poměrně klidné. Světla na pevnině se zdála nesmírně vzdálená. Mnohem vzdálenější než předtím, hotový lán světa. Připadala si zoufale osamocená, jako by se úzký pruh moře rozšířil v propast, kterou nelze překlenout.

Kdesi v zálivu zazněl varovný signál lodní sirény. U Terryho už zase burácela hudba a síťovým pletivem se linula tklivá melodie o nešťastné lásce. Zpovzdálí slyšela tlumené, šplouchavé nárazy vln do kamenitého břehu u paty rampy, kterou Parker Evans nedokáže zdolat v kolečkovém křesle.

„Tohle vám nevyjde, pane Evansi,“ pronesla tiše. „Já před vámi neuteču.“

Když se k němu otočila, překvapilo ji, že jeho výraz postrádá jakýkoli náznak samolibosti. Netvářil se zkroušeně nebo omluvně, ale ani nenasadil vítězný úšklebek, který očekávala. Díval se na ni stejně zneklidňujícím, neproniknutelným pohledem jako dřív.

„Hrubosti v Terryho baru hodlám ignorovat stejně jako tenhle polibek. Protože vím, proč jste mě tomu vystavil,“ trhla hlavou směrem k hospodě, „a vím, proč jste mě políbil.“

„Tak vy to víte.“

„Prokoukla jsem vaše blufování.“

„Blufování?“

„Políbil jste mě, abyste mě vyděsil a já odjela.“

„Tak jo.“

„Tak jo‘?“

„Můžete si to myslet, jestli chcete.“ Několik vteřin vydržel její pohled a pak vozidlo znovu rozjel. „Nezmínil se Mike, co bude k večeři?“

Sendviče s uzenou šunkou se podávaly v místnosti v zadní části domu, kterou Mike označil jako solárium.

„Nóbl název pro zasklenou verandu,“ poznamenal Parker ironicky.

„Bývala to veranda,“ vysvětloval Mike, zatímco Maris nakládal na talíř bramborový salát. „Teď potmě to není vidět, ale je odtud nádherný výhled na pobřeží. Parker se rozhodl nechat verandu zasklít posuvnými panely. Dají se zatáhnout i roztáhnout dokořán, takže tady může psát za každého počasí.“

Maris předstírala, že si nevšimla počítače v rohu místnosti, která jinak byla vybavena proutěným nábytkem. Pár polštářů, jedna živořící rostlina v květináči, jež se zdála být odsouzená k záhubě. A to bylo vše. Typická místnost svobodného mládence. Nebo doupě spisovatele.

Kolem počítače, na kamenných dlaždicích na podlaze, na policích, zkrátka na veškerých dostupných místech, se kupily knihy. Encyklopedie, současné i klasické romány, detektivky, dobrodružné romány, sci-fi, horrory, kovbojky, autobiografie, biografie, poezie, knížky pro děti, historie, příručky pro kutily a další podnětná literatura, od každého žánru něco. Některé tituly měly pevnou vazbu, jiné pouze paperbackovou a mnohé – což viděla obzvlášť ráda – nesly na hřbetě logo nakladatelství Matherly Press. Podle omšelého vzhledu svazků nesloužila knihovna jen na ukázku. Parker Evans byl sečtělý člověk.

„Ať tuhle místnost nazýváte jakkoli, mně se líbí,“ sdělila jim. „Je to skvělé prostředí na čtení. A na psaní.“ Vrhla po Parkerovi zlomyslný pohled, on se však tvářil, že jej neviděl, a zarputile si potíral sendvič hořčicí.

Jakmile je Mike obsloužil, posadil se naproti ní. Beze zbytku potvrdil, co už uhodla, totiž že je jak přítelem a společníkem, tak i osobním sluhou – jehož nepostradatelnost byla nyní truchlivě zřejmá. „Zbytečně jste si přidělával práci, Mikeu.“

„Vůbec ne. Stejně jsme plánovali pozdní večeři a mě nesmírně těší, že máme v domě hosta. Parker není vždycky ta nejlepší společnost. Po pravdě řečeno, když píše, nepromluví někdy celé hodiny, a když konečně něco utrousí, umí být pěkný bručoun.“

Parker po něm šlehl kyselým pohledem. „A ty jsi nenapravitelný rejpal.“

Maris se rozesmála. Navzdory oboustrannému obviňování panovala mezi oběma muži vřelá náklonnost. „Bručounství pana Evanse jsem zažila na vlastní kůži, Mikeu, ale neberu je osobně. Jsem na podobné chování zvyklá. Se spisovateli pracuji dennodenně. Většinou jsou to trudnomyslní chlapíci. Slovní urážky, které se sypou na hlavu agentů, mě míjejí, ale i tak schytám svůj díl.“

Mike moudře přikývl. „Taková je povaha umělce.“

„Přesně tak. Ale nestěžuju si. Podle vlastní zkušenosti, kterou mi teprve včera potvrdil můj otec, bývá špatná nálada známkou kvalitního psaní.“

Osušila si rty ubrouskem a užasle si uvědomila, že jsou pořád citlivé. Když ji Mike krátce po příjezdu laskavě nasměroval na toaletu, zhodnotila svůj vzhled v zrcadle nad umyvadlem. Jedinou viditelnou stopou po polibku byla nepatrná odřeninka nad horním rtem. Nanesla si na ni pudr a pak rychle zhasla v obavách, že v očích spatří mnohem výmluvnější důkaz polibku, který hodlala popřít – a právě odřeninky by její předsevzetí mohly ohrozit.

Při zpáteční cestě do Evansova domu toho moc nenamluvili. Maris upírala oči na dvojitý paprsek, jež na vozovku vrhaly reflektory Aligátora. Tak se jí aspoň dařilo nevnímat hlubokou, znepokojivou lesní tmu, přestože se v jedné chvíli neubránila kradmému pohledu mezi stromy.

„Ach!“ vyjekla.

„Co je?“

„Světlušky. Tamhle, v lese.“

„Svatojánští broučci,“ přisvědčil. „Tady jim říkáme svatojánští broučci.“

„Neviděla jsem je celé roky.“

„To mají na svědomí insekticidy.“

„Bohužel. Když jsem byla malá, často jsem je vídala u našeho domu na venkově. Chytala jsem je a zavírala do sklenice, kterou jsem si na noc postavila na stolek u postele.“

„To jsem dělával taky.“

Překvapeně se k němu obrátila. „Vážně?“

„Jo. S kluky jsme se předháněli, kdo jich nachytá nejvíc.“

On tedy taky chytal světlušky. To znamená, že není odjakživa odkázaný na kolečkové křeslo. Na původ jeho tělesného handicapu byla přirozeně zvědavá, ale zároveň natolik zdvořilá, aby se nevyptávala.

Nebyl první podobně postižený člověk, kterého poznala, a hluboce si vážila těch, kteří se dokázali se svým neštěstím poprat. Většinou to byli optimističtí, veselí lidé. Co postrádali po fyzické stránce, doháněli odvahou a nezdolností ducha.

Parker Evans jako by disponoval onou nekultivovanou silou triatlonistů soutěžících na paralympiádě, mužů a žen, kteří dosahovali nadlidských výkonů pouze silou paží a nesmírné vůle. Často se jednalo o sportovce nebo jinak aktivní lidi, kteří se stali oběťmi tragické nehody a jejichž činnost ukončila jediná osudová vteřina. Uvažovala, co Parkerovi tak dramaticky změnilo život.

Zahleděla se na něj přes stůl. Oždiboval kůrku chleba na talíři, ale jako by vytušil její pohled, pozvedl oči. Přistihl ji, jak si ho prohlíží, a otevřeně jí pohled oplatil.

Byl nepopiratelně přitažlivý, přestože léta bolesti, neštěstí či zklamání anebo kombinace všeho zmíněného mu vyryla do tváře vrásky, takže vypadal starší, než pravděpodobně byl. Jeho řídké úsměvy poznamenala trpkost. Husté hnědé vlasy měl protkané šedinami. S česáním se zřejmě nezdržoval a na bradě mu rašilo dvoudenní strniště.

Barva očí se nedala jednoznačně určit. Nejvýstižněji se daly popsat jako oříškově hnědé a docela obyčejné nebýt ojedinělých jantarových teček rozesetých po duhovce. Tento výjimečný rys a schopnost zaměřit pohled na libovolný objekt na neuvěřitelně dlouhou dobu dodávaly jeho očím podmanivost.

Díval se na ni, jako by přesně věděl, o čem přemítá. V očích mu bleskla výzva. Jen do toho, říkaly. Umíráš touhou dozvědět se, proč sedím v křesle, tak proč se prostě nezeptáš?

Tu výzvu však nehodlala přijmout. Aspoň prozatím, dokud ho nepozná líp, anebo od něho nezíská ústní souhlas, že svou knihu dokončí.

„Napsal jste ještě něco, pane Evansi?“

„Chcete dolít ledový čaj?“

„Už ne, děkuju.“

„Dáte si ještě sendvič?“

„Jsem plná, děkuju. Máte něco nového, co bych si mohla přečíst?“

Vrhl významný pohled na Mikea a ten narážku okamžitě pochopil. „Omluvte mě. Musím ještě něco zařídit,“ oznámil, vstal a odešel z místnosti spojovacími dveřmi.

Jakmile byl z doslechu, Parker řekl: „Jste neobyčejně odhodlaná žena.“

„Děkuju.“

„Nemyslel jsem to jako lichotku.“

„Já vím.“

Vycouval od stolu, otočil křeslo a zadíval se oknem, jako by dokázal očima proniknout tmou a viděl příboj. Maris mu poskytla čas. Pokud zvažuje pro a proti svého rozhodnutí, nechtěla říct nic, co by zhouplo misky vah v její neprospěch.

Po chvíli se k ní zase obrátil. „Vážně si myslíte, že píšu tak dobře?“

„Domníváte se, že bych se trmácela na tohle Bohem zapomenuté místo, kdyby mě neupoutalo vaše zmocnění se reality?“

„Srozumitelnou angličtinou, prosím.“

„Ano, pane Evansi, píšete dobře.“

Provokativně si ji změřil. „Měl jsem jazyk uvnitř vašich úst, takže ‚pane Evansi‘ zní poněkud absurdně, nemám pravdu? Jmenuju se Parker. Říkejte mi tak, ano?“

Těžce polkla, ale neuhnula pohledem. „Dobrá. A ty mi můžeš říkat Maris.“

„Přesně to jsem měl v úmyslu.“

Připadalo jí, že ji chce za každou cenu provokovat. Ale to se mu nepodaří. „Odkud jsi, Parkere? Myslím původně. Vím, že odněkud z jihu.“

„Trefa! Copak mě prozradilo?“ Záměrně zůdrazňoval svůj přirozený, lenivý způsob řeči.

Tiše se zasmála. „Samozřejmě přízvuk, ale my yankeeové jen s obtížemi rozeznáme jemné oblastní rozdíly. Kupříkladu Texasané nemluví stejně jako obyvatelé Jižní Karolíny, je to tak?“

„Tak jako Texasané nemluví nikdo.“ Znovu se zasmála. „Tak odkud jsi?“

„Je to důležité?“

„Některé vazby, které používáš…“

„Například?“

„Například ‚něco si ukuchtit‘ místo uvařit nebo připravit. ‚Chleba máslem‘, ‚pánský návštěvník‘ a tak dále.“

„No, mluvím tak. Při psaní se tomu pokusím vyhnout.“

„To nedělej. Okoření vyprávění.“

„S kořením se musí opatrně.“

Souhlasně přikývla. „Vidím, žes o tom přemýšlel.“ Opřela ruce o stůl a naklonila se dopředu. „Věnoval jsi tomu hodně času a přemýšlení, Parkere. Proč ses bránil, aby tvoji práci někdo četl?“

„Obavy z neúspěchu,“ odpověděl pohotově.

„Rozumím. Tvůrčí osobnosti trpí nedostatečnou sebedůvěrou. To je přirozené.“ Ukázala na knihovnu. „Většina spisovatelů jí naštěstí nepodlehla.“

„Mnozí z nich ano,“ namítl. „Neodolali nesmyslům kritiky, rozmarům čtenářské veřejnosti ani tlaku splnit očekávání, které se do nich vkládá, ale především té zdaleka nejsilnější pochybnosti, a sice to, že jim chybí talent a že realita číhá hned za rohem. Kolik dokážeš vyjmenovat autorů, kteří se upili k smrti? Anebo si rovnou vystřelili mozek?“

Zamyslela se nad otázkou a pak se zeptala: „Prozraď mi, Parkere, vyžaduje to víc nebo míň odvahy než se stát samotářem na odlehlém ostrově?“

Ťala do živého. Několik dlouhých okamžiků jako by sváděl boj sám se sebou, pak prudce otočil křeslo a odjel v něm k pracovnímu stolu. Zapnul počítač a přes rameno k ní prohodil: „To vůbec nic neznamená, jasný?“

Přikývla, ačkoli věděla, že ani jeden z nich není upřímný. Ať k tomu měl jakýkoli důvod, něco to rozhodně znamená.

„Napsal jsem první kapitolu.“

„Chceš říct kromě úvodu?“

„Přesně tak. Jestli máš zájem, dám ti ji přečíst. Pochopitelně mi tím vůči tobě nevzniká jakýkoli závazek. Ať se ti to bude líbit nebo ne, nic ti neslibuju.“

Maris přistoupila k jeho křeslu a společně sledovali, jak z tiskárny vycházejí listy papírů. „Navazuje první kapitola na úvod?“

„Ne. Scéna z úvodu přijde na řadu až ke konci příběhu.“

„Vracíš se tedy do minulosti.“

„Správně.“

„Jak daleko do minulosti?“

„O tři roky zpět. V první kapitole jsou Roark a Todd spolubydlící na koleji.“

„Roark a Todd,“ opakovala jména postav. Líbila se jí. „Kdo je kdo?“

„Jak to myslíš?“

„Který z nich se v úvodu ocitne v kanceláři Hatche Walkera? Kdo nabourá loď a kdo spadne přes palubu?“

Usmál se, ale trpkost v tom nebyla.

„Ty mi to neprozradíš, viď?“ dotírala.

„Jaký by pak mělo smysl číst zbývající kapitoly?“

„Zbývající kapitoly? Znamená to, že tu knihu chceš dokončit?“

Úsměv mu na rtech zakolísal. „Uvidíme, jaký na to budeš mít názor.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Neunáhli se, Maris. Je to jen první kapitola.“

Odebral listy z tiskárny, sklepal je o okraj stolu, aby je srovnal, a podal jí je. Nedočkavě po nich chňapla, on jí je však nevydal. Vyčkávavě se na něj zadívala.

„Chceš něco vědět? Když jsem tě políbil, neudělal jsem to proto, abych tě vyděsil.“

Než mohla odpovědět, pustil stránky a zavolal na Mikea. „Přines jí telefon, aby si mohla přivolat člun,“ přikázal, jakmile starší muž stanul ve dveřích. „Než ji odvezeš zpátky do přístaviště, bude tam. Časově by to mělo klapnout.“

„Vždyť už je po jedenácté!“ namítl Mike pobouřeně. „Takhle pozdě ji přece nemůžeš poslat pryč.“

„To je v pořádku, Mikeu. Nic se mi nestane,“ ujistila ho Maris nervózně, poněkud uspěchaně a nepřirozeně hlasitě.

„Už o tom nechci slyšet.“ Mike ignoroval Parkerův varovný pohled a prohlásil: „Zůstanete tady přes noc. Ubytujeme vás v domku pro hosty.“

KAPITOLA 8

Aby nebyly zúčastněné strany vidět ve veřejné restauraci společně, sešly se k pracovnímu obědu v soukromé jídelně ve třicátém patře WorldView Center. Dřevem obložená místnost byla útulně a nákladně zařízena. Silný, ručně tkaný koberec pohlcoval zvuky, na listech umělecky naaranžovaných čerstvě řezaných květiny se ještě leskly perličky vody, osvětlení bylo diskrétní a tlumené. Důstojné prostředí zdůrazňovaly těžké závěsy zatažené přes široká okna, která by normálně nabízela velkolepý výhled na architekturu středního Manhattanu.

Hostitel v čele stolu se zdvořile zeptal: „Přejete si ještě kávu, Nadio? Pane Reede?“

Nadia Schullerová naznačila číšníkovi v bílých rukavičkách, aby jí dolil. Noah odmítl. Poobědvali hovězí plátky po francouzsku, humří salát a nakládaný chřest. Jako dezert se podávaly jahody s koňakovým krémem a výběrové čokoládové bonbony.

Noah poděkoval hostiteli za opulentní jídlo. „Bylo to výtečné.“

„Těší mě, že vám chutnalo.“ Morris Blume pokynul číšníkům a poslal je pryč.

Když si Nadia vmíchala do kávy smetanu, Noah si s ní vyměnil pohled, jenž vyjadřoval, že společenská půlhodinka skončila a na řadě je práce.

Kromě Morrise Blumea sedělo u stolu pět dalších zástupců mediální společnosti WorldView. Před šesti měsíci domluvila Nadia seznamovací schůzku mezi Noahem a Blumem. Šéf WorldView se svými záměry netajil a zcela otevřeně se nechal slyšet, že chce získat Matherly Press.

Bezprostředně po skončení jednání začali jeho podnikoví právníci horečně pracovat na kupní smlouvě. Po několika měsících průzkumů a analýz, sestavování diagramů produkce, kreslení grafů a stanovování výhledů obdržel Noah opravdu důkladnou studii. Na dnešním jednání se k ní měl vyjádřit.

„Měl jste měsíc na přečtení našeho přehledu, pane Reede,“ prohlásil Blume. „Jsem nesmírně zvědavý na váš názor.“

Morris Blume byl jako tyčka a jeho nezdravou bledost ještě zdůrazňovala předčasná pleš. Temeno mu sice pořád vroubil řídký věneček vlasů, ale každé ráno si jej holil, takže mu pod lesknoucí se, mírně vyboulenou klenbou zůstával jen našedlý stín. Nosil brýle se stříbrnými obroučkami, a jako by měl odpor k barvám, zásadně se oblékal do konzervativních šedivých obleků.

Ve vedení mezinárodního mediálního konglomerátu stál od okamžiku, kdy se jej bez ohledu na zájmy majitele zmocnil – tedy již čtvrtým rokem. Tehdy mu bylo pouhých šestatřicet let, nicméně nesmlouvavě vypudil svého předchůdce a spolu s ním každého z předsednictva, kdo podle jeho teorie zastával „archaické a zpátečnické smýšlení“.

Pod jeho vedením – neboť WV si získalo příznivou pověst na burze –, připojila firma ke svým základním hudebním a televizním činnostem ještě působení v oblasti internetových aktivit, satelitní komunikace a technologii optických vláken. Blume vystřelil WorldView do jednadvacátého století a během osmačtyřiceti měsíců navýšil jeho majetek z jednoho bilionu dolarů na téměř šedesátinásobek. Není divu, že akcionáři mu jeho neomalené metody obchodování snadno odpouštěli.

Proč tedy kolos typu WorldView usiloval o nicku, jakou je Matherly Press?

A právě tuhle otázku teď Noah položil Blumeovi.

„Protože je k mání,“ odvětil bledý magnát pohotově. Všichni přítomní včetně Noaha se hlasitě rozesmáli. Drzost toho ničemy dokázal ocenit, poněvadž sám byl ničema podobného ražení.

„Už jste získali nakladatelství v Anglii,“ podotkl Noah. „Na té smlouvě ještě ani neoschl inkoust.“

„To je pravda.“ Blume vážně přikývl. „Platt/Powers byl skvělá investice. Jejich vydavatelství časopisů je největší v celé Británii. Distribuují všechno možné, od všeobecně uznávaných zpravodajských týdeníků po ty nejnechutnější z nechutných pornografických plátků.“ Obdařil Nadiu znepokojivě podlézavým úsměvem. „Ujišťuji vás, Nadio, že s prvním jmenovaným druhem tiskovin jsem nesrovnatelně víc obeznámený než s druhým.“

Zadívala se na Blumea přes okraj čínského šálku a usrkla kávy. „To jste mě zklamal.“

Blume počkal, až smích vyvolaný její poznámkou utichne, a pak pokračoval. „Platt/Powers vydal vloni dvanáct bestsellerů v pevné vazbě.“

„Třináct,“ opravil ho jeden z hnidopichů u stolu.

„A mnohem víc paperbacků,“ dodal Blume. „Jako součást WorldView se letos objeví na prvním místě žebříčku vydaných bestsellerů. Víme jak na to, ale v první řadě na to máme.“

„Dělala jsem rozhovor už se dvěma spisovateli, které jste přelanařili jejich bývalým nakladatelům,“ poznamenala Nadia. „Jsou nadšeni vaší obchodní strategií, konkrétně tou, která jim umožní větší rozlet tady ve Spojených státech.“

„Využíváme naše mediální zdroje,“ vysvětlil Blume. „Všechny do jednoho. Mají široké pole působnosti a nikdo se jim nevyrovná.“

Opřel se lokty o stůl, spojil prsty svých jakoby bezkrevných rukou a nasadil seriózní výraz. „Odkoupením firmy Platt/Powers získal WorldView silné nakladatelství. Ale britský trh je menší než americký. Potřebujeme mít želízko v ohni i na tomhle břehu oceánu. Chceme Matherly Press. Vydáváte knihy, které přitahují masy čtenářů, jinými slovy samé výdělečné tituly. Ale kromě nich i hodnotná literární díla. Vaše nakladatelství je nade vší pochybnost výnosné. Ale zároveň vážené a vzbuzuje úctu. A to se naší nicotné firmičce líbí.“

Ta přihlouplá nadsázka si od chlapců z WV vysloužila smích, ale Noah ji odbyl kamennou tváří. Blume to považoval za signál, aby přestal řečnit a pustil ke slovu druhou stranu.

„Váš návrh jsem důkladně prostudoval,“ začal Noah. „Domácí úkol jste zvládli skvěle. Výzkum byl obdivuhodný Projekty jsou velkolepé, ale neuskutečnitelné.“

„To zní zajímavě,“ prohodil Blume a obdařil své pohůnky úsměvem.

Noah varovně zvedl ruku. „Nicméně, než přejdeme dál, musím se vyjádřit k několika bodům.“

„To je smyslem dnešního jednání.“

„Za prvé, jak je to s protitrustovými právníky? Nedojde k porušení zákona? Nestojím o to, abych byl zatažený do zdlouhavých legálních tahanic s federální vládou.“

„Ujišťuji vás, že ani my o to nestojíme, a podnikli jsme veškeré kroky, abychom tomu zabránili.“

Jeden z právníků byl požádán o vysvětlení, proč je pravděpodobnost takové situace nepatrná. Noah mu položil několik otázek a nepřipustil, aby byl odbyt planými právnickými frázemi. Dotíral tak dlouho, dokud nebyly zodpovězeny zcela přesně a s vážností, jakou si zasluhovaly.

„Výborně,“ přikývl Blume, jakmile byl Noah s vysvětlením spokojen. „Za druhé?“

Noah odstranil neviditelné smítko z rukávu svého obleku, poté upřel pohled na Blumea a prohlásil: „Matherly Press není na prodej.“

„Co ti na to odpověděl?“ zajímal se Daniel Matherly.

„Nic, co by stálo za zopakování,“ odvětil jeho zeť.

„Vsadím se, že něco o zatvrzelých starcích, kteří se skrývají před světem.“

„Tak jasně se nevyjádřil, ale v podobném smyslu.“

Seděli v Danielově domácí pracovně a Maxine jim nalila první míchaný drink. „Jedna mu stačí. Další nedostane,“ upozornila Noaha, než je nechala o samotě.

„Dohlédnu na to,“ zavolal za ní, když za sebou zavírala dveře. Spikleneckým mrknutím však Daniela ujistil, že slib, který dal hospodyni, lze snadno porušit.

Teď, hodinu nato, vychutnávali už druhou skleničku. „Podal bys mi dýmku, prosím?“ požádal Noaha tchán.

Noah zašel pro dýmku a spolu s váčkem tabáku ji přinesl k velkému koženému ušáku, v němž Daniel seděl s nohama opřenýma o pohovku. S rozmyslem ji nacpal a přiložil k ní zápalku.

„Jestli Maxine ucítí kouř –“

„Budu tvrdit, žes kouřil ty,“ odvětil Daniel. Vydechl obláček kouře ke stropu a pohledem zamyšleně spočinul na ozdobné klenbě. „Ti vlci se neustále přibližují, Noahu. Jsou nelítostní a mají ostré zuby.“

Noah se napil skotské. „WorldView?“ Opovržlivě mávl rukou. „Nevím, jak to mám říct srozumitelněji. Matherly Press není na prodej.“

„Nedají se odradit. Zvlášť ne ten mizera Blume.“

„Říká se, že je to chladnokrevný obchodník.“

Daniel přikývl. „O tom nepochybuji.“ Chvíli pobafával z dýmky. „I kdyby to Morris Blume vzdal, hned za rohem číhá další, a možná ještě chamtivější.“

„Ať přijdou. Však my už si s nimi poradíme.“

Daniela jeho sebevědomí pobavilo. Kolegové z literární branže měli tu čest poznat Noaha Reeda už před deseti lety, po vydání Poraženého. Román, situovaný do období obnovy Spojených států po druhé světové válce, zasáhl národ jako tajfun. V New Yorku neexistoval nakladatel, který by ho netoužil vydat, včetně Daniela Matherlyho.

Ke všeobecnému překvapení – a zklamání jeho fanynek –však nebylo Noahovým cílem psaní, nýbrž nakladatelská činnost. Podílel se na každém kroku, který předcházel publikaci jeho díla, a ta práce ho prý těšila nepoměrně víc než samotné psaní.

Byl to podmanivý mladý muž s nadprůměrnou inteligencí a neobvykle pronikavým instinktem. Některé z Noahových nápadů, jak nejlépe uvést na trh svou knihu, realizoval jeho nakladatel – a osvědčily se. Dotyčná firma usoudila, že Noah bude stejně úspěšný také při vydávání jiných knih, a nabídla mu místo.

Mladý redaktor záhy prokázal talent a nadšení. Během prvního roku své činnosti získal průměrný rukopis od neznámého spisovatele, který se tak díky svému prvnímu románu stal nejlépe prodávaným autorem a zůstal jím doposud.

Noah byl vynikající redaktor, avšak plně zazářil až v obchodním oddělení. Jeho vynalézavá prodejní strategie měla takový úspěch, že ji do puntíku převzala i ostatní nakladatelství.

Při vyjednávání se choval nebojácně a literární agenti ho obdivovali, ale děsili se okamžiku, kdy zasednou u jednacího stolu naproti němu. Byl rozený vůdce. Jednou, když hrozilo vypuknutí stávky, se rozjel do tiskárny v Pensylvánii a osobně promluvil s nespokojenými dělníky. Působil jako prostředník mezi nimi a vedením firmy a s jeho pomocí se vyřešily neshody, utišila stávka a odvrátila krize.

Noah Reed byl chytrý, ctižádostivý, ba dokonce prohnaný. Za prohnaného byl právem označen i sám Daniel, který ten výraz nepovažoval za hanlivý.

A tak když za ním Noah před třemi lety přišel a nepřímo vyjádřil nespokojenost s omezováním, k němuž ho nutí jeho současný zaměstnavatel, a troufale dal najevo touhu po změně, Daniel ho se zájmem vyslechl. Noahovy nápady byly neotřelé, ale nikoli v rozporu s ideály, na kterých Danielovi předchůdci zakládali Matherly Press. Přesněji řečeno, Noah je s nimi sdílel.

Kromě toho bezděčně polichotil jeho samolibosti, ačkoli Daniel by to za nic na světě nepřiznal. Mladý muž mu totiž připomněl období, kdy i on byl agresivní, odhodlaný a sebevědomý až na hranici domýšlivosti – a tu vlastnost považoval spíš za pozitivní než zavrženíhodnou. Nicméně Nohaovi sdělil, že potřebuje několik dní na rozmyšlenou. Po pravdě se zdráhal přijmout na vlivnou pozici člověka, který není členem rodiny, ale na druhou stranu se jeho firma rozrostla do takových rozměrů, že on a Maris potřebovali ve vedení další pomocnou ruku.

Možnost pracovat dennodenně s autorem jejího nejmilejšího románu způsobila Maris bezmála závrať. Přestože se s Noahem setkala zatím pouze jednou na jisté literární akci, měla o něm vysoké mínění a už několik let ho tajně platonicky milovala.

Na její naléhání pro něj její otec vytvořil funkci obchodního viceprezidenta a svého rozhodnutí nikdy nelitoval.

„Pořád s tím souhlasíš, viď?“ ujišťoval se teď Daniel.

„S čím?“

„S filozofií naší firmy.“

Noah obdařil tchána nevinným pohledem. „Od počátku naší spolupráce vím, jaký máš názor na fúzi podniků. Nepochybně by přinesla některé výhody. Měli bychom k dispozici více fondů, více prostoru pro obchod a propagaci.“

„Ale už bychom nebyli samostatní.“

„To jsem právě chtěl zdůraznit,“ řekl Noah. „Samostatnost je pilíř, který tvoří základy Matherly Press. Rodinnou mantru jsem znal ještě předtím, než jsem se k vám přiženil.“

Když se Maris začala stýkat s Noahem, měl Daniel vůči jejich vztahu jisté výhrady. Trápil se hned z několika důvodů. Za prvé, ne však především, mu vadil věkový rozdíl deseti let. Za druhé Noahův podnikatelský ostrovtip nebyl jedinou oblastí, v níž si vybudoval solidní pověst. Šuškalo se o něm, že je sukničkář, a vzhledem k četným klepům, které o něm kolovaly už několik let, Daniel chtě nechtě připustil, že na nich musí být aspoň zrnko pravdy. Největší starost mu však působil Noahův profesionální růst. Sňatek s poslední ženou rodiny Matherlyových dodá jeho kariéře citelné povzbuzení.

Jenomže do toho neměl Daniel co mluvit. Byla to věc jeho dcery a Maris se chtěla za Noaha provdat. Vzhledem k předčasné smrti její matky byla odjakživa dospělejší než ostatní její vrstevnice. Nutnost ji přiměla dospět brzy a musela se umět rozhodovat a vytvářet si vlastní názor už od útlého věku. Daniel jí vštěpoval samostatné myšlení a důvěru ve vlastní instinkt. Nebylo by správné, kdyby kritizoval její volbu životního partnera.

Budiž Noahovi připsáno k dobru, že bez Marisina vědomí svého budoucího tchána navštívil a oznámil mu, že pokud má o manželství jakékoli pochybnosti, nebude uzavřeno. Prohlásil, že Maris miluje k zbláznění, ale nedá-li Daniel jejich svazku bezvýhradné požehnání, rozejde se s ní, vzdá se místa v Matherly Press a zmizí jí ze života.

Daniel jim požehnání dal, ale pokud jde o Marisino štěstí, byl neustále ve střehu. Předešlého dne byla mírně sklíčená, třebaže slavnostní večírek logicky vysvětlil Noahův nedávný nezájem.

Maris o tom nemluvila, ale Daniel vycítil, že touží po mateřství a trochu ji mrzí, že dosud neotěhotněla. Nemělo ale smysl se tím trápit. Je ještě mladá a Noah přece nesčetněkrát mluvil o tom, že chce mít děti. Na založení rodiny mají dost času.

Daniel toužil po vnoučatech z čistě sobeckých důvodů. Těšil se, že dřív než natáhne bačkory, bude houpat na kolenou příští generaci.

S myšlenkami na dceru se zeptal: „Už se ti Maris ozvala?“

„Od okamžiku, kdy odjela, ještě ne.“ Podíval se na hodinky. „Už by měla být na místě. Je to dlouhá cesta a obávám se, že to bude fiasko.“

„Doufejme že ne. Je tím spisovatelem přímo nadšená. Což mi připomíná, že mi prozradila, jaký od tebe dostala dárek.“

„Dárek?“

„Včera večer.“

„Aha.“ Noah se pousmál. „Ona se raduje z každé maličkosti, že?“

„Tvoje spisovatelské doupě pro ni není žádná maličkost, Noahu. Ještě než nastoupila do letadla, telefonovala mi z letiště. Kdybys jí věnoval prsten s diamantem, nebyla by šťastnější. Vždycky si přála, abys ses vrátil ke psaní.“

„Doufám, že ode mě neočekává příliš,“ zakabonil se Noah. „Nejspíš ji zklamu.“

„Už tvoje snaha ji potěší.“

„Rád bych se snažil ještě dneska večer.“ Noah postavil na stůl prázdnou skleničku a vstal.

„Zůstaň na večeři. Potom si dáme partičku šachů.“

„To je lákavé, Danieli. Ale měl bych využít toho, že je Maris pryč, a napsat aspoň pár stránek. Existuje jediný způsob, jak psát – totiž psát,“ podotkl s úsměvem. „Mám ti nalít, než odejdu?“

„Ne, díky. Maxine bude kontrolovat, kolik zbylo v karafě.“

„V tom případě bych rád zmizel, než vypukne uragán.“ Oblékl si sako a vzal aktovku. „Mohu pro tebe ještě něco udělat?“

„Shodou okolností ano,“ přikývl Daniel. „Až ti příště někdo nabídne, že koupí moje nakladatelství, pošli ho do prdele.“

Noah se zasmál. „Mám tě citovat?“

„Rozhodně ano. Vlastně bych byl docela rád, kdybys to udělal.“

Nadin neklid nezmírnily ani dvě martini s vodkou. Nervy měla napjaté k prasknutí, to od okamžiku, kdy jí Noah tlumočil svůj rozhovor s Danielem.

Už půl hodiny nervózně pochodovala pronajatým bytem v Chelsea, který využívala výhradně k milostným schůzkám.

Oficiální adresu měla v Trump Tower; o tomhle hnízdečku nevěděl ani její účetní.

„Nehledě na to, jak blazeovaně se ten starej strejc tváří, já mu nevěřím. Jak víš, že tvůj fígl neprokoukne?“

„Protože se nedívá.“ Noahův hlas teď poznamenala netrpělivost.

„Nepochybuju o tom, že máš postřeh, Noahu.“

„Opravdu ne?“

„Ne. Mám jen strach, že něco nevyjde. Moc ti ten obchod přeju.“

„Já ho přeju nám.“

Úzkost ji rázem opustila, přestala přecházet po místnosti a zamířila k Noahovi. Přistoupila až k němu a položila mu ruce na ramena. „Jsi ďábel,“ pronesla tiše. „Tím jsi mě dočista odzbrojil.“

Políbili se dlouze a vášnivě. Rozepnula mu košili a položila mu dlaně na hruď. Neodtáhla je ani poté, co se od sebe odtrhli. „Jde jen o to, že Daniel Matherly řídí to nakladatelství… jak je to dlouho?“

„Teď je mu osmasedmdesát. Jeho otec zemřel, když mu bylo devětadvacet. Od té doby patří Matherly Press jemu.“

„Takže téměř padesát let.“

„Počítat ještě umím, Nadio.“

„Snažím se říct jen tohle: Žijící legendou se nestal proto, že je trouba. Úspěchu nedosáhl tím, že má špatný odhad na lidi. Je chytrý a mazaný. Je –“

„Zdaleka ne tolik, jak býval.“

„Možná. Nebo možná chce, aby sis to myslel.“

Noahovi se nelíbilo, když někdo zpochybňoval jeho jednání, a nesnášel sebenepatrnější náznak kritiky. Odstrčil ji, zamířil do kuchyně, nasypal do vysoké sklenice kostky ledu a zalil je skotskou. „Znám svého tchána přinejmenším stejně dobře jako ty, Nadio.“

„Jsem si jistá, že –“

„Kdyby sis byla jistá, odpustila by sis tyhle řeči.“ Jedním douškem do sebe obrátil drink a sklenici postavil na kuchyňský pult. Musel chvíli počkat, než se uklidní, a pak se k ní zase obrátil. „Tvým úkolem je chlácholit a uklidňovat Blumea a jeho nohsledy.“

„Zítra jdu s Morrisem na večeři. Do Duhového salonku.“

„Výborně. Zabav ho. Pijte, jezte a zatančete si. Špitej mu do ouška. Ať je spokojenej. A Matherlyovy přenechej mně. Zvládám je obstojně už tři roky. Vím, jak uvažují. Vím, jak v které situaci zareagují. V téhle záležitosti musíme postupovat nanejvýš opatrně. Nesmíme nic uspěchat, jinak to celé vybouchne.“

Řídil se přesně stanoveným harmonogramem už několik let. Teď když je cíl na dohled, nehodlal své přepečlivé manévrování a taktizování obětovat kvůli nedbalosti. Právě díky tomu, že poslouchal vlastní úsudek a jednal v souladu se svým časovým rozvrhem, dopadlo všechno podle plánu.

První etapu završil, když ho Daniel Matherly přijal do svého nakladatelství. Jeho důvěru si získal tak, že dodržoval principy firmy. Obrovskou překážku zdolal sňatkem s Maris, kterým si pozici ještě upevnil. Poté když nastala vhodná chvíle, potají prostřednictvím Nadi sdělil Blumeovi, že má zájem o fúzi, a šéf WV žil i nadále v domnění, že ten nápad vlastně pochází z jeho hlavy. Omyl. WorldView měl v Noahově plánu své místo od samého počátku.

Až doposud dopadlo všechno podle představ pana Noaha Reeda, a tedy jediným způsobem, jaký pan Noah Reed považoval za možný. V žádném případě nedopustí, aby celá akce ztroskotala kvůli neuváženému jednání.

„Nechápu, proč jsi na mě naštvaný,“ ohradila se Nadia. „Tu lhůtu ti dneska stanovil Morris, ne já.“

A to byl jediný zádrhel v Noahově plánu, s nímž nepočítal, a zároveň důvod jeho podráždění. Během návštěvy u Daniela poslouchal stařecké tlachání jenom na půl ucha. V mysli se mu usídlil Blume se svým ještěřím pohledem. Dal mu čtrnáct dní na rozmyšlenou. Buď jeho nabídku přijme, nebo se jí vzdá jednou provždy.

Blume Noahovi zdůraznil, že na prostudování návrhu měl dostatek času, a buď má zájem udělat krok vpřed a smlouvu podepíše, anebo zájem nemá. Noah ho naopak upozornil, že jeho tchán není kamínek, který se dá jen tak odkopnout, ale obrovská skála, kterou lze zdolat jen s obtížemi. „Daniel jasně prohlásil, že jeho firma není na prodej.“

„Tak se musíte jak se patří snažit, aby změnil rozhodnutí, mám pravdu?“

Na závěr jednání mu Blume připomněl, že existují i jiná nakladatelství a téměř stejně významná jako Matherly Press, která bez váhání využijí možnosti stát se součástí WorldView.

Nejmrzutější byl fakt, že Blumeova výhrůžka je snadno realizovatelná. Spousta menších vydavatelství mele z posledního, protože nedokázala držet krok s distribučními schopnostmi a tučným propagačním rozpočtem mamutích mediálních podniků. Finanční úlevu a stabilitu, jež by jim WorldView poskytla, by bez váhání přijala, neboť na rozdíl od Daniela je jejich prvořadým zájmem přežít za každou cenu, k čertu se sentimentem.

V Noahově mozku nebylo pro sentiment místo, dobře však znal tchánův fanatický důraz na tradici a rodinné dědictví. Ten stařík se tak snadno nevzdá. A tahle vážná komplikace byla nad Blumeovo chápání.

„Blumeovu lhůtu beru na vědomí,“ odvětil Noah, „a dodržím ji.“

„A co Maris?“

„Má nějakou práci na Floridě.“

„V Georgii.“

„Cože?“

„Říkals, že odjela do Georgie.“

„Vždyť na tom nezáleží. Budu Daniela zpracovávat, dokud je pryč. Začal jsem už dneska večer tím, že jsem poukázal na výhody Blumeovy nabídky.“

„Co se stane, až se Maris vrátí?“

„Přizpůsobí se Danielovi.“

„To jsem neměla na mysli.“

Mám já to ale pech. Noah si unaveně povzdychl a pak si začal masírovat kořen nosu. Kristepane, diskuse na tohle téma mu ještě scházela. Už takhle toho má po krk.

„Vím, co jsi měla na mysli, Nadio.“ Nechal ruku klesnout podél těla, otevřel oči a zadíval se na ni. „Uvažuj. Má smysl, abych teď požádal Maris o rozvod? Ne. Nemůžu to udělat dřív, dokud nebude smlouva s WorldView podepsaná a potvrzená. Myslíš, že mě manželství s ní těší? Myslíš, že mě celé ty roky bavilo líbat Danielovi zadek?“ zafuněl podrážděně.

„To je odpuzující představa.“

„Že? Tak si to představ z mého pohledu.“ Doufal, že ji ta poznámka rozesměje, ale nestalo se tak.

„A Maris?“ zeptala se. „Bude se ti stýskat po jejím zadku?“

Ostře se zasmál. „Pro manželku rozhodně brečet nebudu, ale bude mě mrzet ztráta dobrého redaktora. Naštěstí s rozpočtem, který mi Blume slíbil, seženu tři takové. Anebo rovnou pět. A i kdyby nebyli tak dobří, bude mi útěchou těch deset milionů.“

Na okamžik mu nedovolila uhnout pohledem a pak se zamračila. „Opravdu ti nevadí, když budu Morrisi Blumeovi špitat do ouška?“

„Řečnický obrat.“

„To, cos říkal předtím…“

„O čem?“

„Že chceš ten obchod pro nás. Myslel jsi to vážně?“

Místo odpovědi ji k sobě přitáhl a políbil.

Rozepnula mu poslední knoflík u košile, pak ji rozevřela, jazykem se dotkla jeho bradavky a jemně ji olízla. „Na mou duši?“

„Momentálně bych odpřisáhl cokoli.“

Chraplavě se zasmála a přes kalhoty mu pohladila klín. „Nechci se o tebe dělit s Maris. Nemůžu se dočkat, až tohle všechno bude moje.“

„Hovoříš mi z duše.“ Rozepnul si kalhoty a stáhl slipy. Nadia poklekla a polaskala ho. Jazykem mu přejela po celé délce naběhlého penisu a potom ho vzala do úst. Noah spokojeně zamručel.

„Drž se radši toho, co umíš nejlíp, Nadio. Matherlyovy zvládnu sám.“

KAPITOLA 9

Parker seděl u počítače. Zůstal vzhůru dlouho do noci. Hlavou mu vířila změť neuspořádných myšlenek.

Mike mu přinesl třetí šálek kávy. „Tvůj host právě vyšel z chaty. Bloumá po zahradě, prozkoumává pobřeží, ale co nevidět dorazí sem.“

Požádal Mikea, aby ji vyhlížel, a po jeho hlášení krátce přikývl.

Mike mu vyměnil prázdný šálek za plný s nedbalostí pro něj zcela netypickou. Horká tekutina vyšplíchla přes okraj. Loužička se roztekla po stole a potřísnila několik listů perem psaných poznámek. Parker se zadíval na spoušť, pak zvedl hlavu a káravě si staršího muže změřil.

„Promiň,“ omluvil se Mike.

„To bych řekl.“

Mike si odfrkl.

„Podívej, jestli mi chceš něco říct, chovej se jako dospělej chlap a jednoduše to vyklop.“

„Myslím, že víš, co ti chci povědět, Parkere.“

„Co kdybys mi poblahopřál?“

„Co kdyby ses vzpamatoval? Snad nečekáš, že ti budu gratulovat?“

„Přijela, mám pravdu?“

„Ano, přijela.“ přikývl Mike bez nadšení.

Parker pokrčil rameny a netrpělivě se zeptal: „Co je s tebou? Obrácená psychologie funguje. Chytila se. A v to jsme oba doufali. Jestli máš jakékoli pochybnosti, měl jsi vyhodit její telefonní číslo ve chvíli, kdy ti je ten policajt dal. Ale tos neudělal. Dals mi je. Tak jsem jí zavolal a ona přijela. Co tě teda žere?“

Mike se obrátil a odkráčel do kuchyně. „Připalují se mi vdolky.“

Parker se otočil k monitoru, ale vyrušení mu přerušilo proud tvůrčích myšlenek. Nedokázal se soustředit na posledních několik napsaných vět, a teď mu připadaly jako plytké fráze bez hlubší souvislosti. Ve snaze vdechnout jim význam vracel se ke každému jednotlivému slovu. Ale ať se snažil jakkoli, pořád mu nedávala smysl. Stejně tak mohla být napsána v sanskrtu.

A vtom si uvědomil, proč mu čtení a porozumění jeho vlastních slov najednou působí takové potíže: Je nervózní. Což bylo nepochopitelné, protože všechno víceméně dopadlo tak, jak plánoval. Aby vyhověl Maris Matherlyové-Reedové, svolil k několika spontánním změnám; její reakce byla vstřícná a situace mnohem příznivější, než v jakou se odvážil doufat.

Z ničeho nic mu připadalo, že nalákat ji sem bylo až příliš snadné. Zatahal za drátky a ona jako poslušná loutka prováděla žádané pohyby. Usoudil, že právě kvůli tomu si Mike dělal ráno vrásky. Její bezelstná spolupráce jí propůjčovala jistou zranitelnost a téměř z ní udělala oběť.

Jenomže ona žádná oběť není, opakoval si zatvrzele.

Jasně, zatahal za drátky, aby ji nenápadně nasměroval tam, kde ji chtěl mít, ale podstatné je, že jednala podle vlastní vůle. Všechno závisí na tom, jak se jí bude líbit Závist – pokud se jí vůbec zalíbí.

A kvůli tomu si naopak dělal vrásky on. Nejen z hlediska celkového plánu, ale jako spisovatel, který s nervozitou očekává, jaký bude mít názor na část textu, s nímž předešlý večer odcházela do chaty pro hosty. Co když usoudí, že nestojí za nic? Co když mu poděkuje za příležitost, že jí dovolil zhodnotit další část své práce, ale odmítne ji a odjede?

V tom případě se dějová osnova zhroutí, a on si bude připadat jako idiot.

Znepokojeně obrátil křeslo k oknu a spatřil ji, jak jde po cestě mezi hlavním domem a chatou. Původně to byla samostatná kuchyň plantážnické usedlosti a Parker ji změnil v domek pro hosty. Ne že by měl hosty často a ne že by o to někdy v budoucnosti stál. Přesto nechal vnitřek budovy vybourat a na novém, pohodlném zařízení interiéru rozhodně nešetřil.

Po celou tu dobu myslel na jediného hosta – toho, který chatu momentálně obývá.

Maris zvedla hlavu a zpozorovala ho za skleněnými tabulemi solária. Usmála se a zamávala mu. Zamávala? Nevzpomínal si, kdy mu naposledy někdo zamával. Když zvedl ruku a pozdrav jí opětoval, připadal si mírně přihlouple.

Vešla posuvnými dveřmi. „Dobrý den.“

„Ahoj.“

Vypadala svěže. Voněla nějakým květinovým mýdlem. Snad magnoliemi. Stránky rukopisu přinesla s sebou.

„Je to tady nádherné, Parkere,“ vyhrkla bezmála bez dechu. „Včera večer byla velká tma na to, abych to tu mohla plně ocenit. Ale když jsem to viděla teď za denního světla, pochopila jsem, proč sis to tady zamiloval.“ Zahleděla se přes rozlehlý trávník na bělostnou pláž a jiskřící Atlantik. „Je to úžasné. Jako v ráji.“

„Zapomněl jsem na fén.“

V rozpacích si zastrčila za ucho pramínek vlhkých vlasů. „Hledala jsem ho, ale nenašla. Ale je teplo, a tak mi mokré vlasy nevadí. Kromě fénu nechybí v chatě nic. Odvedl jsi skvělou práci.“

„Díky.“

Nepřestal si ji prohlížet a jeho kritický pohled ji podle očekávání ještě víc znervóznil. „Nábytek je přímo kouzelný. Zvlášť se mi líbila železná postel a vana na nožičkách s drápky.“

„To jsou Mikeovy nápady.“

„A dobré.“

„Jo. To je jeho slabost. Železné postele. Vany. Římsy.“

„Má smysl pro detaily.“

„Nejspíš.“

Rozhovor několik okamžiků vázl a pak promluvili oba současně.

„Máš vlhkou blůzu.“

„Přečetla jsem první kapitolu.“

„Co ty na to?“ zeptal se. „Na tu blůzu?“

„Je vlhká.“

Sklopila oči a hned zjistila, na co se Parker soustředil od chvíle, kdy vešla. Měla na sobě stejné šaty, v jakých přijela. Včera po večeři ji Mike přemlouval a trval na tom, aby přespala v domku pro hosty. Nakonec pozvání přijala, ale vzhledem k pokročilé hodině nemělo smysl snažit se o to, aby jí z hotelu v Savannah poslali kufr.

A tak si musela obléknout to samé co včera, s výjimkou saka, které jí ve zdejším teplu připadalo zbytečné. Vpředu na blůze se jí objevil vlhký obrazec ve tvaru její podprsenky.

Sbalila listy rukopisu do ruličky. „Včera večer jsem si přeprala pár věcí.“

Věcí. Množné číslo. Jestli si přeprala pár věcí, v čem tedy spala? Při té představě se Parkerovi mírně orosilo čelo.

„Bohužel úplně neuschly,“ dodala zcela zbytečně.

„To je tou vlhkostí.“

„Nejspíš.“

Jejich pohledy se setkaly, avšak pouze na zlomek vteřiny. Pak se odvrátila. Byla očividně v rozpacích a to je dobře. Lépe řečeno je to skvělé. Chtěl, aby byla nesvá a vyvedená z míry. Škoda, že Mike s jeho strategií nesouhlasí.

Naklonil se v křesle dopředu, natáhl se a vzal jí z ruky stočené listy. „Tak tys to četla?“

„Třikrát.“

Tázavě pozvedl obočí. „Mám k tomu pár poznámek.“ Vzdorně vystrčil bradu. „Kdo se chce nasnídat?“ zeptal se Mike. Objevil se ve dveřích a tlačil před sebou pojízdný stolek s talíři míchaných vajec, slaniny a plátky cukrového melounu.

Pečivo, čerstvě vytažené z trouby, bylo zabalené do ubrousku a poskládané v proutěné ošatce. Omáčník byl plný omastku z vyškvařené slaniny a ve středu misky s dosud vroucími kukuřičnými křupkami stál koflíček s rozpuštěným máslem.

Parkerovi zakručelo v žaludku a vzápětí se mu sběhly sliny, ale v duchu svého společníka proklel, že jejich rozhovor přerušil. Usoudil, že nejspíš záměrně. Mikeovy oči se mu vyhýbaly tak dlouho, dokud Parker neprohlásil: „Máš to u mě, kamaráde.“

„Prosím?“ otázal se Mike nevinně.

Vrhl po něm ironický pohled, který Mike ignoroval. Uvedl Maris k malému stolku, kde Parker někdy jedl, když psal.

„Božínku,“ vydechla a vyděšeně sledovala, jak jí Mike plní talíř. „Mně obvykle stačí houska a kafe.“

Mike jí posměšně upozornil, že snídaně je nejdůležitějším jídlem dne. „Máte ráda kukuřičné křupky?“

„Já nevím. Co to přesně je?“ Parker se připojil k Mikeovu smíchu, když opatrně ochutnala a nejistě polkla. Pak zdvořile podotkla: „Teď už mi chutná.“

„Vezměte si k pečivu slaninu,“ vybídl ji Mike.

Takhle slaninu také neznala, ale musela uznat, že je výtečná. „Tohle snídáte každý den?“

„Dnes je výjimečná příležitost,“ vysvětloval Mike.

„Chce na tebe udělat dojem,“ ujistil ji Parker.

„A vyšlo mu to.“

Věnovala Mikeovi úsměv, při kterém se mu jistojistě zatetelilo srdce slastí a Parkerovo naopak nepochopitelnou žárlivostí. Zabručel do talíře: „Ten dojem mohl být ještě lepší, kdybys nezapomněl dát do chaty pro hosty vysoušeč vlasů.“

Maris a Mike si dávali načas a při jídle si povídali o všem možném, zato Parker vyprázdnil talíř v rekordním čase. Zmocnil se ho neklid a zamířil do kuchyně. „Ne, neobtěžuj se,“ řekl Mikeovi, který se chystal zvednout. „Já to přivezu.“ Za chvíli se vrátil, na klíně tác s konvicí kávy.

Když všem dolil, netrpělivě upíjel ze svého šálku, zatímco ti dva přetřásali pěstování rododendronů, jako by ty keře byly bůhvíjak důležité. Přetrpěl rozhovor o přednostech Koček před Bulvárem Sunset a zanícenou debatu na téma, zda by ženy měly hrát v NBA, než je hrubě přerušil.

„Můžeme si teď promluvit o mé knize?“

„Nač ten spěch?“ zajímal se Mike.

„Tohle není žádný hotel.“

„To je škoda.“ Mike začal sbírat špinavé talíře a skládal je na pojízdný stolek. „Aspoň bych si mohl čas od času popovídat s někým příjemným.“

„Já jsem příjemnej.“

„Jako kopřivka.“

Parker se smíchem zmuchlal ubrousek a hodil ho na stolek. „Pospěš si s těmi talíři a rychle se sem vrať. Byl jsi příkladný a štědrý hostitel, ale vím, že se nemůžeš dočkat, až uslyšíš, co Maris řekne o Závisti.“

Mike s polohlasným mumláním zmizel v kuchyni.

„Vsadím se, že jsem z toho monologu příliš dobře nevyšel,“ poznamenal Parker po Mikeově odchodu.

„Vy jste příbuzní?“

„Pokrevní ne.“

„Zbožňuje tě.“

Parker si ji ostře změřil. Když uviděl, že to nemyslí ironicky, spolkl uštěpačnou odpověď. Chvíli její prosté tvrzení zvažoval a pak pomalu přikývl. „Nejspíš ano.“

„Tys o tom nikdy neuvažoval?“

„Jen nepřímo.“

„Staral se o tebe vždycky?“

„Vždycky ne.“

„Myslím od té nehody.“

„Nehody?“

Ukázala na kolečkové křeslo. „Myslela jsem…“

„Proč sis myslela, že to byla nehoda?“

„A nebyla?“

Mike se vrátil, ale jakmile vytušil, že zasáhl do vážného rozhovoru, zůstal stát na prahu. Parker mu pokynul, ať vejde, protože tentokrát byl za vyrušení vděčný. Ale byl si jist, že Mike zase jednal záměrně. Mikeu Strotherovi totiž nikdy nic neuniklo.

Parker se zhluboka nadechl, prudce vyfoukl vzduch z úst a oslovil Maris, která se zatím posadila na ratanovou pohovku. „Tak začni, ať to mám za sebou.“

Zasmála se. „To není poprava, Parkere.“

„Ne?“

„Vůbec ne. Cos napsal, je dobré. Moc dobré.“ Odmlčela se a zalétla pohledem z jeho tváře k Mikeově a zase zpět.

„Proč mám dojem, že ve vzduchu visí nějaké ‚ale‘?“

Usmála se a tiše pokračovala: „Napsal jsi skvělou první verzi.“

Mike tlumeně zakašlal a sklopil zrak k botám. „První verzi?“

„Je to vážně vynikající.“ Přejela si rty jazykem. „Ale… děj klouže jen po povrchu. Nešel jsi do hloubky.“

„Rozumím.“

„To není nepříznivá kritika, Parkere.“

„Je dost nepříznivá.“

Otočil křeslo kolem osy, zajel s ním blíž k prosklené stěně a pozoroval, jak se nízké vlny tříští o pláž. Na ostrově Svaté Anny nebyl nikdy velký příliv, natož v den, jako byl tenhle, kdy se vzduch skoro nepohnul a žádný vítr nevál.

„Nic z toho, co jsem zatím přečetla, mě neodradilo.“ pronesla Maris. „Právě naopak.“

Teď hovořila ještě tišeji než předtím a v nastalém tichu jí zněl hlas poněkud ostýchavě. Z kuchyně k nim dolehlo bublání myčky, ale jinak tonul dům v tichu.

Parkerovi se začala chvět ramena. Zakryl si ústa, aby zdusil zvuky, které se mu draly hrdlem.

Maris se zatvářila vyděšeně. „Ach, Parkere, to ne…“

Z ničeho nic prudce otočil křeslo a zadíval se na Mikea, který se k jeho smíchu přidal. „Tys vyhrál, mizero. Visím ti padesát zatracenejch babek.“

„Já ti to říkal,“ pochechtával se Mike. „Mám totiž skvělý instinkt.“

„A dar aliterace.“

Mike mu vysekl zdvořilou poklonu.

Maris mezitím vyskočila ze židle a oba muže obdařila popuzeným pohledem. Založila si ruce v bok – a to neměla dělat, poněvadž se jí blůza rázem přilepila na prsa a pod vlhkou látkou se rýsovala krajka podprsenky.

„Očividně jsem se stala obětí nějakého vašeho důvěrného žertíku. Mohli byste mě do něho laskavě zasvětit?“

„Nejde doslova o žert, Maris.“ Mike ovládl smích a dokonce se zatvářil mírně rozpačitě. „Byl to spíš pokus. Taková zkouška.“

„Zkouška?“

„Před pár měsíci jsme o vás četli článek v literárním časopise. Mně jste připadala jako zkušená redaktorka a nakladatelka. Ale Parker tvrdil, že ten článek pravděpodobně zaplatil váš táta –“

„Řekl jsem podplatil.“

„– a pověřil vaše tiskové oddělení, aby ho dali do kupy.“

„Což vysvětlovalo, proč je tak pochvalný.“

„Prohlásil, že se nepochybně vezete na chvostu slávy svého otce, že vypadáte moc mladá a… hm… nezkušená –“

„Použil jsem výraz ‚povrchní‘.“

„– abyste poznala dobrý rukopis od špatného. A že čtete nejspíš jen články v časopisech.“

„O tom, jak si znásobit orgasmus.“

„A patrně nerozeznáte pořádnou knihu od pořádného… hm…“

„Doplň dle úsudku a kontextu,“ doplnil Parker s ďábelským úsměvem.

Poslouchala, aniž je přerušila a s nezměněným výrazem ve tváři. Pomalu přistoupila k Parkerovi, který teď mohl konečně plně pochopit veškeré metafory o jiskrách, jež dotyčnému srší z očí.

Maris měla oči modrošedé jako dešťové mraky, které se sbírají v pozdní letní odpoledne nad západním obzorem a shovívavě zastiňují žhavé slunce. Byly to v podstatě neškodné mráčky a jejich nespoutanost nemívala dlouhé trvání. Ale i přes svou kratičkou životnost dokázaly být někdy nelítostné. Nyní jí oči potemněly do odstínu bouřkového mračna, z něhož měl každou chvíli vyšlehnout blesk.

„Chápu, že máš vztek.“ Pokrčil rameny beze stopy kajícnosti. „Udělal jsem, co jsem mohl, řekl jsem všechno možné, co mě napadlo, že mám říct, abych tě od toho výletu odradil. Ale tys stejně přijela. Včera večer…,“ vrhl pohled na Mikea a okamžitě rozhodl, že se nezmíní, jak ji políbil, „jsem se tě snažil přesvědčit, abys odjela, ale tys zůstala.“

Jeho vysvětlení mu však nevyneslo odpuštění. „Ty jsi neuvěřitelnej ničema, je to tak?“

„Víceméně,“ přisvědčil.

„Chtěl jsi mě nachytat.“

„Přiznávám se.“

„Kdybych se rozplývala, jak báječně píšeš, věděl bys, že jsem neupřímná.“

„Anebo mizerná redaktorka.“

„A já jsem zase věděl své,“ vložil se do řeči Mike. „Četl jsem knihy, které jste redigovala, Maris. Upozornil jsem Parkera – a vsadil se s ním o padesát dolarů –, že jeho názor na vás je neopodstatněný a zcela mylný.“

Maris to samozřejmě slyšela, ale na Mikea se ani nepodívala. Svůj vztek zaměřila na Parkera. Věnoval jí samolibý úsměv aligátora, který právě spořádal tucet kachňat, úsměv, který, jak věděl, ji ještě víc rozzuří. „Lituješ, že jsi sem přijela? Mám zařídit, aby tě okamžitě odvezl člun?“

Odhodila z čela vlhké vlasy. „Co způsobilo smrt Toddova otce?“

Parkerovi poskočilo srdce radostí a úlevou. Jeho úšklebek byl jen matoucím projevem obav, jež ho sžíraly.

„Zemřel náhle, nebo až po delší nemoci?“ dotírala.

„Znamená to, že tvůj zájem trvá?“

„Jeho smrt Todda zasáhla, nebo mu přinesla úlevu? Byl otec jeho idolem? Nebo smrt znamenala konec citového strádání?“

Přitáhla si křeslo až k němu, vytrhla mu stránky z rukou a posadila se. „Pochopil jsi, o co mi jde?“

„Musím důkladněji propracovat hlavní postavy.“

„Přesně tak. Odkud pocházejí? Jaká byla jejich rodina? Bohatá, chudá, průměrně majetná? Vyrůstali v podobném prostředí, nebo se jejich dětství zásadně lišilo? Víme, že se chtěli stát spisovateli, ale neřekl jsi proč. Jen z lásky ke knihám? Anebo je pro Roarka psaní očistným procesem, způsobem, jak dát průchod hněvu? A pro Todda panaceou proti nespokojenosti?“

„Panaceou?“

„Posloucháš mě vůbec?“

„Vyhledám si to později.“

„Však ty víš, co to slovo znamená,“ odsekla.

Znovu se usmál. „Ano. Vím.“ Koutkem oka zpozoroval, jak Mike odchází z místnosti a zavírá za sebou dveře.

Ale Maris zaujatě pokračovala. „Život na koleji –“

„Píše se o něm v další kapitole.“

„Další kapitola už je na světě?“

„Pracoval jsem na ní dneska ráno.“

„Výborně. Ten úsek se mi líbil. Moc. Dýchá z něho život. Při čtení jsem přímo cítila pach propocených ponožek po hodině tělocviku.“ Mírně se zachvěla. „A ta lumpárna s kartáčkem na zuby…“

„Copak?“

„Na to, aby byla smyšlená, je příliš drsná. Osobní zkušenost?“

„Co jiného spisovatele inspiruje?“ zeptal se. „Aha. Chápu. Osobní otázky jsou zakázané.“

„Když sis včera večer vyprala spodní prádlo, v čem jsi spala?“

Prudce se nadechla, otevřela ústa k odpovědi, ale pak si to rozmyslela. Když zavřela pusu, zuby jí tichounce cvakly o sebe.

Nachýlil hlavu ke straně a přimhouřil oči, jako by je chtěl lépe zaostřit. „V ničem, mám pravdu?“

Sklopila oči do klína. Anebo možná do jeho klína. Byl v pokušení říct: Jo. Funguje mi, ale jestli jsi zvědavá, co kdyby sis sáhla a přesvědčila se? Ale mlčel, poněvadž si ten člun mohla nakonec přece jen zavolat a odjet.

„Dal jsi to jasně najevo,“ pronesla dopáleně. „Žádné osobní otázky.“

Znovu sáhla pro rukopis a listovala stránkami, aby si v paměti osvěžila poznámky, které napsala na okraj. „Byla bych ráda, kdybys to trochu rozvedl.“ Vzhlédla v očekávání nějaké reakce, ale když odmítl odpovědět, s povzdechem se zabořila do křesla. „Tys to věděl, viď? Věděl jsi, co řeknu.“

Přikývl. „Klouzal jsem po povrchu, jak ses vyjádřila.“

„Abys zjistil, jestli jsem dobrá redaktorka.“

„Hmm.“

„Tys mě zkoušel.“

„Něco na ten způsob.“

Její úsměv postrádal zatrpklost. Zřejmě uměla prohrávat a odpustila mu dřív, než si zasloužil. Ve skutečnosti by byl raději, kdyby běsnila a soptila, ostře ho zkritizovala a vpálila mu do obličeje pár sprostých nadávek. To, co musí udělat, by mu pak šlo od ruky líp, kdyby byla stejná mrcha, jaký je on parchant. Naneštěstí ale nejsou rovnocennými soupeři. Tohle je nad její síly, a ona to ani netuší.

„Měla jsi právo říct mně i Mikeovi, ať se jdeme vycpat.“

„Otec by mi takové výrazy netoleroval.“

„Tak přece jen jsi tatínkova poslušná holčička?“

„To si piš. Protože on je moc hodný tatínek. Džentlmen a vzdělanec. Líbil by ses mu.“

Pronikavě se zasmál. „Pokud je džentlmen, tak ne.“

„Mýlíš se. Obdivoval by tvoji troufalost. Možná by se vyjádřil, že ‚máš koule‘.“

Usmál se. „Chlap podle mého gusta.“

„Četl těch pár stránek a líbily se mu. Doporučil mi, abych to dotáhla do konce.“

Ukázal na stránky rukopisu. „Tak se do toho dej.“

Znovu pročetla své poznámky. „Nespěchej, Parkere. Nemáš stanovenou žádnou lhůtu. Redakční úpravy přenech mně. To je moje práce. A o hrdinech nemusíš prozradit všechno hned v první kapitole. Můžeš to rozložit po celém románu, ale zaměř se taky na to, jaký byl jejich život předtím, než se spolu seznámili.“

„To už vím.“ Poklepal si na spánek. „Mám to tady.“

„Výborně. Ale čtenář ti nemůže číst myšlenky.“

„Rozumím.“

„To je prozatím všechno.“

Urovnala okraje stránek a položila si rukopis na klín. „Jsem ráda, že jsem tu tvoji hloupou zkoušku složila,“ prohlásila upřímně. „Ráda pracuju s autorem na rukopisu. Neuvědomila jsem si, jak se mi po tom stýská, dokud jsem si včera večer nezačala psát poznámky. Ráda spoluvytvářím příběh a přemýšlím s autorem, obzvlášť s talentovaným.“

Zapíchl si ukazováček do hrudi. „A to mám být já?“

„To máš být ty. Samozřejmě.“

Její bezelstný a nadšený pohled ho zneklidňoval. Zahleděl se směrem k moři, aby nevnímal její upřímnost, aby nemusel cítit… zkrátka aby nemusel cítit. Tečka.

Možná je to nad jeho síly.

Naklonila se k němu, šťouchla ho do kolena a tiše řekla: „Nepředpokládám, že sis to rozmyslel, a prozradíš mi, který z nich –“

„Buď teď tak hodná a zmiz.“ Otočil se od ní i s křeslem a zajel ke stolu s počítačem. „Moje redaktorka je děsná potvora a naložila mi šílenou spoustu práce.“

Závist / Kapitola čtvrtá – 1985

Úterní ráno dva dny před Díkůvzdáním bylo chladné a podmračené. Jako na povel a jako by se pečený krocan a dýňový koláč neslučovaly s příjemným počasím, bezprostředně před svátky se výrazně ochladilo.

Budík zazvonil v sedm třicet. O čtvrt hodiny později už byl Roark oholený, osprchovaný a oblečený. Za deset minut osm seděl v kolejní jídelně s hrnkem kávy, zběžně pročítal svůj rukopis a přemítal, jakou ránu asi zasadí profesor Hadley jeho tvůrčímu úsilí, do něhož vložil srdce i duši.

Jak prožije nadcházející svátky, bude záviset na výsledku pohovoru.

Buď stráví prodloužený víkend v pohodě a s vědomím, že jeho práce si vysloužila profesorův souhlas, nebo se bude plácat v kaluži utrpení zvané sebenedůvěra.

Ať to dopadne jakkoli, nemusí čekat dlouho. Rozsudek se dozví brzy, a i když Hadleyho připomínky budou kladné, záporné nebo jinak nepříznivé, po jejich vyslechnutí se mu uleví. Nejhorší je čekání.

„Dáš si koblihu, Roarku?“

Vzhlédl. Vedle židle stála hospodyně. „Jasně, Mámo. Díky.“

Krátce po slavnostním slibu prohlásil Roark správkyni chlapecké koleje za nejtrpělivější ženu na světě. Paní Brenda Thompsonová se vzdala pokojného života vdovy a dobrovolně se přestěhovala do třípodlažního domu obývaného dvaaosmdesáti muži, kteří se chovali jako banda lumpů eskortovaných na devět měsíců do letního tábora.

Nevážili si ničeho, lidí ani majetku. Nic jim nebylo svaté –Bůh, vlast, rodné městečko, zvířecí mazlíček, sestra nebo matka. Nešetřili nic, co bylo člověku blízké nebo drahé. Všechno se stalo předmětem jejich oplzlého výsměchu.

Chovali se jako dobytek. Libovolnou činnost, jíž se mužští příslušníci rodu Homo sapiens obvykle věnovali ve skupinkách po dvou a více jedincích, ponížilo těchto dvaaosmdesát mladíků na úroveň jeskynního člověka, proti němuž byl neandrtálec vysoce kulturní osobností. Všechno, co měli zakázáno doma, provozovali na koleji a hulvátské způsoby ctili s nevšedním zápalem a chutí.

Paní Thompsonová, uhlazená a důstojná dáma, jim tolerovala jejich vulgární výrazy i osobní návyky, které byly ještě méně snesitelné. Její mateřská povaha v nich vzbuzovala důvěru a získala si jejich lásku. Avšak na rozdíl od rodičů od nich nevyžadovala žádnou kázeň.

Zavírala oči nad pitím, hrubostmi a smilněním, jehož se zúčastňovali s nespoutanou bezuzdností. Nikdy si nestěžovala na ohlušující burácení reprodukované hudby. Mladíci mohli spát na jednom prostěradle celý semestr nebo i déle, než se konečně ocitlo v pračce. Když do srsti kočky, patřící dívce, která dala košem jednomu z členů koleje, vyholili strojkem iniciály jejich studentského spolku, Máma pouze poznamenala, jak úhledně se jim podařilo uspořádat písmena.

V její přítomnosti, zvlášť každou středu večer, kdy se scházeli u jediného formálního jídla týdně a vyžadovaly se kravaty, saka a alespoň minimální zdání civilizovanosti, omlouvali hrubá slova, říhání a pšoukání povinným a pochybně upřímným „Promiň, Mámo.“ A ona viníkovi pokaždé s mírným úsměvem odpustila, přestože za několik vteřin následovalo další podobné provinění.

Pro ně byla zkrátka pohádkovou maminkou.

Roark měl podezření, že si ho oblíbila víc než mnohé jiné studenty, ačkoli netušil, čím si její přízeň zasloužil. Choval se totiž stejně hrubě a vulgárně jako všichni ostatní. Po jedné zvlášť bujné oslavě v druhém ročníku usnul pod klavírem v klubovně v přízemí a probudil se až ve chvíli, kdy se začal dávit zvratky ochucenými Jackem Danielsem.

Kde se vzala tu se vzala, objevila se paní Thompsonová v županu a pantoflích, zaklepala mu na rameno a zeptala se ho, jestli mu nic není. „Jsem v pořádku,“ zahučel Roark, přestože očividně nebyl.

Bez výtek a s důstojností jeptišky stáhla přikrývku, jíž kdosi přioděl nafukovací ženskou figurínu – anatomicky obscénního, neoficiálního maskota –, přinesla ji Roarkovi a přikryla ho na místě, kde ležel; chvěl se zimou, příšerně páchl a bylo mu nepopsatelně zle.

Od té noci jako by mu Máma projevovala zvláštní náklonnost. Možná proto, že po vystřízlivění jí poděkoval za laskavost a omluvil se, že ji vyrušil ze spánku. Možná proto, že kobereček pod klavírem dal vyčistit na své náklady. Nikdo jiný z koleje si nevšiml, že ho znečistil, ani že ho poté odnesl do čistírny. Ale Paní Thompsonová si toho všimla. Usoudil, že tyto náznaky běžné slušnosti jí dokazují, že on ještě není ztracený a má alespoň nějaké vychování.

„Dneska jsi vstal dřív než obvykle, viď?“ zeptala se, když mu vedle hrnku s kávou položila papírový tácek a na něm koblihu.

Normálně jim jídlo nenosila. Studenti se obsluhovali sami u studeného a teplého bufetu, kde si brali, na co měli chuť a co jim mrzoutský kuchař předhodil stylem farmáře, který plní koryta dobytčatům.

„Ráno mám pohovor se svým odborným poradcem,“ vysvětlil. Z úcty k ní neopomněl použít ubrousek, místo aby si cukr z prstů slízl.

Ukázala na jeho rukopis. „To je ta kniha, kterou jsi napsal jako ročníkovou práci?“

„Ano. Zatím mám hotovou jen část.“

„Jsem si jistá, že bude velmi dobrá.“

„Díky, Mámo. To doufám.“

Popřála mu hodně štěstí a pak šla přivítat jiného mladíka, který se právě vpotácel do jídelny. Byl to nejpohlednější mladík z celé koleje a přitahoval dívky jako plamen můry. Jeho spolubydlící by ho za nezaslouženou přízeň štěstěny ze srdce rádi nenáviděli, ale on se choval tak mile, že nebylo možné cítit vůči němu nenávist. Místo aby svého vzhledu využíval, spíš se neustále podceňoval a jeho přednost ho bezmála uváděla do rozpaků. Teď zabloudil pohledem k Roarkovi a kývl bradou na pozdrav. „Co je, Shakespeare?“

„Co je, RB?“

Každý měl nějakou přezdívku a na všeobecně přijatý pozdrav „Co je?“ nikdo neodpovídal. Prostě se to tak říkalo.

Každý – kromě Todda – přezdíval Roarkovi Shakespeare. Členové bratrstva věděli, že rád píše, a William Shakespeare byl jediný spisovatel, na kterého by si většina z nich vzpomněla, kdyby jim někdo přiložil pistoli k hlavě. Nikdy se jim nesnažil vysvětlovat, že Shakespeare psal hry ve verších, zatímco on píše prózu. Jisté skutečnosti byly k pochopení příliš složité, zvlášť pokud šlo o podobného ignoranta, jakým byl jeden z jeho spolubydlících. Když ho jednou profesor literatury vyzval, aby poznal dotyčného básníka podle podobizny, onen dobrák odvětil: „Snad po mně, proboha, nechcete, abych znal všechny prezidenty?“

Roarkovi přezdívka lichotila, ale toho rána mu připadala výjimečně troufalá. Při pohledu na hodinky zjistil, že má být v pracovně u Hadleyho za patnáct minut. Měl tedy času dost. Přesto rychle dopil kávu, vložil rukopis do ošoupaných desek a ty pak uložil do batohu a vyšel z jídelny.

Teprve venku si uvědomil nepříjemnou změnu počasí, k níž došlo přes noc. Ledový vítr ochladil vzduch téměř až na bod mrazu, což bylo málo, aby zamrzl rybník uprostřed školního areálu, ale rozhodně to stačilo, aby Roark zalitoval, že si nevzal teplejší kabát.

Filologická fakulta, vybudovaná v georgiánském slohu jako většina staveb v areálu, byla starší a majestátnější než ostatní a měla široký vchod se šesti bílými sloupy. Omšelou cihlovou zeď na severní straně zcela porůstal loubinec, jehož zelené listy se během několika dní zbarvily do oranžova.

Jakmile se před Roarkem objevila budova, zrychlil krok, ale spíš proto, aby se zahřál než v obavách, že přijde pozdě. Navzdory své konzervativní výchově, jež zahrnovala mimo jiné nedělní bohoslužby, měl nejasnosti ohledně existence, přírody a dispozic Nejvyšší bytosti. Nebyl si jistý, zda fenomén obdařený vševědoucností, jaká se připisuje Bohu, může vzrušovat všední trápení jistého Roarka Sladea. Dnes se ale nehodilo, aby se zřekl jakýchkoli možných výhod, a tak v duchu odříkal krátkou nejasnou modlitbičku, prošel sloupovím a vstoupil do budovy.

Vzápětí mu na chřípí zaútočil štiplavý zápach pálícího se prachu. Dnes ráno topily starodávné kotle patrně na plný výkon, protože v budově bylo příjemné teplo. Sundal si batoh, svlékl sako a vyběhl po schodech do prvního patra.

Přivítalo ho několik spolužáků, s nimiž studoval hlavní obor. Přiklusal k němu jeden z nich, nepřirozeně vyzáblý hippík s lennonkami s růžovými skly a rovnými vlasy. „Čau, Slade.“

Pouze dívky mu říkaly Roarku. Zapochyboval, jestli by se v celé škole kromě Todda našel ještě nějaký chlapík, který ho zná křestním jménem.

„Zajdeš na kafe? Dáváme dohromady studijní skupiny pro závěrečný zkoušky. V deset je sraz ve studovně.“

„Nevím, jestli to stihnu. Jdu za Hadleym.“

„To jako přímo teď?“

„Jo.“

„A do hajzlu. Tak hodně štěstí.“

„Díky. Nashle pozdějc.“

„Nashle.“

Roark se vydal chodbou. Ta kobliha s marmeládou nebyla nejlepší nápad. Tížila ho v žaludku jako koule na bowling. Po kávě měl nepříjemnou pachuť v ústech a vyčítal si, že si nevzal mentolový bonbon. Když dorazil ke dveřím číslo 207, zhluboka se nadechl. Byly pootevřené. Otřel si zpocenou dlaň o džínsy a lehce zaklepal.

„Vstupte.“

Profesor Hadley seděl za stolem. Nohy v hnědých kožených polobotkách měl opřené o vysunutou horní zásuvku. Na klíně držel nějaké papíry, jež byly jen nepatrným zlomkem hromádek a fasciklů textů, které zaplňovaly veškerý volný prostor jeho pracovny. Na výrobu papíru, který zde skladoval, dozajista obětovalo život neodhadnutelné množství stromů. Hadley byl bezkonkurenčně největším spotřebitelem papíru na čtvereční centimetr plochy zeměkoule.

„Dobrý den, pane profesore.“

„Nápodobně, pane Slade.“

Zdá se mu to, nebo skutečně zněl Hadleyho pozdrav příliš přísně?

Jeho chování se za žádných okolností nedalo nazvat přátelským. Na rozdíl od některých lektorů se se svými studenty nepřátelil. Přesněji řečeno-jednal s nimi s náznakem neskrývaného pohrdání. Ani slušně ohodnocená písemné práce neuchránila jejího autora před Hadleyho opovržením.

Jeho vyučovací metoda měla v Hadleyho svěřencích vyvolat pocit, že jsou hlupáci. Teprve když se nebohý student vrátil do tvrdé životní reality, poté co tvrdě přistál na troskách své samolibosti, dal se Hadley obměkčit a něčemu ho naučil. Jako by zastával názor, že pouze pokora a skromnost jsou ty správné podněty ke studiu.

Při vstupu do malé pracovny se Roark utvrzoval v přesvědčení, že úsečnost je Hadleyho přirozenou vlastností a že ji nesmí brát osobně.

„Ne, nezavírejte dveře,“ řekl Hadley.

„Ach… Omlouvám se.“ Roark sáhl za záda, aby zachytil dveře, které se chystal zavřít.

„To byste měl.“

„Prosím?“

„Máte snad něco s ušima, pane Slade?“

„S ušima? Ne, pane.“

„Pak jste mi jistě dobře rozuměl, když jsem poznamenal, že byste se měl omluvit. V tuto chvíli…,“ zadíval se na něco za Roarkovým levým ramenem, „jste se opozdil o padesát šest a půl minuty.“

Roark se obrátil. Na stěně za ním visely hodiny s bílým ciferníkem a pronikavě černými číslicemi; každé z šedesáti minut patřila jedna tučná čárka. Kratší ručička dospěla na devítku. Delší zbývaly jen tři čárky do dvanáctky.

Ten chlap se zbláznil, pomyslel si Roark. Něco mu zatemnilo smysly. Možná výpary z papíru. Existuje něco takového?

Odkašlal si. „Promiňte, pane, ale přišel jsem včas. Pohovor měl začít v devět.“

„V osm.“

„Původně ano. Vy si nepamatujete, že jste mi volal a posunul schůzku na devátou?“

„Ujištuji vás, že mám paměť v naprostém pořádku, pane Slade. Nevolal jsem vám.“ Hadleyho oči pod hustým obočím se mu propalovaly až do mozku. „Měl jste tady být v osm.“

KAPITOLA 10

Je starý.

Ještě donedávna se Daniel Matherly nepovažoval za starého. Svůj pokročilý věk odmítal vzít na vědomí ještě dlouho poté, co se s ním měl dávno v klidu smířit. Nevyžádané zásilky s brožurami od Americké společnosti pro občany v důchodovém věku vyhazoval neotevřené a zvýhodněné platby pro seniory zásadně nevyužíval.

Ale v poslední době jako by jeho obraz v zrcadle toto jednání neschvaloval a klouby mu dávaly citelně najevo, že je jednoznačně… inu, kvalifikovaný stařík.

Vlastní úvahy ho do jisté míry pobavily. Jestli bilancování o životě není důkazem pokročilého věku, čeho tedy? Pouhý fakt, že se zaobírá svým degenerujícím organismem, byl jasnou známkou degenerace. Kdo jiný se vrtá v podobných úvahách než přestárlí lidé?

Mladí na to nemají čas. Neuvažují o smrti, poněvadž jsou zaneprázdněni životem. Neustále se vzdělávají. Věnují se zvolenému povolání. Vstupují do manželství nebo se rozvádějí. Vychovávají děti. Mudrováním o smrti si nelámou hlavu. „Smrtelnost“ je pouhé slovo, uložené hluboko v podvědomí a o jeho významu začnou přemítat až v daleké budoucnosti. Čas od času možná vyplave na povrch a znepokojí je, ale oni vzápětí kvapně zaměří pozornost na záležitosti, které souvisejí se životem, nikoli se smrtí.

Jenomže daleká budoucnost se nezadržitelně blíží. Jednou nadejde den, kdy téma vlastní smrtelnosti nelze ponechat pozdějším úvahám, je nutné je vylovit ze studny zapomnění a pečlivě analyzovat. Daniel se zbytečně nezabýval tím, co ho nevyhnutelně čeká, ale věděl, že je čas, aby se s blížící se smrtí vypořádal a pečlivě zvážil všechny případné problémy s ní spojené.

Věrná Maxine se domnívala, že noc co noc tvrdě spí, ale nebyla to pravda. Když se svěřil Maris, že spí jako mimino, neměla důvod mu nevěřit. V mládí mu k zotavení stačily čtyři pět hodin. Jak stárl, potřebná doba spánku se poměrně zkracovala. Když měl štěstí, prospal teď v noci nanejvýš dvě tři hodiny.

Po zbytek noci ležel v posteli začtený do svých milovaných knih – klasiků, které hltal jako malý kluk, bestsellerů, jež vydala a profitovala z nich jiná šťastná nakladatelství, tituly, které sám redigoval a publikoval.

A když nečetl, přemítal o svém životě. O okamžicích, kdy na sebe byl hrdý, a rovným dílem také o chvílích, kdy na sebe hrdý být nemohl. Často vzpomínal na svého přítele z přípravné školy, který zemřel na leukémii. Kdyby se narodil o pár desítek let později, pravděpodobně by se vyléčil a prožil dlouhý a plnohodnotný život. Pořád se mu po něm stýskalo a litoval roků přátelství, která jim byla odepřena.

Vybavila se mu bolestná ztráta první lásky, která dala přednost jinému. Při pohledu zpět musel přiznat, že ta mladá dáma zvolila správně a ve prospěch obou, ale tenkrát byl přesvědčený, že mu samým žalem pukne srdce. Když se vdala, už ji nikdy nespatřil. Později se doslechl, že se s manželem odstěhovala do Kalifornie. Uvažoval, jestli byla šťastná. A taky, jestli je ještě naživu.

Jeho první manželka byla půvabná žena a její smrt ho těžce zasáhla. Pak ale poznal Rosemary, Marisinu matku, a ta se stala jeho opravdovou životní láskou. Byla krásná, okouzlující, elegantní, umělecky založená, inteligentní, skvělá společnice a vášnivá milenka. Byla oporou manželovi, který trávil dlouhé hodiny v práci a kterého náročná funkce ve vedení firmy velmi často doháněla k nerudnému jednání. Cenil si její trpělivosti a oddanosti a ctil jejich manželství, nicméně věděl, že jí opomenul dát najevo, do jaké míry si jí váží.

Litoval každé chvíle, kdy kvůli povinnostem v Matherly Press zanedbal Rosemary. Litoval, že ty dny nemůže prožít znovu. Podruhé by volil jinak. Své priority by přehodnotil a věnoval víc času a energie rodině.

Anebo ve vší upřímnosti by si pravděpodobně zase vybral špatně a dělal stejné chyby.

Naštěstí nemusel litovat příliš a jeho prohřešky byly většinou mírné, ačkoli se dopustil i několika závažnějších. Jednou dal okamžitou výpověď redaktorovi kvůli drobné neshodě v názorech. Zlomyslně roztrousil mezi zaměstnanci, že dotyčný je homosexuál, a to v období, kdy se tato orientace všeobecně odsuzovala, natož aby byla tolerovaná. Dokonce naznačil, že redaktorův osobní život je na překážku jeho práce, což byla bohapustá lež. Dotyčný byl skvělý redaktor a jeho pracovní morálka byla bez poskvrnky.

Kvůli Danielovým pomluvám ho navzdory jeho schopnostem nepřijali v žádném nakladatelství. Stal se vyděděncem v oboru, který miloval, a nakonec se z New Yorku odstěhoval. Danielův chvilkový rozmar mu zničil slibnou kariéru a ochudil nakladatele o nadaného spolupracovníka. Tuhle vinu si s sebou vezme do hrobu.

Několik let po Rosemaryině smrti navázal milostný vztah, jímž se ale nechlubil. Osamělý muž ve středním věku, který musí vychovávat dospívající dceru, si tak snadno nenajde přítelkyni. Vyžadovalo to obratnost a dodržet věčně nabitý denní program byla věc nemožná. Ta žena navíc žárlila na Danielův vztah s Maris. Začala být náročná a neustále ho nutila, aby si vybral mezi ní a dcerou. Nakonec zvítězil zdravý rozum. Daniel si uvědomil, že nemůže milovat ženu, která nemiluje Maris zcela, naplno a bez výhrad. A tak se s ní rozešel.

Několik desetiletí si udržoval pověst vynikajícího vydavatele. Zdálo se, že byl obdařený šestým smyslem, kterým vycítil, jaké rukopisy má přijmout a jaké odmítnout. Během svého šéfování zvýšil majetek firmy zhruba stonásobně. Vydělal víc peněz, než mohl sám utratit, víc, než by mohla utratit Maris, a pravděpodobně víc, než by mohly utratit její děti.

Peníze byly příjemným vedlejším produktem jeho úspěchu, rozhodně ho však nemotivovaly. Poháněla ho touha zachovat, co jeho předkové tak přepečlivě vytvořili. Funkci správce rodinného podniku zdědil dřív, než dovršil třiceti let. Bylo tedy na něm, aby ho opatroval a zveleboval pro další generaci.

A tou byla Maris. Jeho dcera mu byla tisíckrát dražší než Matherly Press a o to víc se snažil ochránit své nakladatelství před smečkou vlků, kteří byli rok od roku nenasytnější a mocnější.

Dceru však zcela ochránit nemohl. Žádný rodič nedokáže ušetřit svou ratolest před ranami života, a i kdyby se mu to podařilo, nebylo by to správné. Maris musela prožít svůj vlastní život a jeho nedílnou součástí byly nehody a omyly.

Jen doufal, že její prohry či zklamání nebudou příliš kruté, převýší je vítězství a radosti, a až dosáhne jeho věku –a on bude mít to štěstí a dožije se toho –, zhodnotí svůj život přinejmenším se stejným uspokojením, jako jej teď bilancoval on.

Nebál se smrti. Nikdo, ani Maxine, nevěděl, že v poslední době několikrát hovořil s knězem. Rosemary byla horlivá a aktivní katolička. On se věřícím nestal, ale něco z její víry od ní přijal jakousi vzájemnou osmózou. Pevně věřil, že posmrtný život budou prožívat spolu.

Nebál se smrti.

Bál se zemřít v nevědomosti.

A právě tato obava ho předešlé noci připravila o spánek. Hluboké znepokojení mu znemožnilo strávit bezesné hodiny s knihou. Od všezachvacujícího neklidu mu však neulevilo ani ráno.

Nedokázal se zbavit dojmu, že mu něco uniká, klíčové slovo, skutek či chování, kterého by si všiml, kdyby byl o pět let, ale možná jen o rok mladší a vnímavější.

Je to příznak paranoie, anebo nadcházející senility?

Vzpomněl si, jak jeho dědeček těsně před smrtí neustále obviňoval svou ošetřovatelku z krádeží. Jednu ji nařkl, že je německá špionka, jejímž posláním je likvidovat americké válečné veterány. S přesvědčením duševně vyšinutých tvrdil, že hospodyně je s ním těhotná. Nikdo mu nedokázal vyvrátit, že sedmašedesátiletá anglická dáma už téměř jistě otěhotnět nemůže.

Čeká ho totéž? Byl ten nejasný a nepojmenovatelný neklid předzvěstí rozvinuté senility?

Nebo – a tomu se rozhodl uvěřit spíš – je to známka toho, že nepřišel o žádnou ze svých schopností, je stejně bystrý jako dřív a může se pořád spoléhat na intuici, která ho úspěšně provázela padesáti lety nakladatelské činnosti?

Dokud se neprokáže, že by svým instinktům neměl důvěřovat, byl rozhodnutý se na ně spolehnout. Teď mu sdělovaly, že je něco v nepořádku. Cítil to, tak jako jelen cítí na míli daleko přítomnost lovce, který jde po jeho stopě.

Třeba ho jen zbytečně trápí Marisina nespokojenost. Jeho dcera před ním nedokáže skrývat city tak dobře, jak se myslí. Zachytil náznaky manželských neshod, ale jejich příčinu a vážnost dosud neznal. Pokud však byly natolik disharmonické, že Maris viditelně znepokojovaly, pak má důvod ke znepokojení i on.

Noah… Rád by mu důvěřoval jednak jako svému chráněnci a jednak jako zeti, ale jen pokud si jeho důvěru zaslouží.

Jen s námahou upravil opěradlo koženého křesla do vzpřímené polohy a otevřel jednu ze zásuvek. Vyndal z ní desky s diářem, rozepnul zip a z jedné z kapsiček vytáhl obchodní vizitku.

Stálo na ní jméno „William Sutherland“, bez názvu firmy nebo adresy. Jenom jméno a telefonní číslo, vyražené tmavě modrými znaky na bílém pozadí.

Zamyšleně obracel vizitku v prstech, jak to často dělával od okamžiku, kdy ji před několika týdny získal. Zatím na to číslo nezavolal. Osobně s panem Sutherlandem dosud nemluvil, ale po dnešních úvahách měl pocit, že je načase, aby to udělal.

Byla to tajná akce. Při pouhém pomyšlení na ni se cítil provinile. Nikdo se o tom samozřejmě nemusí dovědět. Ledaže, nedej Bože, by něco vyšlo najevo. Ale to se pravděpodobně nestane. Nejspíš reaguje nepřiměřeně, ale nemá ve zvyku být nedbalý. V sázce je tolik, že nesmí připustit, aby pocit viny zastínil prozíravost. Kdyby si měl vybrat mezi svědomím a opatrností, byla by volba jasná. Řídil se totiž rčením: Lepší riskovat než litovat.

Když zvedl telefon, dospěl k názoru, že napříště bude pozornější, musí si všímat změn v řeči a ve výrazech obličeje a bedlivě sledovat, co se kolem něho děje. Nepřál si, aby byl poslední, kdo se dozví… zkrátka cokoli.

Nebál se smrti. Měl strach zemřít jako hlupák.

„Neměla byste tam chodit. Ta budova je na spadnutí,“ varoval ji Mike a zlehka přejel jemným smirkovým papírem po krbové římse.

„Když je tak chatrná, je bezpečné, aby tam byl Parker sám?“

„Ovšemže ne. Ale zkuste mu to vysvětlit.“

„Mikeu…“

V jejím hlase vytušil zaváhání a obrátil se k ní. „Vlastně nic,“ potřásla hlavou. „Nebylo by fér ptát se na to Parkera nebo vás.“

„Na co…?“

„Na jeho invaliditu.“

„Ne, to by nebylo fér.“

Přikývla, zahnala vážnou náladu a zeptala se: „Jak se tam dostanu?“

„Může to být nebezpečné.“

„Slibuju, že uteču, až začne padat střecha.“

„Neměl jsem na mysli stav budovy. Narážel jsem na nebezpečí, které vám hrozí od Parkera. Nemá rád, když ho někdo vyrušuje.“

„Já to risknu. Je to dost blízko, abych tam došla pěšky?“

„Chodíte v New Yorku hodně?“

„Když je hezky, tak každý den.“

„V tom případě to je dost blízko, abyste tam došla po svých.“

Jakmile jí udal směr, ještě jednou ji varoval: „Nebude rád, až se tam objevíte.“

„Nejspíš ne,“ odvětila s bezstarostným smíchem.

Celý den seděla zavřená v domě a četla, dokud ji nerozbolely oči. Bylo příjemné vyjít ven, přestože ani s největší nadsázkou se nedal vzduch nazvat „čerstvým.“ Bylo vedro k zalknutí a dusno k nesnesení. Slunce nemilosrdně pálilo, ale ani stín neposkytl úlevu před parným žárem.

Přesto ostrov dýchal exotickou krásou a typické podnebí bylo její přirozenou součástí. Viržinské duby působily starodávnou, téměř tajemnou důstojností, již zdůrazňovaly liány tilandsií zdobící větve. Těžký pach slané vody a rybiny byl celkem snesitelný, když splynul s opojnými vůněmi kvetoucích rostlin, které rozmařile hýřily pestrými barvami.

Maris prošla kolem domu vsazeného do zeleně daleko od hlavní cesty. Na dvorku si hrály děti. Chlapec s dívkou byli ještě malí, a tak bez rozpaků poskakovali kolem zařízení kropícího trávník a s nadšeným pištěním se střídali při přeskakování kolísající spršky vody.

U dalšího domu zahlédla velkého psa, ležícího ve stínu dodávky. Přešla silnici, a když míjela usedlost, ostražitě ho pozorovala. Ale její obavy byly zbytečné. Zvedl hlavu, bez zájmu si ji prohlédl, vstal, protáhl se, třikrát obešel v sevřeném kruhu prašné místo, pak zaujal původní pozici a znovu zavřel oči.

Cestou nepotkala ani jedno auto. Společnost jí dělaly jen cikády, které hlasitě, ale lenivě bzučely zpod příkrovu neprodyšné vegetace.

Opuštěná čistička bavlny stála tam, kde podle Mikeova popisu stát měla, ale kdyby jí místo nevylíčil tak podrobně, možná by ji přehlédla. Budovu obklopoval hustý les a při pohledu z jistých úhlů byla dokonale maskovaná zelení.

Ze silnice k ní vedla stezka z drcených mušliček. Vlastně to ani stezka nebyla a Maris si ji váhavě prohlížela. V nejširších úsecích měla sotva metr. Po obou stranách bujel přerostlý plevel. Sklopila zrak k obnaženým kotníkům a vážně přemýšlela, zda nemá prohlídku čističky vynechat ve prospěch jiných pozoruhodných míst ostrova, které jí Mike doporučil.

„Babo,“ zahučela a začala se rozhlížet po klacku. Jakmile ho našla, vydala se po stezce a rozhrnovala před sebou vzrostlé rostliny, aby na svou přítomnost upozornila různé živočichy, především plazy, a umožnila jim únik dřív, než je mohla spatřit.

Naštěstí ji zdolala, aniž se střetla s příslušníky místní fauny. Odhodila klacek, oprášila si ruce a pozorně se zadívala na mohutnou budovu, která, jak ji Mike upozornil, byla na zhroucení.

Dřevo bylo zasedlé a poznamenané rozmary počasí, střecha z plechu prožraná rzí. Velké plochy zdí a část střechy porůstal neprostupný koberec popínavých rostlin. Jedna z nich kvetla zářivě fialovými květy, zdánlivě neslučitelnými s celkovým dojmem chátrání a opuštěnosti.

S jistými obavami přistoupila k dokořán otevřeným dveřím. Vnitřek budovy byl mnohem prostornější, než jak se zdálo zvenčí, rozlehlý a tmavý, a jen tu a tam pronikal škvírou v dřevěných prknech sluneční paprsek nebo dírami ve střeše dopadala na zaprášenou podlahu skvrnka světla.

Nad zadní částí přízemí se klenula půda. Strop převisu tvořily masivní dřevěné trámy. Přímo pod ním bylo umístěné obrovské kolo o průměru deseti stop, spojené se zaprášenou podlahou dřevěným sloupem o tloušťce sudu. Maris v životě nic podobného neviděla.

Zamrkala, aby přizpůsobila oči šeru. „Haló!“ Když se nikdo neozval, vešla dovnitř a udělala několik váhavých kroků. „Parkere?“ Po chvíli opakovala: „Haló!“

„Tady jsem.“

Trhla sebou, přitiskla si ruku na bušící srdce a prudce se otočila. Seděl v koutě za jejími zády a nebýt paprsku, který se dral střechou a odrážel od jeho chromovaného křesla, nebyl by vůbec vidět.

Když se vzpamatovala, nakvašeně se ho zeptala: „Tys mě neslyšel?“

„To myslíš vážně? Ten lomoz a rachot? Indiánský špeh by z tebe nebyl.“

„Tak proč jsi něco neřekl?“

„Jak ses sem dostala?“

„Pěšky. A jak ses sem dostal ty?“

„Jak se asi dostávám všude?“

„Po té stezce se dá projet i s křeslem?“

„Zvládnu to.“

Zůstal na místě, ale cítila, jak se na ni dívá, a uvědomila si, že její postavu tvoří jen obrys na pozadí obdélníku světla proudícího dveřmi. Postoupila dovnitř, ale jen o několik kroků.

„Kdes vzala to oblečení?“

Vrhla pohled na sukni, košili a sandály, jako by je v tu chvíli viděla poprvé. Ten oděv nosívala v létě na jejich venkovském sídle při grilování na zahradě nebo když jela na nákupy. Zabalila si ho v New Yorku přede dvěma dny, ale připadalo jí, že se to stalo už hrozně dávno a v nějakém mnohem vzdálenějším městě.

„Mike zařídil, aby mi z hotelu poslali kufr. Zajel pro něj do přístavu k člunu.“

„Zbláznil se.“

„Prosím?“

„Má pro tebe slabost.“

„Je jen zdvořilý.“

„Na tohle téma jsme se už bavili.“

Byla to pravda a Maris se nechtěla opakovat. Tenkrát to skončilo… Nehodlala přemýšlet o tom, jak to skončilo.

Ticho bylo tíživé. Její oči už přivykly šeru, ale pořád jen stěží rozeznávala jeho obrysy utopené v hlubokém stínu v rohu místnosti. Aby přerušila rozpačité mlčení, prohlásila: „Je to působivá stavba.“

„A tys na ni narazila náhodou.“

„Nasměroval mě k ní Mike.“

„Mike moc mluví.“

„Moc ne. Žádné z tvých tajemství mi neprozradil.“

„Ještě před několika minutami byla mým tajemstvím tahle budova. Chodím sem, abych byl sám.“

Nedbala narážky, že její společnost nevítá, a rozhlédla se kolem sebe. Podlaha byla plná zvířecích výkalů a odpadků. Někdo si tady založil oheň. Opodál byly rozházené zbytky popela a ohořelé kousky dřeva. Schodiště podél jedné ze stěn vybíhalo do prvního podlaží, ale chyběla v něm spousta schodů a zbývající působily dojmem, že neunesou nic těžšího než brouka. Bylo to strašidelné místo, zvlášť jeho zadní nízká část s převislou střechou a všechno to starobylé zařízení, které vypadalo, jako by je nějaký zlý obr používal k mučení jiného nepřátelského netvora. Nechápala, proč Parker tráví čas právě tady.

„K čemu to tady sloužilo?“

„Víš něco o bavlně?“

Bez zaváhání citovala populární televizní reklamu: „Je to tkanina našeho století.“

K jejímu úžasu se Parker rozesmál. Opravdu upřímně, a ne těmi posměšnými zvuky, jež obvykle vydával za smích. Využila výjimečné příležitosti a dodala: „Hodí se taky při odlakování nehtů.“

Jakmile jeho smích odezněl, bylo nastalé ticho ještě naléhavější. Pak ji chraplavým hlasem vybídl: „Pojď blíž.“

KAPITOLA 11

Parker vyčkával. Pobídku už nezopakoval, protože ho napadlo, že by ji mohla považovat za troufalou – a nemýlil se. Po chvilce váhání opatrně zamířila přes prostranství, jež je od sebe dělilo.

Vlasy si sepnula do ohonu a účes jí ubral nejmíň pět let. Bílou košili měla v pase zavázanou na uzel. Khaki sukně byla krátká natolik, aby jí odhalovala pár centimetrů stehen; hladkých, pěkně tvarovaných stehen, která vybízela ke smyslným představám.

„Když čistírnu postavili,“ začal, „byla ze tří stran otevřená. Zařízení poháněla tažná síla.“

„Tažná síla?“

„Pojď za mnou.“

Rozjel se k zadní části budovy. Když ho následovala pod převislou střechu, instinktivně sklonila hlavu, čímž si vysloužila jeho úsměv. Jen o chloupek se vyhnula stropu plnému pavouků.

„Já podobné potíže nemám,“ podotkl. Ukázal na nevýraznou kružnici v udusané půdě. „Když se dobře podíváš, uvidíš v prachu kruhovou prohlubeň. To je trasa vyšlapaná mezky, kteří otáčeli kolem, co pohánělo vyzrňovací stroj.“

„To nahoře?“

„Správně. Když byl králem polí bavlník, úroda se sem svážela na vozech. Tady se pěstovala ostrovní varieta s dlouhým vláknem. Byla vysoce jakostní, měla hedvábně měkkou texturu a od semen se oddělovala lépe než jiné druhy.“

„A proto byla velmi žádaná.“

Přikývl. „Zdejší písčitá půda byla ideální pro její pěstování. Bavlna se vykládala venku na plošinu a vynášela do prvního patra, kde čistička oddělovala vlákno od semen. „Odzrněná bavlna se profoukala a odnesla k vřetenovému lisu, který také poháněli mezkové. Po slisování se dala do žoků a odvážela do přístavu, odkud se vozila na pevninu.“

„To je strašně pracné.“

„Máš pravdu. Od okamžiku, kdy se časně zjara zaselo, do naložení posledního žoku uplynul celý rok.“

„To byla jediná čistička na ostrově?“

„Ano. Jedna plantáž, jedna čistička, jedna rodina. Ta, která postavila můj dům. Vlastnili monopol, na kterém bohatli, dokud se trh s bavlnou nezhroutil. Pak se pokoušeli zpracovávat ústřice, tím se živili lidé na sousedních ostrovech, ale nic o tom nevěděli, a tak do roka zkrachovali a odjeli.“

„Takže tahle budova víceméně mapuje dějiny ostrova.“

„Dějiny devatenáctého století každopádně,“ přisvědčil. „Je doloženo, že v roce 1878 chodila za mezky, pohánějícími lis, malá holčička, dcera jednoho z dělníků. Jedna z těch líných bestií ji kopla do hlavy. Zemřela dva dny nato. Její otec mezka bez milosti zastřelil. Co provedl s mrtvolou ti líčit nebudu, je to odporné. Mimo jiné tady došlo k souboji mezi dvěma bratry. Zastřelili se navzájem v roce 1855. Taky se tu vykládá romantická legenda o lásce mezi bílým dozorcem a překrásnou otrokyní. Jejich láska prý byla ostatním trnem v oku, a tak jednoho dne oba posadili do malé loďky a vypověděli z ostrova. Údajně mířili do Charlestonu, ale ti, kdo je pozorovali dalekohledem, viděli, jak se převrátili a utonuli, což mnozí považovali za zasloužený trest. Nicméně o několik let později byla objevena kolonie mulatů poklidně žijících na jednom ze sousedních ostrovů, který se do té doby považoval za neobydlený. Byli prohlášeni za potomky oné dvojice a lidí, kteří přežili ztroskotání lodi vezoucí otroky. Příslušníci kmene byli prý neuvěřitelně pohlední. Někteří měli pleť barvy kávy s mlékem a oči jako nefrity.

Jistý francouzský šlechtic, který v té oblasti lovil ryby, se na ostrově ukryl před blížící se bouří. Během pobytu ho upoutala jedna z milování chtivých mladých žen a získala si jeho srdce. Vzali se a on odvezl celou její rodinu do Francie. A tam žili šťastně až do smrti.“

Maris se zhluboka, pomalu nadechla. „Vypravuješ poutavé příběhy, Parkere.“

„To je legenda. A nejspíš pravdivá.“

„Přesto je poutavá.

„Takže ty jsi romantická?“

„A ani trochu se za to nestydím.“ Usmála se. „O čističce toho víš hodně. Tvoji příbuzní měli něco společného s bavlnou?“

„Myslím, že můj prapradědeček ji česal ručně v období krize. Jako česáč se ale živil na jihu každý, kdo měl obě ruce. Ženy, děti, černí, bílí – všichni, kdo se snažili přežít. Hlad si nevybírá.“

„Co dělal tvůj otec?“

„Byl praktický lékař. Rodinný. Rodil děti i kuchal vnitřnosti.“

„Je už v důchodu?“

Zavrtěl hlavou. „Nedokázal se vzdát svého třicetiletého návyku, a když dostal rakovinu plic, nedokázal sám sebe vyléčit. Zemřel dlouho předtím, než by měl.“

„A matka?“

„Přežila ho o dvanáct let. Zemřela před několika lety. A než se na to zeptáš, jsem jedináček.“

„Já taky.“

„To vím.“

Překvapilo ji, že to ví. Ale pak pokrčila rameny. „Aha. Ten článek.“

„Jo.“

Z ohonu se jí uvolnilo několik pramínků, které jí teď splývaly po šíji. Proužky pšeničně zbarvených vlasů se zdály být mírně vlhké a zkroucené. Přistihl se, jak na ni upřeně civí.

Odvrátil oči. „Jo. Ten článek byl samá informace o tobě, tvém otci a manželovi. Jaký je?“

„Zdatný, uvážím-li, že mu je osmasedmdesát.“

„Měl jsem na mysli manžela. Je taky velmi statný?“

„Domluvili jsme se, že si nebudeme klást osobní dotazy.“

„A to je osobní dotaz? Co nechceš, abych se dozvěděl o tvém manželovi?“

„Nic. O to nejde.“

„Tak o co?“

„Přišla jsem si povídat o Závisti.“

„Chceš si sednout?“

Změna tématu ji očividně zmátla. Zavrtěla hlavou. „Není kam.“ Zvedla oči k trámům nad hlavou. „A je to tady samá havěť.“

Mávl rukou směrem k přední částí stavby. Vyšla zpod převislé střechy a vzápětí ji upoutal kruh z cihel v podlaze, který sahal do výšky dvou stop a měl průměr sotva pěti. „Co je to?“

„Pozor,“ varoval Parker a rychle se přemístil vedle Maris. „To je opuštěná studna.“

„Proč je tady?“

„Jeden z pokrokovějších členů bavlníkové dynastie se rozhodl přeměnit čističku ve zdroj parní energie. Začal hloubit studnu jako zásobárnu vody, ale než mohl projekt dokončit, zemřel na úplavici. Jeho dědic zavrhl nápad jako nepraktický. Jsem přesvědčený, že právem. Vzhledem k objemu výroby by to ani nebylo ekonomické.“

Podívala se přes okraj cihel do temné díry. „Jak je hluboká?“

„Dost.“

„Dost na co?“

Chvíli si podržel její pohled, pak vycouval a objel ji. Kývl bradou k převrácené bedně. „To bude stačit, pokud nejsi moc vybíravá.“

Zkoumavě se podívala na bednu a pak opatrně usedla na hrubá prkna.

„Pozor na třísky,“ upozornil ji. „I když představa, že ti je budu vytahovat zezadu ze stehen, je okouzlující.“ Vrhla po něm zničující pohled. „Dám si pozor.“

„Vyndávání třísek by se mi bezpochyby líbilo, ale vsadím se, že tvému urostlému manželovi ne.“

„Připadá mi, že zahřmělo.“

„Chceš změnit téma, Maris?“

„Ano.“

Zazubil se a zadíval se přes rameno k otevřeným dveřím. Venku i uvnitř se výrazně setmělo. „V létě jsou odpolední bouřky poměrně časté. Někdy se přeženou do hodiny, jindy zuří celou noc. Člověk nikdy neví.“ Na střechu dopadly první těžké kapky.

Zhluboka se nadechla. „Je cítit déšť.“

„Nádherně voní, viď?“

„A zní.“

„Hm.“

Déšť vzduch příliš neochladil, ale nesporně změnil ovzduší, jež zhoustlo a zhutnělo. A Parker si to uvědomoval. Maris také. Pravděpodobně by tu náhlou změnu nedokázala popsat, ale cítila ji naprosto přesně.

Odtrhla oči od provázků padajícího deště za otevřenými dveřmi a vyhledala jeho pohled. V houstnoucím šeru se zadíval jeden na druhého. Ten kontakt nebyl kupodivu nepříjemný. Kdyby musel popsat způsob, jakým se na sebe dívali, použil by výraz „vyčkávavý“, jenž slučoval zvědavost s obezřelostí a podiv s přídechem ostražitosti.

Její pohled na něj působil jako magnet, ale i on ji sledoval se stejnou intenzitou. Teď byl ale zvědavý, co řekne.

Nakousla bezpečné téma Závisti. „To, co Todd provedl Roarkovi, byl pěkný podraz.“

„Navlíkl to tak, aby Roark propásl pohovor s Hadleym.“

„Tys to taky dokonale navlíkl. Vůbec mě nenapadlo, že v tom má Todd prsty.“

„To je dobře.“

„Co s tím Roark udělá?“

„Co by s tím podle tebe měl dělat?“

„Dát Toddovi pořádnou nakládačku.“

Rázné řešení si vysloužilo zahvízdání.

„Copak by se tak nezachoval každý kluk?“

„Nejspíš ano,“ odvětil. „Jeho počáteční reakcí by byl vztek a chtěl by mu dát průchod fyzickou akcí. Rozeberme si to. Nezapomínej, že Todd oplácel Roarkovi ten zubní kartáček.“

„Vždyť to byl jen žertík!“ vykřikla. „Jistě, nechutný a vulgární. Ale podobné věci si kluci na koleji provádějí běžně, mám pravdu?“

„A ty znáš nějaké kluky z koleje, kteří by něco takového dělali?“

„Já bydlela na dívčí koleji.“

„Jasně, jasně, to jsem četl,“ podotkl, jako by si právě vybavil část jejího životopisu, který znal tak důvěrně, jako by ho sám napsal. „Lze tedy předpokládat, že s kluky z koleje nemáš zkušenosti, natož ponětí o tom, jak se k sobě navzájem chovají.“

„Ne. Lze předpokládat, že moje zkušenosti jsou omezené tím, jak se chovají na rande s holkou, kdy reagují úplně jinak.“

„Tak ses seznámila s manželem? Při rande na koleji?“

„Mnohem později.“

„Kdy později?“

„Když nastoupil do Matherly Press.“

„To bylo mazané. Oženit se s šéfovou dcerkou.“

To ji dopálilo. Do té míry, aby Parkerovi došlo, že není první, kdo ty dvě skutečnosti spojil. Maris to tu a tam napadlo taky. A možná že příliš často, aby to přešla mávnutím ruky. Nasadila profesionální a pobouřený výraz.

„Můžeme se vrátit k tvé knize, prosím?“

„Samozřejmě. Za to odbočení se omlouvám.“

Zatímco si urovnávala myšlenky, několikrát vtáhla spodní ret mezi zuby a roztržitě si pohrávala s knoflíky u košile. Parker uvažoval, odkdy jsou ta dvě podvědomě zcela ženská gesta tak zatraceně smyslná.

„Žertík je jedna věc,“ prohlásila. „Ale Toddova legrácka byla nade vši pochybnost zlomyslná. Nebyla nevinná. Dala se jednoduše napravit nákupem nového kartáčku. Kdežto on hazardoval s Roarkovou budoucností. Mohl mu pokazit hodnocení, ohrozit závěr studia, nepříznivě ovlivnit spisovatelské ambice a možná je dokonce potlačit. Roark to nemohl nechat jen tak.“

„To je pravda. Roark to nezabalí. Na tu příhodu tak snadno nezapomene, ale zároveň ho bude motivovat.“

„Ano, jistě,“ vyhrkla vzrušeně. „Posílí v něm odhodlání uspět.“

„Dosáhnout takového úspěchu, který u Todda vyvolá –“

„Závist,“ doplnila a zakončila myšlenku za něj. Zazubil se. „Jak navrhuješ, nechám ho vybouřit a zasadit pár ran, které bude Todd považovat za zasloužené.“

„Zůstanou tedy přáteli?“

„Kdyby nezůstali, nebylo by o čem psát. Kdyby se jejich přátelství rozpadlo v tomhle bodě, příběh by skončil.“

„Ale nemusel. Mohl by být stejně silný, kdyby se z nich stali zatvrzelí nepřátelé.“

„Počkej a uvidíš, Maris.“

„Co?“

„Dej mi čas.“

Mírně se jí rozšířily oči. „Ty už víš, jak to bude pokračovat, viď?“

„V zásadě ano,“ připustil a lhostejně pokrčil rameny. „Zbývá doladit pár detailů.“

Pokusila se o dotčený výraz, ale neuspěla. „Tys mě jen napínal.“

„Abych tě jaksepatří napnul.“

„Jsem pořádně napnutá.“ Její nadšení to potvrzovalo. „Smím ti navrhnout ještě něco?“

„Neslibuju, že tě poslechnu.“

„Nemusíš.“

„Tak ven s tím.“

„Bude čtenář svědkem toho, jak se Roark zamiluje?“

„Do dívky, která se vrátila ke svému příteli?“

„Ano. Naznačil jsi, že se zamiloval, ale nevíme, jak k tomu došlo. Čtenář nemá možnost to s ním prožívat. Ani jsi neuvedl, jak se dotyčná jmenuje. Myslím, že by to mohlo být jednak velmi dojímavé a jednak prospěšné rozvoji jeho psychologických vlastností. Jak se s tím zklamáním vypořádá. A podobně. A co když…“

„Pokračuj,“ vyzval ji, když zaváhala.

„Co když jejich rozchod nějak ovlivnil Todd?“

Zamračil se a zamyšleně se poškrábal na tváři, což mu připomnělo, že se to ráno zase neoholil. „Nebylo by v tom hned zpočátku příliš mnoho zášti? V těch několika prvních kapitolách se snažím naznačit, že ti dva jsou skuteční přátelé. Postupně však přátelství končí a nevratně je zničí rivalita. Kdyby se Todd pletl do Roarkova milostného života a pak ho podrazil, bylo by okamžitě jasné, že on je zloduch, kdežto Roark klaďas.“

„A nemělo by to tak být? Stejně o nich tak smýšlím.“

„Opravdu?“

„Udivuje tě to?“

„Příběh ještě neskončil. Než se dostaneš k závěru, možná změníš názor.“

Pátravě se mu zahleděla do očí, jako by se v nich pokoušela nalézt očekávané rozuzlení. „Nejspíš nemám na vybranou, je to tak?“

„Ne.“

„Tak dobře. Co si myslíš o mém návrhu ohledně Roarkova milostného života?“

„Opakuju, Maris, dej mi čas.“

Dychtivě se naklonila dopředu. „Už jsi o tom přemýšlel, viď? Víš, jak ten motiv zpracuješ. Jde o stejnou dívku?“

„Proč si nenecháš udělat piercing u pupíku?“

„Prosím?“

„Jestli hodláš nosit bokovou sukni a košile v pase na uzel, proč si –“

„Slyšela jsem tě.“

„Tak proč?“

„Protože nechci.“

„Škoda.“

„Při tom pomyšlení mi běhá mráz po zádech.“

„Jen malinký kroužek. Nebo pecičku s diamantem. Bylo by to smyslné. Ehm… smyslnější.“ Oči mu pomalu putovaly od jejího pasu k obličeji. „Představa, že máš knoflík i na pupíku, mě ukrutně vzrušuje.“

Narovnala ramena. „Parkere, jestli mezi námi má vzniknout pracovní vztah, nemůžeš se mnou takhle mluvit.“

„Můžu s tebou mluvit, jakkoli se mi zachce.“

Vzdorně potřásla hlavou. „Pokud se mnou chceš spolupracovat, tak ne.“

„Nikdo tě tady nedrží.“

Zůstala však sedět na bedně a on to očekával. Doufal, že zůstane sedět.

Zarachotil hrom a střechu skropila prudká sprška. Směs zvuků jen zdůraznila napjaté ticho, jež mezi nimi zavládlo. Parker k ní popojel s křeslem, až se koleny ocitl jen několik centimetrů od jejích. „Cos řekla manželovi?“

„O čem?“

„Že jsi tu zůstala. Předpokládám, žes mu telefonovala.“

„Jistě. Nechala jsem mu vzkaz, že je všechno v pořádku.“

„Vzkaz?“

„U jeho sekretářky.“

„Copak on nemá mobil? Víš, představuju si ho jako muže, co má jednu z těch věciček prakticky přilepenou k uchu.“

„Právě obědval s vedoucím našeho oddělení elektronických verzí knih. Nechtěla jsem ho rušit. Zavolám mu později.“

„Až si večer půjdeš lehnout?“

„Nejspíš. Jaký je v tom rozdíl?“

„Jen jsem uvažoval, jestli si dneska vezmeš noční košili. Anebo vždycky spíš nahoře i dole bez jako včera?“

„Parkere –“

„O čem spolu budete mluvit?“

„Do toho ti nic není.“

„A bude to hezký rozhovor, nebo ošklivý?“ Zhluboka se nadechla a odměřeně odpověděla: „Povím mu, že jsem objevila výjimečně nadaného spisovatele, který –“

„Přestaň, rdím se.“

„Který je zároveň nejneomalenější, nejhrubší a nejprotivnější chlap, jakého jsem kdy potkala.“

Zazubil se. „Tak to mu povíš pravdu.“ Potom úsměv pomalu zmizel. Zlehka s křeslem popojel k ní o dalších pět centimetrů. „Vsadím se, že mu neřekneš, že jsem tě políbil,“ pronesl tiše. „Vsadím, se že tu část vynecháš.“

Vstala tak překotně, až převrátila bednu. Pokusila se ho obejít, on se však pohyboval stejně rychle a křeslem jí zatarasil cestu. „Uhni mi, Parkere. Chci se vrátit do domu.“

„Prší.“

„Já se nerozpustím.“

„Ale možná roztaješ. Máš vztek. Nebo strach.“

„Z tebe strach nemám.“

„Tak se zase posaď.“ Když se nepohnula, ukázal směrem ke dveřím. „Fajn. Tak běž. Promokni až na kůži. V tom případě budeš muset Mikeovi podat nějaké vysvětlení. Naděláš zmatek, ale jestli ti to nevadí…“

Zadívala se ven na průtrž mračen, pak zdráhavě otočila bednu a znovu se na ni usadila, škrobeně a s nakvašeným výrazem.

„Pověz mi, jak ses seznámila se svým manželem, Maris.“

„Proč?“

„Chci to vědět.“

„Proč?“

„Říkejme tomu tvůrčí zvědavost.“

„Já tomu říkám dotěrnost.“

„Máš naprostou pravdu. Eufemismy jsou jen berličky. Jsem dotěrnej.“

Podle jejího výrazu usoudil, že se zatvrdí a odmítne pokračovat v rozhovoru, ale složila paže přes břicho – nepochybně proto, aby zakryla pupík – a spustila: „Noah nastoupil v Matherly Press. Ale dávno předtím jsem ho znala jako vynikajícího tvůrčího pracovníka jistého konkurenčního vydavatelství. Když přešel k nám, byla jsem nadšená, že se mi naskytne příležitost s ním pracovat. Časem jsem si ale uvědomila, že moje city jsou mnohem víc než jen pouhý obdiv ke kolegovi. Zamilovala jsem se do něj. Táta měl zpočátku výhrady vůči vztahu na pracovišti. Mimo to si dělal hlavu kvůli našemu věkovému rozdílu. Pobízel mě, abych se stýkala s jinými muži, a dokonce organizoval setkání se syny a synovci svých přátel a spolupracovníků. Já ale byla rozhodnutá. Chtěla jsem jen Noaha. Naštěstí on ke mně cítil totéž. A tak jsme se vzali.“ Pro větší důraz kývla hlavou. „To je všechno. Spokojen?“

„Jak dlouho jste spolu?“

„Skoro dva roky.“

„Máte děti?“

„Ne.“

„Jak to?“

Zpražila ho pohledem a on omluvně zvedl ruku. „Máš pravdu, to je příliš osobní. Jestli jsi sterilní –“

„Nejsem.“

„Tak on?“

Už už se chystala zase vstát, ale on potřásl hlavou. „Dobrá, dobrá. Děti jsou taky tabu. Už se o nich nezmíním.“ Odmlčel se, jako by si urovnával myšlenky. „Takže jsi vídala Noaha denně v práci a zakrátko nato ses do něho bezhlavě zamilovala.“

„Ve skutečnosti jsem do něho byla zamilovaná, než jsem ho poznala.“

„Jak to?“

„Četla jsem jeho knihu.“

„Poraženého.“

„Jak to víš? Aha, z toho článku. Byla tam zmínka o Noahově románu.“

„Ano, ale já už ho znal,“ řekl. „Četl jsem ho, když vyšel.“

„Já taky. Nejméně padesátkrát.“

„To myslíš vážně?“

„Ano. Zbožňuju ho. Hlavní hrdina Sawyer Bennington se stal mužem mých romantických snů.“

„Ty máš romantické sny?“

„A nemá je snad každý? Není se za co stydět.“

„Ty možná ne. Já míval fantazie, které byly jak se patří nestoudné. Chceš je popsat?“

„Jsi příšernej.“

„Přesně tak mě popsala učitelka v mateřské škole mojí mámě.“

„Když…?“

. „Když mě tři dny za sebou načapala v šatně, jak si hraju se svojí nejmilejší hračkou.“

„Už se na nic neptám.“

„Bude to tak lepší. A vůbec, o čem jsme to mluvili?“

„O Sawyeru Benningtonovi.“

„Správně. Tvém hrdinovi a objektu tvých romantických fantazií. Což mi připadá divné.“

„Proč?“

„Nebyl náhodou zločinec?“

„Zloděj a vrah.“

„Všeobecně vážený zloduch.“

„Ale jeho zločiny byly omluvitelné vzhledem k tomu, co se stalo jeho ženě a dítěti. Když jsem četla tu pasáž, jak najde jejich těla, tekly mi slzy jako hrachy. Brečím pokaždé, když to čtu.“ Ve tváři se jí usadil zasněný a zadumaný výraz.

„Sawyer je hrozný drsňák. Chová se tak ke každému, s výjimkou Charlotte. Milovali se vášnivě a byla to tak silná láska, že ji nepřekonala ani smrt. Když ho za jeho zločiny věšeli, myslel na…“

Hlas jí selhal. V rozpacích mírně pokrčila rameny. „Omlouvám se, Parkere. Teď už si nejspíš umíš představit, jak mám ten román ráda.“

„Mluvíš o hrdinech, jako by byli skuteční.“

„Noah je vylíčil tak úžasně, až někdy zapomínám, že jsou jen vymyšlení. Začne se mi po nich stýskat. A tak otevřu knihu na libovolné stránce, přečtu pár odstavců a rázem si připadám, jako bych k nim přišla na návštěvu.“

„Nenatočil se podle toho film?“

„Byl to škvár, který nesnese s románem srovnání. Ale nechci filmařům příliš křivdit. Domnívám se, že žádný film se nedá srovnávat s literární předlohou. Někteří kritikové označili Poraženého za nejlepší historický román od dob Severu proti Jihu.“

„Přemrštěná chvála.“

„Podle mě zasloužená.“

„Co ještě napsal?“

„Nic.“ Její rozzářený výraz lehce pohasl. „Noah se maximálně podílel na vydání Poraženého a rozhodl, že se bude věnovat redakční činnosti, ne psaní. Umím si představit, že když něčí románová prvotina získá obdiv jak kritiků, tak čtenářů, představa, že má příště vytvořit něco stejně dobrého, autora zastraší. Přímo vyděsí. A tak už nenapsal ani čárku. Až donedávna.“

Parker se na ni pronikavě zadíval. „Začal zase psát?“

„Nechal si zařídit novou kancelář, aby měl kde psát. Hrozně mě to potěšilo.“

Nevypadala však ani mírně potěšená. Mezi obočím se jí objevila mělká, zato zřetelná svislá rýha. Parker usoudil, že si neuvědomuje, jak je mimika její tváře čitelná, poněvadž jinak by se víc ovládala.

Po chvilce ticha se zeptal: „Kteří jiní románoví hrdinové se ti ještě objevovali ve snech?“

„Bylo jich několik,“ přiznala se smíchem. „Ale žádný z nich tak často jako Sawyer Bennington.“

Parker se naklonil dopředu a promluvil jenom tak hlasitě, aby ho slyšela i přes bubnování deště. „Maris? Je možné, že ses zamilovala do hrdiny, a ne do autora?“

Výraz ve tváři jí poznamenala zlost, ale hněv se dostavil a přešel rychlostí blesku. Ironicky se pousmála. „Vzhledem k tomu, jaký jsem měla poměr se Sawyerem, myslím, že je ta otázka na místě. Mnozí spisovatelé se mi svěřili, že je čtenáři velice často ztotožují s postavou hlavního hrdiny, a když se s autorem seznámí na autogramiádě, jsou zklamaní, protože je to docela obyčejný člověk. Nevyhovuje oné představě, jakou si o něm vytvořili.“

„To jsi sice řekla moc pěkně, ale na můj dotaz jsi neodpověděla.“

Znovu se rozzlobila. „Nebuď směšný. Zamilovala jsem se do svého manžela. Nejdřív do jeho talentu a pak do něho samotného. Pořád jsem do něho zamilovaná.“

Dlouze se na ni zadíval. „Na co myslel?“

„Kdo? Noah?“

Zavrtěl hlavou. „Hrdina románu. Sawyer. Říkalas, že když ho věšeli, myslel na…“

„Ach. Myslel na chvíli, kdy poprvé uviděl Charlotte.“ Zarazila se, ale Parker jí naznačil, ať pokračuje.

„Noah vylíčil tu pasáž tak živě a podrobně, že jsem ten sad viděla, cítila zrající ovoce a vnímala letní žár. Sawyer má za sebou několik dní jízdy, vzpomínáš si? Narazí na farmu Charlottiny rodiny, kde, jak doufal, dostane vodu pro sebe i pro koně. Nikdo tam ale není, místo se zdá opuštěné. Ale když se vydá ke kádi s vodou, spatří Charlotte, jak spí na hromadě přikrývek ve stínu broskvoně. Vedle ní miminko. Myslí si, že to dítě je její.“ Maris se usmála a tiše dodala: „Později s úlevou zjistí, že je to její bratříček.“

Parker okouzleně naslouchal jejímu hlasu. Cítil, jak je jím vtahován do výjevu.

„Charlotte je nejpůvabnější žena, jakou kdy Sawyer viděl. Dlouhé vlasy, broskvová pleť, plné rty, popis té krásy zabírá několik odstavců. Je horko, a tak si vyhrnula šaty nad kolena. Sawyer je normální mladý muž, proto ho ten pohled tak vzruší. Stejně jako by tam ležela nahá. Nemůže odtrhnout oči od jejích ňader. Ale v tom obdivu je skryta hluboká úcta. Měl se zachovat jako džentlmen a nenápadně odejít hned, jak ji zahlédl. Ale on zůstane a dívá se na ni, dokud nezaslechne přijíždět vůz, oznamující návrat její rodiny, která jela do města pro zásoby. Charlotte se o téhle příhodě nikdy nedozví. On jí to neprozradí, to je podle mě velice pěkný moment. Ten okamžik byl tak výjimečný, že si jej vybavil v den své popravy. Prožíval jej znovu, když se pod ním otevřela padací dvířka šibenice. Protože to byl nejdůležitější den jeho života, zemřel se vzpomínkou na chvíli, kdy poprvé spatřil Charlotte.“

Parker poslouchal. Bez hnutí. Hltal každé slovo. Několik vteřin poté, co zmlkla, se na sebe navzájem jen dívali. Ani jeden nedokázal tu náladu porušit, a ani nechtěl.

Když konečně promluvil, měl nezvykle chraplavý hlas. „Mělas to napsat ty, Maris.“

„Já? Kdepak.“ S tichým smíchem zavrtěla hlavou. „Umění psát obdivuju. Poznám je u těch, kteří jím jsou obdařeni, ale jsem jen zprostředkovatel, ne tvůrce.“

Chvíli její odpověď zvažoval a pak se zeptal: „Víš, čím je ten výjev tak smyslný?“

Tázavě nachýlila hlavu ke straně.

„Tím, že Sawyer by tu ženu mohl mít, ale jemu stačí, že je s ní spojený v myšlenkách, aniž si to dotyčná uvědomuje.“

„Ano.“

„Pohledem a v myšlenkách se dotýká toho, čeho se touží dotýkat jeho ruce a rty ve skutečnosti. A cítí se provinile už proto, že se jen dívá.“

„Příchuť zakázaného.“

Přikývl a ještě tišším hlasem pokračoval: „Nejsilnější sexuální podnět – co je nesprávné, co nemůžeme mít, po čem toužíme tolik, že to cítíme, ale nesmíme se toho dotýkat.“

Maris se zvolna nadechla. Uvolněný pramínek vlasů jí sklouzl na šíji. Zvedla ruku, ale upravit účes bylo nad její síly. Spustila ruku zpět do klína, ale ne dřív než ji krátce zarazila u knoflíčku, s nímž si předtím pohrávala. Tentokrát se ho jen dotkla prsty, jako by se chtěla ujistit, že je pořád na svém místě. Parker se na něj upřeně zadíval.

Náhle vstala, navzdory těsnému prostoru, který je od sebe dělil. „Jdu zpátky. Už přestalo pršet.“

Nebyla to úplně pravda. Nepršelo tak hustě, ale pořád mírně mžilo. Parker však nic nenamítal. Nechal ji projít.

Téměř.

Než mohla udělat první delší krok, naklonil se a přinutil ji zastavit se. Rukama ji uchopil těsně pod pasem, bříšky palců jí sevřel kyčelní kosti a prsty obemkl boky. Oči měl v úrovni vábivého pruhu obnažené pokožky mezi košilí a sukní. Pomalu k ní vzhlédl.

Shlížela na něj, vylekaná a v obavách. Paže měla zvednuté, jako by nevěděla, kam je má položit nebo co s nimi dělat.

„Oba víme, proč jsem tě včera večer políbil, Maris.“

„Abys mě vyděsil.“

Zamračil se. „To lze sotva uznat jako důvod. Políbil jsem tě, poněvadž ses postavila té bandě u Terryho a na všechny zapůsobila, včetně mě. Políbil jsem tě, protože pohled na tebe ve mně probudil touhu. Políbil jsem tě, protože jsem ničemnej všivák. A tvoje rty si o to vyloženě říkaly. Prostě jsem tě políbil, protože jsem chtěl. To je fakt, který si musím přiznat, a ty si to zatraceně dobře uvědomuješ. Jedna otázka mě ale dohání k šílenství.“

Očima se nelítostně vpíjel do jejích. „Proč jsi mi polibek opětovala?“

KAPITOLA 12

Maris mu zatelefonovala v nevhodnou dobu, ale Noah se rozhodl, že s ní promluví, aby v ní zbytečně nevyvolal podezření. Přestože měl za deset minut jednání, požádal asistentku, aby mu hovor přepojila. „Miláčku! Ani nevíš, jak rád tě slyším.“

„Je moc příjemné si s tebou zase promluvit,“ řekla. „Dlouho jsme se neviděli. Tvůj hlas mi připadá divný.“

„Divný?“

„Zvykla jsem si na jižanský přízvuk.“

„Pámbu s tebou.“

„Ba co hůř, několikrát jsem zhřešila a řekla ‚všici? a taky mi zachutnala kukuřičná krupice. Tajemstvím je spousta soli a pepře a rozpuštěné máslo.“

„Jestli se takhle budeš cpát i nadále, vrátí se mi domů kulička.“

„Nebylo by divu. Co se na jihu nedělá na másle, připravuje se na sádle – a jsou to samé pochoutky. Jedl jsi někdy smažená zelená rajčata?“

„To mi připomíná nějaký film.“

„A taky knihu. Oba názvy sedí. Zelená rajčata se obalí v kukuřičné mouce a opečou na sádle. Nemají chybu. Mike mě je naučil.“

„Ten pozoruhodný autor umí taky vařit?“

„Mike není spisovatel. Je… zkrátka Mike tady dělá všechno kromě psaní.“

Noah se podíval na stůl na stříbrné hodiny od Tiffanyho a přemýšlel, jak rozhovor elegantně ukončit. „Jak pokračuje ta kniha? Jak se ti spolupracuje s autorem?“

„Má talent, Noahu. Je ale taky neústupný, někdy nevstřícný a jindy naprosto příšerný. Ale představuje podnět, kterému nedokážu odolat.“

„Tak se ten výlet vyplatil?“

„Ano. A pokud si něco nevyžaduje moji neodkladnou přítomnost, zdržím se tady přes víkend a budu ho po lžičkách krmit konstruktivní kritikou a povzbuzováním. Existuje nějaký důvod, proč bych měla spěchat zpátky?“

„Ne. Kromě toho, že mi chybíš.“

„Fakt že ti chybím, není zanedbatelný.“

„Nenaléhal bych, aby ses vrátila čistě kvůli mým sobeckým důvodům. Podle nadšení v hlase soudím, že tě redakční práce nesmírně těší.“

„Moc. Píšeš?“

„Když mám čas. Musel jsem přečíst čtvrtletní zprávy, ale každý večer jsem si vyšetřil pár hodin.“ Po krátké odmlce se zeptal: „Doufám, že mě nebudeš popichovat k větším výkonům.“

„Nenazvala bych to popichováním.“

„Nezapomínej, že je to jen vedlejší úvazek, Maris. Nesmím mu dát přednost před povinnostmi v nakladatelství.“

„To chápu. Jenom se nemohu dočkat, až si přečtu něco od svého oblíbeného autora.“

„Netěš se zbytečně. To ještě chvíli potrvá. Nic se nesmí uspěchat.“

„Ale základní motiv už máš promyšlený?“

„Téměř.“

„Ať napíšeš cokoli, s radostí si na to počkám.“

„Jestli máš tolik času na čtení, nejspíš ti nakládáme málo práce.“

„Žádný strach,“ zasmála se. „Tenhle projekt mě plně zaměstnává. Nemluvě o dalších rukopisech, které se mi během nadcházejících měsíců dostanou na stůl. Budu pracovat i ve spaní.“

Taková řeč se mu zamlouvala. Když bude mít Maris plné ruce práce, on je bude mít naopak volné, aby co nejdřív uzavřel smlouvu s WorldView. Tlačila ho lhůta, kterou tak nečekaně stanovil Morris Blume. Přestože ho nepříjemně tížila, byl tomu vlastně rád. Měl před sebou stanovený úkol a cílovou pásku, k níž musí doběhnout.

Nepodléhal panice, ale rozhodně se mu zvedla hladina adrenalinu pokaždé, když si na to vzpomněl. Nepochyboval, že lhůtu dodrží. Kdyby se mu to z jakéhokoli důvodu nepodařilo, s jistotou věděl, že Blumea přesvědčí, aby ji prodloužil. Výkonná rada prahne po Matherly Press příliš dychtivě, než aby se ho během několika dní vzdala.

Maris si pro svůj výlet nemohla vybrat vhodnější dobu. V její nepřítomnosti se mu bude snáze manipulovat s Danielem. Na toho staříka musí jít velmi opatrně. Klíčem k úspěchu je rafinovanost. Kdyby Daniela praštil do hlavy, bránil by se do posledního dechu. Ale když ho jen mírně ťukne, přiměje ho změnit názor. Možná to nebude snadné, ale Noah o svých schopnostech nepochyboval a věřil, že veškeré tchánovy námitky vůči splynutí podniků nakonec překoná.

V Marisině nepřítomnosti má také víc času na Nadiu. Umí být pořádně nepříjemná, když je nespokojená, a nejméně spokojená je, když jí nevěnuje dostatek času a pozornosti, jakou se domnívá, že si zaslouží.

„Počkej, až si tu knihu přečteš, Noahu.“ Marisin hlas ho přenesl do reality.

O čem vlastně mluvila těch několik uplynulých minut? Byl tak zabraný do úvah, že nevnímal ani slovo z toho, co řekla. Nicméně usoudil, že jeho nepozornost vůbec nezaznamenala.

„Celý děj mi neprozradil,“ pokračovala, „ale myslím, že to bude skvělé.“

„Jestli si myslíš, že to bude skvělé, tak to skvělé bude. Poslouchej, miláčku. Strašně nerad tě přerušuju, ale za pár minut musím být v přijímací hale.“

„Co je nového?“ Položila tu otázku s lehkou ironií a bez zahořklosti. Jejich pracovní rozhovory byly obvykle krátké.

„Mám schůzku s Howardem a dobře víš, jak bazíruje na dochvilnosti.“ Howard Bancroft byl právní zástupce Matherly Press a vedoucí právního oddělení. „Jestli se opozdím jen o zlomek vteřiny, týden se mnou nepromluví.“

„Co budete projednávat?“

„Přesně si nevzpomínám, ale tuším, že se jedná o zahraniční autorská práva.“

„Nerada bych na tebe Howarda poštvala, ale potřebuju si s tebou promluvit ještě o jedné věci.“

Musel se ovládat, aby mu hlas nepoznamenala netrpělivost. „V tom případě nebudu spěchat. Oč jde?“

„Je táta v pořádku?“

„Zdá se že ano. Viděl jsem ho včera večer a dneska ráno jsem s ním mluvil.“

„Přišel do práce?“

„Ne. Zavolal mi, jestli to zvládnu bez něho. Naléhal jsem, ať si udělá volno nejen dneska, ale až do konce týdne. Ty tady nejsi, a tak nemáme žádná jednání, která bych nezvládl sám. Pro něj je to ideální doba k odpočinku.“

„Bude se nudit.“

„Má docela nabitý program. Prohlásil, že stráví dopoledne v pracovně a bude se věnovat jistým osobním záležitostem a pak půjde na oběd se starým kámošem. Měli se sejít ve Four Seasons.“

„Oběd se starým kámošem,“ opakovala. „Doufám, že nevypil moc vína.“

„Určitě má právo na pár skleniček, když na ně dostane chuť, Maris.“

„Já vím, ale mám starost, jak se potom vypořádá s těmi schody v domě. Těžko se mu chodí a –“

„Rovnováhu má přece pod kontrolou. Chápu, kam míříš.“

„Když někdo v jeho věku upadne a zlomí si nohu v kyčli, často se už úplně neuzdraví. Kdyby musel být upoutaný na lůžko, zešílel by.“

„Požádám Maxine, aby na něho dohlédla.“

„Ne! To by rozpoutalo třetí světovou válku,“ vykřikla. „Měl by vztek, že ho rozmazluje, a potom bych to schytala já, protože jsem jí o to řekla.“

„Rozumím. A co třeba…“

„Co?“

„Chtěl jsem navrhnout, že s ním o tom promluvím sám. Důvěrně ho upozorním na možné nebezpečí. Ve stylu ‚mezi námi chlapi‘.“

„Ano,“ vydechla s úlevou. „To je mnohem lepší nápad.“

„Zajdu za ním ještě dnes večer a probereme to spolu.“

„Díky, Noahu.“

„Za málo. Ještě něco?“

„Proč?“

„Howard na mě už čeká.“

„Ach, promiň. Neměla jsem tě zdržovat.“

„Nesmysl. Bylo to důležité.“ Chtěl hovor rychle ukončit, ale nepřál si, aby měla starost o Daniela. To by ji mohlo přimět k předčasnému návratu. „Maris, o tátu se neboj,“ dodal mírně. „Je to houževnatý chlap, silnější, než jsme my ostatní ochotni připustit. Opravdu není důvod k poplachu. Jestli tě to uklidní, tak posledních několik dní mi připadal naprosto ve své kůži. Plný hněvu a trpkosti.“

„Myslím, že je to správný postřeh. Jde jen o to, že když nejsem s ním, pracuje mi fantazie a začnu mít starost.“

„Ujišťuju tě, že zbytečně. A teď už vážně musím běžet.“

„Omluv se za mě Howardovi. Vysvětli mu, že za to zpoždění můžu já.“

„Žádný strach. Vymluvím se na tebe.“ Zasmál se. „Zatím se měj.“

„Noahu,“ dodala, než zavěsila. „Miluju tě.“

Na okamžik ho to zaskočilo. A pak po způsobu roztržitého, ale oddaného manžela odpověděl: „Já tebe taky, miláčku.“

Vyznání lásky pro něj nic neznamenala. Byla to ustálená slovní spojení bez hlubšího smyslu. Spoustě žen řekl, že je miluje, ale jen proto, aby se je pokusil dostat do postele. Když chodil s Maris, vyjadřoval jí své city slovy, poněvadž se to od něho očekávalo. Přísahal jí lásku, aby získal od jejího otce souhlas k sňatku a novopečeného manžílka sehrál nanejvýš důvěryhodně. V posledních měsících však jeho vyznání lásky postupně ubývalo.

Maris měla povahu zcela jinou. Až nesnesitelně překypovala citem. O své lásce musela mluvit nejméně jednou denně, a třebaže ta slova slýchal tak často, nezískal k nim žádný vztah.

Její poslední vyznání ho však přimělo k zamyšlení. Ne snad samotná formulace, ale způsob, jakým je vyslovila. Znělo to téměř tak, jako by se snažila potvrdit sama sobě nebo jemu, že ho miluje. Že by ji oslava výročí sňatku o jeho lásce nepřesvědčila? Je možné, že ho stále podezírá z nevěry?

A tak i v okamžiku, kdy bez pozdravu proběhl kolem Bancroftovy asistentky a vešel do právníkovy soukromé kanceláře, rozhovor s Maris mu stále vrtal hlavou. Vyvolal otázky, nad nimiž se bude muset zamyslet. Její „miluju tě“ bylo vysloveno s přídechem zoufalství a on musí posoudit, co naznačuje.

Jedna věc je jistá. Nevyznávala by mu lásku, kdyby znala obsah spisu, který s sebou nesl na schůzku.

„Ahoj, Howarde, omlouvám se, že jdu pozdě,“ prohlásil na svou obranu dřív, než mohl Bancroft cokoli poznamenat. „Mluvil jsem telefonicky s Maris a sdělil jí, že tenhle dokument dostane zítra nebo nejpozději pozítří. Je v nějakém Zapadákově, ale ujistila mě, že tam funguje pošta.“

Bez vyzvání se posadil do čalouněného křesla pro dva a roztáhl paže na horním okraji opěradla. S pohledem upřeným do okna za právníkovým stolem, podotkl: „Víš, Howarde, nechápu, cos musel udělat, aby sis tuhle kancelář zasloužil. Je z ní neuvěřitelně nádherný výhled.“

Jeho přezíravý postoj měl rozptýlit Bancroftovu pozornost před nadcházejícím jednáním. Ze zkušenosti ale věděl, že ten židáček není žádná kavka. Seschlý vzhled mu přidával deset let. V botách s vysokou podrážkou měřil pět stop a pět palců. Měl lysou, do špičky vybíhající hlavu se zřetelnou boulí na temeni. Oblíbil si široké šle, které bez ohledu na počasí kombinoval s tvídovými kalhotami. Na nose mu seděly kulaté brýle na čtení. Howard Bancroft vypadal jako trpaslík. Anebo jako ten, kým ve skutečnosti byl – totiž pronikavě bystrý právník.

„Máš to připravené?“ zeptal se Noah, i když zmíněná listina ležela před ním na stole.

„Mám,“ odpověděl Bancroft.

„Jsem ti vděčný, že sis pospíšil.“

Noah se naklonil dopředu a sáhl pro list papíru, ale Bancroft na ni ztěžka položil ruku, posetou jaterními skvrnami a na hřbetě protkanou vystouplými žílami. „Ne tak rychle, Noahu. Nemám v úmyslu ti to dneska dát.“

„Pročpak?“

„Držel jsem se tvých pokynů a sepsal to, jak sis přál, ale… Smím být naprosto upřímný?“

„To by nám ušetřilo čas.“

„Tvé požadavky jsem do ní včlenil jen nerad. Jsou velmi znepokojující.“

Právník odložil brýle a začal je leštit velkým bílým kapesníkem, který vytáhl z kapsy kalhot. Když jej s třepnutím rozložil, Noahovi to přišlo, jako by mával vlajkou na znamení kapitulace, což by docela dobře mohl udělat. Howard Bancroft v tomhle souboji nemůže zvítězit.

„Vážně? Co tě znepokojilo?“ Noah dodal hlasu břitkost, ale jen do té míry, aby právníka varoval, že důvody, proč po něm dokument žádá, nejsou předmětem diskuse. Nesmějí být ani zpochybňovány. Bancroft však nevyslovené upozornění ignoroval.

„Víš jistě, že s tím Maris bude souhlasit?“

„O tu službu jsem tě požádal jejím jménem, Howarde.“

„Proč se domnívá, že je takový dokument nezbytný?“

„Víš stejně dobře jako já a Maris, že nakladatelská činnost už není záležitostí džentlmenských dohod, jak tomu bylo před sto lety. Jde o bezohledný boj jako ve kterémkoli jiném oboru. Když ustrneš na místě, má to stejný efekt, jako kdybys couval. Když pouze zachováváš daný stav věcí, konkurence tě předběhne, a než se naděješ, skončíš na posledním místě. Přece nechceme, aby se Matherly Press propadl až na konec soutěžního pole, mám pravdu?“

„To byl působivý projev, Noahu. Navrhuju, abys ho přednesl na příští obchodní konferenci a sešikoval jím naše řady. Nicméně mi uniká, jak tvoje trefné poznámky souvisejí s mou otázkou a s příslušným dokumentem.“

„Ten dokument,“ řekl Noah a ukázal na stůl, kde dosud ležel, „je naší záchrannou sítí. Nakladatelská práce podléhá neustálým a rychlým změnám. Matherly Press musí být připraven na nepředvídané situace. Musíme být schopni reagovat okamžitě a nezaváhat v případě, když se nám naskytne vhodná příležitost.“

„Bez Danielova souhlasu.“

Noah nasadil lítostivý výraz. „Ach, Howarde, v tom je ten háček. Mě i Maris bolí srdce, když vidíme, jak Daniel stárne. Ale je to smutný fakt, se kterým se musíme smířit. Kdyby se jeho stav náhle zhoršil, řekněme po srdečním záchvatu, a on nebyl s to rozhodovat o obchodních záležitostech, tahle plná moc nám zaručuje bezproblémové přechodné období a chrání firmu před zmatkem.“

„Osobně jsem takovou klauzuli sepisoval, Noahu. Vím, k čemu slouží. A mimo to vím, že podobné dokumenty máme už spoustu let k dispozici. Vypracoval je Danielův osobní právník pan Stern, když Maris dosáhla jednadvaceti let. Mám u sebe kopie, takže vím, že ty listiny obsahují podmínky pro odpojení lékařských přístrojů, které udržují nemocného při životě, a, jak ses vyjádřil, řešení nepředvídaných situací.“

„O těch dokumentech vím. Tenhle je jiný.“

„Máš pravdu. Přebírá úlohu předešlých. Navíc ti zajišťuje plnou moc rozhodovat za Daniela.“

Noah se zatvářil dotčeně. „Naznačuješ snad, že se chci vetřít –“

„Ne.“ Bancroft zvedl ruce. „Jak Daniel tak Maris se mi zmínili o potřebě pozměnit jejich plnou moc, aby se vztahovala i na tebe. Ale to je odpovědnost pana Sterna, nikoli moje.“

„Ty jsi vhodnější osoba.“

„Pro koho?“

Noah si ho změřil pronikavým pohledem. „Co ti ještě připadá znepokojující, Howarde?“

Právník zaváhal, jako by si uvědomoval, že není moudré pokračovat, ale jeho přesvědčení zřejmě zvítězilo nad opatrností. „Připadá mi to jako eskamotérský trik. Mám dojem, že se to celé odehrává za Danielovými zády.“

„Dal k tomu souhlas. Před třiceti vteřinami jsi to sám řekl.“

Bancroft, zjevně zneklidněný, si přejel rukou po zašpičatělé lebce. „Také mě trápí, že bych měl odsouhlasit tak důležitý dokument, když nebyl podepsaný a notářsky ověřený v mé přítomnosti.“

„Ujistil jsem Maris, že to podepíšu až po ní,“ poznamenal Noah. „Na tom jsem trval. Svůj podpis si nechá notářsky ověřit v Georgii. Až listiny odešle zpět, podepíšu je. Jakmile se vrátí, sejdeme se s Danielem. Upřímně řečeno, myslím, že i jemu se uleví, že to je vyřízené. Komu by se zamlouvala představa, že se kvůli nezpůsobilosti nebo smrti stane bezmocný? Uvítá, že jsme ho té odpovědnosti zbavili.“

„Nikdy jsem nezažil, aby se Daniel Matherly vyhýbal životní realitě, ať byla jakkoli neradostná,“ namítl Bancroft. „Ale proč nepočkáme, až Maris přijede, a neuděláme všechno najednou? Vysvětli mi, proč s tím tolik spěcháš?“

Noah vzdychl, jako by musel potlačovat netrpělivost. „Právě proto, že tady není, Maris chtěla, aby se to vyřídilo co nejrychleji. Pracuje se samotářským a nezkušeným autorem. Dokud nedokončí rukopis, bude často pryč a pokaždé odjede na libovolně dlouhou a blíže neurčenou dobu. Občas dochází k malérům, Howarde. Letecké neštěstí. Bouračka. Náhlá nemoc. Pro případ, že dojde k nejhoršímu, chce mít Matherly Press pojištěný.“

„Proto ten dokument nabude právní moci až tvým podpisem?“

Noah si nervózně poposedl. „Ujistil jsem Maris a teď ujišťuju i tebe, že to nepodepíšu dřív, dokud se na příslušném řádku neobjeví její podpis.“

Bancroft si s ním vyměnil dlouhý pohled a pak zavrtěl hlavou. „Je mi líto, Noahu. Musím mít Marisino slovo, že si přeje, aby ten dokument měl přesně takovou podobu, jakou má, a i poté jí doporučím, aby si rozmyslela stanovené podmínky. Jsou velice neobvyklé a odporují zásadám obezřelosti. Pracuju pro Matherlyovy už pěknou řádku let. Spoléhají na to, že budu za všech okolností jednat v jejich zájmu. Proto doufám, že pochopíš, proč jsem tak opatrný.“

„To je absolutně zbytečné, kromě toho, že mě tím hluboce urážíš.“

„Přesto na tom trvám.“

„Tak dobře. Zavolej Maris.“ Ukázal na telefon. Blufoval, ale riskoval, že Bancroft jeho hru neprohlédne. „Anebo ještě lépe – Daniel zůstal dneska doma. Požádej ho, ať sem přijde a posoudí znění té listiny.“

„Než se sejdu s ním nebo s Maris, rád bych si oživil obsah původních spisů. Dokud k tomu nebudu mít příležitost, nechci ani jednoho z nich zbytečně obtěžovat.“ Bancroft složil ruce na dokumentu, což bylo nanejvýš výmluvné gesto. „Dokud mi nezatelefonuje Daniel nebo Maris a neudělí mi k tomu oprávnění, nemohu ti tu listinu předat.“

Noah na to zareagoval přísným pohledem. Pak se usmál. A jeho úsměv se postupně rozšiřoval. Po pravdě doufal, že jednání mezi ním a Bancroftem skončí nerozhodně. Doufal, že se ten skřet nevzdá příliš brzy a nepokazí mu zábavu. Až doposud to bylo jen zahřívací kolo před drtivým finišem. A on si ho hodlá vychutnat do posledního vydechnutí.

„Takže, Howarde,“ prohlásil s přídechem hrozby v hlase, „zdá se, že mě podezíráš z jakéhosi uskoku.“

„Z ničeho takového tě nepodezírám,“ opáčil právník mírně.

„Výborně. To rád slyším. Protože by se mi příčilo, kdybys mě podezíral z licoměrnosti. Tu totiž považuju za odpornou vlastnost, ty snad ne? Licoměrnost. Zradu. Neloajálnost vůči rodině. Vůči své rase.“

Aniž spustil oči z právníkovy tváře, sáhl pro desky, které s sebou přinesl. Opatrně je položil na stůl a posunul k Bancroftovi, který na ně upřel oči s neblahým tušením člověka, jenž musí odklopit víko koše, ačkoli ví, že je uvnitř stočená kobra. Po minutě téměř hmatatelného ticha a obav otevřel právník desky a letmo se začetl do textu.

„Kdo by to byl řekl, Howarde?“ Noah potřásl hlavou. „Tak tvoje máma se válela s náckama.“

Bancroft svěsil úzká ramena.

„Vidíš, Howarde, informace se rovnají moci. Snažil jsem se dozvědět co nejvíc o lidech, s nimiž se stýkám, zvlášť o těch, kteří by mi mohli překážet. Zkoumání tvé minulosti mě stálo balík peněz a spoustu drahocenného času, ale musím přiznat, že jsem získal víc, než jsem očekával. Navštívil jsem tvou matku v sanatoriu, kam jsi ji uklidil. Po chvilce přemlouvání mi prozradila své ostudné tajemství a jeden ze zřízenců to za zanedbatelný obnos sepsal slovo od slova. Tvoje matka to podepsala. Na poslední stránce. Poznáváš její rukopis? V tu chvíli byla tak zesláblá, že sotva udržela pero. Upřímně řečeno, vůbec mě neudivilo, když pár dní nato zemřela. Ty ten příběh dobře znáš, Howarde, ale já jím byl fascinován. Bylo jí třiadvacet, když ji odvedli z domova v Polsku. Ostatní členy rodiny, bratry, sestry a rodiče postavili ke zdi a zastřelili. Měla štěstí, že ji odvezli do koncentračního tábora.

Tenkrát se ve staré Evropě považovalo třiadvacet let za horní hranici staropanenství. Tvoje matka zabránila své mladší sestře ve sňatku s jejím milovaným, poněvadž ji žralo, že se neprovdala jako první. Její nepřitažlivý vzhled způsobil v rodině nejeden rozkol. Ale v koncentráku ji muži svou přízní doslova zaplavovali. Konkrétně dozorci. Tvoje matka, Howarde, si vyhandlovala rozkrokem život. Rutinně. Celých následujících pět let. Zalíbily se jí výhody, které jí byly poskytovány, a ona je plně využívala. Mohla dřít s ostatními vězněnými ženami, mít oholenou hlavu, živořit o chlebu a vodě a dennodenně se bát o svůj život. Ale to ne. Místo toho si prosouložila cestu k pohodlí. Dobře jedla. Pila víno. Veselila se s Němčourama. Stala se z ní táborová děvka. A proto jí ostatní opovrhovali. Není divu, že si změnila jméno a po emigraci do Ameriky si vykonstruovala smyšlenou minulost.

Ten příběh o židovském bojovníkovi za svobodu, který obětoval život pro ni a její dítě je dojemný, ale zcela nepravdivý, jak jsi sám zjistil, když ti bylo… kolik? Sedm? Osm? Zkrátka jsi byl dost starý na to, abys pochopil podstatu obvinění, které se snášelo na její hlavu. Jednoho dne, když jsi přišel ze školy, ses matky zeptal, proč ti všichni nadávají a plivají na tebe. Tehdy se rozhodla, že se přestěhuje.“

Howardu Bancroftovi se chvěly ruce tak silně, že brýle, které si chtěl nasadit, upustil na stůl. Zakryl si oči a z úst mu unikl tichý sten.

„Nevěděla, který z dozorců v koncentráku byl tvým otcem. Roztáhla totiž nohy skoro pro každého. Měla však podezření, že jím byl ten důstojník, který si prohnal hlavou kulku několik hodin předtím, než spojenci osvobodili tábor. Narodil ses o čtyři měsíce později. Hádám, že tvoje matka už byla v pokročilém stupni těhotenství, a proto nemohla jít na potrat. Anebo měla pro dotyčného důstojníka slabost. Slyšel jsem, že i kurvy mají srdce. Howarde, Howarde, to tvoje tajemství je krajně nechutné. Nemyslím, že by se k tobě židovská komunita chovala přívětivě, kdyby vyšlo najevo, že tvoje matka vesele obskakovala chlápky, kteří naháněli jejich bratry do plynových komor, a tvůj otec poslal tisíce jejich lidí na mučení a na smrt, co ty na to?

Vzhledem k tomu, žes dělal advokáta těm, kteří přežili holocaust, mohli by tvou kampaň považovat za pokryteckou. Tvoji přátelé v Izraeli – kterých je spousta, jak jsem pochopil – by ti zlořečili. Tvoje krev je krví zrádné děvky a árijského vraha. Možná namítneš, že to nemůžu dokázat. Ale dostatečným důkazem je už tvoje reakce. Kromě toho nemusím nic dokazovat. Samotné drby, které o tobě kolují, spolehlivě zlikvidují tvou pověst řádného žida. Ale pouhý náznak něčeho tak ostudného způsobí nenapravitelnou škodu.

Tvoji rodinu to zničí. Poněvadž dokonce tvá manželka a děti věří historce, kterou jste s matkou vymysleli. Při představě, jak je to zasáhne, mi naskakuje husí kůže. Představ si, že budou muset vysvětlovat tvým vnoučatům, že dědeček vznikl z ejakulátu nějakýho nácka. Tvou pověst už nikdy nikdo neočistí a už ti nikdo neuvěří. Budeš žít v hanbě jako lhář a zrádce své víry a rasy, tak jako žila tvoje matka.“

Howard Bancroft tiše plakal do dlaní, tělo se mu chvělo tak neovladatelně, jako by dostal záchvat třesavky.

„Samozřejmě se to nikdo nemusí dovědět,“ pokračoval Noah a hlas mu přešel do optimistického tónu. Vstal a vzal do rukou jak své desky, tak listinu s plnou mocí. „Já dokážu zachovat tajemství. Umím mlčet jako hrob.“ Zvedl pravici se zkříženým ukazovákem a prostředníkem.

„Nicméně si jsem jistý, že pochopíš, proč jsem tak opatrný,“ posměšně opakoval právníkova slova. „Kopie doznání tvé matky je u mě v sejfu. Další kopii má můj právník, kterého jsem si k tomuto účelu zvlášť zaplatil. Je to úlisný člověk bez špetky svědomí a se silnými antisemitskými sklony. Kdyby mě potkala nějaká zvláštní nehoda, má přísný příkaz rozeslat podepsanou výpověď tvé matky do synagog ve všech newyorských čtvrtích a jejich okolí. Bude to zajímavé čtení, že, Howarde? Zvlášť líčení, jak ho kouřila německým oficírům doslova na potkání. Někteří z nich byli příliš vybíraví na to, aby se pohlavně stýkali s židovkou, ale orální sex se zřejmě nepočítal.“

Noah zamířil ke dveřím. Přestože právník se ani nepohnul a neustále vzlykal do dlaní, Noah prohlásil: „Ne, ne, Howarde, neobtěžuj se mě vyprovodit. Přeju hezký zbytek dne.“

KAPITOLA 13

„Zítra odjíždíš?“

„Hned ráno,“ odpověděla Maris. Těkala nervózním pohledem po soláriu a vyhýbala se přímému pohledu na Parkera. „Mike zařídil, že pro mě přijede člun. V půl desáté mi ze Savannah letí letadlo do Atlanty, kde přesednu na spoj na letiště LaGuardia.“

„Příjemnou cestu.“ Jeho mrzoutský výraz napovídal, že doufá, že bude mít obzvlášť příšerný let.

To bylo toho dne poprvé, kdy se setkala s Parkerem. Brzy ráno se vkradla do kuchyně, zhltla studené ovesné vločky, oběd pak úplně vynechala a později požádala Mikea, aby jí k večeři přinesl do chaty sendvič. Chtěla být sama, a tak se vymluvila na práci. Chtěla si znovu přečíst rukopis s maximálním soustředěním a bez vyrušování. Mike se s jejím vysvětlením spokojil. Aspoň to předstíral.

Pokud byl Parkerův kyselý obličej známkou jeho rozpoložení, udělala dobře, že si ho celý den držela od těla. Vypadal popuzený a zjevně se potřeboval s někým pohádat. Čím dřív mu řekne, co říct musí, a odjede, tím lépe.

„Než odjedu,“ začala, „domnívám se, že bychom si měli naposledy promluvit o tvém rukopisu. Skoro celý den jsem ho znovu hodnotila.“

„Hodnotila. Tak se nazývá ten důvod?“

„Důvod?“

„Proč se mi vyhýbáš.“

Fajn. Chce se pohádat. Proč mu nevyhovět? „Ano, vyhýbala jsem se ti, Parkere. Máš mi to snad za zlé? Po tom –“

Odmlčela se, když Mike vešel se servírovacím podnosem. „Čerstvý broskvový koláč,“ oznámil.

Parker se zakabonil. „A kde je zmrzlina?“

„Chceš, aby se roztála dřív, než ti to předhodím? Kristepane…“ Mike položil podnos na stůl, pak odběhl do kuchyně a jakoby sám pro sebe si polohlasně postěžoval, jak jsou dneska všichni nedůtkliví. Vrátil se s krabicí vanilkové zmrzliny, kterou navršil na ještě teplé porce koláče.

„Já se najím u sebe v pokoji,“ řekl a zmocnil se jedné z misek. „V televizi dávají film s Bette Davisovou. Kdybys něco potřeboval, obsluž se sám,“ ucedil směrem k Parkerovi. „Maris, kdybyste něco potřebovala vy, zaklepejte na mě. První patro, první dveře napravo.“

„Děkuju, Mikeu. Nedokážu si představit, že bych vás vyrušila. Ten koláč vypadá báječně.“

„Dobrou chuť.“

Když Mike odešel, Parker zaútočil na svou porci koláče a zmrzliny, jako by na pochoutku dostal vztek. Sotva dojedl, s hlasitým břinknutím hodil lžičku do prázdné misky, postavil ji na podnos a odjel v křesle k počítači. „Chceš si přečíst, na čem jsem pracoval, nebo ne?“

„Samozřejmě že si to chci přečíst.“ Zatímco se tiskly nové stránky, Maris si pochutnávala na koláči. S kameninovou miskou v ruce pomalu přistoupila k přeplněné knihovně a prohlížela tituly Parkerovy rozsáhlé sbírky. „Vidím, že máš rád detektivky.“

Otočil k ní hlavu. „Pokud jsou slušně napsané.“

„Takže ti připadá, že Mackensie Roone píše slušně.“

„Je dobrej.“

„Jenom dobrej? Vždyť máš všechny díly Decka Caytona.“

„Četlas nějakého?“

„Pár, ale ne všechny.“ Vytáhla z police jednu knih a prolistovala ji. „Mrzí mě, že jsme ty detektivky nevydali. Skvěle se prodávají.“

„A proč myslíš, že se skvěle prodávají?“

„Proč se líbí tobě?“

Na okamžik se zamyslel. „Jsou nenáročné, ale zábavné.“ Přikývla. „Stejný názor mají miliony čtenářů po celém světě. Postava Decka Caytona se zamlouvá jak mužům, tak ženám, a proč ne? Je bohatý. Práce detektiva je jen jeho koníčkem. Bydlí na přepychové jachtě, řídí rychlá auta, létá vlastním luxusním letadlem. Cítí se dobře jak v džínách, tak ve smokingu.“

„A ještě líp bez nich.“

„Určitě jsi četl ten příběh o vraždě v nudistické osadě.“ Ďábelsky se usmál. „To je můj nejoblíbenější.“

„To mě neudivuje.“

„Je tam skvěle vylíčený hlavní hrdina.“ Roztržitě olízla ze lžíce tající zmrzlinu. „Deck Cayton je okouzlující, duchaplný, pohledný. Je –“

„Je to idiot.“

„Někdy ano. S velkým I. Ale je tak poutavě vykreslený, že mu čtenář snadno odpustí chyby. Autor mu propůjčuje lidské rysy, což čtenáři ocení a ztotožní se s tím. A ačkoli je ozbrojený, nebezpečný a drsný, pod hrubou slupkou skrývá citlivou duši.“

„Od smrti své manželky.“

„Přesně tak. V textu se na to neustále naráží, ale díl, ve kterém zemřela, jsem nečetla.“

„To je v prvním dílu,“ řekl. „Nehoda na lyžích. Deck ji vyzve k závodu ve sjezdu a ona narazí do stromu. Pitva prokáže, že byla už několik týdnů těhotná. Oni to netušili. Měla by sis to přečíst.“

„To rozhodně udělám.“ Zaťukala si lžičkou o přední zuby. „Všiml sis, jak autor zabudoval do vyprávění důvod Deckovy citlivosti? Pro tu tragickou a osudovou nehodu se čtenář dokáže vžít do jeho pocitů.“

„Mluvíš jako redaktorka.“

Zasmála se. „Nejspíš ze zvyku.“

„Je vidět, žes o tom hodně přemýšlela.“

„Analyzuju každý bestseller. A zvlášť ty, které vydala konkurence. Musím zjistit, proč Deck Cayton působí na čtenáře tak pozitivně. Součástí mé práce je snaha předvídat, co široká veřejnost chce číst.“

Snědla koláč do posledního drobečku. „Ale to neznamená, že mu o to míň fandím. Nehledě na jeho motivaci, je Deck akčním hrdinou nadživotního formátu, kterému se vždycky podaří vyřešit případ, dopadnout zloducha a dostat do postele hlavní hrdinku.“

„A přivést ji k orgasmu.“

Maris rázně zaklapla knihu a vrátila ji na polici k ostatním. Řekl to jenom proto, aby ji vyprovokoval, což se mu podařilo. Jenomže ona to nehodlá dát najevo. „Jak jsem řekla, zamlouvá se jak mužům, tak ženám.“

Její záměrně zdrženlivé vyjádření u něho vyvolalo úsměv, ale přešel je bez poznámky. „Který díl se ti nejvíc líbil?“

„Dočasná změna.“

Zašklebil se. „Opravdu? Zrovna v tomhle dílu se Deck chová jako měkkota.“

„Protože dá ženské hrdince najevo hlubší city?“

Parker si výsměšně položil ruku na srdce. „Kápne do noty svým ženským fanynkám.“

„Krátce nato se ale zachová jako hulvát. V závěru příběhu je zase ten starý známý manipulátor, jakým touží být každý chlap.“

„Splnil tvoje fantazie?“

„Deck Cayton?“

„Tvůj manžel. Jeho román zapůsobil na tvůj vyfantazírovaný svět jako roznětka. Splnilo – pardon, splňuje – jeho chování v posteli tvoje očekávání?“

Přísně si ho změřila. „Parkere, to je skutečně zcela nevhodný dotaz.“

„To znamená, že ne.“

„To znamená, že ti do toho nic není. Tvoje zvědavé dotazy ohledně mého osobního života jsou nepřístojné. Právě proto jsem se předešlý večer a celý dnešní den vyhýbala tomu, abych se s tebou ocitla o samotě. Co se stalo v čističce, mě přivedlo do rozpaků. Jsem vdaná.“

„Co se stalo v čističce? Nevzpomínám si na nic, co by tvůj stav zkompromitovalo.“

Jeho předstíraná nevědomost ji dopálila, ale nehodlala mu udělat radost tím, že by dala vztek najevo. Změnila taktiku a s lhostejným výrazem postavila prázdnou misku na podnos na stole.

„Tomu polibku připisuješ zbytečně velký význam, Parkere. Ptal ses, proč jsem to dovolila, a poněvadž v tomhle bodě nemáš jasno, poskytnu ti vysvětlení. Dovolila jsem to, protože kdybych se s tebou prala, bylo by to pro oba nedůstojné a trapné. Vylepšený golfový vozík není místem, kde bych chtěla zápasit o svou čest. A ani na okamžik si nedělej iluze, že jsem se tě bála.“ Obdařila ho vychytralým pohledem. „Klidně bych ti utekla.“

„Ouvej! To bolelo, Maris. Bojuješ se mnou nečistě.“

„Což je jediný způsob boje, který podle všeho sám praktikuješ.“

„Je to jediný způsob boje. Tečka.“

„Jinými slovy, jaký má zápas smysl, když nebojuješ o vítězství?“

„Přímočará logika,“ ucedil stroze. „Zvítězit za každou cenu. Ať to stojí, co to stojí, nehledě na to, jakou strategii použiješ. V tomhle směru jsem se už poučil – přesněji řečeno, byl jsem poučen. Chce-li člověk stanout na vrcholu, musí být ochoten zdolat daný úsek.“

Přestože ji zaujala urputnost, s jakou předmět rozhovoru rozebíral, neuniklo jí, že se mu v očích objevil nebezpečný výraz, který ji varoval, že nemá příslušné téma pitvat podrobněji.

„Chci s tebou pracovat na Závisti. Jestli mi tu možnost koupil jeden bezvýznamný polibek, nemusela jsem zaplatit moc. Mohli bychom na tu dětinskou záležitost jednou provždy zapomenout a věnovat se tomu, co mě sem v prvé řadě přivedlo? Totiž tvoje kniha a moje touha ji koupit.“

„Za kolik?“

O penězích spolu dosud nehovořili, a teď ji jeho přímá otázka zaskočila. „O tom jsem zatím neuvažovala.“

„Tak začni.“

„Je to předčasné.“

„Možná pro tebe, ale pro mě ne.“

„Ještě jsem nečetla celý rukopis, Parkere. Dokud to neudělám, neuzavřu s tebou smlouvu.“

„A já nebudu dřít do posledního dechu na dokončení knihy, kterou nakonec můžeš odmítnout.“

„Je mi líto, ale to je běžný postup.“

„Pro mě ne.“

Čerstvě vytištěné stránky mu ležely úhledně srovnané na klíně. Nemohla se dočkat, až si je přečte. Měl však pevně sevřené čelisti a Maris věděla, že je tvrdohlavý natolik, aby trval na svém. „Můžeme se dohodnout.“

„Poslouchám.“

„Vyplatím ti poměrnou část honoráře, jakmile budu mít k dispozici podrobnou dějovou osnovu.“

„V tom případě se nedohodneme. Nic takového nebude.“

„Proč?“

„Protože mě baví psát spontánně, bez osnovy.“

„Vždyť by ses jí nemusel držet. Když tě v průběhu práce napadne něco lepšího, nebudu trvat na původní verzi. Chci po tobě jen hrubé obrysy příběhu, náznak zápletky.“

„To by pokazilo překvapení.“

„Jsem tvoje redaktorka. Já nemusím být překvapená.“

„Ovšemže musíš. Jsi především čtenářka, pak teprve redaktorka. Jsi prvním barometrem toho, jestli je kniha dobrá, nebo ne. Dějové zvraty přispívají ke kvalitě díla. Kromě toho vynaložím úsilí raději na psaní příběhu než přiblblý osnovy.“

„Radím ti, abys nespěchal, Parkere. Ve svůj i v můj prospěch.“

„Do toho nepůjdu.“

„Mluvíš jako Todd.“

„Todd?“

Přistoupila ke stolu, na kterém ležel rukopis Závisti. „Okamžik… myslím, že je to v šesté kapitole. Ne, v sedmé. Při výstupu mezi ním a Roarkem. Svěřuje se Roarkovi, že mu profesor Hadley navrhl, aby se jeho hrdina choval k otci jinak, a Roark se domnívá, že ten návrh je opodstatněný.“

Přelétla stránky textu. „Tady je to. Strana devadesát dva. Todd říká: ‚Kdyby náš slavný profesor napsal knihu, mohl by se svými postavami naložit, jak se mu zlíbí. Ty si se svými dělej, co chceš. Ale tohle jsou moje postavy. Já je stvořil. Vím, co je motivuje. A k Hadleyho obrazu je rozhodně nezměním. Ne. V žádném případě. Do toho nepůjdu.‘“

Zadívala se na něj. Pokrčil rameny. „Fajn. Ať za mě mluví Todd.“

„Bože, ty jsi ale paličák.“

Měřili si jeden druhého, až se Parker konečně zeptal: „Chceš slyšet, co jsem napsal dneska, zatímco ses mi vyhýbala?“

Ignorovala ironickou poznámku a odpověděla: „Ovšemže to chci – říkals slyšet?“

„Napadlo mě, že ti budu předčítat, protože je to napsané lajdácky. Psal jsem rychle. Neobtěžoval jsem se s velkými písmeny ani s interpunkcí a tak dále. Sedni si.“

Zabořila se do měkkých polštářů v jednom z proutěných křesel, vyklouzla ze sandálů a zastrčila nohy pod sebe. Dojel k jejímu křeslu, zablokoval brzdu a upravil stínítko stojací lampy tak, aby mu světlo dopadalo přímo na stránky. S výjimkou nevelkého kuželu světla byla v místnosti tma.

„Poslechl jsem tě, Maris, a dal větší prostor té dívce. Objeví se i v jiných scénách, ale tahle, v níž vystupuje ona a Roark, se odehrává večer po tom fiasku s Hadleym. Profesor přeloží termín pohovoru až po svátku Díkůvzdání. Roark se vrátí na kolej, stáhne Todda z palandy a – jak jsi navrhovala – chce z něho vymlátit duši. Pár jejich spolubydlících však rvačku přeruší a Todd vyvázne jen s rozbitým rtem a krvavým nosem. Roarkovi se omluví.“

„Opravdu?“

„Opravdu. Prý se domníval, že to bude dobrý vtip, ale nedomyslel následky. Nepočítal s tím, že se profesor zachová tak přísně, když Roark přijde na schůzku pozdě. Předpokládal, že Roarka jen lehce klepne přes prsty a pak normálně proběhne konzultace.“

„Je Todd upřímný?“

„Není důvod, proč ho podezírat z neupřímnosti, mám pravdu?“

„Ne. Nejspíš ne.“

„Dobrá. Takže Roark se spokojí s Toddovým vysvětlením a omluvou, ale pořád je vzteky bez sebe. Je zoufalý. Má mizernou náladu. Zavolá té dívce a domluví si s ní schůzku na večer. Ujistí ji, že by ji moc rád viděl, že má za sebou příšerný den. Podobné řeči.“

„Touží po něžné a milující péči.“

„Přesně tak.“ Parker odpočítal prvních několik listů a pak je nechal jeden po druhém doplachtit na zem vedle kolečkového křesla. „Tohle si můžeš přečíst sama. Mimochodem, tu dívku jsem pojmenoval Leslie.“

„To se mi líbí.“

„Abych vyprávění zkrátil, Roark vezme Leslie do restaurace Sonic Drive-in. Objednají si francouzské brambory a višňovou limonádu.“

„To si tedy užívají.“

„Hele, nech ho na pokoji, buď tak laskavá. Musí dodržovat rozpočet. A mimo to, náhodou má francouzské brambory a višňovou limonádu moc rád.“

„Promiň. Pokračuj.“

„Když se najedí, odjedou k jezeru. Roark zaparkuje. Nechá vypnuté autorádio. Ticho se kdovíproč zdá být vhodné. Tady je to… ‚Ticho, jež ho obklopilo, bylo uklidňující a skýtalo stejnou úlevu jako maminčina náruč. Jeho dnešní den sestával ze samých chaotických událostí, střetávajících se sérií rozběhů a pádů. Mezi výbuchy hněvu se trápil zdrcujícím zklamáním, které mu způsobil jeho přítele i on sám.‘“

„Výborně.“

„Děkuju,“ utrousil nepřítomně a znovu začal pročítat stránky. „‚Ten večer nepřekypovala Leslie nadšením jako obvykle, ale byla neobvykle zamlklá. Roark usoudil, že jeho zarputilá nálada je nakažlivá a poznamenala i ji. Nad francouzskými bramborami vedli nesoustavnou debatu o ničem.‘ To si taky můžeš přečíst sama.“

Sjel prstem po stránce, až našel úsek, který hledal. „Teď poslouchej.“

„Poslouchám.“

„‚Měsíc v úplňku stál těsně nad obzorem a zrcadlil se na hladině pod tak ostrým úhlem, že jeho mihotající světlo zalilo celé jezero. Jeho záře však studila. Proti obloze, která se právě toho dne oblékla do zimního, se na protějším břehu nehybně tyčily v bezvětrné noci borovice a strohé smrky, přísné a mlčenlivě jako indické inkoustové lepty.‘“

„To se mi líbí.“

„Jejich rozhovor byl nucený, šroubovaný. Leslie se Roarka neptala, kam mají namířeno po odchodu z baru. Cestou k jezeru ani nepípla…? Kristepane, vážně jsem to tak napsal?“ Z kapsy košile vytáhl červenou tužku a tu část věty proškrtl. „Ale její mlčení už začíná lézt Roarkovi na nervy. Chce vědět, na co myslí.“

Znovu se pustil do čtení. „‚Roark v sobě potlačuje otázky tak usilovně, až má pocit, že mu praskne hrudník. «Proč jsi tak potichu?» Věděl, že tón jeho hlasu by ji mohl rozzlobit. On by se určitě naštval, kdyby někdo, kdo se celý večer tvářil zasmušile jako hrobník, ho zcela samozřejmě obvinil, že je zdrojem jakýchsi tichých potíží.

Když se však k němu Leslie obrátila, vyčetl z jejího výrazu pouze laskavost. Místo výtky porozumění. A z ničeho nic si Roark uvědomil, jak je krásná.

Když ji uviděl poprvé, v duchu konstatoval, že je hezká. Sympatická a milá na pohled. On a jeho kamarádi, s nimiž ten večer popíjel, si ji vybrali za objekt zájmu ve skupince studentek. Společně ji zhodnotili a oplzle komentovali její fyzické přednosti, které mezi sebou muži obvykle komentují. Získala vysoké skóre.

Ale ten večer mu připadala krásná způsobem, který nijak nesouvisel s její hezkou tváří ani tělesnými křivkami. Vyzařoval z ní půvab hlubší, než jaký jí vtiskla dokonalá pleť, a mimořádnější než její pozoruhodně modré oči.

Šířila kolem sebe krásu, kterou dokáže jen málokdo plně ocenit. Podle současných společenských měřítek by ale neměla velkou hodnotu. Byla kultivovaná a prostá, ale čistá a vlídná. Vzbuzovala v člověku dojem, že je milován a ctěn navzdory svým nedostatkům, navzdory čemukoli. Ten večer obestírala Leslie krása, jakou muž hledá ve tváři své životní partnerky.‘“

Když se Parker odmlčel a vzhlédl k ní, Maris se zmohla jen na nepatrné přikývnutí a pohyb rukou, jímž naznačila, aby pokračoval.

„Leslie se ho zeptala, co se mu přihodilo, že je tak vydřenej. Pochopitelně jsem se vyjádřil jinak.“ Parker pustil list na zem a na následující stránce našel místo, odkud chtěl pokračovat ve čtení.

„‚Roark hovořil plných deset minut. Slova z něho tryskala v souvislém proudu, jako by je vybíral po celý den a řadil do sledu, jenž jim propůjčí nejsilnější důraz a nejvýmluvněji jí přiblíží míru jeho zoufalství.

Avšak nakonec přešla jeho sklíčenost v zuřivost. Zřetelně jí vylíčil plamennou diskusi, kterou vedl sám se sebou, spor, který by ospravedlnil jeho vztek na Todda. «Ať se jde s těmi svými omluvami vycpat!» Sevřel ruku v pěst. «Škodu, kterou způsobil, tak snadno nenapraví.»

Když dal průchod svému hněvu, proklel nafoukaného profesora za to, že nemá kouska srdce, a zároveň projevil obavy, že se mu už možná nepodaří zcela obnovit kontakt s Hadleym, čímž si vyslouží mizernou známku na konci závěrečného semestru.

Slov postupně ubývalo, až se rozplynula docela. Roark se znovu pohroužil do ticha a zachumlal do kabátu, ne snad proto, aby se zahřál, ale poněvadž se styděl, že tím proslovem ze sebe udělal sebelítostivého uplakánka.‘“

Parker znovu zvedl hlavu a zadíval se na Maris. „Tak co? Mám skončit, nebo pokračovat?“

„Pokračuj. Prosím.“

„Navážu Lesliinou odpovědí.“

Sklopil oči k rukopisu. „.Počkala, až opadne jeho hněv, až začne být zřejmé, že do vozu proniká chlad zvenčí. Její dech mezi nimi vytvářel obláčky páry. Hovořila tiše jako ten, kdo chlácholí zdivočelé zvíře, které na chvíli zkrotlo. «To, co se dneska stalo, je vlastně pozitivní, Roarku.»

Odfrkl si a obrátil se k ní. «Pozitivní? Můj ty Bože, a v čem je to pozitivní? Ne že bych věřil v Boha.»

Věděl, že ateisticky laděná poznámka se jí nebude líbit. Leslie byla hluboce věřící, jíž se dotkla jakákoli narážka znevažující náboženství. Obvykle ho za taková slova vyplísnila a požádala, aby si přihlouplé postřehy nechal pro sebe. Tentokrát se rozhodla, že je bude ignorovat.

«Bereš to tak tragicky proto, že pro tebe psaní tolik znamená.»

To dávalo smysl. Chtěl slyšet víc. «A protože pro tebe tolik znamená, nakonec uspěješ. Kdybys dokázal nad nedorozuměním s profesorem Hadleym mávnout rukou nebo se mu zasmát, pak bych ti poradila, aby sis volbu svého budoucího povolání rozmyslel. Tu příhodu bys hodil za hlavu jen v případě, kdybys nebyl posedlý psaním. Tvoje reakce vypovídá o opravdovosti tvého zájmu. Následná malomyslnost…, která je na pozadí všeho pouhou bouří ve sklenici vody… svědčí o míře touhy psát a psát dobře. Zasáhlo tě to v místě, kde to nejvíc bolí, což potvrzuje, že děláš to, k čemu jsi byl stvořený.» Usmála se. «Já jsem to potvrdit nepotřebovala. Ale ty možná ano. A jestli ano, pak ta zkušenost stojí za všechnu tu úzkost, kterou způsobila.»

Vezme ho za ruku a sevře ji v dlaních. ,«Když se nad tím zamyslíš, Roarku, uvědomíš si, že mám pravdu».‘“

Když se Parker odmlčel, Maris do ticha řekla: „To je výjimečně vnímavá mladá žena.“

„Myslíš?“

Přikývla a bradou ukázala na listy v jeho klíně. Zeptala se: „Jak na to Roark zareaguje?“

„Jako by zareagovala většina mužů v situaci nabité emocemi.“

„A to?“

„Podle toho, jestli okolnosti vyvolávají příjemný nebo nepříjemný pocit, jestli máme chuť někoho praštit nebo si to rozdat v posteli.“

KAPITOLA 14

Maris si odkašlala. „Nepřipadá mi, že by Roark chtěl někoho uhodit.“

„Nebylas to ty, kdo navrhl, abych jejich vztah obohatil?“

„Byla.“

„Takže… Ti dva se políbí a ovzduší zhoustne. Roark jí rozepne kabát a přitiskne se k ní. Ona mu umožní přístup ke své obnažené pokožce.,Sametová, hřejivá, hebká kůže ženy,‘ stojí tady. Ještě to rozvedu.“ Něco si poznamenal.

„Zlehka jí přejede rukou po ňadrech. Poprvé ode dne, kdy se spolu začali vídat, ji políbí. Dotkne se jejích bradavek a naznačí jí vzrušení a slastné možnosti, jež se nabízejí muži a ženě, co jsou ochotni je společně prozkoumávat.“

Maris se rozbušilo srdce.

„Její vůně. Její dech. Vůně její pokožky, kterou laská jazykem. A k tomu rozmrzelost uplynulého dne. Předehra zkrátka nestačí. Náš hrdina umírá touhou. A tak si zavede Lesliinu ruku do kalhot a ona – delikátně řečeno – ho obslouží ručně.“

„To je delikátně řečeno?“

Její zastřený hlas ho přiměl zvednout hlavu. Zadívá se na ni. „Ve srovnání s některými jinými volitelnými výrazy ano.“

„Jak myslíš.“

„Roark jí řekne, že ji miluje.“

„Myslí to upřímně?“

„V tu chvíli? Celým srdcem.“

Parkerův vážný výraz ji rozesmál. „Už o tom nepochybuju. Co Leslie odpoví?“

„Hm,“ zabručel zamračeně. „Jak se ukáže, je ta ruční práce její dárek na rozloučenou. Dá mu kopačky.“

„V tu chvíli a hned?“

„Je to tady černé na bílém.“

„Aha. Rozejde se s ním z důvodů, který jsi naznačil v první verzi?“

„Jo.“

„Tak to je od ní hezké. A moudré. Přestože ji to zřejmě trápí, udělá to, co jí připadá pro oba nejlepší, zvlášť pro Roarka. V prvé řadě myslí na něj a na jeho kariéru.“

„Možná. Ale něco ti povím, Maris. Když se holka zvedne a sbalí to bezprostředně potom, co chlap dospěje k vyvrcholení, je to pro něj pořádná ledová sprcha.“

„Nejspíš ano.“

„To si tedy piš,“ přisvědčí vážně. „Zeptej se kterýhokoli chlapa.“

„Stačí mi tvé slovo.“

„V Roarkových očích je to pěkná mrcha. Nestojí o její soucit, a kdo si vlastně myslí, že je, sakra? Stručně řečeno je jak se patří naštvanej.“ Maris chtěla něco namítnout, ale Parker vztyčil varovně prst a zarazil ji. „Aspoň zpočátku.“ Zvedl zbývající stránky. „Mám pokračovat?“

„Prosím.“

„Ten den začal příšerně a skončil přímo katastrofálně.

Napadne ho, že se opije, ale nespatřuje v tom žádný smysl. Dnešní zklamání se přenese do příštího dne a on mu bude muset čelit navzdory ukrutným bolestem hlavy.

Mimo to nemá omluvu, proč by měl pít. To právo přísluší člověku pouze v případě, že má co oslavovat… nebo oplakávat. Smí se truchlit nad neštěstím, k němuž dojde shodou okolností, například z boží vůle nebo z rozmaru Osudu. Ale ronit slzy kvůli vlastním chybám neopravňuje člověka k takové výsadě. Odpovědnost za žalostnou situaci způsobenou sobě samému nelze tak snadno setřást.

Přestože za utrpení toho dne by nejraději svalil vinu na Leslie, na Hadleyho a na Todda, Roark si uvědomil, že částečně, ne-li zcela, si za ně může docela sám.

Leslie je na svůj věk nezvykle moudrá a zkušená. Ba co víc, je až bolestně upřímná. Jejich osobní touhy jsou natolik neslučitelné a jejich sny tak odlišné, že spolu nemohou sdílet společný život. Ke střetu jejich cílů došlo už v této chvíli. V budoucnosti by jejich srážka skončila tragicky. Nevyhnutelný rozchod by v nich zanechal jizvy a hořkost.

Skutečnost, že volila moudře a rozhodla se vrátit do rodného města a k dávné lásce, mu její ztrátu neulehčila, ale to, že vztah ukončili dřív, než vůbec začal, jim ušetřilo budoucí bolest a zklamání. Takhle se aspoň rozloučili ve stadiu, kdy oběma zůstanou jen samé příjemné vzpomínky.

Profesor Hadley měl nárok být vyvedený z klidu. Nestál o to, aby vzdělával hloupé studenty. Žertík, který nastražil jeho spolubydlící, rozrušil Roarka pravděpodobně stejně jako Hadleyho jeho pozdní příchod. Profesorův čas je příliš drahý a jeho rady příliš cenné, aby jimi plýtval na hlupáky. Fakt, že se spoléhal na Toddovo slovo v záležitosti tak závažné, jako byl příslušný pohovor, bylo samo o sobě projevem hlouposti.

Roark měl nyní za úkol dokázat Hadleymu, že pravdou je opak a že není žádný idiot. Z té zkušenosti se může poučit. Musí se z ní poučit. Kdyby to neudělal, byl by skutečný hlupák, a pak by se Hadley domníval, že by byla škoda marnit kvůli němu čas a úsilí.

Byl to první chladný podzimní den. Ale kromě toho i den, kdy Roark Slade stanul na prahu dospělosti. Bez oslav či požehnání absolvoval rituál přechodu. Jestli se toho rána probudil se zbytky nevinnosti, téměř vzápětí se jich zbavil. Po dnešním dni pro něj důvěra znamenala pouhé slovo, vzdálený ideál, který v jeho životě nebude mít praktické využití. Počínaje tímto dnem, jeho důvěru vždy poznamená skepse.

Sám si ten přerod uvědomil až o mnoho let později, kdy mohl hodiny, dny a měsíce listovat stránkami svých osobních dějin. Hledal určující okamžik, kdy jeho život ztratil kouzlo a získal prokletí. Jeho pátrání pokaždé skončilo u tohoto dne. Ještě několik měsíců po onom úterý před Díkůvzdáním přemýšlel Roark o profesoru Hadleym a dumal, jaké si z té trapné zkušenosti má vzít poučení. Uvažoval o všem, co se dozvěděl od Leslie o sobě, coby o muži a spisovateli. O tom všem hodně přemýšlel.

Ale myšlenkám na to, co se dověděl o svém nejlepším příteli Toddovi, se záměrně vyhýbal.‘“

Když Parker dočetl poslední stránku, zůstal chvíli civět na závěrečnou větu, pak list pustil a nechal ho dopadnout na zem k ostatním. Teď byla podlaha kolem kolečkového křesla vystlaná stránkami rukopisu.

Tiše, a aniž pohlédl na Maris, řekl: „To je zatím všechno.“

Pomalu uvolnila nohy zpod těla a spustila je na zem. Několikrát si po nich přejela dlaněmi nahoru a dolů, pak volně sepjala ruce, při hlubokém nádechu napřímila ramena a zase spustila.

„Dobrá, Parkere. Je to v rozporu se zvyklostmi naší firmy, ale dám ti zálohu ve výši deseti tisíc dolarů za dokončení knihy. Až bude hotová, domluvíme spolu podmínky autorské smlouvy. Když ji porušíš a prodáš knihu jinde, těch deset tisíc vrátíš z honoráře, který ti vyplatí jiný nakladatel. Pokud ji dodržíš, přičteme je k záloze, na které se definitivně dohodneme. A radím ti, aby sis sehnal agenta.“

„A já ti radím, aby ses vzpamatovala.“

„Znamená to, že odmítáš?“

„Chci pětadvacet tisíc. A to mi ještě stěží pokryje výdaje. Musím kupovat náplň do tiskárny, papír…“

„To používáš nějaký děsně drahý papír,“ podotkla ironicky. „Patnáct tisíc. To je projev dobré víry, uvážím-li, že o té knize příliš nevím.“

Několik vteřin její nabídku zvažoval. „Patnáct tisíc. Ale odečtou se ze zálohy, na které se definitivně dohodneme. Jinými slovy, těch patnáct táců mi patří, ať se děje co se děje. Jestli si Matherly Press nemůže dovolit zariskovat s patnácti tisíci, měli byste hned zítra úředně zavřít krám.“

Samozřejmě měl pravdu a další dohadování nemělo smysl.

Bouřlivější dohadování si nechá na konečné jednání o autorské smlouvě.

„Platí. Jakmile se vrátím do New Yorku, nechám sepsat předběžnou smlouvu. Prozatím uzavřeme džentlmenskou dohodu.“ Natáhla ruku.

Uchopil ji, pevně stiskl a přitáhl se k ní blíž. „Ty nejsi džentlmen ani v nejbujnější fantazii.“

Naklonila se ještě víc dopředu, až se ocitla obličejem těsně u jeho, a šeptla: „Ani ty ne.“

Se smíchem jí uvolnil ruku. „To je pravda. Chceš si s sebou vzít tohle?“ Ukázal na listy poházené na podlaze.

„Ráda. Chtěla bych, aby si to přečetl taky táta.“

„A co manžel?“

„Noah se obvykle věnuje obchodním povinnostem a redakční práci přenechává mně, ale protože se budu osobně podílet na vydání téhle knihy, jsem si jistá, že si to přečte taky.“

Parker zacouval s křeslem, aby si mohla kleknout a posbírat stránky rukopisu. „Pomohl bych ti, ale –“

„Neobtěžuj se.“

„– ale líbí se mi to takhle. Po pravdě jsem už věnoval jistou úvahu fantaziím, kdy přede mnou klečíš na kolenou.“

„A plazím se po čtyřech?“

„Mimo jiné.“

Vzhlédla k němu, ale vzápětí toho zalitovala. Neusmíval se, ani si ji nedobíral. Ta poznámka přesáhla meze jeho obvyklého špičkování.

„Jde o erotické fantazie. V některých státech by mě za ně zavřeli.“

„Přestaň, Parkere.“

„Dobrá, přestanu.“

„Díky.“

„Ale až se přestaneš tak dívat.“

„Jak?“

„Skrz naskrz ošukáníhodná.“

„Takový výraz neexistuje.“

„Skrz naskrz? Ten existuje taky.“

„Měla bych tě zažalovat za sexuální obtěžování.“

„Popřel bych to.“

„To je jediný důvod, proč to neudělám.“ Sbírala listy kvapnými, hněvivými pohyby. Vtom si všimla jizvy.

Neměl ponožky a bosé nohy mu vězely v sandálech, které byly truchlivě nové a neošoupané. Jizva mu přetínala horní část nártu pravé nohy, šplhala po kotníku a mizela pod spodním lemem nohavice. Kůže v té oblasti byla vystouplá a napjatá.

„Zblízka vypadá dost příšerně, ale ve srovnání s jinými je vlastně docela pohledná.“

Zvedla hlavu. „Je mi to líto, Parkere.“

„Nemusíš se omlouvat. Zájem o něco tak bizarního je přirozený. Na zvědavé pohledy jsem zvyklý.“

„Ne. Chtěla jsem říct, že je mi líto, že tě potkalo něco takového, ať už to bylo cokoli. Muselo to hrozně bolet.“

„Zpočátku ano.“ Zaujal lhostejný postoj, který, jak věděla, jen předstíral. „Ale po několika letech jsem si na bolest zvykl. Postupně se zmírnila. Ale vrací se v chladném počasí. Tehdy to bolí jako čert.“

„Proto ses odstěhoval na Svatou Annu? Abys unikl drsné kontinentální zimě?“

„To byl jen jeden z mnoha důvodů.“ Otočil křeslo. „Jdu si pro kousek koláče? Chceš taky?“

Už měla v ruce všechny listy a napřímila se. „Ne, díky. Musím si jít lehnout. Požádala jsem Mikea, aby mě vzbudil časně ráno.“

„Jasně.“

Jeho chování se jako zázrakem změnilo. Během několika vteřin studilo jako led. Viděla jeho jizvy jak na duši, tak na nohou, a s tím se nedokázal smířit. Považoval je za stejnou slabost, jakou je nedostatek mužnosti. Což bylo směšné.

Poněvadž, nehledě na zjizvené nohy, měl Parker rysy opravdového muže. Široká ramena a hrudník a – jak si povšimla už při jejich setkání – svalnaté paže. Také nohy, aspoň podle tvarů, jež rozeznala pod kalhotami, byly statné.

Když se Mikea zeptala, proč Parker nepoužívá elektrický vozík, odpověděl, že si chce uchovat fyzickou kondici, a když musí pohánět kola ručně, posiluje paže.

Nebyl klasicky pohledný jako Noah. Rysy ve tváři měl výrazně asymetrické, ale právě díky nepravidelnosti působil jeho obličej poutavě a zajímavě. Hranatá brada, strohé vzezření a hustá kštice, které věnoval minimum péče, to vše mu dodávalo mužnou přitažlivost.

Mužnou přitažlivost, před kterou bude vdaná žena v bezpečí jedině o samotě.

„Ozvu se ti brzy, Parkere.“

„Však já nikam neodjíždím,“ odsekl štiplavě.

„A piš srdcem.“

„Jasně. Na shledanou, Maris.“ Odjel do kuchyně, aniž se na ni podíval. Jako by před ní utekl. Lítací dveře se za ním zavřely s tlumeným bouchnutím.

Maris osaměla v prázdné, zšeřelé místnosti. Cítila se nejistě a poraženecky. Parkerovo chování ji rozčarovalo. Získala sice to, kvůli čemu sem přijela – jeho souhlas k dokončení Závisti. Ale snad by ho nezabilo, kdyby jí naposledy podal ruku, aby jejich dohodu potvrdil, nebo snad ano? Ani neřekl, jestli se spolu ráno ještě uvidí. Nečekala prodlužované a sladkobolné loučení; nicméně tohle se jí docela dotklo.

Upřímně řečeno, neměla z odjezdu velkou radost. Místo aby se těšila na návrat do svého „rajonu“, kde přízvuk, vůně kuchyně a zvuky noci jsou konejšivě známé, zjistila, že se zítřejšího odjezdu děsí.

Ostrov ji uchvátil štědrou krajinou a muzikálním hmyzem, jehož koncerty ji každý den ukolébaly k spánku. Zprvu jí dusné a vlhké ovzduší připadalo lepkavě těžké a téměř k nesnesení, ale záhy si zvykla a oblíbila si jeho dech na obnažené pokožce. Tilandsiemi obrostlé stromy působily bezmála tak úctyhodně jako příliv a kouzelný a svůdný ostrov jako by patřil do jiného světa.

A stejně tak Parker Evans. Tu myšlenku však rychle zahnala.

Uvědomila si, že jí stránky rukopisu zvlhly v křečovitě sevřených prstech. Uvolnila pěsti a mrzutě potřásla hlavou. Původ těch smyslných myšlenek nebyl žádnou záhadou. Začaly v ní klíčit ve chvíli, kdy jí Parker předčítal ty zpropadené pasáže o roztoužených polibcích a bradavkách a slastných možnostech, jež se nabízejí muži a ženě, kteří jsou ochotni je společně prozkoumávat.

Měla v úmyslu se vrátit do domku pro hosty a přečíst si ten úsek o samotě, ale rozmyslela si to. Přečte si jej až po návratu do New Yorku, v jasném světle zářivek, ve známém prostředí, za bezpečnou hradbou svého pracovního stolu a pracovních povinností. Přečte si je, až se jejich autor nebude v sousední místnosti bavit fantaziemi, kvůli nimž by mohl skončit ve vězení.

Když vyšla ze solária, vypůjčila si z Parkerovy knihovny jeden z detektivních příběhů Mackensieho Roonea. Měla pocit, že ten večer se jí nebude usínat snadno. Může jí dělat společnost milý detektiv Deck Cayton.

Když druhý den ráno vjel Parker do budovy čističky, vyplašil mývala. „Už je skoro ráno, kamaráde. Radši koukej mazat.“ Zvířátko se protáhlo dírou mezi uvolněnými prkny a uteklo.

Rád přijížděl do čističky před východem slunce, kdy bylo ještě poměrně chladno a od moře vál slabý větřík. S oblibou pozoroval, jak se první světlo dere dovnitř škvírami ve stěně. Představoval si, že ta stará stavba má duši, která se probouzí za rozbřesku v marné naději, že jí nový den vdechne někdejší život a význam.

Představoval si to, poněvadž se s tím dokázal ztotožnit.

Věděl, jaké je, když ostatní člověka odepíšou, udělají nad ním kříž, odvracejí se od něho a lítostivě pokyvují hlavou se slovy, že už nikdy k ničemu nebude.

Se stejným pocitem se probudil už nesčetněkrát. Než si uvědomil svou situaci, blesklo mu myslí letmé očekávání toho, co den přinese. Vzápětí ho však bolest dohnala ke krutému poznání, že nový den nepřinese nic kromě stejné bezútěšnosti a beznaděje jako ten včerejší a předvčerejší.

Díky bohu, že se vymanil z té sebezničující infekce.

Svým dnům určil smysl jen silou vlastní vůle a stanovil si cíl. Vydržel i přesto, že ho to stálo trýznivá fyzická muka a jeho vytrvalost mnohokrát málem skončila kapitulací. K cíli zbývají pouhé týdny.

Otevřenými dveřmi vlétl pták a vyrušil ho z úvah. Hnědý, kropenatý opeřenec – pozorovatel ptáků Mike by ho nejspíš určil ze třiceti metrů – se usadil na okraji půdy, nachýlil hlavu ke straně a zvědavě si Parkera prohlížel.

„Vsadím se, že se divíš, co tady pohledávám.“

Sám se divil, proč si dneska ráno povídá se zvířaty, ale vlastně ani ne. Kdysi chrlil nadávky na celou smečku fiktivních krys, které mu ohryzávaly bezvládné nohy, lezly mu přes klín, po břiše a po prsou, aby se mu zakously dlouhými a ostrými zuby do krku a do obličeje. A tak ho nevyvedlo z konceptu, když oslovil tak neškodného a skutečného tvora, jakým je obyčejný pták.

Do opuštěných trosek přijel proto, aby podrobil analýze dějovou zápletku a objevil v ní případné nedostatky. Přijel sem, aby zhodnotil míru své připravenosti a znovu si položil otázku, zda mohl omylem něco přehlédnout. Přijel sem, aby si představil, jak sladká bude msta a čím ji završí, jak ji po čtrnácti letech zakončí.

Někdy se sem uchyloval jednoduše proto, aby utekl před Mikem. Fakt, že dva neústupní svobodní mládenci společně obývají dům, mohl snadno přerůst v situaci, kdy by jeden neústupný svobodný mládenec byl až příliš. Když to mezi nimi začalo jiskřit, tak zásadně Parkerovou vinou. Ve srovnání s ním měl Mike svatou trpělivost.

Bez Mikea se však neobešel a odmítal myslet na den, kdy k tomu bude přinucen. Jeho přítel by skutečný věk nepřiznal, ale Parker věděl, že mu je určitě přes sedmdesát. Bohudíky, že se těší pevnému zdraví a má energie za dva.

Měl toho starého chlapíka upřímně rád – ne, zbožňoval ho. Bývaly ale doby, kdy mu lezl na nervy i trpělivý Mike Strother, pak potřeboval naprostou samotu a jedna místnost mu nestačila k tomu, aby se utkal se svými démony.

To ráno sem přijel proto, aby přemýšlel o Maris. Tady mezi rozpadajícími se zdmi se mu vylíhl v hlavě plán, jak ji dostat na ostrov Svaté Anny, do svého domu a svého vlivu.

Ale neplánoval, že se mu dostane pod kůži.

Přesto se neměl k tomu, aby ji politoval. Jestli má Noahu Reedovi ukázat, jak chutná peklo na zemi, je nezbytné zpracovat jeho manželku. Maris se připlete do křížové palby, k níž bezpochyby dojde, a to je zatraceně zlé. Ale vlastně si to zaslouží už jen proto, že si toho parchanta vzala. Tváří se a mluví chytře, ale moc chytrá nebude.

„Jen si to představ: Vzala si chlapa jen proto, že se zamilovala do postavy z jeho knihy. Není to pitomost?“ zeptal se vrabce.

Ne, nesmí připustit, aby brečel nad Maris Matherlyovou-Reedovou. Co na tom, že ho dokáže rozesmát, příjemně se s ní povídá, vzhlíží k němu s lítostivým, uslzeným pohledem a soucítí s jeho jizvami? O její soucit nestojí. Nepotřebuje ho. A určitě by ho nelitovala, kdyby tušila, co pro ni chystá –

„Ty hajzle!“

Parker se bleskurychle otočil i s křeslem právě v okamžiku, aby uhnul před knihou, která mu letěla na hlavu.

KAPITOLA 15

Srazil ji o zlomek vteřiny dřív, než ho mohla zasáhnout do spánku. Přistála ve špíně vedle křesla a vyslala do vzduchu obláček prachu. Poznal obálku. Byl to první díl Decka Caytona.

Maris stála v otevřených dveřích. Když přišla do opuštěné čističky bavlny poprvé, z opatrnosti se zdráhala vejít dovnitř. Toho rána kolem ní zářila aura jako čerstvá supernova. Kdyby práh, na kterém stála, byl bránou do pekel, pochyboval, že by ji to zastrašilo.

Díky tomu, že mu nabídla pohled na obrys nohou – od kotníků po boky – přes průsvitnou sukni, nechal ho její výbuch vzteku v klidu. Oči mu přitahovala ta nezřetelně naznačená křivka v klíně, ale ovládl se a upíral je do neutrální krajiny nad pasem. Bůhví že ji už víc provokovat nemusel.

Nevzrušeně se zeptal: „Tobě se ta kniha nelíbila?“

„Jdi se vycpat.“

„To se mi nechce.“

S rukama zaťatýma v pěst, jež držela strnule podél boků, k němu zamířila a přitom odříkávala: „ ,Aspoň se rozloučili ve stadiu, kdy oběma zůstanou jen samé příjemné vzpomínky.‘“ Zastavila se asi metr od křesla a on si všiml, že má na očích brýle. „Buď jsi plagiátor, anebo notorický lhář, ale v obou případech jsi hajzl.“

„To už jsi říkala. Rozuměl jsem ti hned napoprvé.“

„Tak jak je to? Jen abych věděla, na čem jsem. Ale jedno je horší než to druhé.“

„Přepokládám, žes citovala ze sedmnácté kapitoly, strana dvě stě čtyřicet tři. Deck stojí u hrobu své zesnulé ženy.“ Předstíral zmatek. „Nejsem si jistý, jestli je možné být plagiátorem sebe sama.“

Vzteky se nezmohla na slovo.

„Deck je ochromený žalem, ale je rád, že vstoupila do jeho života aspoň na chvíli,“ pokračoval. „Myslím, že je to celkem vydařené.“

„Natolik vydařené, abys to použil znovu. V Závisti. Potom, co se Leslie rozejde s Roarkem.“

V kolik hodin asi objevila pasáž, která ho prozradila? uvažoval. Včera pozdě v noci, když ležela v posteli v chatě, anebo si četla u ranní kávy? Na okolnostech nezáleželo. Odhalila jeho tajemství a měla vztek.

„Proč jsi mi lhal, Parkere?“

„V téhle věci jsem ti nelhal,“ opáčil klidně. „Nezeptala ses mě, jestli jsem Mackensie Roone. Nezeptala ses mě, jestli jsem napsal sérii detektivek s Deckem Caytonem. Ani když jsme si o něm včera večer povídali, ses nezmínila –“

„Nedělej ze sebe pitomce! Lhals mi schválně! V opačném případě by ses se mnou o tak podstatnou informaci podělil.“

„Podstatnou? To sotva. Vůbec není důležitá. Je nevýznamná. Kdyby ses mě zeptala –“

„Vymyslel by sis nějakou pohádku. Jako je od samého začátku tohle.“

„Kdybych nechtěl, abys mě odhalila, nepoužil bych tu větu v Závisti a pak ti nedoporučil, aby sis přečetla první díl Decka Caytona.“

„Což byla další z tvých her, které měly vyzkoušet, jak jsem chytrá,“ vybuchla.

Měla rozcuchané vlasy a zrůžovělé tváře, jako by celou cestu od domu běžela. Po pravdě vypadala rozkošně a voněla vanilkou z čerstvě upečených koláčků.

„V brýlích jsem tě ještě neviděl. Normálně nosíš kontaktní čočky?“

Netrpělivě si prohrábla vlasy. „Chci vědět proč.“

Ztišila hlas, ačkoli bylo patrné, že jí to dalo hodně práce. Prsa se jí rychle zvedala a klesala, jako by míra a váha nadávek uvězněných v hrudi vytvářela vnitřní tlak.

„Proč jsi se mnou hrál tu směšnou hru, Parkere? Nebo Mackensii, nebo jak se sakra jmenuješ.“

„Parker Mackensie Evans. Mackensieová se jmenovala za svobodna moje matka. Když jsem se rozhodoval pro pseudonym, připadala mi ta volba logická. Tak můžu mámě navěky lichotit. A to jméno má břink. Je androgynní. A –“

„Odpověz mi.“

„– ochrání mě.“

„Před čím?“

„Před odhalením.“ To slovo po ní hodil jako rukavici. Ještě dlouho poté leželo mezi nimi na špinavé podlaze vedle knihy. Konečně řekl: „Když se začaly prodávat detektivky s Deckem Caytonem, přál jsem si zůstat anonymní. A přeju si to i nadále.“

„Ty knížky byly hrozně oblíbené. Proč ses chtěl skrývat za pseudonymem?“

Složil paže na prsou a pronikavým pohledem si ji změřil. „Proč myslíš, Maris?“

Pootevřela rty, jako by se chystala promluvit, ale svitlo jí a zase je sevřela. V rozpacích odvrátila zrak.

„Správně. Deck Cayton je idolem každého muže. A podle tebe i každé ženy. Je bystrý a pohotový, dopadne zločince a hlavní hrdinku dostane do postele. Proč bych mu kazil šviháckou prezentaci, kdybych se před veřejností objevil v kolečkovém křesle?“

„Na obálce chybí fotografie autora,“ přemítala nahlas. „Žádné autogramiády ani besedy. Často jsem zpochybňovala tržní strategii tvého nakladatele a divila se, proč ses do ní nezapojil. Jednoduše tě chránil.“

„Omyl. Chránil jsem se sám. Ani můj nakladatel neví, jestli Mackensie Roone je chlap nebo ženská. Nikdo nezná pravou identitu Mackensieho Roonea. Moje agentka tvrdí, že spekulace dosáhly rozměrů –“

„No ovšem,“ přerušila ho Maris. „Mackensie Roone má agentku. Znám ji. Ale Závist jsi mi nenabídl jejím prostřednictvím. Proč?“

„Ona o té knize neví.“

„Proč?“

„Protože jsem jí o ní neřekl. Získá svá procenta z částky, kterou Závist vydělá, poněvadž se zúčastní jednání o konečném znění autorské smlouvy. Ale do té doby jsem se rozhodl jednat na vlastní pěst.“

„Proč?“

„Jako by tady byla ozvěna…“

„Než tě zabiju, Parkere, chci to pochopit.“

Navzdory první části věty teď vypadala spíše popleteně než rozzlobeně, ačkoli cítil, že mu poskytla pouze dočasný oddech. Jestli ji má aspoň trochu prokouknutou – a měl dojem, že jí začíná rozumět –, věděl, že jakmile bude mít možnost o tom přemýšlet důkladněji, dostane na něj znovu vztek.

„Vysvětli mi to, Parkere. K čemu to tajnůstkářství?“

„Chtěl jsem napsat jinou knihu. Zcela odlišnou od úsečných rozhovorů a akčního děje, jaké jsou v detektivkách s Deckem Caytonem. Nechápej mě špatně, nebylo snadné je napsat.“ Nevesele se usmál. „Přiznám se, že mě samotného překvapilo, že se staly tak oblíbené.

Ale právě proto, že jsou tak oblíbené, a fanouškové Decka znají tak dobře – chci říct, že se pro některé stal doslova členem rodiny, který si mezi vydáním dvou knih jen někam odskočil na návštěvu –, že ode mě hodně očekávají. Chtějí totéž, ale přesto něco jiného. Chtějí, aby Decka v každé epizodě potkalo nové a vzrušující dobrodružství, ale začali by remcat, kdybych se příliš odchýlil od původního stylu. Je těžké splnit jejich očekávání. Každý následující díl se prodával líp než předcházející, a to mě těší. Ale zároveň se zvyšovalo riziko i úroveň a bylo stále obtížnější překonat ty předešlé.“

„Stejnou písničku jsem slyšela i od jiných úspěšných spisovatelů,“ řekla Maris. „Tvrdí, že je těžké překonat sám sebe. Noah tvrdí totéž o Poraženém.“

Parker neměl zájem mluvit o Noahovi ani o jeho zatraceném bestselleru.

„Řekl jsem ti pravdu, Maris, a teď ji chci slyšet od tebe. Kdyby ti zčistajasna zavolala moje agentka a oznámila: ,hádejte, co pro vás mám? Na stole přede mnou leží román od autora detektivek s Deckem Caytonem. Ale je to něco docela jiného. Spíš psychologická záležitost. A on chce, abyste to vy četla jako první.‘ Svrběla by tě, viď?“

Při tom pohoršlivém výrazu zamrkala, ale před jeho pronikavým pohledem, který se jí vpíjel do očí, neuhnula.

„Chtěl jsem, aby tě svrběla nad Závistí, Maris. Ale bez toho, abys věděla cokoli o mé úspěšné minulosti.“

Odvrátila pohled, narovnala si brýle a roztržitě smetla z paže mouchu. Když se na něj zase podívala, prohlásila: „Tak dobře. Nevyjádřím se tak hrubě jako ty, ale ano, takový telefonát by mě vzrušil. Proč by to bylo tak hrozné?“

„Protože jsem chtěl znát nestranný názor.“

„A to tě opravňuje k tomu, abys ze mě dělal hlupáka?“

„Ne, krucinál! To jsem…“ Cítil, jak mu v hrdle bublá vztek. Usoudil, že nejspíš proto, že její argument byl opodstatněný. Začal tedy znovu: „Tu úvodní kapitolu jsem ti poslal bez průvodního listu proto, že to byl jediný způsob, jak si zaručit nestranný posudek. Chtěl jsem, abys k textu přistupovala bez předsudků. Nechtěl jsem, aby tě při čtení ovlivňovala moje pověst autora bestsellerů. Chtěl jsem, aby to byla dobrá kniha.“

„Byla by stejně dobrá i bez té komedie. Reagovala bych na ni stejně.“

„Ale nemohl bych si tím být jistý, mám pravdu?“ Poskytl jí čas na odpověď, ale ona mlčela. Neměla totiž co říct. Měl pravdu a ona to věděla. „Ano, podvedl jsem tě. Ale potřeboval jsem sám sobě dokázat, že je ve mně víc než konzument skotské, sukničkář s velkou bouchačkou a ještě větším pérem.“

„Deck Cayton má v sobě mnohem víc.“

„Díky. Taky si myslím. Netušil jsem, že budeš mít stejný názor.“

Sehnula se a zvedla knihu.

„Hodláš mě s tím přetáhnout přes hlavu?“

„Možná.“ Hněv z ní ještě nevyprchal. Dosud v ní doutnal, ale dařilo se jí ho potlačovat. „Ale i když mnou cloumá vztek, nebudu si ho vybíjet na knihách. Nedokázala bych na ní udělat ani oslí uši.“

„Mluvíš mi přímo z duše.“

Smířlivý úsměv mu oplatila popuzeným pohledem. „Nezkoušej to na mě s cukrbliky, Parkere.“ Podala mu knihu a oprášila si ruce. „Cos udělal, bylo –“

„Hnusné.“

„Tenhle výraz jsem použít nechtěla.“

„Ale je na místě. Když jsem ten kousek rukopisu dával do obálky, byl jsem podělanej strachem.“

„Z čeho? Z odmítnutí?“

„Přesně tak. Mohlas mi poslat úsečný dopis. Napsat, že nemáš zájem. Sdělit mi, že to stojí za starou bačkoru. Že bych měl přestat psát a místo toho navlíkat korále nebo plést košíky. V tom případě bych si nejspíš koupil balíček žiletek a zamkl se v koupelně.“

„To není k smíchu.“

„Máš pravdu, není.“

„Jenomže na to, abys spáchal sebevraždu, jsi příliš velký egoista.“

Jak málo ho zná. V nejtemnějším období jeho života nastaly chvíle, kdy měl duši stejně zjizvenou jako nohy a city tak zjitřené jako rány, které se nechtěly hojit. Kdyby se mohl hýbat, zvolil by cestu nejmenšího odporu a se vším by skoncoval.

Ale i přesto, že se zmítal v hlubinách beznaděje, byl naplněný vůlí žít. Odhodlání mu vdechla jakási všemocná síla nebo vesmírná podstata, silnější než je jeho ubohá lidská duše.

Anděl to však nebyl. Aspoň ne anděl v běžné podobě. Plán, který chystal pro Noaha Reeda, neobsahoval ani stopu vlídnosti, božího požehnání nebo svátosti.

Uchopil Marisinu ruku a silně ji stiskl. „Má to pro mě nesmírný význam. To bys neměla podceňovat.“

Stisk mu neopětovala a pátravě se mu zadívala do očí. „Proč jsi poslal Závist, Parkere, právě mně? Znám nakladatele detektivek Mackensieho Roonea. Je to velmi schopný člověk.“

„Ano, je,“ souhlasil vážně.

„Existují stovky redaktorů v desítkách velkých nakladatelství. Čím se liším od ostatních? Proč sis vybral zrovna mě?“

„Podle toho článku v časopise.“ Doufal, že nepozná, že lže. Jemu ta odpověď připadala postačující, ona si ho však měřila planoucím pohledem, který ho zneklidňoval. „To, v čem tě citoval, mě přesvědčilo, že jsi pro Závist ta pravá redaktorka. Líbilo se mi, cos řekla o vztahu obchodu a kvality textů. Já tuhle knihu nepíšu pro peníze. Deck Cayton mi obstaral víc peněz, než budu vůbec kdy potřebovat. Závist píšu pro sebe. A jestli si najde čtenáře, budu jen rád. A když ne, ty v ní vidíš něco hodnotného, a to pro mě znamená zásadní potvrzení talentu.“

„Já jí čtenáře najdu.“ Vyprostila ruku z jeho. „O to se postarám. Už jsem do té knihy vložila příliš mnoho.“

„Mizerných patnáct tisíc?“

„Peníze jsem neměla na mysli.“

Z tváře mu zmizel přihlouplý úsměv. „Já vím,“ odvětil vážně.

„Měla jsem na mysli…“

Zazdálo se mu, že se jí v očích zaleskly slzy, ale mohl to být také klamný odraz na sklech brýlí. „Vím, o čem jsi mluvila, Maris.“

Vyměnili si dlouhý a významný pohled. Sžírala ho touha se jí dotknout. „Nechci, abys odjela.“

Nevěděl, že to řekne, dokud neuslyšel, jak jeho vlastní chraplavý hlas naplnil tíživé ticho. Netušil, že mu něco takového vylétne z úst, ale svá slova myslel vážně. A myslel je vážně z důvodů, které vůbec nesouvisely s pomstou na Noahu Reedovi.

„Dopiš svou knihu, Parkere.“

„Zůstaň.“

„Ozvu se ti.“ Couvla o několik kroků, pak se otočila a vydala se pryč. „Maris!“

Nezastavila se, ani nezvolnila krok a neobrátila se, i když ji znovu zavolal jménem.

KAPITOLA 16

„K tomu setkání mělo dojít už dávno. Jsem ráda, že sis udělala čas.“ Nadia Schullerová vyslala přes stůl úsměv ke svému hostu.

Jako kulisu pro důvěrnou schůzku zvolila Nadia malou, útulnou restauraci na Park Avenue zařízenou ve francouzském stylu. Nabízené pokrmy byly prosté. Nadia považovala filigránové sklo v oknech za poněkud procovské, ale přispívalo k přátelské atmosféře restaurace.

A právě na tuhle strunu chtěla při obědě zahrát – totiž na strunu přátelství.

Což bylo svým způsobem problematické, když spí s manželem svého hosta.

„Děkuju za pozvání.“ Maris se upjatě usmála a otevřela jídelní lístek, aby dala jasně najevo, že chce zahájit a ukončit oběd, jak nejrychleji to etiketa dovoluje.

Ke stolu přistoupil číšník v dlouhé bílé zástěře. „Co budeš pít, Maris?“ zeptala se Nadia.

„Ledový čaj.“

„Já si objednám bílé víno. Nedáš si taky?“ Znělo to, jako by jí dovolila, že si může dát alkoholický nápoj, jestli na něj má chuť.

Maris svou prosbu zopakovala, ale tentokrát oslovila číšníka: „Ledový čaj, prosím. Se spoustou ledu a čerstvým plátkem citronu.“ Pak se zase obrátila k Nadie. „To je zvyk z jihu.“

„Tam pijou ledový čaj celý rok, nemám pravdu? Spolu s měsíčním svitem.“ Když si Nadia objednala víno, číšník odešel. „O tvém výletě na jih vím všechno.“

„Ale?“

„Od tvé sekretářky. Řekla mi o něm, když jsem ti telefonovala kvůli dnešnímu obědu.“

„Myslela jsem, že ses to dozvěděla od Noaha.“

„Ne. Noaha jsem neviděla už… vlastně od toho večera, kdy jste se spolu zúčastnili té recepce s předáváním cen.“

Nezávazně si povídaly, dokud jim číšník nepřinesl nápoje a neodrecitoval speciality šéfkuchaře. Nadia si vyžádala několik minut na rozmyšlenou. To zdržení Maris očividně vyvedlo z rovnováhy, ale Nadia se nenechala tak snadno odbýt.

Neměla Maris ani trochu ráda a byla skálopevně přesvědčená, že nechuť je vzájemná. Obě byly úspěšné podnikatelky, ale jejich přístup k práci, k mužům a k životu vůbec se výrazně lišil.

Maris Matherlyová-Reedová požívala veškeré výhody, jež Nadie byly odepřeny. Maris se narodila v bohaté a vážené rodině a jedla stříbrnými příbory.

Navštěvovala nejlepší soukromé školy a bývala častým hostem módních večírků v módních sídlech na Long Islandu. Její fotografie se nejednou objevila ve společenské rubrice. Procestovala celý svět.

Měla zadek, který nevyžadoval bolestivou a nákladnou liposukci, aby byl malý a pevný. Byť pěkně tvarovaný, neroztála by na něm kostka ledu. A ten zadek měla v pěkném hnízdečku.

Nadia, původně Nadine, se narodila chudá. Nemajetnost rodiny byla omluvitelná, zato zabedněnost a hrubost rodičů považovala za neodpustitelnou. Už v předpubertálním věku se rozhodla, že v Brooklynu rozhodně nezůstane, ani se neprovdá za nějakého budižkničemu, s nímž by se věčně hádala, z čeho má zaplatit nájem a jak uživit stále se rozrůstající potomstvo.

Byla totiž přesvědčena, že je předurčena k mnohem lepšímu životu.

O panenství ji ve třinácti připravil její první zaměstnavatel, vedoucí jistého obchodu, kde prodávala odpoledne po vyučování. Přistihl ji ve skladu při krádeži laku na nehty a rtěnky a dal jí na vybranou mezi upocenou souloží a soudem pro mladistvé.

Nehledě na nepohodlí při souložení na bednách v zatuchlém skladu s chlápkem s těžkopádnýma, vlhkýma rukama a dechem páchnoucím po česneku to nebyl tak špatný obchod.

A první z nesčetných případů, kdy Nadia vyměnila sex za něco, co chtěla, nebo aby se vyhnula něčemu, co naopak nechtěla. Střední školu považovala za trest, který si musí odkroutit, ale bavila se tím, že přebírala spolužačkám kluky.

Nad jejich zlomenými srdci nehnula ani brvou. Nevadilo jí, že nemá žádnou kamarádku. Dokud po ní kluci šíleli, škemrali o její přízeň, zahrnovali ji dárky a vodili do společnosti výměnou za to, co by s radostí prováděla tak jako tak, proč by si z toho dělala hlavu?

Když začala dostávat známky, které nevyhovovaly požadavkům kladeným na absolventy, profesor matematiky souhlasil, že jí upraví prospěch, oblaží-li ho svými ústy. Profesorku světových dějin, truchlivě ordinérní ženu, dojalo až k slzám, když Nadia přiznala, že ji tajně zbožňuje. Během jediného deštivého večera stráveného v profesorčině bytě prosyceném pachem kočičích výkalů se Nadina dostatečná zlepšila na chvalitebnou.

Jakmile měla diplom v kapse, vyvarovala se dalšího vzdělávání. Na učení neměla trpělivost. Místo toho se vrhla střemhlav do pracovního procesu, po půl roce měnila zaměstnání, až konečně sehnala místo redaktorky okrskového týdeníku.

To byla první práce, která se jí zalíbila a pro niž se cítila být jako stvořená. Během několika prvních týdnů se rozhodla, že tohle je obor, v němž zahájí svůj nový život – zahájila ho tím, že si změnila křestní jméno – a dosáhne slávy.

Šéfredaktora přemluvila, aby jí příležitostně dovolil publikovat krátký článek. Jednání probíhalo na zadním sedadle jeho auta ve stínu řadového domku, který obýval se svou manželkou a čtyřmi dětmi. Nadia se na něj obkročmo posadila, přivedla ho do stavu nejvyšší blaženosti a získala jeho dosud udýchaný souhlas k prvnímu pokusu.

Články Nadi Schullerové tvořily pomlouvačné, klevetnické a žertovné příběhy ze života lidí z nejbližšího okolí. Záhy se staly nejoblíbenějšími příspěvky a Nadina kariéra začala stoupat.

Teď, po dvanácti letech a nesčetných milostných románcích, seděla naproti Maris Matherlyové-Reedové, chovala se zdvořile, avšak dusila v sobě nesmírnou nechuť vůči ženě, která ji předčila, aniž o to usilovala. Kdyby ji Maris nesnášela stejně, Nadina nenávist by nebyla tak hluboká. Nehodlala však Maris tolerovat zdánlivý nezájem, jejž jí projevovala, jako by si nezasloužila sebenepatrnější pozornost.

Když se setkaly před vchodem do restaurace, Nadia komentovala Marisino opálení v obličeji zbarveném jižanským sluncem a zlomyslně ji upozornila, že přímé slunění škodí pleti.

Marisina nevzrušená odpověď zněla: „Příště si s sebou vezmu klobouk.“

Objednaly si předkrm. Když Nadia podávala Maris ošatku s pečivem, podotkla: „To je tragická záležitost s tím Howardem Bancroftem, viď?“

Poznámka vyvolala očekávanou reakci. Maris odmítla pečivo lehkým zavrtěním hlavou a očí jí posmutněly. „Velmi tragická. Dozvěděla jsem se to až včera pozdě odpoledne po příjezdu.“

„Jak dlouho šéfoval vašemu právnímu oddělení?“

„Od mého narození. Všechny nás to šokovalo.“

„Tuší někdo, proč se zabil?“

„Nadio, já –“

„Nedělám rozhovor pro ‚Besedu o knihách‘. Noviny to vylíčily poměrně příšerně. Vaše tiskové oddělení mi poskytlo oficiální, přikrášlenou verzi. O způsobu, jakým si vzal život, v ní nepadla zmínka, ale o to víc se psalo o jeho zásluhách pro Matherly Press.“

Howarda Bancrofta našli v autě zaparkovaném půl bloku od jeho domu na Long Islandu s vystřeleným mozkem a pistolí v ruce.

„Zaměstnanci Matherly Press se navzájem dobře znají. Copak nikdo z nich nezachytil varovné signály?“

„Ne,“ odvětila Maris. „Noah s ním měl to osudné odpoledne nějaké jednání. Howard se prý choval úplně normálně.“ Smutně potřásla hlavou. „Všichni ho měli moc rádi, zvlášť v židovské komunitě. Nechápu, co ho dohnalo k tak zoufalému činu.“

Číšník přinesl hlavní chod. Při jídle se věnovaly příjemnějšímu tématu – knihám, které hodlá Matherly Press vydat na podzim. „Mám tušení, že to pro nás bude veleúspěšné roční období,“ svěřila se jí Maris. „Možná zdaleka nejúspěšnější.“

„Mohu tě citovat?“

„Můžeš.“

Nadia otevřela svůj všudypřítomný zápisník a požádala Maris, aby uvedla tituly a autory, kteří ji zvlášť zaujali. Když si všechno poznamenala, odložila pero a uždibla si skromné sousto grilovaného mořského okouna. „Pověz mi, na čem pracuješ v Georgii.“

„To nemohu.“

Nadia přestala žvýkat. „Proč ne?“

„Poněvadž to není určené pro veřejnou diskusi.“

„To je úžasné. Zbožňuju tajemné projekty.“

„Tenhle tajemný opravdu je a musí takový zůstat. Už fakt, že ti to říkám, by sis měla nechat pro sebe. Prosím, nikde se o tom nezmiňuj.“

Nadia se napila vína a zadívala se na Maris přes okraj skleničky. „Právě jsi dala ostruhy mé neukojitelné zvědavosti.“

„Tak buď zvědavá.“

„Ten autor –“

„Si přeje být anonymní. Ani to bych ti neměla prozrazovat. Jeho totožnost neznají ani moji zaměstnanci, takže by ti nepomohlo, kdyby ses pokoušela vymámit informace na někom z Matherly Press.“

„Nikdo neví, co je to za chlapa?“

„Neřekla jsem, že je to muž.“

„Jasně, tos neřekla. To znamená, že jde o ženskou?“

„To znamená, že ti to nepovím.“

„Prozraď mi aspoň něco,“ žadonila Nadia. „Jako kamarádka kamarádce.“

„Nejsi moje kamarádka.“

Marisin tón vyvedl Nadiu z konceptu. Po tak strohém prohlášení se rozhovor stočil úplně jiným směrem.

Nadia s úsměvem pokrčila rameny. „To je pravda, Maris. Nejsme kamarádky. Obě jsme se věnovaly své práci do té míry, že ani nebyla příležitost navázat přátelství, ale ráda bych to změnila. Chtěla bych –“

„Z nás dvou nikdy nebudou přítelkyně, Nadio.“

A znovu ji Marisina upřímnost zcela vyvedla z míry. „Proč myslíš?“

„Protože chceš spát s mým manželem.“

Nadiu to proti její vůli ohromilo. Slečna Hodné Dobrotisko nebyla zdaleka tak dobrotivá. Byla tvrdšího ražení, než jak napovídá nálepka na obalu. Usoudila, že nemá smysl nic předstírat, a utkala se s Marisiným chladným pohledem. „To se nediv. Noah je přitažlivý muž.“

„Přitažlivý ženatý muž.“

„Ten rozdíl mě ještě nikdy neodradil.“

„Slyšela jsem.“

Místo aby se cítila uražená, se Nadia rozesmála. „Výborně. Těší mě, když jsem středem skandálních rozhovorů.“

Usrkla vína, přejela ukazováčkem po okraji skleničky a zadívala se na Maris z poněkud jiného úhlu. Obdivovala přímost, ale udivilo ji, do jaké míry je jí schopna někdejší dívka z vyšší společnosti.

Byla zvědavá, jak by se Maris tvářila, kdyby se jí přiznala k milostné aféře s Noahem. Co kdyby téhle spořádané ženušce pěkně po pořádku vylíčila, co spolu včera večer prováděli v posteli? Vsadila by se, že navzdory vyrovnanosti by to s Maris otřáslo až po střevíčky od Manola Blahnika.

Bylo by to zábavné, ale ne moudré. V sázce je příliš mnoho. Potlačila pokušení být také zcela upřímná a zeptala se: „Mluvilas o tom s Noahem?“

„Ano.“

„A co říkal?“

„Že ho zajímáš výhradně pracovně. Že tvůj sloupek je tak vlivný, že si nemůže dovolit tě naštvat. Proto ti vychází vstříc.“

Nadia pokrčila rameny. „Tak to vidíš ty. Udělala jsem si jméno jako žena, která využívá lidi jako zdroj informací. Oni mě na oplátku využívají pro publicitu a reklamu. Noah dobře ví, jak to funguje.“

Ožehavé téma se jí podařilo obejít, aniž musela lhát nebo říct celou pravdu, a doufala, že Maris se s tím spokojí. Jednání s WorldView rozhodně nepotřebuje další komplikace.

Využila toho, že Maris mlčí, a dodala: „Jsem ráda, že jsme si to vyjasnily. Nechceš kousek okouna?“

„Ne, díky.“

„Je báječný, ale já už mám dost.“

Ve skutečnosti měla hlad, ale talíř odsunula. Jistá oblast jejích stehen nasává tuk jako houba vzdor zákroku, který podstoupila. Zběsile počítala každou kalorii. Cvičení bylo jediné náboženství, kterému věřila a jež vyznávala a dennodenně se mu horlivě věnovala.

Noah si ji kvůli přísnému cvičebnímu režimu dobíral a žertem tvrdil, že ho uplatňuje i v posteli. Po pravdě řečeno, sex považovala za druh aerobiku. Věděla přesně, kolik kalorií se vydá při jedné souloži.

Noah ji znal dobře. Mohl by být jediným mužem na světě, kterému by dokázala být věrná. Nemilovala ho o nic víc, než on miloval ji. Ani jeden z nich nepřistoupil na mýtus o romantické lásce. Bez mučení se přiznal, že k manželství ho neinspirovala milostná vášeň, ale touha stát se součástí dynastie Matherlyových prostřednictvím její jediné a jemu dostupné příslušnice.

S Danielem zpočátku navázal vztah typu „učitel a oblíbený žáček“, ten však nedokázal uspokojit jeho ctižádost. Kromě pokrevního příbuzenství bylo ideální být staříkovým zetěm. Sňatek s Maris by mu zajistil budoucnost, a tak jej uskutečnil.

Nadia obdivovala sobeckou hru intrik i silný žaludek, který tak odvážný plán vyžadoval. Bezohlednost pro ni byla nejúčinnějším afrodiziakem. Rozpoznala ji v Noahovi už při jejich prvním setkání. Vytušila v něm samoúčelnou ctižádost, která se rovnala její, toužila po něm a nehrála si na stydlivku.

Jejich první pracovní oběd se protáhl do odpoledne stráveného v posteli v hotelu Pierre. K její radosti přistupoval Noah k sexu se stejnou sebeuspokojující chutí a živočišnou touhou jako ona. Když odešel, zůstala ležet na zmuchlaných, propocených poduškách vyčerpaná a se slastně rozbolavělým tělem.

Měli společné zájmy i mimo postel a výborně si rozuměli. Jejich osobní pohnutky, které vedly k dosažení cíle, byly harmonické a zároveň soutěživé, takže rozdmýchávaly spory a zvyšovaly potěšení z boje. Jeden druhého doplňoval. Jako tým by byli neporazitelní, a proto se chtěla stát paní Reedovou.

Přesněji řečeno byl to jeden z důvodů.

Ten druhý už tolik neuznávala. Zbylo v ní totiž ještě leccos z bývalé Nadine, která se toužila provdat, než zemře.

Nechtěla zestárnout sama. Vír společenských obědů a pracovních večeří nenápadně mění svobodnou dívku v neprovdanou ženu.

Mezi svým dvacátým a pětatřicátým rokem měla pro manželství jen posměch a pohrdání. Každému, kdo byl ochoten poslouchat, tvrdila, že o monogamii a manželskou postel nemá sebemenší zájem. Jaká nuda! Ale pravdou bylo, že ji žádný z mužů, kteří s ní sdíleli lože, vzdychali, sténali a zpola omdlévali mezi jejími stehny, ani jeden jediný nepožádal, aby se stala jeho ženou.

A má-li být tvrdě upřímná sama k sobě, nepožádal ji o ruku ani Noah. Nebyl oním věčně tokajícím, rozplývajícím se a nyjícím milencem. Měla víc diamantových prstenů, než je dohromady prstů na rukou a nohou. Jejich plány pro společný život vznikly tak, že mu jednoduše oznámila, že se za něho chce provdat. A Nadia nepovažovala ne za odpověď.

Teď současná manželka jejího budoucího muže dopíjela cappuccino, které si Nadia neobjednala. Obvykle dokázala z každého vytáhnout lichotkami nebo výhrůžkami i tu sebenepatrnější informaci, již ve svém sloupku posléze nafoukla a povýšila na veledůležitou, ale Maris o svém tajném plánu zatvrzele mlčela. Zdálo se, že o knize nebo jejím autorovi nehodlá mluvit ani v náznacích.

Ne že by tolik prahla po tom jejím tak utajovaném projektu. Při dnešním obědě se potřebovala ujistit, že má Maris plnou hlavu jiných záležitostí a žije v blažené nevědomosti, co Nadia a Noah chystají za jejími zády.

Jenomže Maris ji tak trochu překvapila. Musí Noaha varovat, že jeho ženuška možná není tak poddajná a naivní, jak vypadá. Nadia doufala, že se jí podezření z nevěry podařilo potlačit, protože poslední věc, kterou by během závěrečných týdnů potřebovali, byla žárlivá manželka, která by jim neustále dýchala na krk.

„Dáš si ještě něco, Maris?“ zeptala se. „Další cappuccino?“

„Ne, děkuju. Měla bych se vrátit do kanceláře. Doháním práci, kterou jsem nepřítomností zanedbala.“

„Tak proč jsi přišla?“ Otázka byla venku dřív, než si Nadia uvědomila, že ji chce položit. Ale aspoň uspokojí její zvědavost. Proč vlastně Maris přijala pozvání na oběd?

„Už nějaký čas jsme jedna druhé trnem v oku. Ale chováme se k sobě, jako by všechno bylo v pořádku,“ řekla pomalu Maris. „Nesnáším přetvářku a zvlášť ne u sebe.“ Na okamžik se zamyslela a pak pokračovala: „V každém případě je nejvyšší čas, abych ti zcela otevřeně řekla, že si na tebe dám velký pozor.“

Nadia ji vyslechla a pak se kysele usmála. „Beru to na vědomí.“ Cestou k východu z restaurace dodala: „Ale nepřestaneš mě zásobovat informacemi, že ne?“

„Zprávami. Ne drby.“

„Až se uvolíš prozradit totožnost toho svého tajemného autora a jeho knihy, dáš mi vědět?“

„Ten autor nestojí o publicitu. Pochybuju –“

„Nadio, to je ale milé překvapení!“

Při tom pozdravu se Nadia obrátila – a ocitla se tváří v tvář bledému obličeji Morrise Blumea, posledního člověka na světě, s nímž se toužila setkat v okamžiku, kdy jí stála po boku Maris Matherlyová-Reedová. To překvapení jí nepřipadalo ani trochu milé.

„Jak se daří, Morrisi?“ Natáhla k němu ruku, ale hlas jí zněl nepřívětivě a rezervovaně. „Doporučuju ti mořského okouna.“

„A já martini,“ opáčil a pozvedl orosenou skleničku. „Po pravdě řečeno jsem místního barmana naučil, jak se má správně připravovat.“

„Míchané nebo v šejkru?“

„V šejkru.“

Maris zamířila k šatně pro kabát a Nadie se naskytla příležitost k lehkému flirtování. Při nedávné večeři s Blumem v Duhovém salonku se docela příjemně bavila. Kdyby ho teď odbyla, vrtalo by mu hlavou proč.

„S ginem nebo vodkou?“

„S vodkou. A výhradně prvotřídní.“

Pozvedla jedno z dokonale tvarovaných obočí. „To zní skvěle.“

„Ochutnej.“ Uchopil skleničku a přiblížil ji Nadie ke rtům.

Upřeně se mu zadívala do očí, špičkou jazyka se dotkla olivy, pak ji pevně sevřela rty a vtáhla do úst. „Hmm… Tohle zbožňuju.“

„Dáš si se mnou?“

„Bohužel nemůžu, Morrisi. Příště. Platí?“

„Ozvu se.“

Obdařila ho zářivým, slibným úsměvem, na kterém pracovala celé roky a teď se jí už v podstatě stal zvykem. Popřála Morrisovi dobrou chuť a vydala se za Maris.

K jejímu zděšení účinkoval úsměv až příliš zázračně. Blume se vydal za ní, takže vzájemné představování s Maris teď bylo nevyhnutelné. Provedla to, jak nejlhostejněji jen dokázala.

Když si ti dva podali ruce, Blume prohodil: „Jsem dlouholetý obdivovatel vašeho nakladatelství.“

„A zájemce,“ prohodila Maris.

Věnoval jí odzbrojující úsměv. „Takže jste četla ty dopisy, které jsem zaslal vašemu váženému otci?“

„Včetně toho, jímž na ně odpověděl.“

„Souhlasíte s ním?“

„Bezvýhradně. Lichotí nám, že o nás projevuje zájem tak významný subjekt, jakým je WorldView, ale raději si zachováme samostatnost.“

„Jak během našeho nedávného jednání zdůraznil váš manžel.“

KAPITOLA 17

Noah kontroloval nejčerstvější dodací listy, když jeho manželka vtrhla do kanceláře a zabouchla za sebou dveře, za nimiž nechala stát ohromenou sekretářku.

Kabelku a mokrý plášť hodila na nejbližší židli a dlouhými kroky přistoupila k jeho stolu. Od návratu z Georgie byla zamlklá a i nedůtklivá, ale vypadala mnohem lip než kdy předtím. Dnes měla na sobě kostým, který nosila do práce, ale dokonale jí padl a vždycky ji v něm obdivoval. Během dnů strávených na ostrově se jí zdravě zbarvily tváře; obličej jí lemovaly sluncem vybělené vlasy a dodávaly jí mladistvý, svěží vzhled.

Její výraz však prosluněný nebyl.

„Ahoj, Maris. Jaký byl oběd?“

„Právě jsem byla představena šéfovi WorldView, úžasnému Morrisi Blumeovi. Mám tě od něho pozdravovat.“

Zpropadená Nadia! pomyslel si. Proč mu nezavolala, aby ho předem varovala? A vtom si vzpomněl. Dal přece Cindy přísné pokyny, že mu nemá přepojovat žádné hovory, dokud nezkontroluje hromadu finančních dokladů na stole – ironické bylo, že se do toho dal právě kvůli WorldView. Tabulky a sloupce čísel kontroloval údaj po údaji, tiskl si je do paměti a pátral po případných sporných bodech, které by mohly vyvolat v Blumeovi a jeho kumpánech znepokojení. Kdyby mu položili jakýkoli dotaz, chtěl podat pohotové vysvětlení.

Bez mrknutí oka řekl: „To je od pana Blumea hezké, že si na mě vzpomněl.“

„Zjevně se nemusel příliš namáhat, Noahu, vezmu-li v úvahu vaše nedávné jednání.“ Opřela se rukama o stůl a naklonila k němu. Z očí jí sršely blesky. „O jakém jednání mluvil, Noahu? A proč jsi mě o něm neinformoval? Co to bylo za jednání?“

Vstal a obešel stůl. „Maris, laskavě se uklidni.“

„Neříkej mi, abych se uklidnila.“

„Dobrá. Žádám tě o to. Prosím.“

Zvedl ruce a chtěl ji uchopit za ramena, ale ona před ním ustoupila a ruce mu odstrčila. „Nechceš sklenici vody?“

„Chci vysvětlení,“ odsekla. „Dobře víš, co si já i táta myslíme o takových mamutích podnicích, jako je WorldView.“

„Váš názor plně sdílím.“ Vyhoupl se na roh stolu a nevzrušeně složil ruce v klín, přestože by jimi nejraději sevřel její štíhlý krk. „Proto jsem přistoupil na schůzku s WorldView.“

Nevěřícně zavrtěla hlavou, jako by až do téhle chvíle doufala, že Blume lhal. „Tak ty ses opravdu sešel s těmi hyenami? Za mými zády a bez mého vědomí?“

Noah vzdychl a dotčeně se na ni zadíval. „Ano, sešel jsem se s nimi. Ale než podlehneš vzteku, snaž se být rozumná a dej mi příležitost k vysvětlení.“ Její vzdorné mlčení si vyložil jako svolení, že může pokračovat.

„Blumeovi nohsledi mě sháněli už pár měsíců. Vzdali to, když jsem přestal brát jejich hovory a odpovídat na telefonáty. Ale bez ohledu na tak výmluvnou narážku mi začali faxovat, až mě přestalo bavit vyhazovat ty cáry papíru do koše.

Obtěžovali mě tak dlouho, dokud jsem si neřekl, že nej-účelnějším způsobem jak zvládnout situaci je souhlasit se schůzkou a říct Blumeovi přímo do jeho umrlčího ksichtu, že nemáme zájem o nic, co nám nabídne formou fúze. Tečka. Konec diskuse. Myslím, že jasněji jsem mu to říct nemohl. Neinformoval jsem tě o tom, protože jsi měla moc práce a další stres by ti mohl uškodit.“

„Já mám pořád moc práce.“

„To jednání bylo nevýznamné.“

„Jsem jiného názoru.“

„Upřímně řečeno,“ pokračoval, „čekal jsem, že budeš reagovat spíš emocionálně než racionálně, že se necháš

strhnout a ztratíš jakýkoli nadhled. Ale doufal jsem, že se podobnému výstupu vyhnu.“

„Tohle není výstup, Noahu. Je to soukromý rozhovor mezi manželi, mezi obchodními partnery. A v takových vztazích by měla vládnout vzájemná důvěra.“

„Přesně tak,“ a zvýšil hlas, aby se intenzitou vyrovnal jejímu. „Právě proto mě udivuje jednak jako manžela a jednak jako obchodního partnera nedostatek důvěry z tvé strany.“

„Připiš to mé emocionální reakci, ztrátě jakéhokoli nadhledu a návalům vzteku!“

„Ale já to tak vnímám, Maris. Vpadla jsi sem a prakticky mě nařkla ze zrady Matherly Press!“

„Přinejmenším ses setkal s nepřítelem!“

Vzpamatovalo je zaklepání na dveře. Na prahu stál Daniel a ztěžka se opíral o hůl. „Využívám jedné z výsad stáří. Totiž že mohu vyrušovat, aniž jsem vítaný.“

Noah pohotově zareagoval: „Ty jsi vždycky vítaný, Danieli. Maris se před chvílí vrátila z oběda. Hovořili jsme o –“

„Něco jsem zaslechl. Halekáte na celou chodbu.“ Daniel vstoupil a zavřel za sebou dveře. „Maris se rozčiluje kvůli tomu jednání s WorldView, že?“

Ohromeně sebou trhla. „Tys o tom věděl?“

„Noah mi oznámil, že se s nimi hodlá sejít. Považoval jsem to za rozumné a uvítal, že půjde místo mě. Obávám se, že bych na to neměl žaludek.“

„Proč jsem o tom nevěděla?“

Otázka byla určena oběma, ale odpověděl na ni Noah. „Odjížděla jsi do Georgie. Daniel i já jsme viděli, jak tě ten projekt nadchl, a měli jsme obavy, že kdyby ses dozvěděla o WorldView, změnila bys plán. Nebyl důvod, proč by sis kvůli tomu měla přidělávat starost.“

„Nejsem malá.“ Zaškaredila se nejprve na něj, pak na otce.

„Zmýlili jsme se v úsudku,“ přiznal se Daniel. „Nechtěli jsme tě urazit.“

„Necítím se uražená, ale rozmazlovaná. Nepotřebuju ochranu, tati. Ani zbytečné ohledy. Když jde o práci, přestávám být manželka a dcera a stávám se zaměstnankyní naší firmy.

O tak významné akci jste se se mnou měli poradit bez ohledu na to, kolik mám práce nebo jaké mám plány. Zachovali jste se lhostejně a udělali chybu, že jste mě z jednání vyloučili. A navíc mám pořádný vztek, že jste dopustili, abych ze sebe dělala hlupáka před Morrisem Blumem a Nadiou Schullerovou.“

„Omlouvám se,“ řekl tiše Daniel.

„Já taky,“ připojil se Noah. „Velice mě mrzí, že ses dostala do tak trapné situace. Cítím se za to plně zodpovědný.“

Neřekla, že jejich omluvu přijímá, ale Daniel považoval její mlčení za tiché odpuštění. „Dnešní večeře pořád platí? Maxine chystá nějakou specialitu.“

„V sedm jsme u tebe,“ ujistil ho Noah. Daniel obdařil oba nejistým pohledem a poté je ponechal o samotě.

Maris přistoupila k oknu a zády se otočila do místnosti. Noah zůstal sedět na kraji stolu. Uplynulo několik minut, než promluvila: „Omlouvám se, že jsem tak vybuchla.“

„Není to tak dlouho, co jsem ti řekl, jak ti sluší, když se zlobíš.“

Bleskurychle a popuzeně se otočila. „Nechovej se ke mně povýšeně, Noahu.“

„Nebuď tak zatraceně přecitlivělá,“ odsekl.

„Podobné urážlivé, diskriminující poznámky nesnáším.“

„To byla diskriminující poznámka? Copak ti už ani nemůžu polichotit, abys v tom nehledala něco jiného?“

„Ne, pokud se přeme.“

Rozladilo ho a poněkud znepokojilo, že na ni neúčinkuje jeho osobní kouzlo. „Co je to s tebou, Maris? Od té doby, co ses včera vrátila, jsi naježená jako dikobraz. Jestli ti má práce na tom projektu,“ mávl rukou, jako by zaháněl nakažlivou chorobu, „způsobit chronický premenstruační syndrom –“

„Tohle není diskriminující?“

„– tak ti doporučuju –“

„S tím to vůbec nesouvisí!“

„Tak s čím to souvisí?“

„S Nadiou.“

„S Nadiou?“

„Věděla, že ses setkal s Blumem?“

Své rozpaky zakryl krátkým smíchem. „Cože? Myslíš, že jsem zatelefonoval naší místní tiskové drbně a ještě za tepla jí to vyklopil?“

Maris si založila ruce do pasu a obrátila se zase k oknu. „Lžeš.“

Odlepil se od stolu. „Prosím?“

„Ona o tom věděla, Noahu. Nadia je největší intrikářka, jakou jsem kdy poznala, a vůbec se tím netají. Naopak se tím chlubí. Ale když Blume řekl, že se s tebou setkal, zbledla a vypadala, jako by měla omdlít. Potom se mě snažila od něho odtrhnout a dostat z restaurace ven, jak nejrychleji to šlo. Když jsme se loučily, byla jako med, ale nervózní.“ Pomalu se k němu otočila. „O té schůzce určitě věděla.“

Pohled, který na něj upřela, byl tak odsuzující, že ho dopálil. Cítil, jak mu do hlavy stoupá krev. Představoval si, jak mu za očními bulvami praskají drobounké krevní kapiláry, jak mu vztek zvyšuje tlak. Jen silou vůle přiměl hlas, aby zněl klidně.

„Proč bych to říkal Nadie, Maris? Nebylo totiž co. Jestli o tom věděla, prozradil jí to Blume. Často je vídám spolu. Nejspíš ze sebe navzájem tahají informace.“

„Jasně. Tak se to dělá,“ zašeptala jakoby sama pro sebe. Pak se k němu otočila a zeptala se: „Když jí to řekl Blume, proč o tom nenapsala ve svém sloupku?“

„To je jednoduché. WorldView vlastní řetězec novin, které otiskují její články. Nemohla riskovat, že je proti sobě popudí, když vyzradí, že David udělal dlouhý nos na Goliáše – a přesně takový byl výsledek naší schůzky. Kdybych věděl, že způsobí takový poprask, vyhnul bych se jí. Přísahám, že jsem myslel, že to jednání udělá tečku za jejich nátlakem.“

„Jenže ona se mi svěřila.“ Srdce se mu na okamžik poplašeně zastavilo. Nebylo snadné zachovat nevzrušený výraz. „Cože? Kdo? S čím se ti kdo svěřil?“

„Řekla jsem Nadie na rovinu, že si na ni budu dávat pozor. Že ji mám prokouknutou a že vím, jaké má s tebou plány.“

„Plány?“ opakoval pobaveně. „Hezky řečeno.“

„Nevyjádřila jsem se tak proto, abys mě chválil, Noahu,“ odsekla nakvašeně. „Dneska jsem obědvala se ženou, která mi do očí řekla, že s tebou chce spát.“

Obrátil oči ke stropu. „Kristepane, Maris. Nadia se chce vyspat s každým. Hormony jí prostě nedají spát. Samozřejmě to zkoušela i na mě. Myslíš, že by mě tak snadno ulovila? Zkouší to na číšníky, vrátné a pravděpodobně i na svého popeláře.“

„Spoustě mužů připadá přitažlivá.“

„Je přitažlivá. Ale neměl jsem s ní nic za svobodna a rozhodně nebudu ohrožovat své manželství tím, že si s ní něco začnu teď.“ Vzdychl a smutně zavrtěl hlavou. „O nic jiného tedy nejde? To tě tak rozčílila ona?“

„Ne. Záležitost s WorldView mě rozrušila víc než Nadia. A jestli chceš Nadiu, tak si ji zasloužíš.“

Přinutil se k úsměvu. „Jsem rád, žes mi dala příležitost, abych ti objasnil obě nedorozumění. Takové věci bychom neměli nechávat bez vysvětlení. Škodí to našemu manželství.“

Poskytl jí několik minut, aby si vše přebrala, a pak jí nabídl váhavý úsměv pokáraného štěněte. „Jestli výslech skončil, rád bych svou vyslýchající objal.“

Poněvadž se netvářila nikterak nepřístupně, přistoupil k ní a ovinul jí paže kolem ramen. Zabořil jí hlavu do vlasů. „Byl jsem vzteky bez sebe, proto mi ujela ta absurdní poznámka o premenstruačním syndromu, ale má své opodstatnění. Nejsi ve své kůži.“ Pohladil ji po zádech. „To byl ten jižanský ostrůvek tak příšerný?“

„Byla jsem zvědavá, jestli projevíš zájem o můj výlet.“

„To není fér, Maris. Po příjezdu jsi prakticky odmítala komunikovat. Byla jsi zamračená a tvářila ses odmítavě. V jednu chvíli jsem zvažoval, jestli bych k tobě neměl přistupovat s židlí a s bičem jako k rozlícené šelmě.“ Neodradilo ho, že se neusmála, a lehce ji políbil na spánek. „Jak ses měla? Jaké je to na tom ostrově?“

„Vůbec ne příšerné. Jenom jiné.“

„V čem?“

Pokrčila rameny. „Nedokážu to vysvětlit. Prostě jiné.“

„Pracovalo se ti s tím autorem obtížně, jak jsi očekávala?“

„Mnohem obtížněji, než jsem očekávala.“

„Příští rok máme v edičním plánu spoustu zajímavých knih od autorů, s nimiž jsme už uzavřeli smlouvy. Proč máš takový zájem o toho poustevníka?“

„Protože dobře píše. Moc dobře.“

„Ale stojí ti za tu námahu?“

„Té knihy se nevzdám, Noahu.“

„Jenže pokud tě spolupráce s ním popouzí a –“

„Nepopouzíme.“

Naštěstí nemohla vidět výraz v jeho tváři, jinak by jí nemohlo ujít, jak blízko měl k tomu, aby ji bezděčně udeřil za to, že ho přerušila. Chvíli mu trvalo, než ovládl hněv, a pak se jí klamavě vlídným hlasem zeptal: „Jak se ten literární zázrak jmenuje?“

„Slíbila jsem, že mu zajistím anonymitu.“

„Nepřehání to trochu?“

„Má k tomu důvod. Je zmrzačený.“

„Jak to?“

„Opravdu o tom nemohu mluvit, Noahu. Nesmím zklamat jeho důvěru.“

„Víš jistě, že tě při hodnocení jeho práce neovlivnil jeho handicap?“

„Ta práce se mi líbila ještě předtím, než jsem se dověděla o jeho stavu. A ten rozhodně nemá žádný vliv na jeho nadání. Nejspíš by uspěl i v jiných žánrech. Navzdory všem potížím při jednání s ním mě ta práce moc baví. Jen mi to prospěje. Aspoň si procvičím své redakční svalstvo. V posledních letech jsem ztloustla a zlenivěla.“

„Možná malinko zlenivěla, ale rozhodně neztloustla.“

Přejel jí rukama po zadečku. Věděl, že tohle polaskání má ráda a pokaždé v ní vyvolá nadmíru vstřícnou reakci. Tentokrát však nemělo žádný účinek. „To byla jen taková metafora, Noahu.“

„Pochopil jsem ji. Ale přesto…“ Sklonil se k ní a políbil ji, nejprve na tvář, pak na ústa. Chtěl, aby ho ujistila, že její výbuch vzteku nebyl známkou něčeho vážnějšího, například že pochybuje o jeho loajalitě vůči Matherly Press.

Polibek mu opětovala. Ne sice s vroucností, kterou očekával, ale když zvedl hlavu, usmívala se, což utlumilo jeho obavy.

„Kdybych se nemusel zabývat těmi finančními otázkami,“ zabručel, „byl bych v pokušení zamknout dveře a pomilovat se s tebou přímo tady.“

„Tak proč nepošleš finance k čertu a neuděláš to? Jsem pomilování hodná.“

Znovu ji políbil a pak ji od sebe záměrně odstrčil. „Je to ukrutně lákavé, miláčku. Ale povinnosti volají.“

„Rozumím.“

„A co dneska večer? Po večeři s Danielem?“

„Máš schůzku.“ Letmo ho políbila a pak si vzala kabelku a plášť. „Možná se trochu zdržím. Chci si udělat pořádek na stole, takže se před večeří patrně nestihnu převléknout.“

„Půjdeme tedy rovnou odtud a svezeme se společně. V šest čtyřicet pět na mě bude čekat auto.“

„Zatím ahoj.“

Když vycházela ze dveří, poslal jí vzdušný polibek a potom se znovu usadil za stůl, spokojený, že se mu podařilo odvrátit katastrofu. Jako vždy stačilo, aby Maris projevil trochu zájmu a náklonnosti. Ale fakt, že se tak rozčilila, když se dozvěděla o jednání s WorldView, se přehlédnout nedal.

Uváží-li, jak málo chybělo, aby byl přistižen, měl sto chutí Blumea vlastnoručně podříznout. Tím, že se Blume zmínil Maris o jejich schůzce, mu chtěl zřejmě připomenout, že se lhůta blíží. Chopil se neplánované příležitosti využít hroz by síly a upozornit ho, že tuhle transakci má WorldView plně ve své režii.

Tentokrát unikl o vlásek. Ale stálo ho to část drahocenného času. V dlouhodobé perspektivě to však nezpůsobí žádnou nenapravitelnou škodu. Ještě štěstí, že měl ten nápad a s ohledem na nepředvídané možnosti informoval o jednání Daniela. Právě pro případ, že by se Maris nebo jejímu otci něco doneslo – a v tomhle průmyslu fungují tamtamy dokonale –, zasvětil do akce Daniela, a tím za sebou zametl všechny stopy.

Matherlyovi nejsou hloupí. Nejsou však ani ze čtvrtiny tak chytří jako on. Nic neponechal náhodě. Všechno naplánoval do sebemenších podrobností. Jeho záměry jsou dlouhodobé, a proto vyžadují železné nervy a trpělivost, což slabší jedinci postrádají.

Spoléhal na svůj instinkt a inteligenci, ale také na nejlepší možné aktivum, nanejvýš zaručené a vždy po ruce – totiž lidskou povahu. Je snadné ovládnout mysl člověka, když víte, co má a co nemá rád, jaké má tajemství a slabosti a čeho se obává.

Měl nadání dostat lidi, kde je chtěl mít, a přimět je, aby dělali, co chtěl. V tomhle směru byl velice talentovaný. Dokázal skvěle manipulovat lidmi, přesvědčit je, aby učinili rozhodnutí, jež mylně považovali za své vlastní, a jednali v souladu s ním. Podařilo se mu to už mnohokrát. Naposledy s Howardem Bancroftem. Ale tohle umění piloval a tříbil dávno předtím, než věděl, že nějaký Howard Bancroft vůbec existuje.

Zazvonil telefon na stole. Než se stačil ohlásit, Cindy začala vysvětlovat: „Promiňte, pane Reede, ale slečna Schullerová volala už pětkrát a trvá na tom, abych ji přepojila.“

„Děkuji.“ Noah stiskl blikající kontrolku. „Zdravím tě, Nadio,“ řekl rozmarně. „Doslechl jsem se, žes měla poměrně vzrušující oběd.“

Závist / Kapitola dvanáctá

Key West, Florida, 1986

Prvním dojmem Todda Graysona z floridského městečka Key West bylo zdrcující zklamání.

Stěhování bylo téměř to jediné, čemu se věnoval už několik měsíců. Nemyslel skoro na nic jiného a odškrtával dny v kalendáři jako dítě před Vánocemi. Dopalovalo ho všechno, co mu bránilo snít s otevřenýma očima a plánovat budoucnost, včetně studia v závěrečném semestru. Srdcem, duší i tělem se soustředil na to, aby se dostal do své bájné floridské Mekky.

Ale nyní po příjezdu, kdy se mu měl splnit dávný sen, ho pohled na městečko ani trochu nepovznášel na duchu.

Přesněji řečeno – přirovnal je k vysloužilé prostitutce. Vypadalo staře, zanedbaně, poněkud nezdravě a nesmírně unaveně. V duchu rozvedl metaforu, jako by si ji zaznamenával na papír: Key West se spíš než exotickou kurtizánou, lákající zákazníky šeptem pronášenými přísliby, zdálo být obyčejnou pouliční šlapkou, která se nabízí na rohu. Jakmile bylo zbaveno kýčovitě efektního a mírně žalostného pokusu o osobní kouzlo, nemělo městečko co nabídnout, ani co doporučit. Bylo laciné a všední a jediné, co naznačovalo, bylo bezuzdné flámování.

On a Roark měli v plánu vyrazit na Floridu ještě to odpoledne po slavnostním závěrečném obřadu. Všechno už měli zabalené a připravené, a než se vydají na cestu, museli splnit jedinou věc, a to odevzdat čapky a hábity, v nichž za zvuků univerzitní hymny kráčeli pro diplom.

Domluvili se, že každý pojede svým autem, zastaví těsně před cílem a hodí si mincí o to, kdo jako první vjede do Duval Street.

Osud však jejich pečlivě promyšlené plány pozměnil. Rodinné povinnosti Toddovi zabránily, aby odjel ještě týž den. Roark navrhl, že na něj počká, ale po bleskové poradě se domluvili, že vyrazí napřed a poohlédne se po ubytování.

„Budu průzkumník. Než dorazíš, tábor už bude stát,“ ujišťoval Todda, když se spolu loučili. Roarkova toyota byla naložená až po střechu. Každý čtvereční centimetr vnitřního prostoru byl využit k přepravě všeho, co na světě měl a co nashromáždil od počátku pobytu v chlapecké koleji, kde strávil tři uplynulé roky, až po start do další životní etapy.

„To je otrava,“ bručel Todd.

„Přesně tak. Ale vždyť přijedeš jen o něco později.“

„To se ti snadno říká. O něco později. Zatímco já se budu flákat, ty budeš bušit do stroje jako vzteklej.“

„To sotva, kamaráde. Budu shánět a vybírat střechu nad hlavou. Nechám zavést telefon. A podobný věci. Na vážný psaní mi nezbyde čas.“

Todd věděl, že to není pravda. Roark psal za všech okolností– opilý nebo střízlivý, unavený nebo nabitý energií, nemocný nebo zdravý. Psal, když byl šťastný, a psal, když mu bylo mizerně. Psal stejně zuřivě, ať měl dobrou náladu, nebo se kvůli něčemu vztekal. Psal, když se mu nápady jen hrnuly, i když nedokázal uspokojivě zformulovat jedinou větu. Psal bez ohledu na to, co se dělo. Ať je to jakkoli, bude před ním mít obrovský náskok, a to se Toddovi ale vůbec nezamlouvalo.

Když se Roark nasoukal za volant přeplněné toyoty, znovu se pokusil rozptýlit Toddovy chmury. „Vím, že teď nám to připadá kdovíjak důležitý, ale jednou si na to stěží vzpomeneme. Uvidíš.“

Podle dohody zatelefonoval Toddovi bezprostředně po příjezdu do Key West. O pár dní později se mu ozval znovu a oznámil, že najal byt. Todd ho zaplavil otázkami, ale Roarkovy odpovědi byly vyhýbavé a popis místností velice neurčitý. Když zavěsil, Todd si uvědomil, že se dozvěděl jen to, že se vejdou do rozpočtu.

Trvalo šest týdnů, než se Todd mohl přestěhovat do nového domova. Ráno v den, kdy naposledy opouštěl dům, v němž strávil dětství, nebyl ani trochu sentimentální a ani jednou se neohlédl. Svůj odchod totiž přirovnával k propuštění z vězení.

První den řídil nepřetržitě téměř dvacet hodin. Přejel státní hranici Floridy, zastavil na parkovišti u silnice a vyspal se na sedadle pro řidiče. Do Key West dorazil druhý den dopoledne. Přestože příjezd nesplnil všechna jeho očekávání, leccos ho potěšilo.

Kupříkladu počasí. Bylo teplé a mírné. Nehrozilo, že by musel běžet na seminář v ranním lezavém chladu a větru. Pěkně děkuju, ale toho už měl dost. Slunce pálilo, mírný větřík čechral listy palem a banánovníků a odevšad se linuly melodie Jimmyho Buffetta, jako by je vyměšovaly póry města.

Když se podle nepřesných Roarkových instrukcí šinul ulicemi ucpanými turisty, původní zklamání vystřídaly záchvěvy nadšení. Dobrou náladu mu vrátily obrazy, zvuky a vůně.

Jiskřičky povzbuzení však měly jepicí život. Pohasly docela, sotva spatřil jejich nové bydliště. Zdrceně zkontroloval adresu a zbožně doufal, že odbočil do nesprávné ulice.

Určitě šlo o jeden z Roarkových praktických žertíků.

Mezi ulicí a úzkým zapleveleným trávníkem před budovou byl neudržovaný živý plot z keřů oleandrů. Todd čekal, že každou chvíli vyskočí z kvetoucího houští Roark, bude se křenit jako cvok a pobaveně zahýká: „Vole, měl ses vidět! Tvářil ses, jako by tě někdo praštil pytlem sraček.“

Oba by se tomu zasmáli a pak by ho dovedl na skutečnou adresu. Později by spolu vyrazili na pivo a ten okamžik prožili ještě jednou. Bylo by to první z tisíce dalších převyprávění oné příhody, protože měli ve zvyku opakovaně líčit každou podařenou historku, kdykoli se chtěli nebo potřebovali pobavit.

To pravidlo se však nevztahovalo na konflikt s profesorem Hadleym. O tom se nezmiňoval ani jeden z nich. Lépe řečeno o něm spolu už nikdy nehovořili.

Todd zaparkoval u rozvaleného obrubníku a vystoupil. Dokonce se zdráhal prodrat mezi oleandry – které vypadaly jako keře napadené nějakou chorobou – a vydat po popraskaném chodníčku ke vchodu do dvoupatrového domu. Škvárobetonové tvárnice byly natřené jásavě růžovou barvou, jako by měl zářivý odstín zakrýt podřadný stavební materiál. Místo toho jen zdůrazňoval nedostatečnou kvalitu.

Od okapů po podezdívku protínala zeď prasklina o šíři ukazováku. V jednom místě z ní vyrůstala divoká kapradina. Okenicím v barvě hrachové polévky chyběly laťky a zdálo se, že drží na budově jen ze strachu před pádem do zahnívající vody, která se držela podél základů. Připomínala hradní příkop a sloužila jako prosperující líheň moskytům.

Rám hliníkových síťových dveří měl kdysi tvar obdélníku, ale zažil už tolik siláckých vpádů, že byl silně zdeformovaný. Drtivá část síťové výplně chyběla, a tudíž byla zcela neúčinná proti létajícímu hmyzu – nebo chameleónům, jak zjistil Todd, když vstoupil do zatuchle páchnoucího vestibulu s betonovou podlahou. Dva zelení ještěři odpočívali na stěně. Jeden utekl, když Todd vešel. Druhý nadul zarudlé hrdlo, jako by protestoval proti vyrušení.

Na stěně bylo připevněných šest poštovních schránek, které by se normálně nacházely vně budovy. Jakmile přivykl tmě, na jedné z nich přečetl ke svému nemalému znechucení svoje a Roarkovo jméno.

V domě bylo celkem šest bytů, po dvou na každém podlaží. Jejich nový domov se nacházel ve druhém patře. Todd překročil kaluž neurčité tekutiny a začal stoupat po schodech. Když dospěl na odpočívadlo v prvním patře, zaslechl, jak z jednoho bytu vycházejí zvuky oblíbené televizní soutěže. Jinak vládlo v domě ticho.

Než vystoupal do druhého patra, potil se jako myš. Proklel mírné počasí, které ještě před několika minutami velebil, když projížděl ulicemi se staženými okénky auta a hladově civěl na nezakrytá ramena a nohy dívek, které se procházely po chodníku.

V bytech je určitě klimatizace, pomyslel si, když se snažil otevřít dveře bytu 3A. Byly však zamčené. Musel zaklepat třikrát, než Roark otevřel. Opálený obličej mu rozzářil široký úsměv. „Tak ty už jsi tady! A dokonce o hodinu dřív.“

„Copak tady není klimatizace? Děláš si srandu?“

Vedro v bytě bylo snad ještě dusivější než v nevětraném vestibulu a na schodišti. Nebylo to však zdaleka jediné zařízení, které byt postrádal. Během prohlídky se potvrdily Toddovy obavy a přibyla k nim další nepříjemná překvapení.

Byt byl mírně řečeno krysí díra. Přesněji řečeno, aby se kvalifikoval jako krysí díra, musel by podstoupit zásadní renovaci. Žádná krysa s trochou sebeúcty by nestála o to, aby tu bídně pošla.

Kolem dvou sedacích pytlů naplněných polystyrénovou drtí, které jako jediné zastupovaly zařízení obývacího pokoje, vířil horký vzduch nerovnoměrně se otáčející stolní větrák. Navíc rozfoukával zápach ze zbytku pizzy zapomenuté v krabici na stole, který spolu s dvouplotýnkovým vařičem a dřezem tvořil vybavení kuchyně.

„Sprchoval jsem se.“ A vskutku, Roark přišel otevřít ještě mokrý a s ručníkem omotaným kolem beder.

„Už jsem si myslel, že se z tebe stal teplouš,“ zaútočil Todd hádavým tónem.

„Pojď se mnou. Tohle prostě musíš vidět.“ Roark se otočil a zamířil k otevřeným dveřím vedoucím do další místnosti. Todd měl takový vztek, až se zajíkal. Jako by ušetřené peníze vyhodil oknem. Jestli Roark podepsal na tuhle špeluňku nájemní smlouvu, ať si ji strčí někam. On, Todd, za provoz „bytu“ odpovídat nehodlá. Usoudil, že jeho přítel nejspíš utrpěl jakýsi duševní otřes, cestou ztratil veškeré jejich uspořené peníze nebo mu je někdo ukradl.

Žádný rozumně uvažující člověk, pokud se neocitne v naprosté nouzi a zoufalství, by se tady dobrovolně neubytoval.

Situace bezdomovce je nepoměrně jistější – pokud by se ovšem nezřítila obloha –, poněvadž ten se nemusí obávat, že mu spadne na hlavu popraskaný strop.

„Roarku, běž se vycpat!“ Todd za ním dopáleně rázoval a pokřikoval: „Hráblo ti, nebo co?“

Dveře vedly do mrňavé komůrky se dvěma postelemi. Jedna sténala pod váhou Roarkových věcí, většina ještě vězela v kartónových krabicích. Z několika bylo vytahané oblečení, které přetékalo a viselo přes okraje jako vnitřnosti.

Na druhé Roark spal. A očividně také pracoval. Na přikrývce stál monitor s klávesnicí, na podlaze trůnily tiskárna a počítač.

„Počítač?“ vyjekl Todd. „Ty máš pécéčko? Odkdy?“ Oba toužili po počítači jako jiní studenti po přepychovém bouráku. Roark se mu nezmiňoval, že se chystá zakoupit počítač. „Tak za to jsi utratil naše peníze?“

„Dostal jsem ho od strejdy za diplom,“ sykl na něj Roark. „Budeš už konečně zticha a uráčíš se jít za mou? A hoď sebou!“

Todd se vydal k otvoru, kde měly být dveře. Ty však byly opřeny o sousední stěnu. Blesklo mu hlavou, že tam možná stojí proto, aby podpíraly chatrnou zeď.

Za otvorem se nalézala koupelna. Od společné koupelny na chlapecké koleji se lišila tím, že kolejní byla nesrovnatelně čistší a sterilnější – nehledě na kelímky, sloužící jako plivátka, mycí houby a neudržovanou armaturu.

Avšak mnohem otřesnější než stav umyvadla a záchodové mísy byl pohled na jeho přítele, který odhodil ručník a znovu vstoupil pod sprchu. Stál tam zkrápěný vodou a civěl z otevřeného okna.

„Jakej strejda?“ zaútočil na něj Todd. „Proč jsi mi neřekl, že ti strejda dal pécéčko?“

Roark vrhl pohled přes rameno. „Tak co je? Jdeš sem, nebo ne?“

„S tebou do tý zavšivený sprchy nevlezu ani za nic. Čekám, až mi vysvětlíš –“

„Zmlkni a pojď sem. Rychle. Než odejdou.“

Roarkovo vzrušení bylo nakažlivé a přesvědčivé. Vzdor rozmrzelosti se Todda zmocnila zvědavost. Zul si tenisky a vstoupil pod sprchu oblečený. Odstrčil Roarka od okna a vyhlédl ven zrezivělou síťovou výplní.

Na střeše v prvním patře sousedního domu se opalovaly tři nahé dívky. Nahé znamenalo opravdu nahé. Ne jenom bez podprsenky od bikinek, ale jak je Pámbu stvořil. Byly oděné pouze do lesknoucí se vrstvy opalovacího oleje. Zatímco Todd ohromeně hltal pohledem neuvěřitelný výjev, jedna z dívek si začala pomalými vláčnými pohyby nanášet olej na horní část těla.

„Ta se jmenuje Ambra,“ zašeptal Roark.

Ambra si teď ošetřovala ňadra a potírala olejem bradavky, velké a rudé jako jahůdky. Todd ztěžka polkl. „Ty je znáš?“

„Že váháš. Normálně si s nima povídám a říkám jim jménem. Oba domy mají společné parkoviště. Pracujou jako tanečnice-striptérky.“

Což vysvětlovalo, proč mu připadly jako kouzelné přeludy toho nejpozemštějšího druhu. To nebyla trojice obyčejných žen. Byly přímo senzační. S těmi ňadry se pravděpodobně nenarodily, ale co na tom?

„Ta s vyholeným klínem si říká Večernice,“ informoval ho Roark. „Při velkém finále jí celý rozkrok září.“

„Chceš říct, že se jí třpytí?“

„Přísahám, že jo. Přímo na ni jí míří bodovej reflektor.“

„Do prdele…“

„Ta brunetka je Mary Catherine.“

„To nezní jako jméno striptérky.“

„Svlíká si hábit jeptišky. Pak vezme růženec a –“

„Nic mi neříkej. Chci se nechat překvapit.“ Brunetka ležela na osušce na břiše. Todd vyslal do vzduchu polibek. „Mrkej na ten zadeček…“

„Už jsem ho viděl,“ uchechtl se Roark. „Je jako srdíčko, co? Mám pro ni slabost. A je ze všech tří nejpřístupnější.“

„To dělají denně?“

„S výjimkou nedělí. V sobotu večer mají tři představení, a tak v neděli obvykle spí.“

Ambra zavřela lahvičku s olejem, pak se uložila na osušku a roztáhla stehna, aby mělo slunce přístup i k jejich vnitřní straně.

„Ty vole…,“ vyjekl Todd.

Roark se smíchem vyšel zpod sprchy a sklonil se pro ručník. „Mám dojem, že potřebuješ pár minut soukromí.“

„Tak dlouho to ani trvat nebude, kamaráde.“

Roark seděl na posteli v krátkých kalhotách a na zkřížených nohou měl položenou klávesnici, když se Todd objevil ve dveřích a opřel se o zárubeň. Roark zvedl hlavu a zazubil se na něj. „Tak co říkáš našemu bejváku?“

„Kurevsky senzační, ty vole. Na světě neexistuje místo, kde bych bydlel radši.“

KAPITOLA 18

Mike Strother odložil stránky rukopisu a napil se limonády připravené z vlastnoručně vymačkané citrónové šťávy. Na den přerušil práci na krbové římse. Včera ji natřel vrstvou laku a vzhledem k vzdušné vlhkosti potřebovala schnout nejméně čtyřiadvacet hodin. Tak to aspoň vysvětlil Parkerovi.

Dopoledne pracoval venku. Parker viděl, jak se vkleče lopotí na záhonech a kypří půdu. Později zametl verandu a umyl přední okna. Odpolední vedro ho však zahnalo dovnitř právě včas, aby připravil oběd, na který si Parker udělal čas teprve teď.

Psal – přesněji přepisoval – od svítání a teď se nemohl dočkat, jak Mike zhodnotí poslední verzi.

Parker si jeho kritiky vážil, i když byla negativní. Přestože by čas od času nejraději poslal starého pána do háje i s jeho zatracenými názory, pokaždé znovu poslušně pročetl sporný úsek a uznal, že Mikeovy výhrady jsou opodstatněné, a třebaže s nimi tak zcela nesouhlasil, bral je při přepisování v úvahu. Mike s komentářem zásadně nespěchal, ať byl zamítavý nebo pochvalný. Ale když měl na Parkera z jakéhokoli důvodu dopal, záměrně se zdržel poznámek, dokud si je Parker nevyžádal. Toho dne si dával zvlášť načas a Parker věděl, že ho chce rozčilit.

Sám měl stejně mizernou náladu. Zatvrzele čekal, až starý pán prolistuje stránky podruhé, znovu přečte několik odstavců, přitom se bude zamyšleně tahat za spodní ret a vydávat neurčité funivé zvuky jako lékař naslouchající nekonečným litaniím hypochondra.

Když to pokračovalo dalších deset minut, Parker už to nevydržel. „Mohl bys laskavě převést ty vzdechy do nějakého srozumitelného jazyka?“

Mike se na něj zadíval, jako by zapomněl, že je v místnosti s ním. Parker věděl, že je to jen válečná lest. „Příliš často používáš hrubé výrazy.“

„A to je všechno? Na to jsi potřeboval deset minut? To má být závěr kritiky?“

„Nelze si toho nevšimnout.“

„Kluci v jejich věku se takhle vyjadřují úplně běžně. Zvlášť v přítomnosti svých vrstevníků. Předhánějí se, kdo dokáže být nejvulgárnější a nejsprostší.“

„Já jsem se tak nevyjadřoval.“

„Ty jsi výjimečný zjev.“

Mike se zamračil, ale poznámku nechal bez odpovědi. „Použil jsi výraz teplouš. A to je velice urážlivé.“

„To beru. Ale v osmaosmdesátém roce se ještě nerazil termín ‚politicky nevhodný‘. A znovu opakuju, že chci postavy vylíčit co nejvěrněji. Nadržení, heterosexuální muži se nebudou v soukromém rozhovoru vyjadřovat o homosexuálech citlivě a uctivě.“

„Patrně ani o ženském těle.“

„Zvlášť ne o ženském těle,“ zdůraznil Parker, který náznak výtky ignoroval. „Rozhodně nepoužijou slušný či lékařský výraz pro jistou činnost či část těla, když mohou použít pikantní synonyma. A teď když tvá přehnaná úzkostlivost odsoudila obhroublou mluvu, bys mi mohl sdělit, co soudíš o –“

„Ty jsi dneska ani nebyl v čističce, že ne?“

„Jak to souvisí s rukopisem?“ zeptal se Parker netrpělivě.

„A souvisí to nějak?“

„Dneska jsi ukrutně paličatý. Zapomněl sis večer vzít projímadlo?“

„Odbíháš od tématu, Parkere.“

„Nebo máš tu limonádu křtěnou Jackem Danielsem?“

„Přesněji řečeno, vyhýbáš se tématu.“

„Já? Domníval jsem se, že tématem je můj rukopis. To ty ses zmínil o –“

„Maris.“

„O čističce.“

„Ty dvě patří k sobě,“ odtušil Mike. „Několik měsíců jsi tam vysedával dennodenně, ale od jejího odjezdu ses tam nevydal ani jednou.“

„Takže?“

„Takže fakt, že ses tam už nevrátil, nemá nic společného s tím, co se tam mezi vámi odehrálo to ráno, kdy Maris odjížděla?“

„Ne. Chci říct, že jo. Vlastně… Do háje. Je to tak, jak jsi řekl.“ Vzdorovitě svěsil ramena. „A vůbec nic se tam neodehrálo.“

„Není to náhodou tak, že by návrat do čističky vyvolal buď příjemné, nebo znepokojivé vzpomínky? Chceš popřít, že by ti ji ta budova nepřipomněla? Nevybavilo by se ti něco, co řekla ona nebo ty a na co bys raději zapomněl?“

„Chceš něco vědět?“ Parker zaklonil hlavu a změřil si Mikea přes špičku svého nosu. „Tys měl být ženská.“

„Možná. V průběhu rozhovoru jsi mě nařkl, že jsem cvok, vzápětí pokoutní opilec se střevními potížemi, a teď urážíš mé mužství.“

„Jsi všetečnej jako stará baba, která nemá na práci nic jinýho než strkat rypák do cizích záležitostí.“

„Maris je i moje záležitost, Parkere.“

Jeho odměřený tón změnil povahu rozhovoru a naznačil, že vzájemné škádlení skončilo. Parker se odvrátil a zahleděl směrem k moři. To odpoledne bylo klidné a na hladině se odrážel rozzářený kotouč slunce jako v zrcadle.

Jako každý den tou dobou prolétlo nad vrcholky stromů nevelké hejno pelikánů a zamířilo k nočnímu stanovišti. Parker uvažoval, jestli je příslušnost k tak úzké skupině omezující nebo uspokojivá. Žil o samotě už tolik let, že si nedokázal vzpomenout, jaké to je být členem rodiny, studentského spolku či jakéhokoli společenství jednotlivců.

Mackensieho Roonea milovali čtenáři po celém světě. Zabydlel se jim na nočních stolcích a v aktovkách. Doprovázel je na pláž, na záchod a do prostředků hromadné dopravy. Brali ho s sebou do vany a do postele. Sdílel s nimi i jejich nejintimnější soukromí.

Parkera Evanse znalo jen pár lidí a nemiloval ho nikdo. Jistě, vybral si sám a ta volba byla nezbytná. V poslední době si však začal uvědomovat nesmírnou cenu, kterou zaplatil za roky života v odloučení. Za čas si na samotu zvykl. Ale teď se začal cítit osamělý. A v tom je rozdíl. Ten začne být patrný v okamžiku, kdy dospějete k názoru, že už nechcete být sami, a shledáte, že toužíte s někým být. Tehdy se samota mění v osamění.

Aby zahnal hrozící zoufalství, tiše se Mikeovi omluvil, že ho zatáhl do svých intrik. „Vím, že do jisté míry cítíš odpovědnost, a obdivuju, že tě kvůli tomu trápí výčitky svědomí.“

„Na tu tvoji směšnou zkoušku, které jsme ji podrobili, jsem přistoupil proto, žes mě o to požádal. Bylo to nutné?“

„Nejspíš ne,“ připustil Parker tiše.

„Mohl jsem jí říct, že jsi Mackensie Roone. Mohlo mi to omylem uklouznout. Měl bys na mě sice vztek, ale ten by tě časem přešel. Místo toho jsem se do té šaškárny zapojil a teď se sám za sebe stydím.“

„To nemusíš, Mikeu. Neneseš na tom žádnou vinu. Všechno jsem zosnoval já. Od začátku do konce – ať bude jakýkoli – padá vina jen a jen na moji hlavu.“

„To ale naprosto neomlouvá moji dobrovolnou účast.“

Parker lítostivě pokrčil rameny. „Ne, ale aspoň jsem se snažil.“

Zavládlo tísnivé ticho. Nakonec Mike sáhl pro brýle, čímž Parkerovi bezděčně připomněl Maris a její brýle, které měla na očích, když ji viděl naposledy. A možná to bylo vůbec naposledy, co jsem ji viděl, pomyslel si.

„Vypadá to, že se ti dva mladí muži smířili,“ poznamenal Mike, když znovu zalistoval stránkami. „Nevycítil jsem mezi nimi jediný náznak nepřátelství.“

„Po nedorozumění s Hadleym se Roark choval, jako by se nic nestalo,“ vysvětloval Parker. „Rozhodl se, že to jejich přátelství nesmí poznamenat.“

„To je od něho ušlechtilé. Nicméně to zůstane –“

„Ano, zůstane to v něm,“ doplnil jeho myšlenku Parker. „Jako ohyzdné mateřské znaménko, které se objeví na jinak hlaďoučké tvářičce malého dítěte. Ani jeden z nich nebere na vědomí skvrnu na jejich přátelství. Mlčky ji přehlédnou a doufají, že postupně vybledne a docela zmizí jako některá mateřská znaménka, a pak si nikdo ani nevzpomene, že vůbec kdy hyzdilo tvář dítěte.“

„Pěkný příměr.“

„Že? Možná ho použiju.“ Něco si poznamenal.

„Nevysvětlil jsi ani nenaznačil rodinné povinnosti, které zabránily Toddovi odjet s Roarkem.“

„Hovoří se o nich v příští kapitole. Roark projeví Toddovi upřímnou soustrast s matčinou smrtí. Posledních několik měsíců před závěrečnými zkouškami mu nechtěla přidělávat starost, a proto mu neprozradila, že má rakovinu v pokročilém stadiu. Slavnostního ukončení studií se sice zúčastnila, ale nesmírně ji to vyčerpalo. Terapie, kterou podstoupila, ji příliš oslabila, ale bohužel neměla žádný vliv na její zhoubnou chorobu. A tak místo aby odjel na Floridu, se Todd vrátí domů. Zůstane s matkou až do její smrti.“

„To je od něho poměrně obětavé, vezmeme-li v úvahu, co pro něj stěhování do Key West znamená.“

Parker se sardonicky usmál. „Šetři chválou. Prohlásí totiž… Počkej, přečtu ti to.“ Prohraboval se listy s ručně psanými poznámkami, dokud nenašel tu, kterou hledal.

„Todd poděkuje Roarkovi za projevenou soustrast a tak dále a tak dále, a pak řekne: ,Její smrti mi ve skutečnosti vlastně nesmírně vyhovovala.‘ Roark reaguje přiměřeně šokovaně. Pak Todd dodá: ,Jsem jenom upřímný.‘

‚Krutě upřímný,‘ podotkne Roark.

Todd lhostejně pokrčí rameny.,Možná, ale aspoň nejsem pokrytec. Je mi snad líto, že zemřela? Není. Její smrt mnou ani v nejmenším neotřásla, ani mě nepoznamenala. Jsem volnej. Nemusím myslet na nikoho, jen sám na sebe. Nikomu se nemusím zpovídat. Nemusím se o nic starat, jen o psaní.‘“

Mike ta slova pomalu vstřebal. „Takže jeho laskavá tvář prodělá v příštím odstavci změnu.“

„Jestli se domníváš, že odhalí svou pravou tvář, tak s tím nepočítej. Aspoň ne úplně. Ale v jeho poctivé fasádě začneme tušit prasklinky.“

„Tak jako se ti odhalila pravá tvář Noaha Reeda poté, co ses přestěhoval do Key West. Kousek po kousku.“

Parker cítil, jak mu ztuhly svaly v obličeji jako pokaždé, když si vzpomněl na Noaha. „Roarkovi trvá jen pár kapitol, než zjistí, jaký je jeho takzvaný přítel doopravdy. Mně to trvalo několik let. A pak už bylo pozdě.“

Několik minut upřeně zíral na své nohy, pak jen s obtížemi zahnal nepříjemné vzpomínky a znovu nahlédl do svých poznámek. „V příštích kapitolách se mimo jiné vzkřísí k životu profesor Hadley.“

Mike si nalil další sklenici limonády, opřel se v židli a zaujal pozici posluchače.

„Způsobí to vlastně Todd,“ pokračoval Parker. „Poznamená, že je dobře, že se jim podařilo tu situaci změnit. Tvrdí, že nebýt toho žertíku, jejich současný vztah s profesorem by nestál na tak pevných základech. Roark by mu vlastně za to měl být vděčný.

Roark nemá v úmyslu zajít tak daleko, že by mu poděkoval, ale připustí, že se to v dlouhodobé perspektivě vyvinulo v jejich prospěch.“ Parker se nadechl. „Ten rozhovor má informovat čtenáře, že profesor Hadley si od těch dvou nadaných mladíků hodně slibuje. Nabídne jim, že bude i nadále hodnotit jejich práci, přestože už nejsou jeho studenty.“

„To je od něho velkorysé.“

Parker se zamračil. „Jeho záměr není tak úplně nesobecký. Mám v úmyslu napsat jednu kapitolu z úhlu jeho pohledu, aby se čtenář dozvěděl, že se našich dvou hrdinů ujal proto, že v nich tuší talent a chce být při tom, jak bude zrát a tříbit se, a později, jak doufá, jejich díla vyjdou knižně a najdou si široký okruh čtenářů.“

„Věděl jsem, že přijde nějaké to ale.“

„A nebyla by mu snad připsaná zásluha za objev nové generace spisovatelů?“

„Jinými slovy je to oportunistický vypočítavý mizera.“

Parker se zasmál. „Každý z nás je vypočítavý, Mikeu. Každý. Bez výjimky. Jeden od druhého se lišíme jen mírou vypočítavosti a tím, jak daleko je kdo ochoten zajít, aby získal, co chce.

Někdo odpadne brzy. Vzdá se, vydá jinou cestou anebo usoudí, že to, oč usiluje, nestojí za riziko a oběti, které by musel podstoupit, aby uspěl. Ale jiní…“

Odmlčel se a zaostřil zrak na jakýsi bod v blízkém okolí. „Aby dosáhli toho, co chtějí, jsou ochotni udělat cokoli. Cokoli. Překročí zákon, zapomenou na slušnost i morálku, jen když z toho vyjdou vítězně.“

Mike se zatvářil, jako by chtěl k jeho filozofování něco dodat, ale pak si to zřejmě rozmyslel a zeptal se: „Proč chceš věnovat tolik prostoru druhořadému hrdinovi?“

„Myslíš Hadleymu? V zápletce hraje důležitou roli.“

„Opravdu?“

„Ano, nezaměnitelnou roli. Ještě to musím důkladně promyslet.“

Mike přikývl, ale v duchu se zabýval něčím jiným. Uplynulo půl minuty. Konečně se ho Parker zeptal, o čem přemýšlí. „O tempu vyprávění? O dialozích? Byt v Key West popisuju příliš rozvlekle nebo naopak nedostatečně?“

„Ta brunetka na střeše –“

„Mary Catherine.“

„Je dívka –“

„Která s nimi v úvodu vyrazí na moře. Pamatuješ? Jeden z chlapců jí svlékne horní díl plavek a zamává jím nad hlavou, ještě než vyplují z přístaviště. Je nezbytné čtenáře přesvědčit, že Mary Catherine je přátelský, hravý typ. Rozepisuju se o ní v následující kapitole.“

„Je to slušná dívka, Parkere.“

„Striptérka se zadečkem jako srdíčko?“

Mike ho zpražil mrzutým pohledem.

Parker polohlasně zaklel. Je to jasné, Mike má v úmyslu hovořit o Maris, a když si vezme do hlavy, že chce o něčem mluvit, bude se k tomu vracet tak dlouho, dokud nedosáhne svého.

Odložil poznámky na stůl. Věděl, že se nadcházejícímu rozhovoru nevyhne. „Tak za prvé, Maris je žena, nikoli dívka. A kdo tvrdí, že není slušná? Já tedy ne. Slyšels, že bych někdy řekl, že není slušná? Říká ‚prosím‘ a ‚děkuju‘ , při jídle si rozloží na klín ubrousek, a když zívá, zakryje si ústa.“

Mike si ho káravě změřil. „Tak si to konečně přiznej. Že není taková, jak jsi očekával.“

„Ne. Je o pár palců vyšší.“ Vysloužil si další zlý pohled. Rozhodil paže. „Co chceš slyšet? Že není snob, za jakého jsem ji považoval? Tak dobře: není.“

„Čekal jsi rozmazlenou prachatou holku.“

„Absolutní mrchu.“

„Agresivní a drsnou –“

„Medojedku.“

„Která sem vtrhne, naruší klid a pokusí se nás zastrašovat nadřazeností a intelektuálním odstupem rodilé Newyorčanky. Ale Maris je… a vůbec, ty víš mnohem líp, jaká je.“ Na chvíli se odmlčel a pak dodal: „Každopádně tě zaujala, mám pravdu?“

Ano, zaujala ho. Byla mnohem laskavější a ženštější, než jak si ji představoval. Vrhl pohled na vázu na nízkém stolku. Na jedné z ranních procházek natrhala snítky zimolezu a zeptala se ho, jestli mu nebude vadit, když je dá do vody. „Jen abych to tady trochu projasnila,“ vysvětlovala.

Mike, který jí byl oddaný až na hranici idiocie, obrátil kuchyni naruby, jen aby našel vhodnou nádobu. Po několik dní zaplavovala kytice solárium omamnou vůní. Teď však skýtala žalostný pohled. Květy uschly a zahnívající voda páchla. Ale Parker Mikea nepožádal, aby ji odnesl, a Mike se k tomu neměl. Váza byla vzpomínkou na ni, které se ani jeden z nich nechtěl vzdát.

Mušličky, které nasbírala na pláži, pořád ležely na stole, kam je pyšně vystavila. Když mu je přinesla, bosé nohy měla poprášené pískem. Zanechala stopy na dlaždičkách a trvala na tom, že je vlastnoručně zamete.

Živořící pokojová rostlina se vzpamatovala, protože ji přestěhovala na lepší místo a dostatečně, ne však hojně, ji zalévala.

Dva časopisy o módě, jimiž listovala, zatímco pracoval na románu, dosud ležely na židli, kde naposledy seděla.

Ležel tam i polštářek lemovaný třásněmi, který si tiskla k prsům, když jí předčítal z rukopisu.

Kamkoli se podíval, narazil na stopy její přítomnosti.

„Dokázala, že je inteligentní žena,“ dodal Mike. „Chytrá, ale citlivá.“

Mike hovořil tlumeným hlasem, jako by v místnosti cítil jejího ducha a nechtěl ho vyplašit. A to Parkera popouzelo víc, než kdyby jeho přítel přejížděl nehty po tabuli. Chovali se jako dva moulové. Parker o nic míň než Mike. Dvojice sentimentálních pitomců.

A vůbec, kdo tvrdil, že tahle místnost potřebuje kapánek projasnit? Líbila se mu taková, jaká byla předtím, než na její práh padl stín Maris Matherlyové-Reedové.

„Hlavně se nerozbreč, Mikeu,“ odsekl o něco příkřeji, než zamýšlel. „Hraje na city, protože po mně chce knihu.“

„Knihu. Ne podíl z jejího vydání. Nemyslím, že jí záleží na tom, jestli její nakladatelství něco získá. Líbí se jí, jak píšeš.“

Parker lhostejně pokrčil rameny, ale v duchu s Mikem souhlasil. I když s ním smlouvala, projevila větší zájem o sám příběh než o možný zisk, který vynese.

„A dokáže se zasmát sama sobě. Takové lidi mám rád.“ Úkosem pohlédl na Parkera a dodal: „A nemusím snad připomínat, že je taky krásná.“

„Tak proč to připomínáš?“

„Tak ty sis toho všiml?“

„Myslíš, že kromě toho, že jsem chromej, jsem i slepej? Jo, je na ni příjemnej pohled.“ Gestem ruky naznačil No a? „Její vzhled nebyl žádným překvapením. U toho článku byla i její fotka.“

„Ta ji neukázala zrovna v nejlepším světle.“

„Zkrátka jsem čekal, že bude pěkná. Noah zásadně nechodil s ošklivýma holkama,“ zabručel Parker. „Aspoň o žádné nevím.“

Když Mike odmítl jeho postřeh komentovat, pokračoval: „A chceš něco vědět? Jsem rád, že je pěkná. Upřímně rád. To, k čemu se chystám, bude pro mě aspoň příjemnější.“

„K čemu se chystáš?“

„Dobře víš, že zásadně nemluvím o zápletce, dokud o ní nezačnu psát. Budeš se muset spokojit s vlastní fantazií.“

„Ty chceš Maris nějak zneužít.“

„To si piš, kurva. A jestli ti vadí některý moje výrazy, zacpi si uši.“ Otřel si pot z čela. Klimatizace pracuje naplno, tak proč je mu tady sakra tak příšerné horko? „Mohli bychom ten rozhovor ukončit, prosím? Musím pracovat.“

Mike nevzrušeně dopil limonádu a znovu prolistoval stránky rukopisu. Konečně se zvedl, přistoupil k Parkerovi a podal mu popsané listy. „Jde ti to skvěle.“

„S chválou ještě počkej,“ odtušil Parker. „Mohla by mi stoupnout do hlavy.“

Mike na odchodu poznamenal: „Měl bys znovu zvážit motivaci.“

„Motivace hrdinů je zcela zřejmá.“ Aniž se otočil, aby byl Parkerovi tváří v tvář, řekl: „Nemluvil jsem o tvých hrdinech.“

KAPITOLA 19

„Tuhle místnost mám ze všech nejraději.“ Maris se opájela důvěrně známou útulností otcovy domácí pracovny, kde právě spolu popíjeli koktejl.

Za Noahem přišel na poslední chvíli vedoucí kontraktačního oddělení, aby se s ním poradil o jakési sporné klauzuli, a tak šla Maris napřed. Nevadilo jí, že se zdržel. Od návratu z Georgie neměla příležitost popovídat si s otcem o samotě.

„Mám pro ni taky velkou slabost,“ přiznal se Daniel. „Trávím tu hodně času, ale jsem mnohem spokojenější, když jsi tady se mnou.“

Zasmála se. „Vždycky to tak nebylo. Vzpomínám si, kolikrát jsem přišla a doufala, že se mi tě podaří odtrhnout od práce, kterou sis přinesl domů. Co jsem se tě naotravovala!“ Při společné vzpomínce se usmáli, ale Daniel vzápětí zvážněl.

„Přál bych si ty chvíle prožít znovu, Maris. Kdyby to šlo, strávil bych s tebou víc času v parku na bruslích nebo při hře monopolů. Mrzí mě, že jsem podobné příležitosti nevyužil.“

„Já ti to přece nevyčítám, tati. Byl jsi skvělý táta.“

„Jsi příliš velkorysá, ale těší mě, že to říkáš.“

Zádumčivý tón otcova hlasu nemohla Maris přeslechnout. Obvyklé žertovné hašteření s Maxine bylo jaksi křečovité. Jeho úsměvy byly zdařilými padělky upřímnosti.

„Tati, cítíš se dobře? Stalo se něco?“

Jako důvod uvedl blížící se pohřeb Howarda Bancrofta. „Je zítra ráno.“

Účastně přikývla. „Howard nebyl jen náš firemní právník, byl to dobrý a věrný přítel.“

„Bude se mi po něm stýskat. Bude chybět celému městu. Za nic na světě nedokážu pochopit, co ho dohnalo k tak strašnému činu.“

Přirozeně, že truchlil nad jeho ztrátou, ale Maris si nebyla úplně jistá, zda Bancroftova sebevražda je to jediné, co Daniela trápí. Usoudila, že jeho nálada je možná reakcí na její rozpoložení. Ani ona ten večer nesršela humorem. Svůj duševní stav přičítala dvěma věcem. Přesněji řečeno dvěma lidem. Noahovi a Parkerovi.

Noahovo vysvětlení, proč jednal s WorldView, bylo uspokojivé. Daniel je dokonce potvrdil. Ale ani jeden neobjasnil, proč ji nezasvětili do záležitosti, která měla zásadní význam pro budoucnost Matherly Press. Tolik práce rozhodně neměla.

Její vysoká funkce v nakladatelství přímo vyžadovala, aby ji o tom informovali. Osobní vztahy na to neměly mít vliv. Jako starší viceprezidentka společnosti měla o Blumeově pytlačení vědět. A jako manželka si zasloužila Noahovu upřímnost.

A právě fakt, že Noah lhostejně přešel její hněv, ji skutečně dopálil.

Zachoval se k ní jako k dítěti, které lze snadno uchlácholit lízátkem, nebo ke zvířátku, jehož důvěru je možné získat podrbáním za ušima. Jeho usmiřovací fráze byly jako vystřižené z příručky Manželství, str. 101, lekce třetí: Jak se hádat konstruktivně.

Způsob, jakým ji uklidňoval, ji ponižoval mnohem víc než jeho prvotní provinění. Zná ji vůbec, když se domnívá, že ji může tak snadno odzbrojit a odbýt?

„Maris?“

Zvedla hlavu a omluvně se na otce usmála. „Myslela jsem na něco jiného. Promiň.“

„Všiml jsem si.“

„Promiň. Mám plnou hlavu práce.“

„Mohla bys mi dolít?“ Když zaváhala, popuzeně mávl rukou. „Já vím, já vím. Myslíš si, že moc piju. Mimochodem, prokoukl jsem ten ryze chlapácký rozhovor s Noahem. Byl to tvůj nápad.“

„Mám jen obavy, jak po pár skleničkách zvládneš schody. Víš, že se ti špatně chodí i normálně.“

„Jestli se dneska opiju, odneseš mě nahoru na zádech. Platí?“ Pokárala ho pohledem, vzala od něho prázdnou skleničku a zamířila k baru. „Když už jsi tam, proč si taky nenaliješ?“ vybídl ji. „Prospělo by ti to.“

Nalila mu skotskou a sobě chardonnay. „Proč?“

„Proč se domnívám, že potřebuješ alkoholové povzbuzení? Protože se tváříš jako štěně, které uteklo z domova.“

Měl pravdu. Kdovíproč cítila jakousi obrovskou ztrátu. Zdráhala se ji přesně označit a pojmenovat, ačkoli její jméno znala: Parker Evans.

Usadila se na židli, a zatímco si Daniel metodicky nacpával dýmku, bloudila zrakem po místnosti. Zahleděla se na otcovu bohatou sbírku milovaných, v kůži vázaných knih. Byly pečlivě seřazené na policích majestátní skříně s naleštěnými prosklenými dveřmi. Neubránila se, aby neporovnala vzorně uklizenou a finančně náročnou knihovnu s Parkerovými nahodile naplněnými a přecpanými policemi; drahý nábytek a výzdobu pracovny s proutěnými křesílky v Parkerovu soláriu. Tady stál importovaný mramorový krb, zachráněný z jakéhosi italského paláce; v Parkerově domě krbová římsa, kterou vyřezával otrok jménem Fineas.

Ačkoli nevýslovně milovala tento dům, tuto místnost a blažené vzpomínky na dětství, jež v ní probouzely, uvědomila si, že se jí zastesklo po ostrově Svaté Anny, po Parkerově domě s vrzajícími dřevěnými podlahami a útulné chatě pro hosty s vanou na zvířecích tlapách.

Scházelo jí Mikeovo rachocení v kuchyni a nepravidelné cvakání, jež provázelo Parkerovo ťukání dvou prstů do klávesnice. Zastesklo se jí po podivně harmonickém rámusení cikád a vzdáleném šplouchání vln tříštících se o pláž, po vůni zimolezu, po slaném vzduchu, který byl tak těžký, že ho cítila na pokožce jako lehkou vrstvu látky, a… po Parkerovi. Stýskalo se jí po Parkerovi.

„Myslíš na něj?“ vyrušil ji z úvah Danielův tichý hlas. „To on tě zarmoutil?“

„Jestli mě zarmoutil? Sotva,“ odpověděla a prudce zavrtěla hlavou. „A jestli mě naštval? Ano. Jestli bych ho chtěla zaškrtit? Rozhodně. Provokuje mě v mnoha směrech, počínaje přístupem k svému povolání. Jen málokdy přijme radu nebo kritiku, aniž by nejprve nevyvolal hádku, která vždy přeroste v urputný boj.

Zavírá se v domě na ostrově. To prostředí má nevýslovný půvab, ale on je používá jako úkryt. Měl by žít mezi lidmi. Spisovatel obvykle využívá každé příležitosti, kdy může udělat reklamu své práci. On ne. Osvojil si povznesený postoj a předstírá, že je nad věcí. Ale já vím svoje. Důvodem poustevnického života je jeho zmrzačení.

Už jsem ti to říkala, tati? Je na kolečkovém křesle. Zjistila jsem to až po příjezdu na ostrov. Zpočátku mě to šokovalo, poněvadž když jsem s ním mluvila po telefonu, nic nenasvědčovalo, že je jakkoli postižený, nepočítám-li nedostatek zdvořilosti. Ale po chvíli… Víš, tati, je to zvláštní. Když si ho vybavuju teď, křeslo vůbec nevidím.“

Odmlčela se, chvíli svá slova zvažovala a uvědomila si, že jsou hluboce pravdivá. Parkerovo křeslo ani zmrzačení už nevnímala, a teď přemýšlela, kdy si je vlastně přestala uvědomovat.

„Díky síle jeho osobnosti je invalidita nejen zcela nepodstatná, ale i neviditelná. Jazyk ovládá s výjimečnou bravurou. Dokonce jeho košilaté – tedy hrubé – výrazy jsou působivé.

Má smysl pro humor. Někdy je to humor hodně zlomyslný. A dokáže být příšerně mrzutý, ale na to má asi právo. Každý na jeho místě by byl podrážděný. Chci říct, že je mladý, v nejlepších letech, takže jeho trpkost nad tím, že je odkázaný na kolečkové křeslo, je pochopitelná a omluvitelná.

Jako by se za své jizvy styděl, ale to je přece úplně zbytečné! Lidem, a zvlášť ženám, by připadal přitažlivý nehledě na to, jak vypadají jeho nohy. Není… hezký v pravém slova smyslu, ale má jistý… ty bys řekl živočišný magnetismus. Cítíš, jak z něho tryská energie, i když jen tak klidně sedí.

Když s tebou hovoří, jeho oči tě přímo přitahují. A to, jak umí upoutat tvou pozornost, mu vynahrazuje nepohyblivost. Ale nemysli si, že je fyzicky slabý. Nic takového. Naopak. Je poměrně silný. Ruce má…“

Jeho ruce, jimiž jí držel hlavu při polibku. Když ji uchopily za boky a zadržely vedle křesla… Tehdy jí připadaly neuvěřitelně silné a mohutné. A jindy, například když jí sebral z vlasů list, byl jeho dotek lehký a hbitý, ba dokonce hravý.

Když k němu natáhla dlaň, aby si prohlédl mušličky, špičkami prstů opatrně přejížděl jemné závity, jako by se bál, aby je příliš velkým tlakem nerozdrtil. Před jeho doteky by nemusela uhýbat žádná žena.

„Je to nejsložitější člověk, jakého jsem kdy poznala,“ pokračovala mírně zastřeným hlasem. „Neobyčejně nadaný.“ Vybavila si Parkerův obličej a dodala: „A rozhněvaný. Zlostný. To je cítit i v jeho způsobu psaní. Ale jeho vztek je znát, i když se zklidní a žertuje s Mikem.

V jeho úsměvu je něco znepokojivého. Snad krutost, a to je škoda, protože si nemyslím, že by dokázal být krutý – jenom je neustále nahněvaný. A ten hněv je hluboce v něm.

Na jednom místě románu popisuje Roarkův hněv. Přirovnává jej k hadovi, který klouzavě pluje nehybnou, kalnou vodou, nikdy se nevynoří nad hladinu, nikdy se neukáže, ale je tam pořád, tichý, zlověstný a vražedný a číhá, až bude moct uštknout.

Zdá se, že je navztekaný na ten svůj nešťastný stav. Ale já cítím, že je v tom ještě něco jiného. Něco, o čem nevím a co mi uniklo. Jako by mi měl odhalit ještě nějaké tajemství.“

Tiše se zasmála. „Nenapadá mě, co by to mohlo být. Už tolikrát mě překvapil. A ne vždy příjemně.“ Napila se vína a bezmocně pokrčila rameny. „Výstižněji na tvou otázku odpovědět neumím.“

Daniel si ji dlouho zamyšleně prohlížel a přitom si nacpával dýmku. Jen málokdy si ji zapálil. Líbil se mu jen samotný obřad a aspoň měl čím zaměstnávat ruce, zatímco si urovnával myšlenky.

Když konečně promluvil, sotva slyšitelně pronesl: „Maris, moje otázka se týkala Noaha.“

V rozpacích jí zahořely tváře. Nejméně pět minut vykládala o Parkerovi. „Aha… no… samozřejmě,“ zakoktala se, „ano, on… Neřekla bych, že mě Noah zrovna zarmoutil, ale rozčililo mě, že jednal s WorldView. Ještě víc mě vyvedlo z míry, že mi o tom nic neřekl.“

Daniel odložil dýmku a natáhl se pro skleničku. Zadumaně se zadíval do jantarově žluté tekutiny a zeptal se: „Řekl ti Noah, že to odpoledne, kdy Howard spáchal sebevraždu, s ním měl schůzku?“

Způsob, jakým položil otázku, ji znepokojil. To nebyl lhostejný dotaz. „Zmínil se mi o tom.“

„Konala se jen několik hodin předtím, než si Howard vzal život.“

Maris přešla chuť na víno. Postavila křišťálovou sklenku na stůl a otřela si z dlaní vlhkost (nebo to byl pot?). „O čem spolu jednali?“

„Howard prý chtěl, aby Noah schválil předběžné znění smlouvy mezi naším nakladatelstvím a jedním ze zahraničních vlastníků práv. Noah souhlasil a pak se rozešli.“

„Ty o tom…“ Odkašlala si a spustila znovu: „Ty o tom snad pochybuješ?“

„K tomu nemám důvod. Ačkoli…“ Maris se zatajeným dechem čekala, až bude pokračovat. „Howardova sekretářka mi řekla, že schůzka s Noahem byla toho dne poslední, a že když odcházel z kanceláře, nebyl ve své kůži.“

„To konkrétně znamená?“

„Připadal jí rozrušený. Myslím, že přesně řekla ,neobyčejně rozčilený‘.“ Daniel upil whisky. „Jedna událost pravděpodobně nesouvisí s druhou. Howarda mohla vyvést z míry spousta věcí, něco v osobním životě, co nemá vůbec nic společného s Matherly Press ani s Noahem.“ Otec tomu nevěří. Kdyby neměl pochybnosti, vůbec by se o tom nezmiňoval. „Tati, ty myslíš –“

„Výborně. Vidím, že jste začali beze mě.“ Noah otevřel dvojité dveře a znenadání vešel dovnitř. „Miláčku, ještě jednou se omlouvám, že ses sem musela dopravit sama.“ Sklonil se, políbil ji a pak mlaskl, jako by ochutnával její rty. „Dobré víno.“

„Ano. Moc dobré.“ Vstala a přistoupila k baru ve snaze skrýt před oběma muži i sama před sebou, že se jí třesou kolena. „Naliju ti.“

„Díky, ale raději si dám totéž co Daniel. S ledem. Dneska mám chuť na whisky.“

Noah přešel místnost, aby si potřásl rukou s tchánem, pak se posadil vedle Maris na pohovku pro dva a vzal ji kolem ramen. Podala mu vysokou sklenici s objednaným nápojem. „Na zdraví.“ Když se napil, prohlásil: „Maxine mě sem poslala se vzkazem, že večeře bude za deset minut.“

„Doufám, že její dušené hovězí nebude tak suché jako minule,“ zabručel Daniel.

„Její dušené hovězí není nikdy suché,“ bránila hospodyni Maris a žasla, jak mohou mluvit o něčem tak nevýznamném, když ještě před několika minutami řešili nevysvětlitelnou sebevraždu jejich přítele.

„Suché nebo ne, dám si dvojitou porci,“ mínil Noah. „Mám hlad jako vlk.“

Jedna událost pravděpodobně nesouvisí s druhou.

Držela se otcova názoru jako klíště a zoufale se mu snažila uvěřit.

Hovořili přece o Noahovi. O jejím manželovi. O muži, do něhož se zamilovala, o muži, kterého miluje. O Noahovi. O muži, vedle něhož každou noc spí. O muži, s nímž chce mít děti.

Položila mu ruku na nohu a on, aniž přerušil rozhovor s Danielem, jí zakryl ruku dlaní a něžně ji stiskl. Bylo to mechanické manželské uklidňující gesto. Večeře byla výtečná a dušené hovězí bylo důkazem Maxinina znamenitého kuchařského umění. Ale než se podával citrónový koláč, Daniel už zíval. Sotva hospodyně odnesla použité nádobí, požádal, aby ho omluvili.

„Vy si ještě dejte další šálek kávy,“ navrhl svým hostům a vstal. „Já si půjdu lehnout. Ráno vstávám hodně brzy, abych včas dorazil na Howardův pohřeb. Nemohu říct, že bych se na to těšil.“

„Já se taky rozloučím, tati. Mám za sebou dlouhý a náročný den.“

Cestou z jídelny Maris přistoupila k Noahovi. Položila mu ruce na klopy saka, vytáhla se na špičky a zlehka ho políbila na rty. „Myslím, že půjdu domů dřív.“

Vzal ji kolem pasu a přitáhl k sobě. „Měl jsem dojem, že ty a já máme na dnešní večer jisté plány.“

„Já vím, ale chtěla jsem tě požádat o laskavost. Mohl by ses zdržet a doprovodit tátu do ložnice? Vím, že chci na tobě hodně –“

„Vůbec nic proti tomu nemám.“

„Když se zmíním, že už mu nohy tak neslouží, hned se naježí, a dneska večer už o tom byla řeč. Ale když tě napadne nějaká výmluva, proč s ním jdeš nahoru, nebude to vypadat, jako bys na něj dohlížel. Budu ti za to moc vděčná.“

„Jako by se stalo, miláčku.“

Přede dveřmi předstírala, že si chtěla vzít starý adresář ze své bývalé ložnice ve druhém patře. „Musím se po něm jít podívat. Nevím, kam jsem ho založila.“

Noah se nabídl, že ho najde, a navrhl, aby jela napřed. Netušila, jestli Daniel na to divadlo naletěl, ale aspoň jim ho nepokazil.

Když si popřáli dobrou noc, otec ji pevně objal. Pak ji podržel na délku paže a pátravě se jí zadíval do očí, jako by se snažil rozluštit znepokojující myšlenky, které se v nich skrývaly. „Rád bych se dozvěděl víc o té nové knize a tom komplikovaném člověku, který ji píše.“

Připomínka toho, jak obšírně hovořila o Parkerovi, jí vehnala krev do tváří. „Víš, že si vážím tvého názoru, tati. Zítra ti poslíček doručí kopii rukopisu. Ke konci týdne se sejdeme a popovídáme si o tom.“

Stiskl jí ruku tak láskyplně a důvěrně, že by mu nejraději vyšplhala na klín, jako to dělávala v dětství, když potřebovala útěchu a ujištění, že bude všechno v pořádku, že jsou její starosti zbytečné a pro její neurčitý neklid neexistuje žádný důvod.

Ale to samozřejmě nešlo. Je dospělá a její důvěrná sdělení jsou ryze ženská, nikoli dětská. Už se o ně nemůže dělit s otcem.

Daniel ustoupil, aby ji pro změnu mohl obejmout Noah. „Daniel dneska vypadá trochu schlíple,“ pošeptal jí. „Až ho uložím, nejspíš mu navrhnu, abychom si dali před spaním stopku brandy.“

„Dobrá. Ale pospěš si. Budu na tebe čekat.“

Maris nejela rovnou domů. A ani na okamžik to neměla v úmyslu. To, že se vymluvila na otce, aby Noaha zdržela, ji sice trápilo, ale jenom trochu. Rozhodně by ani jednoho z nich nepodvedla, kdyby se nepotřebovala zoufale zbavit nutkavých pochybností, které ji neodbytně pronásledovaly.

Odjela taxíkem do bytu v Chelsea. Když došla ke dveřím, srdce jí prudce tlouklo, ale ne kvůli těm několika patrům strmých schodů. Obávala se toho, co možná objeví uvnitř.

Odemkla si klíčem, který jí zůstal po večírku s překvapením, a okamžitě rozsvítila, přesně si pamatovala, kde je vypínač. Klimatizační těleso tiše předlo, ale jinak vládlo v bytě ticho. Všimla si, že polštáře na pohovce jsou čerstvě načechrané.

Vešla do kuchyně a nahlédla do úzkostlivě čistého suchého dřezu. V myčce nenašla žádné nádobí, ba ani skleničku na pití. Koš na odpadky pod dřezem byl prázdný a plastikový pytel zůstal stejně panensky neposkvrněný, jako když byl vložený do nádoby. Že by úklidová služba? Noah se nezmiňoval, že by si najal někoho na úklid bytu, ale to neznamenalo, že to neudělal.

Vrátila se do obývacího pokoje a zamířila do místnosti, která sloužila jako kancelář. S rukou na dveřní kouli se zastavila a v duchu pomodlila, třebaže nedokázala přesně říct, za co se modlí. Pak otevřela.

Stačil jí jediný pohled, aby se zdrceně opřela zády o dveře. Místnost vypadala úplně stejně, jako když odtud tenkrát odcházela. Nic nepřibylo ani se nezměnilo. Z odpadkového koše nepřetékaly zmuchlané papíry, na stole neležela ani jedna příručka se založenými stránkami, kolem monitoru počítače nebyly nalepené lístky se spěšně naškrábanými poznámkami.

Dobře věděla, jak by mělo vypadat pracovní místo spisovatele. Kdyby se někdo pokusil udělat pořádek na Parkerově stole, trvalo by mu to několik let. Jeho deska se ztrácela pod hromadou poznámek politých kávou, vedle se povalovaly žalostné špačky z červených tužek a útržky z bloku plné myšlenek, kreseb a čmáranic, desky s otřepenýma oslíma ušima a papírové svorky zkroucené ve chvílích mučivého soustředění do beztvarých forem.

Kdyby jediný předmět na Parkerově stole změnil místo nebo se ho někdo dotkl, se zlou by se potázal. Přesně věděl, kam co položil, a přál si, aby tam dotyčná věc zůstala. Mike měl přísně zakázáno uklízet, jako by nepořádek podněcoval Parkerovu tvořivost.

Noahův pracovní stůl byl bez poskvrnky. Při bližší prohlídce Maris zjistila, že se na klávesnici usadila vrstva prachu. Dlouho se jí nikdo ani nedotkl.

Už jí srdce netlouklo jako o závod; lépe řečeno ji tížilo jako kámen. Zhasla a opustila byt. Svědomitě za sebou zamkla dveře, třebaže nevěděla, proč se tím vůbec obtěžovala. Uvnitř nebylo nic, co mělo sebemenší hodnotu.

Zabraná do úvah vyšla z domu a sestoupila po schodech. Pohybovala se zcela apaticky. Tížila ji hrozba nevyhnutelného střetu s Noahem. Po návratu od otce bude očekávat, že ho doma přivítá poslušná ženuška, dychtivá a připravená se s ním pomilovat.

Takové očekávání v něm totiž bezděčně vyvolala.

Utvrdila ho v přesvědčení, že je tvárná jako keramická hlína, naivní a slepá, a on tomu snadno uvěřil, protože až doposud se přesně tak chovala.

Přijde domů a bude se domnívat, že hádka kvůli WorldView je zapomenuta, že Maris nebude zpochybňovat průběh jeho schůzky s Howardem Bancroftem a že nemá důvod mu nedůvěřovat, když jí oznámil, že začal zase psát.

Mírná, slabošská a poddajná Maris. Hloupá Maris. Tohle si o ní myslí.

Ale krutě se mýlí. Když sešla na ulici, zahlédla, jak o blok dál vystupuje z taxíku zákazník. Nečekala, že jí bude přát štěstí a podaří se jí sehnat odvoz domů tak brzy. Zvedla ruku, aby dala řidiči znamení.

Jakmile ten dostal zaplaceno, vyrazil k místu, kde stála Maris. Jenomže ta už taxíku nevěnovala pozornost. Místo toho se dívala na muže, který z něho před okamžikem vystoupil. Teď lehce vyběhl po schodech jiného domu z hnědého pískovce a vešel dovnitř s takovou samozřejmostí, jako by tam bydlel.

Maris pomalu klesla ruka, protože si teprve teď uvědomila, že ji měla zvednutou. Naznačila řidiči, aby nezastavoval, a ráznou chůzí překonala vzdálenost k druhému nájemnímu domu.

Byl stejně starobylý jako ten, z něhož zrovna vyšla. Vchod nestřežil vrátný ani bezpečnostní opatření, které by jí zabránilo ve vstupu do budovy. Prohlédla si poštovní schránky. Všechny s výjimkou jediné byly opatřené štítky se jménem. Buď je ten byt prázdný…, anebo dotyčný nájemník dostává poštu na jinou adresu.

Vyšla po schodech a s překvapivým klidem přistoupila ke dveřím bytu 2A. Bez váhání zaklepala a nahlédla přímo do kukátka, protože věděla, že se jím podívá i osoba vevnitř.

Nadia Schullerová otevřela a obě ženy stanuly proti sobě. Měla na sobě jenom hedvábný živůtek, který si zřejmě narychlo převázala v pase, když šla otevřít dveře. Neměla v sobě ani tolik slušnosti, aby se tvářila vyděšeně nebo provinile. S výrazem povýšeného pobavení ustoupila a otevřela dveře dokořán.

Marisin pohled sklouzl za její záda na Noaha, který se vynořil ze sousední místnosti, patrně z kuchyně, a v každé ruce držel skleničku s drinkem. Byl jen v košili, se svlékáním vesty a kravaty se nezdržoval.

Když ji spatřil, na místě strnul. „Maris.“

Nadia prohlásila: „Doufám, že to nepřeroste v takovou tu příšernou frašku á la filmy s Ronaldem Reaganem.“

Maris ji ignorovala. Nadia byla bezvýznamná. Vypovídala nanejvýš o Noahově mizerném vkusu, s jakým si vybírá milenky. Na Nadiu nebude plýtvat pohrdáním. Soustředila je na muže, za něhož se před necelými dvěma roky provdala.

„Nenamáhej se s omluvami nebo vysvětlením, i když to máš v úmyslu, Noahu. Jsi lhář a cizoložník a já si přeju, abys zmizel z mého života. Navždy. A okamžitě. Požádám Maxine, aby ti zabalila věci, protože se mi hnusí pomyšlení, že bych se jich měla dotknout sama. Můžeš se domluvit s vrátným na hodině, kdy nebudu doma. Už tě nechci vidět, Noahu. Nikdy.“

Poté se obrátila a seběhla po schodišti, prolétla úzkým vestibulem a po schodech na chodník. Neplakala. Oči měla úplně suché. Necítila zlost, smutek ani beznaděj. Ve skutečnosti byla překvapivě svobodná a bezstarostná. Nepřipadalo jí, že by něco opouštěla, ale jako by k něčemu směřovala.

Nedošla však daleko.

Noah ji zezadu popadl za paži a prudce s ní smýkl. Usmíval se na ni, ale byl to ledový a děsivý úsměv. „Ale, ale, Maris. Ty jsi tedy mazaná.“

„Pusť mě!“ Pokoušela se mu vykroutit paži ze sevření, ale on nepovolil. Naopak ji sevřel ještě pevněji. „Řekla jsem, abys mě –“

„Mlč!“ sykl a zatřásl s ní tak silně, až se musela kousnout do rtů, aby nevykřikla bolestí. „Slyšel jsem, cos mi chtěla říct, Maris. Každé jednotlivé slovo. To byl odvážný proslov. Zapůsobil na mě.

Ale teď dovol, abych ti já řekl, jak to bude dál. Naše manželství trvalo a bude trvat na základě mých podmínek. Ty mě ze svého života vyhazovat nebudeš. Nebudeš mi poroučet, abych od tebe odešel. Odejdu teprve tehdy, až na to budu připravený. Doufám, že mi rozumíš, Maris. Jestli ano, budeš mít mnohem jednodušší život.“

„To bolí, Noahu.“

Vysmál se jí. „A ještě bude.“ Aby zdůraznil svá slova, znovu jí pevně sevřel paži a prsty nelítostně drtil nadloktí. Necouvla, přestože jí do očí vstoupily slzy bolesti.

„Zatím budu spát s Nadiou. Budu spát, s kteroukoli ženskou budu chtít, a je mi jedno, jestli u toho budeš nebo ne. Ale zůstaneš poslušnou ženuškou, je to jasné? Jinak z tvého života a ze života tvých nejbližších udělám peklo, Maris. Víš, že to můžu udělat. A že to udělám.“ V očích mu zlověstně zajiskřilo, když se naklonil blíž k ní a šeptl: „ Udělám. Vážně. Přísahám.“

Pak ji pustil tak nečekaně, až zavrávorala, padla na železný plot u kontejnerů s odpadem a bolestivě si pohmoždila rameno.

Když se od ní odvrátil a vykročil zpět k domu, kam chodil za Nadiou, vesele za ní zavolal: „A nečekej na mě.“

Maris byla tak omráčená, že se nedokázala pohnout. Dívala se, jak odchází, a zírala na prázdný vchod ještě dlouho poté, co zmizel uvnitř. Neměla strach, ale nebyla schopna pohybu. Absurdnost situace jí bránila, aby udělala jediný krok. Přestože jí v paži prudce tepalo a v ústech cítila krev, nemohla uvěřit tomu, co se odehrálo. Byl to opravdu Noah? To Noah že jí vyhrožoval s ledovým klidem, který dodal jeho výhrůžkám důvěryhodnost a ji naplnil děsem…?

Roztřásla se, křečovitě a neovladatelně, a krev jí ztuhla v žilách s náhlým, ale jasným poznáním, že je vdaná za naprosto neznámého člověka. Muž, kterého – jak se domnívala – znala, neexistoval. Noah se jen přetvařoval. Napodobil hrdinu z knihy, protože věděl, že ji ta postava okouzlila. Hrál tu roli skvěle a nepřetržitě. Nikdy z ní nevypadl. Až dnešní večer.

Skutečnost, že se právě před chvílí seznámila se skutečným Noahem Reedem, s ní hluboce otřásla.

Závist / Kapitola patnáctá

Key West, Florida

„Roarku?“

Vymnul z očí spánek, zatímco žongloval telefonním sluchátkem směrem k uchu. „Co je?“

„Spal jsi?“

Bylo půl páté ráno. Do postele se dostal až po třetí. Noční klub, kde s Toddem pracují, mívá totiž otevřeno do dvou. Mezi Roarkovy povinnosti patřilo zamykání pokladen, a to mohl udělat až po odchodu posledního hosta. Celé dopoledne psal a potom nastoupil na osmihodinovou směnu, takže téměř nezamhouřil oči a teď byl úplně otupělý.

„Kdo je to?“

„Mary Catherine. Strašně nerada tě ruším.“

Přehodil nohy přes okraj pelesti. Chodidlem převrhl prázdnou plechovku od limonády a ta se hlučně odkutálela po betonové podlaze k posteli jeho přítele. Todd rozmrzele zabručel do polštáře.

„Co se děje?“ zeptal se Roark šeptem.

„Můžeš sem přijít?“

„Hm… teď?“

Podnik se striptýzem byl jen několik domů od nočního klubu, kde Roark obsluhoval za barem a Todd parkoval hostům auta. Příležitostně, během přestávek, se jim podařilo stihnout vystoupení svých tří sousedek. Oba se s dívkami spřátelili do té míry, že je mohli zhlédnout zdarma. Vyhazovač je pouštěl dovnitř zadním vchodem a oni sledovali produkci ze zákulisí. Někdy šli společně, jindy každý sám, ale pokaždé se mohli zdržet nanejvýš patnáct dvacet minut. Těch pár okamžiků jim ale znatelně ulehčovalo každodenní dřinu.

Nedostatek financí je nutil omezovat schůzky s děvčaty na minimum. Naštěstí jim trio exotických tanečnic projevovalo „sousedskou náklonnost“ i jinak než poskytnutím peep-show zdarma.

Jednou se Roark Večernici nabídl, že jí odveze auto do servisu k výměně oleje a na pravidelnou prohlídku. Co automechanik udělal s motorem, bylo zcela zanedbatelné ve srovnání s tím, co Večernice dělala s Roarkem.

Ten telefonát však nic podobného nesliboval a k Roarkově lítosti o něj Mary Catherine nikdy neprojevila romantický zájem. Chovala se k němu jako k bratrovi, zatímco nestydatě flirtovala s Toddem a několikrát ho u sebe nechala přespat.

„Můžeš, Roarku? Prosím. Jsem tady sama a… zkrátka, ráda bych tě o něco požádala.“

Samým optimismem mu poskočilo srdce. „Jasně. Za chvilku jsem u tebe.“

„A neříkej o tom Toddovi.“

To poněkud zchladilo jeho nadšení, protože by s radostí svému příteli vylíčil, jak mu uprostřed noci zatelefonovala jedna z jeho pravidelných partnerek. Pokud šlo o ženy, byl totiž Todd zatraceně ješitný ničema.

Natáhl si krátké kalhoty a tričko, vklouzl do sandálů a vyšel z bytu, aniž probudil Todda. Překonal zatuchle páchnoucí vodní příkop kolem domu a vydal se po již známé a prošlapané cestě vedoucí k jejich sousedkám. Schody bral po dvou, takže ke dveřím dorazil mírně udýchaný. Mary Catherine otevřela dveře dřív, než mohl zaklepat.

„Viděla jsem tě oknem.“

Vešel dovnitř a snažil se nedat najevo, jak moc ho zklamal její vzhled.

Ničím se nepodobala té úchvatné dívce, která si smyslnými pohyby svléká hábit jeptišky a stane úplně nahá ve světle reflektorů, ba ani té, která leží s roztaženýma rukama a nohama na střeše a opéká se na slunci.

Nebyla nalíčená. Oči a nos měla zarudlé, jako by plakala, dlouhé, vlnité vlasy si stáhla do neupraveného ohonu. Nejvíc ale Roarka zklamalo, že nebyla svůdně oblečená. Měla na sobě obrovské triko a plandavé trenýrky.

„Probudila jsem tě, vid?“

„Psal jsem,“ zalhal.

„Měli jste zhasnuto.“

„Psal jsem v duchu.“

„Aha.“ Zkroutila v prstech lem svetru. „Hrozně nerada tě obtěžuju, Roarku, ale…“

„Stalo se něco?“

„V noci jsem potratila.“ Oněměl a jen na ni tupě zíral.

„Miminko.“ Mávla rukou. „Vlastně to ještě miminko nebylo, ale, víš… Zkrátka potřebuju nějaké věci, a protože mi není moc dobře, napadlo mě, jestli bys mi pro ně neskočil do nonstop obchodu.“

Těžce polkl, jako by mu v krku uvízla koule na bowling, a instinktivně si jazykem navlhčil rty. „Samozřejmě. S radostí.“

„Budu ti za to moc vděčná.“

„Za málo, Ale opravdu ti nic není? Nemám zavolat doktora nebo tak něco? Neměl bych tě odvézt do nemocnice? Aby tě někdo… hm, prohlídl?“

„Ne, jsem v pořádku.“ Zhluboka, ale roztřeseně se nadechla a dodala: „Nebylo to poprvé.“

Přejel si dlaní přes ústa a bradu. „Neprovedla jsi nějakou hloupost, viď že ne? Neudělala sis to sama? Myslím schválně.“

Zavrtěla hlavou a pousmála se. „Ne. Tak dramatické to nebylo. Prostě se to stalo, Roarku. Selhání přírody. Poprvé jsem si to nechala vzít v nemocnici. Ale tentokrát jsem o to přišla samovolně. Bylo mi dost zle už v práci. Trápily mě křeče, víš?“

Účastně přikývl, ačkoli mohla stejně dobře mluvit třeba o krasobruslení. Po pravdě řečeno, o krasobruslení možná věděl víc.

„Všechny tři jsme dostaly pozvání na večírek. Ale všechno nasvědčovalo tomu, že se protáhne až do rána, a tak jsem se omluvila a šla si domů lehnout. Probudila jsem se asi před hodinou v hrozným… nepořádku.“ Pozvedla ramena. „Už nejsem těhotná.“

Viděl, jak se jí v očích zaleskly slzy, ale ona se honem odvrátila a sáhla pro útržek papíru a pár přeložených bankovek. „Napsala jsem ti seznam. Názvy značek a velikosti. Usoudila jsem, že bys nevěděl, co koupit, kdybych ti to nenapsala.“

„Tos usoudila správně,“ přikývl a snažil se, aby to znělo povzbudivě, ale ostudně selhal. „Mělo by to stačit.“

Vzal si od ní seznam a peníze. „Chceš ještě něco?“

„Myslím, že jsem na nic nezapomněla. Nebudu zamykat, aby ses dostal dovnitř, až se vrátíš.“ Znovu přikývl a měl se k odchodu, ale ona se dotkla jeho paže a přiměla ho, aby se k ní obrátil. „Díky, Roarku. Mockrát ti děkuju.“

Poplácal drobnou ruku, která mu spočívala na paži. „Běž si lehnout. Vrátím se co nejdřív.“

Po návratu ji našel, jak leží na pohovce, jednu ruku měla položenou na očích, druhou na břiše. Když se k ní po špičkách blížil, spustila paži a chabě se na něj usmála. „Máš všechno?“

„Doufám.“

„Dala jsem ti dost peněz?“

„S tím se netrap. Proč nejsi v posteli?“

„Jak jsem řekla, je tam příšerný nepořádek…“

Na konci krátké chodby zely dokořán dveře vedoucí do jedné z ložnic. Tašku s nákupem složil na zem vedle pohovky. „Tady to máš,“ oznámil a zamířil do ložnice.

„Ne, Roarku,“ zaprotestovala a posadila se.

„Postarej se o sebe, Mary Catherine. Já se postarám o to ostatní.“

Postaral se, ale nebylo to nic příjemného. Za prvé se domníval, že bude mnohem snazší zachovat odstup. Nedokázal se zbavit myšlenky, že ten „nepořádek“ svým způsobem představuje lidský život, který začal stejně jako kterýkoli jiný. Z důvodů, jež nikdy nebudou známy, se však tenhle zárodek rozhodl, že to nemá cenu, a vzdal se hned na počátku. Samovolné potraty jsou prý převlečené požehnání, přirozený způsob, jak se děloha zbavuje nedokonalého plodu. Přesto byl fakt, že tu noc jeden život skončil, zdrcující.

Mary Catherine musela být těhotná už pár týdnů, poněvadž krve bylo víc, než čekal. Stáhl prostěradlo, odstranil tenkou matraci a obojí nacpal do plastikového pytle na odpadky, který našel v kredenci v kuchyni. Pevně jej zavázal a odnesl do kontejneru za domem.

Když se vrátil do bytu, zaslechl z koupelny šumění sprchy. V prádelníku na chodbě objevil čisté ložní prádlo. Končil se stlaním, když vešla do ložnice. Voněla mýdlem a měla na sobě další soupravu sestávající z volného trika a plandavých trenýrek.

Rozmáchlým gestem ukázal na postel. „Vlez tam.“ Poslechla a s úlevným výdechem si lehla. „Tak co, všechno v pořádku?“

„Ano.“

„Vzala sis tylenol?“

„Tři tablety. Myslím, že mi nemohou uškodit.“

„Chceš čaj?“

„Už jsi toho udělal dost.“

„Chceš čaj?“

Vzhlédla k němu. „Ty mi opravdu uvaříš čaj?“

„Máš konvici?“

„Bohužel ne.“

„A mikrovlnku?“

„Samozřejmě.“

Pět minut nato se vrátil s kouřícím hrnkem, se sáčky s cukrem a lžičkou. „Nevěděl jsem, jestli sladíš nebo ne.“

„Dva cukry, prosím.“ Zatímco míchal čaj, zabloudil zrakem k televizoru. Zvuk byl ztlumený, ale dívala se na obrazovku. „Tenhle film miluju,“ sdělila mu. „Koupila jsem si ho na videokazetě a už jsem ho viděla nejmíň stokrát. Hrají v něm Audrey Hepburnová a Cary Grant.“

„Oblíbená dvojice. Pozor, je ještě horký,“ upozornil ji, když jí podával hrnek. Udělala mu vedle sebe místo v posteli, Roark se posadil a opřel zády o stěnu. „O čem to je?“

„Ona je úžasná a ocitne se v nebezpečí. On je hezoun a zachrání ji. Ona je vyděšená. On je vemlouvavý. Na konci se do sebe zamilujou.“

Mlčky sledovali video, dokud film neskončil. Pak vypnula televizor a on od ní vzal prázdný hrnek. „Díky, Roarku, moc mi to pomohlo. V životě mi ještě nikdo neuvařil čaj.“

„Máma mi vždycky vařila čaj, když jsem byl nemocnej.“

„Byla na tebe hodná?“

„Moc hodná. Měl jsem štěstí.“

„Tos teda měl. Ta moje mě vyhodila z domu, když mi bylo patnáct.“

„Jak to?“

„Přistihla svého přítele, jak mi předvádí své mužství.“

„Proč nevyhodila jeho?“

Zasmála se, jako by to bylo k smíchu, ačkoli Roark to jako vtip nemyslel. „Jsi hodnej kluk, Roarku.“ Když se zašklebil, dodala: „To měla být lichotka.“

„Tak děkuju. Musím přiznat, že by mě víc těšilo, kdybys o mně řekla, že jsem nebezpečnej frajer.“

Z tváře se jí vytratil úsměv a z očí zmizely jiskřičky, jako by se zahleděla do sebe a vzpomněla si na něco, co jí způsobilo trápení. „Ne, to je Todd.“

Roark nevěděl, jak na to má odpovědět, a usoudil, že udělá nejlíp, když bude mlčet. Plácl se do stehen a chystal se vstát. „Už bych měl –“

„Počkej, Roarku. Byls na mě tak milej. Chci říct, fakt úžasnej. Nesnáším ufňukaný a nemožný ženský, ale dneska v noci nechci být sama. Zůstaneš tady? Jen dokud neusnu?“

„Tak jo. Fajn.“

„Lehni si.“

Roark se rozpačitě položil vedle ní na postel. Přitulila se k němu a položila mu hlavu na rameno. Objal ji kolem ramen. „Možná bys zítra měla zajít k doktorovi,“ navrhl.

„Jo. Určitě by mi chtěl udělat kyretáž. Fuj.“

Roark byl téhož názoru. Měl nejasnou představu, co ten zákrok obnáší, a byl by raději, kdyby zůstala nejasná i nadále. „Tys nebrala antikoncepční pilulky?“

„Ne. Tloustla jsem po nich,“ vysvětlila. „A on si zapomněl přinést kondom. Aspoň tvrdil, že ho zapomněl. Byla jsem pitomá, že jsem netrvala na tom, aby si ho vzal.“

„To si piš. Těhotenství není to nejhorší, co tě může potkat.“

„Já vím, ale on je typ, který si na nemoci a podobný věci dává pozor.“

„To nebyla náhodná známost? Chci říct – je to někdo, koho dobře znáš?“

„Roarku, nevyptávej se, jo?“

„Fajn.“

„Budeme mluvit o něčem jiným.“

Ale nemluvili. Aspoň zpočátku. Leželi bez hnutí a on jí prsty pročesával pramínky vlasů rozložených na polštáři, kde se sušily po sprchování.

„Ve skutečnosti se nejmenuju Mary Catherine.“

„Ne?“

„Jsem Sheila.“

„Hezký jméno.“

„Mary Catherine používám jen při vystoupeních.“

„Napadlo mě to.“

„Myslela jsem si to. Jseš chytrej. Praštila jsem se školou po odchodu z domova, někdy v polovině prvního ročníku na střední škole. Jsem pitomá.“

„Já si to nemyslím.“

„Ale já to vím. Až zákazníky přestane bavit jeptiška, vymyslím něco jinýho a pravděpodobně si i změním jméno, aby se hodilo k novému číslu. Už jsem o tom přemýšlela. Chceš to prozradit?“

„Chci.“

„Napadlo mě, že bych mohla být mořská panna. Měla bych takovej ten dlouhej ocas, lesklej a pošitej flitrama. K tomu dlouhou, vlající paruku, která by mi sahala až na zadek. Anebo ke kolenům.“

„Byla bys třída. Mohla by sis říkat Lorelei.“

„Lorelei?“

„Jako ta siréna. Z mytologie.“ Nechápavě se k němu obrátila. „Měla nádhernej hlas,“ vysvětloval. „Lákala jím námořníky ke skaliskům, kde ztroskotali.“

„Nekecáš? To si musím zapamatovat.“

„Napíšu ti to, abys to nezapomněla.“

Vztyčila se na lokti a obdivně si ho změřila. „Vidíš? Jsi chytrej jako opice.“

Rozesmál se a ona se k němu připojila. Pak se jeden na druhého dlouze a vážně zadívali a ona řekla: „Můžeš si s nima pohrát, jestli chceš.“

Zrak mu okamžitě sklouzl k její hrudi. Vyhrnula si tričko nad prsa. Předměty jeho zbožňování a fantazií, jež obdivoval jen na dálku, teď byly jen pár centimetrů od jeho očí, konečků prstů, jeho rtů. A ona mu je nabízela. Darem. Ale když zvedl ruku, tak jen proto, aby jí triko zase stáhl dolů.

„Co se děje?“ zeptala se. „Dneska se nemůžu normálně milovat, ale můžu ti to udělat jinak.“

„To není nutný.“

„Myslíš, že bych to dělala jen kvůli tobě? Zamysli se znova.“ Sklouzla mu rukou k rozkroku a uchopila jeho penis. „Byla jsem na tebe zvědavá. Večernice je prolhaná potvora, ale mám dojem, že v tvém případě nepřeháněla.“ Stiskla ho a Roark zadržel dech. Do míst, stlačených jejími prsty, se mu nahrnula krev.

On jí však ruku jemně odstrčil. „Nechci využívat situace.“

„Ale?“

„Nepřipadá mi to správně, Sheilo.“

„Kristepane, většina kluků by za takovou nabídku dala nevím co. Jsi vůbec normální?“

„Jsem normální. Ráno se budu proklínat.“

„Můžeš se vybouřit ve sprše, když se budeš dívat, jak se opalujeme.“ Při pohledu do jeho užaslého obličeje se rozesmála. „ Tak nevšímavé zase nejsme, Roarku. Proč jinak byste se vy dva tolikrát sprchovali? A zrovna když se opalujeme?“

Usmála se, lehla si a zase se k němu přitulila. „Dneska ti bohužel nemůžu dát všechno. Víš, je mi vážně dost mizerně.“

„Jsi milá.“

„Ty taky.“

Hladil ji po zádech a po vlasech a držel v náručí i dlouho poté, co usnula. Když následující den dopoledne přišel domů, Todd už byl vzhůru a ťukal do klávesnice. „Kdes byl?“

„Procházel jsem se po pláži.“

Todd si ho podezíravě změřil.

„Sám.“

„Jaká je?“

„Sám,“ opakoval Roark popuzeně. „Hm.“ Todd se zase vrátil k psaní a přes rameno ucedil: „Uvařil jsem kafe, ale zbytek mlíka jsem dopil.“

KAPITOLA 20

Noah se rozhodl, že poskytne Maris týden na uklidnění.

Usoudil, že žena, která přistihne manžela při nevěře, zasluhuje sedm dní oddechu, aby si mohla lízat rány. Považoval to za dostatečně dlouhé období, během něhož lze obnovit pošramocené sebevědomí. Když všemohoucí Bůh dokázal za tu dobu stvořit vesmír, pak se manželka ve stejném čase bezpochyby dokáže vyrovnat s manželovou nevěrou.

Tu lhůtu navíc sladil s termínem, jejž mu stanovil Morris Blume. Při příštím setkání mu Noah ohlásí, že jde všechno jako po drátkách a v souladu s harmonogramem. Bylo by příjemné a pohodlné, kdyby se mu do té doby podařilo urovnat spor s Maris.

Pro Blumea měl hodnotu jen jako člen rodiny Matherlyových. Odcizení s Maris a Danielem mohlo ohrozit nevyřešený obchod s WorldView. Dokonce i drobné nedorozumění s nimi mohlo způsobit, že Blume od dohody ustoupí. A proto je nanejvýš nutné, aby se před tak významným jednáním usmířil s Maris.

Pokud do týdne neudělá první krok ona, měl v úmyslu za ní zkormouceně zajít a požádat ji o odpuštění. Než by se kál, to raději skočí z mostu, ale nejvyšší odměna někdy stojí za pár minut přemáhání. Zatím si pronajal apartmá v hotelu Plaza. Poskytne jí prostor a dostatek času, aby se podusila ve vlastní šťávě… a zvážila následky, kterým by musela čelit, kdyby ho vyloučila ze svého života.

Měla bys peklo, miláčku Maris. Doufal, že v tomto ohledu se vyjádřil jasně.

Naneštěstí se musel setkat s Maris hned následující ráno po nepříjemné scéně před Nadiným domem. Kdyby se vyhnul pohřbu Howarda Bancrofta, nic by nevyřešil. Jakmile dorazil na místo, uviděl, jak Daniel postává o samotě na schodech synagogy, a okamžitě poznal, že jeho tchán neví, co se předešlý večer seběhlo. Daniel se s ním přivítal, jako by se nic neobvyklého nestalo.

Když si s důstojnou vážností podali ruce, tchán se ho zeptal, kde je Maris.

„Určitě je už na cestě. Musel jsem odjet dřív, abych se ještě na skok zastavil v práci.“ Stařík mu tu lež spolkl. V každém případě se nechal odvést dovnitř, protože začalo drobně mžít.

Maris vešla několik minut nato. Vypadala bledá a vyčerpaná a prosté černé šaty jí na půvabu rozhodně nepřidaly. Smuteční barva jí ani trochu neslušela a Noahovi se v černé nikdy nelíbila. Zahlédla ho, jak na ni čeká ve vestibulu s Danielem, každý s papírovou jarmulkou na hlavě.

Po krátkém zaváhání k nim zamířila. Věděl, že vzhledem k okolnostem by ji ani nenapadlo vyvolat nějaký výstup. Počítal s její diskrétností a byl si jistý, že se Danielovi nezmínila ani o jeho aférce s Nadiou. Kromě toho, že byla opravdu hrdá, se její chování dalo předem odhadnout – a to ho mírně řečeno nudilo.

Něžně Daniela objala. „Jak se dneska cítíš, tati?“

„Není mi zrovna do skoku, ale nejvíc lituji Howardovu rodinu. Posadíme se?“

Vykročili dlouhou uličkou. Maris se postarala, aby Daniel vešel do řady mezi ní a Noahem. Byla ztělesněním dobrých způsobů, ale přesto si byl Noah jist, že určitě skřípe zuby, protože musí být v jeho přítomnosti. Při pomyšlení na to, jak trpí, dokázal jen stěží skrýt pobavení.

Po smutečním obřadu ještě chvíli mluvili s otcem o té smutné události a pak, především kvůli němu, se vymluvila, že pojede jiným taxíkem, protože má domluvenou pracovní schůzku. Po zbytek dne ji Noah neviděl.

Ani ji příštích několik dní nevyhledával. Při obchodních jednáních předstírala, že je všechno v pořádku. V práci si vzájemné city neprojevovali, s výjimkou nečetných okamžiků za zavřenými dveřmi jeho nebo její kanceláře. Před spolupracovníky se za všech okolností chovali profesionálně, a tak si žádný ze zaměstnanců Matherly Press nevšiml, jaký mezi nimi vládne chlad.

Pro čisté oblečení šel jen tehdy, když věděl, že Maris není doma. Nepřekvapilo ho, že má všechny věci na svém místě jako dřív. Maris tedy ještě neporučila Maxine, aby mu sbalila kufry. Věděl, že by nepřipustila, aby se o jejich odloučení dozvěděla otcova hospodyně, která by tu neblahou zprávu bez váhání Danielovi vyklopila, a to si Maris nepřála. Chtěla ušetřit starého pána starostí a zabránit ničivým následkům, jaké by na nakladatelství měla jeho péče o nastalé manželské problémy.

A tak Daniel nepřestával přijímat Noahovy telefonní hovory a jeho zeť ho i nadále oblažoval krátkými podvečerními návštěvami, aby ho zasvětil do událostí uplynulého dne. Maris trpěla mlčky a o samotě, a mohla si za to sama. Neměla se k němu chovat tak povýšeně. Měla si všechno pořádně rozmyslet, než mu dala ultimátum, které způsobilo, že nakonec vypadala směšně ona.

Vychutnával pomyšlení, jak přechází po místnosti, lituje svého neuváženého výbuchu a nemá nikoho, komu by se svěřila. Pokaždé když si ji představil, jak svou vinou trpí o samotě, neubránil se úsměvu.

Ale po několika dnech toho měl dost. Rozhodl se, že první krok udělá on a tuhle nesmyslnou situaci ukončí. Přesto tvrdošíjně trval na sedmidenní lhůtě.

Maris bude plakat a spílat mu a bude žádat vysvětlení, jak jí mohl tak krutě ublížit, když neudělala nic, čím by si to zasloužila. Poskytne jí příležitost, aby dala průchod citům. Jakmile se vybouří, odpustí mu. O tom neměl nejmenší pochyby.

Odpustí mu především kvůli starému pánovi. Ať šlo o cokoli, mohl se spolehnout, že se Maris bude snažit ušetřit Daniela jakýchkoli nepříjemností. Odpustí mu už proto, že ženy k smrti rády odpouštějí a chtějí, aby se provinilec cítil mizerně každičký den a po zbytek svého života stráveného v odpuštění. Něco takového mu samozřejmě nehrozilo, ale usoudil, že právě to má Maris v plánu. Vzhledem k obchodu s WorldView však momentálně nepodnikne nic, čím by Maris poučil o opaku. Všechno má svůj čas.

Dočasné odloučení mělo také své výhody. Když s ním Maris nemluvila, nemusel poslouchat ty její neustálé litanie.

Nadia byla úplně jiná. Ustavičně do něho ryla, aby se s Maris rozvedl. Její naléhání mu už začínalo lézt na nervy a vytvořilo mezi nimi napětí, které ironicky dostoupilo vrcholu v den, na který stanovil lhůtu k vyjednávání s Maris.

Domluvili si pracovní schůzku s obědem v nestydatě drahé, honosné restauraci v horní části Manhattanu. Měl se ho zúčastnit jeden z autorů píšících pro Matherly Press a Nadia s ním chtěla udělat rozhovor pro svou pravidelnou rubriku. Dotyčný ještě nedorazil a tak si objednali aperitiv.

Ostatní hosté, mezi nimi mnohé osobnosti z nakladatelského světa, je považovali za kolegy, kteří diskutují o současné tržní strategii nebo možná o titulech sci-fi literatury, které v poslední době vedly všechny žebříčky bestsellerů. Oni se však dohadovali o nejbližší budoucnosti.

„Ví o nás, tak na co ještě čekáš? Podej žádost o rozvod a ukonči to.“

„Nemohu od ní odejít dřív, dokud nebude jistý obchod s WorldView,“ namítl.

„Jak spolu tyhle dvě věci souvisejí?“

„To je neuvěřitelně pitomá otázka, Nadio.“

Po té urážlivé poznámce jí ztuhl úsměv na rtech. Kdyby byli jinde, neovládla by se a dala by průchod vzteku. Ale místo toho se neuspěchaně napila martini, uhladila si naškrobený ubrousek na klíně a upravila trojitou šňůru perel kolem krku – který, jak si Noah všiml, jí v tu chvíli nepřirozeně zrudl. „Buď opatrný, Noahu,“ pronesla tiše. „Nechceš mě přece rozzlobit.“

Ani on se nepřestal usmívat, ale hlas mu poznamenala po-pudlivost. „Vyhrožuješ mi?“

„Protože jsi bezohledný, bezcitný hajzl – tak jako já –, soudím, že poznáš výhrůžku, když ji slyšíš.“

„A není to právě tím, že jsem bezohledný, bezcitný hajzl, že mi nedokážeš odolat?“

Nadia zahlédla, že očekávaný spisovatel konečně dorazil a blíží se ke stolu v doprovodu číšníka. Věnovala Noahovi zářivý úsměv a oslovila ho tak tiše, aby ji slyšel jen on: „Noahu, ve vlastním zájmu nezapomínej, že ohledně bezcitnosti bych tě mohla v lecčems poučit.“

Po únavném obědě opustili spolu restauraci. Na ulici na ni čekal vůz s řidičem, ale Nadia zdvořile odmítla.

Noah uchopil její ruku způsobem, který, jak předpokládal, vypadal jako přátelské gesto mezi dvěma profesionály, ale oslovil ji s přídechem důvěrnosti, jejž nemohla přeslechnout.

„Jestli ti připadá, že s tím rozvodem zbytečně otálím, tak jedině proto, že nechci udělat chybu, kvůli níž bychom přišli o ten obchod, Nadio. Abychom uspěli, oba musíme něco obětovat. V téhle fázi se prostě nemohu s Maris rozvést a nemá smysl se o tom dohadovat. Doufám, že to chápeš.“

K jeho nesmírné úlevě k němu s úsměvem –as patřičně kajícným výrazem – vzhlédla. „Samozřejmě že to chápu. Jenom se nemůžu dočkat, až budu s tebou.“

„Mluvíš mi z duše. Po pravdě,“ prohlásil a postoupil k ní o půl kroku, „raději bych v tuhle chvíli chtěl být v tobě.“

Zavřela oči, mírně se k němu naklonila a pak se rozhlédla, aby se ujistila, že je nikdo nevidí ani neslyší. „Hrozně zlobíš. Kvůli tobě mám mokré kalhotky.“

„Škoda, že do šesti je ještě daleko.“

Spěšně jí stiskl ruku a nastoupil do čekajícího auta. V duchu se samolibě usmíval. Aby Nadiu uspokojil, musel ji zaměstnat sexem. Ten byl totiž hnací silou jejího jednání. Na něm závisela povaha její motivace. Když ji uspokojoval sex, jednoduše byla šťastná.

Příčilo se mu Nadino neustálé dotírání, ale hádka s ní ho stimulovala a připravila na nadcházející měření sil s Maris. Nazvěme to generální zkouškou, pomyslel si, když vystupoval z výtahu a zatlačil do zasklených dveří vedoucích do kanceláří Matherly Press.

Zamířil rovnou do Marisiny pracovny, ale ta byla prázdná. Když z ní vycházel, narazil na její asistentku „Potřebujete něco, pane Reede?“

„Hledám Maris.“

Její udivené oči ještě zvětšily silné brýle. „Dneska už nepřijde, pane Reede. Copak vy nevíte, že se vrací do Georgie?“

Vrací se do Georgie? Jak to? Do háje! To jeho plánům ani trochu nevyhovuje.

Stálo ho nemalé přemáhání, aby před sekretářkou nedal najevo, že o ničem neví. „Ovšem, že to vím, ale ujistila mě, že se tady před odjezdem na letiště zastaví.“

„Opravdu? Mně nic takového neříkala.“

„Hm. Nejspíš si to rozmyslela.“ Přinutil se k úsměvu a doufal, že vypadá zcela přirozeně. „Seženu ji mobilem.“

Pokoušel se o to nejméně desetkrát, ale pokaždé se mu ozvala jen hlasová schránka. Maris si zřejmě nepřeje s nikým mluvit. Proklínal ji po celý zbytek pracovní doby. Kdyby se z ničeho nic objevila, holýma rukama by ji uškrtil.

Nemohla si vybrat nevhodnější dobu na to, aby si hrála na zrazenou manželku a bez varování odjela. Copak jí nedal jasně najevo, že nestrpí žádné nepředloženosti, a když jí poručí, aby se tvářila, jako by se nic nestalo, má ho poslechnout? Její trucování by mohlo všechno pokazit.

Vzápětí ale jen pokrčil rameny. K čertu s ní.

Má v ruce dokument, který podepsal Howard Bancroft. Použil by ho však pouze v případě, že by neměl jinou možnost. Z právního hlediska by plná moc mohla způsobit dusno, a právní dusno bylo to poslední, co potřeboval. Pro jistotu ji však měl uloženou v trezoru jako nouzové opatření, kdyby mu nezbývalo nic jiného.

Se sebevědomým a vítězným pocitem dorazil krátce po šesté k Nadinu domu v Chelsea. Měl náladu na studený drink a vlažnou sprchu korunovanou vášnivým, agresivním sexem.

Se spokojeným pohvizdováním vyběhl po schodišti. Ale sotva odemkl dveře, pískání ho přešlo.

Z ložnice vycházel svalnatý mladík v přiléhavém černém triku a černých kalhotách a připevňoval si hodinky na zápěstí. Hodil si přes rameno sportovní tašku, nenuceně Noahovi pokynul a protáhl se kolem něho na chodbu.

Ještě dlouho po jeho odchodu zůstal Noah stát na prahu, zatímco v něm zvolna kypěl vztek. Strhl si manžetové knoflíčky s monogramem, uhladil vlasy a otřel pot z horního rtu. To byla vědomá gesta, jimiž zaměstnával ruce, aby něco nerozbily, neudeřily či jinak bezděčně neublížily předmětům a osobám v jejich blízkosti.

Když se konečně jakž takž ovládl, zamířil do ložnice a lehce strčil do dveří. Neslyšně se otevřely. Nadia ležela nahá na široké posteli mezi zmuchlanými hedvábnými poduškami. Vlasy měla zvlhlé a rozcuchané. Pokožka se jí leskla potem.

Jakmile ho spatřila, pohnula se a unaveně se usmála. „Noahu, miláčku, to už je šest? Dočista jsem ztratila pojem o čase.“

Ve spáncích mu bolestivě tepala krev, ale zachoval klidný hlas: „Co to bylo za chlapa?“

„Tys potkal Frankieho? To je můj osobní trenér z posilovny.“

„Co tady dělal?“

Vztyčila se na lokti a upřela na něj pohrdavý pohled, jen nepatrně zmírněný uličnickým úsměvem. „To je neuvěřitelně pitomá otázka, Noahu.“

Daniel Matherly dočetl poslední stránku rukopisu. Když urovnal list, zeptal se: „To je zatím všechno, co máš?“

Maris přikývla. „Po mém návratu mi už další kapitolu neposlal. Několikrát jsem mu telefonovala, abych mu promluvila do duše, ale hovořila jsem jen s jeho pomocníkem Mikem. Ten mi prozradil, že P… ten autor se poslední dobou téměř vůbec nevěnuje psaní.“

„Zajímalo by mě, proč.“

„Určitě trucuje.“

„Opustila ho múza.“

„Ujišťuju tě, že to není žádná záhada. Je tvrdohlavý jako mezek. A jako každý mezek potřebuje čas od času popohnat.“ Zaváhala, než dodala: „A proto se tam vrátím.“

„To myslíš vážně? Kdy?“

„Jsem na cestě na letiště.“

„Rozumím.“

„Chtěla jsem se jen přesvědčit, že jsi v pořádku, rozloučit se a vyslechnout názor na to, co jsi zatím přečetl.“

Odjezd odložila o týden. Byla rozhodnutá, že se vrátí do Georgie a znovu navštíví Parkera ještě předtím, než přistihla Noaha v bytě Nadi Schullerové.

Manželova nevěra jí dala zelenou k tomu, aby se zamyslela nad svými nejasnými a protichůdnými pocity, jež chovala k Parkerovi. Ale aby byla spravedlivá k němu i sama k sobě, odložila cestu do té doby, dokud v té věci nebude mít jasno. Nechtěla, aby byl její návrat bezhlavou reakcí na tu náhlou a nečekanou změnu v jejím životě. Nechtěla, aby reagovala jako rozzuřená a mstivá manželka. Přála si, aby mohla jednat uvážlivě a klidně.

Uplynulých sedm dní nepřemýšlela téměř o ničem jiném.

To ráno, kdy odjížděla, měla na Parkera hrozný vztek, ale ve skutečnosti odjet nechtěla. Teď už si to mohla přiznat. Od chvíle, kdy opustila ostrov Svaté Anny, toužila být zase s ním.

Zpočátku ji trápil pocit viny. Je přece vdaná. Před svatebním oltářem složila slib, který považovala za svůj celoživotní závazek. Manželskou přísahu brala vážně.

Ale tenkrát v kostele po Noahově boku ji očividně brala vážně jen ona. Její manžel přísahu porušil. Věděla, že Nadia nebyla první, s kým ji podvedl. Před svatbou měl bezpochyby spoustu přítelkyň. A teď si byla téměř jistá, že se ani nesnažil změnit chování svobodného mládence v chování příkladného manžela. Pro nevěru se rozhodl cílevědomě. Ona se tedy stejně cílevědomě rozhodla, že se s ním rozvede. Tím, že dal přednost milence, ztratil právo a výsadu být jejím manželem. Opustila by ho, i kdyby ho nepřistihla s Nadiou. Tu noc v Chelsea před ní odhalil povahový rys, který jí otřásl a vyděsil. Nehodlala ani o den déle žít s mužem, jenž jí naznačil sklon k násilí tak přesvědčivě, že ani na okamžik nezapochybovala, že je ho schopen. Její manželství skončilo. Noah Reed patří minulosti.

Teď zbývalo rozhodnout, zda je budoucností Parker Evans.

Už nemohla ignorovat ani popírat fakt, že ji přitahuje. Nezapůsobila na ni jen jeho inteligence a nadání, jak se snažila sama sobě předstírat. Přitahoval ji i jako muž. Nesčetněkrát si představovala, jak ho znovu líbá a dotýká se ho.

Netušila, jestli je schopen milování v běžném slova smyslu, a ani jí na tom nezáleželo. Chtěla se ho dotýkat a toužila, aby se on dotýkal jí.

Jako vdanou ji podobné touhy nechávaly chladnou. Během námluv a manželství se na žádného jiného muže nepodívala ani o žádném neuvažovala v souvislosti se sexem. Právě proto ji její impulzivní reakce na Parkera silně znepokojovala.

Při zpátečním letu do New Yorku se ujišťovala, že ty neodbytné romantické touhy má na svědomí atmosféra ostrova a že se jich zbaví, jakmile se zase ocitne ve známém prostředí. Než letadlo přistálo na letišti LaGuardia, byla přesvědčena, že trhlinku ve vztazích s Noahem lze zacelit a že dočasné ospalé období v manželství jí poskytlo prostor pro blouznivé snění, které zmizí v okamžiku, kdy ona i Noah obnoví dřímající vášeň.

Přiměla se uvěřit, že s trochou vynalézavosti dokáže vzkřísit jejich lásku a znovu požívat radost a vzrušení, jaké cítila, když odcházela z kostela jako Noahova nevěsta. Jak byla naivní!

Teď když byla ochotná přijmout veškerou odpovědnost za jejich nevydařené manželství, dostala na sebe vztek. Jak mohla být tak lehkověrná? Copak o Noahově románku věděli všichni kromě ní? Věděli to i ti, s nimiž dennodenně oba pracovali? Byla pro ně komickou postavou, podváděnou manželkou, která se o všem dozvěděla jako poslední? Když dřela v redakci, zatímco se její manžel pravidelně vytrácel na pokoutní rande s milenkou, zaměstnanci ji určitě nesmírně litovali.

Noah měl mezi nimi své odpůrce, ale i spojence, lidi, které přetáhl z jiných nakladatelství, s nimiž předtím spolupracoval. Ve srovnání s jeho odloučením od Matherly Press bude rozvod hračka.

A to ji přivedlo k dalšímu úkolu, který musí splnit: říct Danielovi o jejich rozchodu.

Musí to odkládat co možná nejdéle, protože to pro něj bude dvojí rána. Ztratí nejen svého zetě, ale také chráněnce. Maris věřila, že otec je natolik silný, aby se s tou situací vypořádal, jako se mu to podařilo v případě jiných překážek a zklamání v životě, ale nechtěla ho znepokojovat předčasně. Přesto nebude snadné předstírat, že je všechno v pořádku.

Nyní ji pozoroval s obvyklou znepokojivou hloubavostí. Musela se přemáhat, aby před jeho přímým pohledem neuhýbala. „Tak co si myslíš, tati?“

„O té knize? Myslím že je velmi zdařilá. Jako nakladatel bych autora nutil, aby ji dokončil.“

„V tom případě vyrážím na cestu.“ Vstala a začala si oblékat plášť.

„Co si myslí Noah?“

„Ještě to nečetl.“

„Nemluvil jsem o rukopise, Maris. Co si myslí o tom, že zase odjíždíš, aby ses věnovala tomu spisovateli?“

„Nepotřebuju jeho svolení.“ Když si všimla, že ho udivil její ostrý tón, zrozpačitěla. „Promiň, tati. Nechtěla jsem na tebe vyjet.“

„Omluva se přijímá. Nemám v úmyslu plést se ti do soukromí. Jen…“

„Pokračuj. Už jsi zašel dost daleko.“

Vzal ji za ruku. „Dobře si vzpomínám, jak ses zamilovala do knihy a potom do jejího autora.“

Mírně se pousmála. „Tak tohle ti leží na srdci? Že mám pro toho podivína pubertální slabost?“

„Nebylo by to poprvé.“

„Jsem starší a rozumnější.“ Bezmála dodala: A dostala jsem pořádnou lekci. „Kniha ani její autor nesouvisejí s Noahem a naším manželstvím. V žádném ohledu.“

A to byla pravda. Její manželství skončilo bez ohledu na to, jestli Parkera Evanse znovu uvidí nebo ne. Skončilo by, i kdyby se o Parkerovi a Závisti vůbec nedověděla. Skončilo by, protože její manžel je zrádce a jejich manželství pouhý klam.

„Noah tedy s tvým odjezdem souhlasí?“

Zdálo se, že je pro něj Noahův názor v téhle záležitosti nesmírně důležitý. Kdyby znal okolnosti, neptal by se. Byla v pokušení vykasat si rukávy a ukázat mu modřiny na pažích, které nezmizely ani po týdnu. Mohla by mu říct, jak hodinu plivala krev po tom, co se bolestí kousala do jazyka. Co kdyby mu zopakovala Noahovy chladné výhrůžky? A tím hrozivým tónem, který byl snad ještě děsivější než samotná slova? Otec by byl stejně šokovaný jako ona. Neváhal by, vyhledal Noaha a ztrestal by ho vlastníma rukama. A proto bude zatím mlčet. Počká, až si všechno lépe promyslí, až nebude mít před sebou cestu, až bude mít v hlavě reálný plán jednak pro Matherly Press a jednak pro svůj vlastní život. Dokud jí hlavou víří nezodpovězené otázky, nechá si podrobnosti jejich rozchodu pro sebe.

Pohlédla mu zpříma do očí a poprvé v životě zalhala: „Ano. Souhlasí.“

Uchopil její obličej do dlaní a políbil ji na obě tváře. „V kolik odlétáš?“

„Mám nejvyšší čas.“ Pevně ho objala, sužována vinou ze lži. Křečovitě zavřela oči a nepřekvapilo ji, že v nich ucítila slzy. „Jsi můj nejlepší přítel, tati. Mám tě moc ráda.“

„A já mám rád tebe, Maris.“ Poodstoupil, aby jí mohl pohlédnout do tváře. „Víc, než si dokážeš představit.“

KAPITOLA 21

Parker otevřel dveře. Několik okamžiků na ni nechápavě civěl. Konečně se zeptal: „Zapomnělas něco?“

„Jak milé přivítání.“

„A co chceš slyšet?“

„Nepozveš mě dál?“

Zaváhal, jako by to zvažoval, a pak couvl s křeslem do haly, aby mohla vejít. „Kde je Mike?“

„Jel na pevninu pro zásoby, toaletní papír a podobné věci.“

„A tebe nechal samotného?“

„Nejsem bezmocnej,“ ohradil se zlostně. „Zvládl jsem to i předtím, než se mě Mike ujal. A mimo to nejsem sám.“ Má tady nějakou ženu.

Teprve teď si Maris uvědomila, že tomu leccos nasvědčuje. Mike je pryč. Parker má rozepnutou košili a vlasy rozcuchanější než obvykle. „Omlouvám se. Já… měla jsem zavolat.“

„Jo, to jsi měla,“ souhlasil podrážděně. „Ale když už sis udělala výlet, pojď dál. Jsme tady.“

Otočil křeslo a zamířil do jídelny. Maris ho zdráhavě následovala a litovala, že ji nenapadá nějaká vhodná záminka, aby se mohla obrátit a utéct, aniž by vypadala jako zbabělec. Kromě toho ji mrzelo, že se bude muset setkat s onou dámou neupravená.

Neměla chuť být komukoli představena, a zvlášť ne ženě, kterou si Parker pozval pro odpolední povyražení. Sukni bavlněného kostýmu měla pomačkanou, na punčoše jí utíkalo oko. Plášť, který se jí v New Yorku hodil, byl tady zcela nepatřičný, asi jako potápěčská výstroj na Sahaře.

Odložila tašku v hale, přehodila přes ni složený kabát a prohrábla si rukou vlasy, které jí pocuchal vítr při jízdě ve člunu.

Na další úpravy nezbýval čas. Zhluboka se nadechla a prošla klenutým vstupem mezi halou a jídelnou.

Její obavy byly zbytečné. Parker byl v místnosti sám. Tázavě se na něj podívala. „Nahoře,“ upozornil ji a pokynul bradou.

„Už jsem si všimla, že se houpá,“ odvětila s hlavou obrácenou k lustru. „Pohybuje se v proudu vzduchu z ventilace.“

„Rozumné vysvětlení. Ale nesprávné. Je to duch oběšence.“

Krátce se zasmála. Fakt, že byl sám, jí málem způsobil závrať. „Duch oběšence?“ Vylíčil jí příběh o plantážníkovi, kterého postihla krize. „Špatně si naplánoval zoufalé pokusy získat zpět majetek rodiny a zadlužil se ještě víc. Oběsil se přímo tady, v jídelně.“ Po chvíli dodal: „Hádám, že v tu chvíli zrovna nikdo nevečeřel.“

„Vážně věříš, že jeho duch je…“ Ukázala na houpající se lustr. „Nahoře?“

„To si piš.“

„A tobě nevadí, že ti v domě sídlí duch?“

„Žil tady skoro sto let předtím, než jsme se sem s Mikem nastěhovali.“ Pokrčil rameny. „Zdá se, že mu nevadíme, a tak si nás nevšímá. Obvykle. Ale dneska mi dělal společnost. Je neuvěřitelně výřečnej.“

Maris si Parkera podezíravě změřila a pak sklouzla pohledem k otevřené karafě na servírovacím stolku. Přeměřila si ho zkoumavým pohledem a konstatovala: „Ty jsi opilý.“

„Ještě ne.“

„Ale moc nechybí.“

„Pracuju na tom.“ Dojel v křesle ke stolku. „Přidáš se ke mně?“

„Proč ne?“

Rychle se k ní otočil. Překvapení přešlo v souhlasný, potměšilý úšklebek. „Hřích vám sluší, paní Matherlyová-Reedová. Měla byste hřešit častěji.“ Vzal čistou sklenici ze stříbrného podnosu a začal do ní nalévat whisky. „Řekni si dost.“

„Dost.“

Když nalil i sobě, vložil si obě skleničky mezi stehna a popojel v křesle k ní. „Posluž si.“

Byla to očividná výzva. Aniž spustila oči z jeho tváře, natáhla ruku pro jednu ze skleniček. „Nepospíchej,“ zamumlal.

Vytáhla sklenici ze sevření jeho stehen a přiťukla o druhou. „Na zdraví.“

Znovu se ušklíbl. „Po tom ti možná trochu zrůžoví tvářičky, ale budeš muset vypít mnohem víc, jestli mě chceš dohnat.“ Pozvedl k ní sklenici a jedním douškem do sebe obrátil obsah.

Maris upíjela neředěný bourbon mnohem opatrněji. „Takže ty teď místo psaní piješ?“

„Určitě jsi mluvila s Mikem.“

„Tys moje hovory odmítal brát.“

„Mike je drbna.“

„Lecčeho si všimnu i sama.“

„Jsi chytrá holka, to je fakt.“

„Proč jsi přestal pracovat na Závisti a opíjíš se od odpoledne?“

„Znáš snad vhodnější denní dobu? A vůbec, všichni velcí spisovatelé pili. Copak to nevíš? Vsadím se, že Homér navštěvoval starověkou poradnu pro anonymní alkoholiky. Od Edgara Allana Poea, přes Fitzgeralda, po –“

„Parkere, proč to děláš?“

„Proč ses vrátila?“ vyštěkl místo odpovědi.

„Já se ptala první.“

„Protože už nemám žádná narkotika, která jsem kdysi brával, a mám co dělat, abych se neoběsil na lustru.“

„To není právě vtipné.“

„Nemyslel jsem to jako vtip.“

„Už dvakrát ses zmínil o sebevraždě. Je to nepříjemné a nechutné. Zvlášť dneska. Protože minulý týden si jeden můj dávný přítel vystřelil mozek.“

V tom bodě rozhovor skončil. Parker odvrátil hlavu a nějakou dobu chvíli oba mlčeli. Maris usrkávala whisky, dokud ji nedopila, a pak postavila prázdnou skleničku na podnos. Konečně Parker promluvil: „Mike dokončil krbovou římsu.“

„Všimla jsem si. Je překrásná.“ Přistoupila ke krbu a konečky prstů přejela po hladkém, lakovaném dřevě. „Odvedl mistrovskou práci.“

„Nezapomeň mu to říct.“

„Nezapomenu.“

„Kdo byl ten tvůj dávný přítel?“

Otočila se k němu. „Náš firemní právník. Znala jsem ho odmalička. Byl jako můj strýček.“

„To mě mrzí.“

„Byl mrtev dřív, než mohl ucítit bolest. Pro ty, kdo ho měli rádi, to tak snadné nebylo. Jeho ztráta je bude bolet ještě hodně dlouho.“

„Měl nějaké problémy?“

„Nikdo o žádných nevěděl.“

„Tak proč to udělal?“

„To je záhada.“ Upřela oči na římsu a pronesla, jako by si na to vzpomněla teprve teď: „Noah s ním měl to osudné odpoledne nějaké jednání.“

„Nevšiml si něčeho neobvyklého?“

„Ne, ničeho.“

„Co projednávali?“

„Běžné obchodní záležitosti. Proč?“

„Jen se tak ptám.“

Obrátila se k němu. „Proč?“

Místo odpovědi se jí zeptal, jestli chce ještě nalít. „Ne. děkuju. Už takhle mě brní prsty u nohou.“

Sklopil pohled na její střevíce. „V tomhle se běž procházet po New Yorku. Co kdyby ses převlékla? Pak si můžeš přečíst úsek, na kterém jsem pracoval po tvém odjezdu.“

Překvapeně se usmála. „Tak ty jsi přece jen psal?“

„Mike si jenom myslí, že ví všechno.“

„Nemohlo to dopadnout líp. Můžeme hovořit zcela nerušeně.“

Noah předstíral nenucenost, kterou ovšem necítil. Aby návštěvníka přesvědčil o své bezstarostnosti, lenivě otáčel párátkem s olivou v martini. „Maris zase odjela.“

„Mívá to často ve zvyku?“

Morris Blume přijel do bytu Reedových ve West Side vyzbrojen blahosklonným chováním, které k němu patřilo stejně jako nevýrazné šedivé obleky. Noah trval na tom, aby se setkali neformálně a o samotě, bez Blumeových nohsledů. Ti byli totiž jako kolibříci u kvetoucího tropického keře: když zrovna rozechvěle netřepetali křídly, aspoň kroužili kolem.

Noah věnoval vrátnému velkorysé spropitné, aby Blumea pustil dovnitř a jednou provždy ho vymazal z paměti. Zdvořile čekal u výtahu, až Blume vyjede nahoru. Šéf WorldView rázně vpochodoval do bytu, kriticky ho zhodnotil pohledem jako seržant vojenské ubikace a bezbarvýma očima jako by pátral po nějaké závadě. Zřejmě obstál. „Moc pěkné.“

„To Maris má pro takové věci cit,“ zdůraznil Noah. „Napijete se něčeho?“

Seděli naproti sobě na pohovce, každý se skleničkou martini v ruce, když znovu padlo Marisino jméno. „Vaše žena je často pryč, nemýlím-li se?“ zeptal se Blume.

„Od té doby, co začala spolupracovat s autorem, který žije na jakémsi ostrově u pobřeží Georgie.“

„Víte to jistě?“

Protože Noah cítil, že se mu manželka i milenka v poslední době jaksi vymykají z rukou, ťala ho Blumeova poznámka do živého. „Co mám vědět jistě?“ odsekl popuzeně. „Místo pobytu své ženy?“

Blume rozšířil bledé rty do distingované napodobeniny úsměvu. „Znám chlápka, jehož manželka údajně objížděla bytové architekty, aby se poradila o renovaci jejich nedávno zakoupeného vinného sklípku v Sonomě. Vyšlo najevo, že se radila s právníkem z L. A., odborníkem na rozvody, který odváděl skvělou práci v posteli. Manželce zůstal právník, vinný sklípek a všechno ostatní. Když ho konečně dočista oškubala, dotyčný děkoval Bohu, že mu zůstalo aspoň to mezi nohama. Měl byste si z toho vzít ponaučení.“ Přestože ho ta lehce kritická slova palčivě zasáhla, Noah se zasmál. „Ten spisovatel je mrzáček na kolečkovém křesle. Maris neláká do Georgie vášeň.“

„Třeba ji láká něco mnohem nebezpečnějšího, než je milostný poměr.“

Noah stáhl zuby olivu z párátka a s lenivým úsměvem ji rozžvýkal. „Pokud naznačujete, že má za lubem korporační uskok, pak ji vůbec neznáte. Ona přemýšlí jinak než my dva, Morrisi. Je to knihomol. Romantik a snílek. Chodí s hlavou v oblacích. Věřte mi, ta nám žádné nepříjemné překvapení nechystá.“

„Domnívám se, že se bude divit, až zjistí, že Matherly Press je součástí WorldView.“

„To brzy uvidíme.“

„Vaše sebevědomí se mi líbí.“

Noah s vychytralým úsměvem postavil sklenici na stůl a sáhl pro aktovku. S dramatickým gestem otevřel zámek. „Splněno v termínu, jak jsem slíbil.“

Podal Blumeovi dokument sepsaný Howardem Bancroftem. Poté co našel Nadiu nahou v posteli a páchnoucí potem jiného muže, bezprostředně po Marisině zcela nevhodném a nečekaném odjezdu, rozhodl se, že další krok musí být odvážný a rozhodující.

Už ho nebavilo držet se při zdi. Měl po krk toho, aby mu druzí – a zvlášť ženy – diktovali, co má kdy udělat. Musí jednat rychle a agresivně. Nejvyšší čas, aby se postaral o Noaha, výhradně o Noaha, a ostatní poslal do horoucích pekel. Včetně nadržených osobních trenérů. Kristepane.

Blume spěšně listoval stránkami dokumentu. S právnickým žargonem byl obeznámený tak dobře, že mu stačilo plnou moc jen prolistovat. Noah čekal, až mu poblahopřeje.

Když však Blume prolétl poslední stránku, položil desky na stůl a řekl: „Moc vydařené. Teď potřebujeme už jenom jejich podpisy.“

Noahovi splaskla pyšně nadutá hruď. „To není nutné, Morrisi. Copak jste nečetl –“

„Že k platnosti plné moci stačí jen váš podpis?“ S tichým smíchem vstal a zapnul si horní knoflíček skvěle padnoucího šedého saka. „To je velice sporná klauzule, Noahu. Už teď se vyhýbám protitrustovému právu a milionům dalších obchodních nařízení.“ Zamítavě mávl nezdravě bledou rukou. „Nejsou ničím jiným než obtížnými žrouty času. Ale pouze v případě, že je všechno ostatní v naprostém pořádku a bez jediné chybičky.

Nemohu si dovolit rozjet obrovský obchod a přitom čekat, až mi bouchne pod zadkem tahle bednička s dynamitem. Ani bych se o to nepokusil. Pokud zůstane ten dokument ve své současné podobě, jen přiláká pozornost federální vlády. A i kdyby ne, Matherlyovi mohou začít hlasitě protestovat a všechny nás prachsprostě ojebají. Nevím jak vy, ale já přitom dávám přednost příjemným pocitům.“

Zamrkal a Noah měl sto chutí ho zabít.

„A teď mě omluvte, mám večer schůzku.“

Otočil se a zamířil ke dveřím. Noah na zlomek vteřiny zavřel oči, aby vyhnal ze zorného pole pulzující rudá kola, a vykročil za ním. „Žádný strach, Morrisi. Ty podpisy obstarám.“

„Já nemám nikdy strach,“ opáčil bohorovně Blume.

Otevřel dveře, pak se zarazil a obrátil k Noahovi. „Jeden podpis pravděpodobně postačí. Buď vašeho tchána, nebo vaší manželky.“ Chvíli to zvažoval, pak přikývl. „Ano. K právní ochraně mi bude stačit pouze podpis jednoho z nich spolu s vaším.“

„Vy se zbavte antitrustových hrdlořezů,“ prohlásil Noah odměřeně. „Já už si s Matherlyovými poradím.“

„Jak si přejete. Mezi námi, raději se ujmu federální vlády.“ Jeho spokojený úšklebek mu propůjčil vzezření čerstvě exhumované, poťouchle se usmívající lebky. „Až získáte ten podpis, zavolejte mi. Ale ne dřív, než ho budete mít černý na bílém, jasné? Můj čas je nesmírně cenný, a tohle dohadování už trvá příliš dlouho.“

A byl pryč.

Hodinu nato vešel Noah do Danielovy domácí pracovny. Popíchnutý Blumeovou poznámkou na rozloučenou váhal jen několik minut, než rozhodl, za kterým ze dvou Matherlyových půjde.

S Maris nemluvil déle než týden. Pořád na něj měla vztek kvůli Nadie. Plná moc mohla sotva zastoupit onu pověstnou olivovou snítku, jíž by na ni mával na usmířenou. Kromě toho mu nedávno odhalila povahový rys, tvrdohlavost, o které dosud neměl sebemenší tušení.

Daniel byl slabší než ona. Pravda, před lety míval ostré zoubky, ale nyní byly vyviklané a obroušené. Už nepředstavoval onu hrozivou sílu, kterou kdysi byl. O někdejší neústupnost ho připravily únava a chatrné zdraví. A jestli mu přece jen bude vzdorovat, Noah nepochyboval, že se mu ho podaří zpracovat.

Přišla mu otevřít Maxine a oznámila, že Daniel je v pracovně. „Zavřel se tam hned po večeři. Prý si před spaním bude ještě chvíli číst.“

A vskutku, když Noah vešel, ležela Danielovi na klíně otevřená kniha. Hlavu měl však hluboko skloněnou na prsou a na zlomek vteřiny se Noah zděsil, že starý pán zaklepal bačkorami. Vzhledem ke smůle, která ho provází od rána, by ho to vůbec nepřekvapilo. „Danieli?“

Zvedl hlavu. „Zdravím tě, Noahu. Četl jsem si.“

„To vždycky při čtení chrápeš?“

„Neříkej, že jsem taky slintal.“

„To jsem neviděl.“

„Výborně. Posaď se. Dáš si něco k pití?“

„Ne, díky.“

Cestou tížila Noaha nepříjemná myšlenka. Co když Maris otci řekla o jeho poměru s Nadiou? Možná to Danielovi vyklopila před odjezdem do Georgie. Bylo by to příznačné zakončení skrz naskrz mizerného dne, kdyby ho tchán obvinil z nevěry a vyhodil z domu. Ale stařík se choval normálně.

Noah se posadil na pohovku. „Omlouvám se, že ruším. Ale co nevidět mi zavolá Maris a já jí budu muset podat podrobné hlášení, počínaje tím, cos měl k večeři.“

„Mořský jazyk na grilu s přírodní rýží a dušenou zeleninou.“

„Takový jídelníček se jí bude líbit. Kromě toho mi uložila, abych ti dělal společnost, až tady nebude.“

Daniel zabručel: „Nepotřebuju chůvu.“

„Souhlasím. Ale prosím, abys mi vyhověl, jinak mě čeká peklo, až se vrátí.“ Opřel si lokty o kolena a naklonil se dopředu. „Co kdybychom si zítra vyrazili na víkend na venkov? Zarybařili si. Odpočívali. Bůhví že to potřebuju jako sůl.“

„Už tam téměř nejezdím.“

„Řekl jsem o tom Maris, než odjela, a bezvýhradně souhlasila. Myslím, že má výčitky, že s tebou na farmu nejezdí častěji. Když se tam vypravíme, zbavíme ji viny a navíc bude klidná, když bude vědět, že se dobře bavíš.“

Daniel jeho návrh chvíli zvažoval. Noah mlčel. Nesměl naléhat příliš, jinak by mohl ve starém pánovi vzbudit podezření. Co potřeboval, to mu řekl, teď je třeba mlčet a dát mu čas na rozmyšlenou.

„V kolik hodin bychom zítra vyrazili?“

Noaha okamžitě opustilo napětí. Usmál se. „Ráno mám schůzku, kterou už nemůžu odložit. Ovšem můžeme vyjet hned potom.“

„Ale Maxine nebude mít čas –“

„Víš, Danieli, napadlo mě, že bychom mohli jet sami. Jako dva svobodní mládenci.“ Ohlédl se přes rameno, jako by se chtěl ujistit, že je hospodyně neposlouchá. Ztišil hlas a pokračoval: „Jestli s námi pojede Maxine, bude kolem tebe poletovat jako kvočna. Budeš se jí odpovídat za každou skleničku, každý gram tuku. Dýmku můžeš rovnou nechat doma.“

„Je horší než manželka. Všechno, co udělám, hned vyslepičí Maris.“

„Někdy se my chlapi musíme vzbouřit.“

„Bravo!“

„Takže jsme domluveni?“

„Platí.“

„Výborně.“ Vstal, přešel místnost a potřásl Danielovi rukou. „Zastavím se pro tebe zítra kolem desáté. Sbal si jen nejnutnější věci. Zatelefonuju do místního obchodu a nechám přivézt jídlo a pití, abychom byli patřičně zásobeni, až přijedeme.“ Cestou ke dveřím ještě prohodil přes rameno: „Jdu dobrovolně oznámit Maxine, že se bez jejích služeb na pár dní obejdeme.“

KAPITOLA 22

Zatímco si Maris prohlížela rukopis, Parker si prohlížel ji.

V chatě pro hosty strávila celou hodinu. Vrátila se ve volné, pohodlné sukni, jež jí spadala až téměř ke kotníkům, a v košili bez rukávů zavázané na uzel v pase, takže se občas dal zahlédnout pruh obnažené pokožky. Než se usadila do křesla a stočila nohy pod sebe, skopla sandály.

Umyla si vlasy. Čerstvě nanesený lesk na rty jí na ústech zanechal broskvový nádech. Těžko říct, zda díky whisky nebo líčidlům, ale tváře měla růžovější než po příjezdu. Vypadala a voněla nádherně.

Usoudil, že by měl být vděčný, že ji jeho rukopis tak zaujal a neuvědomuje si, jak upřeně ji pozoruje. Zahloubala se do stránek položených v klíně a Parker nepochopitelně žárlil na svou vlastní práci, které věnovala veškerou pozornost.

Před jejím neohlášeným příjezdem byl na nejlepší cestě k tomu, aby se zpil do němoty. Od rána nebyl schopen dát dohromady souvislou větu, přestože počasí bylo přímo stvořené pro psaní –zataženo, pošmourno a šedivo. V takové dny se cele oddal příběhu a přerušil práci, jen když měl hlad, žízeň anebo si potřeboval ulevit.

Ale dnes měl hlavu úplně prázdnou. Vlastně… ne úplně. Jenom nemohl psát o tom, co v ní měl, protože byla plná Maris. Od okamžiku, kdy odjela, nemyslel téměř na nic jiného.

Představoval si jí v jednotlivých obrazech: Maris vede obchodní jednání. Maris se usmívá na Noaha. Maris mává na taxík. Maris líbá Noaha. Maris sedí za stolem a pracuje. Maris spí po Noahově boku. Maris nakupuje na Páté avenue. Maris roztahuje nohy pro Noaha. Rychle se střídající výjevy ho doháněly k šílenství. Doháněly ho k pití.

Teď přemýšlel, jestli její příjezd ve skutečnosti tušil. Jo, možná že tušil. Protože byl v jídelně, tedy v místnosti, kam zavítal jen málokdy. Trpěl mučivou sebelítostí a lil do sebe whisky tak rychle, jak jen ji stačil nalévat, a zasmušile civěl oknem do prázdna.

Když zaslechl, jak z hlavní cesty odbočuje směrem k domu nějaký vůz, usoudil, že se vrací Mike. Doufal, že nezapomněl koupit pytel tyčinek Milky Way.

Sotva spatřil za volantem blížícího se golfového vozíku Maris, srdce mu zmateně poskočilo a zakolísalo jako pokašlávající motor.

Je možné, že by ji podvědomě vyhlížel a zmíral touhou jako slaměná vdova, jež pátrá zrakem na obzoru po vracející se lodi svého námořníka? Příčilo se mu o sobě uvažovat jako o zoufalé, truchlivé postavičce, která čeká, až ji Maris oblaží svou přítomností. Kristepane, že by klesl tak hluboko?

Nyní si však uvědomil, že přesně to dělal od chvíle, kdy se k němu obrátila zády a vyšla z budovy bývalé čističky bavlny. Od onoho rána se užíral, trápil a dusil vlastní žárlivostí, obracel do sebe láhev whisky a hýčkal své fantazie.

Mučivé fantazie o ní a Noahovi.

Nádherné fantazie o ní a o sobě.

V noci se mu zdály erotické sny, v nichž ho objímala a volala jeho jméno v přerývaném, bezdechém, naléhavém orgastickém šepotu. Ve dne si představoval, jak ho laská a přejíždí mu prsty po hrudi a břiše, jak její rty hebce kloužou –

„To dítě bylo Toddovo?“

S trhnutím se napřímil, jako by mu kolečkové křeslo dalo ránu. „Cože?“ Odkašlal si a zahnal smyslné fantazie. „Prosím?“

„To dítě, které Mary Catherine potratila. Bylo Toddovo?“

„Co myslíš?“

„Je to tam naznačené. Dozví se čtenář někdy pravdu?“

Zavrtěl hlavou. „Myslím, že je lepší nechat to jen v náznacích. Ať si čtenář udělá vlastní názor.“

„Souhlasím.“ Zase listovala stránkami a co chvíli se zarazila, aby si znovu přečetla některou pasáž. „Má pozoruhodnou povahu. Myslím Roark. Je to… pravý hrdina. A navíc, jak říká Mary Catherine, je milý.“

Parker se ušklíbl. „Ale není až příliš milý, že ne? Nechci, aby vypadal jako svatoušek. Anebo ještě hůř, jako slaboch.“

„Tak rozhodně nevypadá,“ ujistila ho s úsměvem, on se však pochybovačně zamračil. „Věř mi, Parkere. Kdyby byl až nudně milý, upozornila bych tě na to.“

„Myslím, že čtenářky nevzrušují kladní hrdinové o nic víc než muže hrdinky, které jsou přehnaně počestné. Měl by v nich být přinejmenším náznak, nebo možná i příslib jisté náchylnosti k špatnostem.“

„V tomhle ohledu se o Roarka nemusíš bát. Čtenářky ho budou zbožňovat už jen díky téhle scéně, když ne kvůli čemukoli jinému. Působí velmi mužně. Jeho reakce jsou instinktivně mužské. Všechno nejprve zhodnotí po stránce sexu, než začne zvažovat i jiné ohledy, například morálku.

Má pochopení pro trápení Mary Catherine. Ale odmítne její nabídku na sexuální hrátky, ví, kde jsou hranice slušnosti. Aniž by čtenáře praštila do očí jeho dobrota, je zřejmé, že má svědomí. Ctí morální zásady a…“ Vzhlédla a přistihla ho, jak se jí tiše směje. „Co je?“

„Tebe to vážně vzalo, viď?“

„Je to moje práce.“

„Chápu, že ten příběh prožíváš… Ale konec konců, je to pořád jenom kniha, Maris.“

„Pro mě ne.“ Hovořila tiše a s mírným ostychem. „Když se mi kniha opravdu líbí, její hrdinové se stanou skutečnými. Myslím, že je to tím, že jsem ztratila matku v tak útlém věku. Potřebovala jsem mít kolem sebe lidi, a tak princové a princezny, o kterých jsem četla, byli jako moji adoptivní sourozenci.

Žila jsem v palácích a na pirátských korábech, zlézala vrcholky hor a probíjela se temným pralesem. Ponorku kapitána Nema jsem znala stejně dobře jako svůj pokojíček. Postavy v knihách mě braly s sebou za dobrodružstvím. Smála jsme se a plakala s nimi. Sžila jsem se s jejich osudy. Byla jsem zasvěcená do jejich tajemství. Věděla jsem, o čem sní a po čem touží, ale i z čeho mají strach. Stali se mou druhou rodinou.“

Narovnala ohnutý růžek jednoho z listů rukopisu a sotva patrně, napůl v rozpacích a napůl se sebezlehčující přezíravostí, pokrčila rameny. „Vášeň pro příběhy mě provází i v dospělosti.“

Několik okamžiků nechala svěšenou hlavu. Konečně ji zvedla a zadívala se na něj. Naklonil se k ní a téměř šeptem řekl: „Když tě tolik vzrušují knížky, rád bych věděl, co tě vzrušuje jiného.“

Pochopila přesně, na co myslí. Jejich myšlenky se ubíraly stejným směrem. Poznal to podle toho, jak jí zjihly oči a zadrhl se dech.

„Vzrušují mě slova na á,“ zašeptala.

„Slova na á?“

„Šunkový sendvič.“

Zaklonil hlavu a rozesmál se. Smích mu vycházel až z hrudi a působil takové potěšení, až žasl. Poprvé za dlouhé roky se smál upřímně, beze stopy cynismu či trpkosti.

Namířila na něj neviditelnou pistoli. „Dostala jsem tě.“

„Vzdávám se. Máš hlad?“

„Šílenej.“

„Mike mi do smrti neodpustí, že jsem tak mizerný hostitel. Myslím, že dokážu připravit něco k jídlu, ale musíš mi pomoct.“

„Jdeme na to.“

Přemístili se do kuchyně a společně přichystali improvizovaný oběd. „Chceš avokádo?“ zeptal se, když zapnul mikrovlnnou troubu.

„Rozhodně.“

„Ale musíš ho oloupat ty. Mike tvrdí, že ho pokaždé hrozně pomačkám.“

„Jedna věc se mi na tobě líbí, Parkere –“

„Jenom jedna?“

„– že umíš přiznat nedostatky.“

„Mám jich tak málo, že si čas od času můžu dovolit falešnou skromnost.“ Hodila po něm smažený bramborový lupínek.

Brambůrky jedli rovnou ze sáčku a nakládané okurky z láhve. „To je něco jiného, než na co jsi zvyklá, viď?“ zeptal se s plnou pusou.

„Zřejmě si mě pleteš s nějakou zhýčkanou a rozmazlenou holčičkou.“

„Ne,“ odpověděl po pravdě. „Na to, abys odpovídala tomu popisu v časopise, pracuješ příliš tvrdě.“

„Děkuju.“

„Jsi oddaná věci.“

„Ano, to jsem.“

„Práci neodbýváš.“

„Snažím se.“

„Proto ses vrátila? Jsem snad já ta práce, kterou nechceš odbýt?“

„Vrátila jsem se, abych ti předala souhlasný dopis a šek na patnáct tisíc dolarů.“

„Copak jsi nikdy neslyšela o expresní poště?“

„Nevěděla jsem, jestli funguje i tady na ostrově.“

Věnoval jí pohled, který říkal, že to určitě věděla, a ona sklopila oči ke krajíci chleba v ruce. „Dobře. Budu upřímná. Chtěla jsem se ujistit, že píšeš, Parkere, a kdybys nepsal, měla jsem v úmyslu tě popohnat. To mi poradil táta.“

„Takže ses vrátila, protože to napadlo tátu.“

„To není přesné.“

„Tak proč, Maris? Přesně.“

Zvedla k němu oči, pootevřela ústa, ale pak si svá slova rozmyslela a začala znovu. „Než jsem odtud odjela, pohádali jsme se. Chtěla jsem mezi námi pročistit vzduch. Jinak by naše pracovní vztahy –“

Vydal zvuk podobný bzučáku z televizní soutěže. „Možná ti připadá, že tu lišky dávají dobrou noc, ale věř nebo ne, máme tady telefony, elektronickou poštu, faxy a jiné způsoby komunikace.“

„Ty bys moje telefonáty nebral a na e-maily ani faxy neodpovídal.“

„Nakonec bych odpověděl.“

„Tím jsem si nebyla jistá.“

„Ale ano, byla.“ Ukončil debatu zvednutím ruky a zabránil jí, aby vyslovila další výmluvu. „Přijela jsi proto, žes mě chtěla zase vidět. Přiznej to, Maris.“

Vzdorně vystrčila bradu. Napadlo ho, že to popře, ale znovu ho překvapila. „Tak dobrá. Ano. Chtěla jsem tě vidět.“

Složil paže na stole a naklonil se k ní. „Proč? Jistě ne kvůli mému přirozenému šarmu. Hned zpočátku jsme se shodli na tom, že žádný nemám.“ Přejel si rukou po bradě. „Napadlo mě, že jste se s manžílkem možná nepohodli. A ty sis pak řekla: Já mu ukážu. Odjedu do Balíkova a rozdám si to s mrzákem. Proto ses vrátila?“

Očekával, že odejde z místnosti, sbalí si věci, naloží je do golfového vozíku a nechá ho nadávat. Ale znovu ji špatně odhadl. Zůstala sedět a oslovila ho pozoruhodně klidným hlasem.

„Pověz mi, Parkere, proč se za všech okolností snažíš být hrubý? Dodáváš si snad sílu a mužnost tím, že jsi vůči lidem zlý? Slouží ti zloba k tomu, abys zapomněl na kolečkové křeslo? Anebo štveš lidi schválně, aby sis je držel od těla? Snažíš se jim ublížit dřív, než mohou ublížit oni tobě? Jestli je to tak, pak je mi tě upřímně líto. Na mou duši, poprvé od okamžiku, co tě znám, je mi tě líto.“

Když se zvedla od stolu, měla důstojný krok i držení těla. Záda nesla zpříma a hlavu vysoko, a zatímco Parker sledoval, jak odchází z kuchyně, připadal si jako nejbídnější tvor na světě.

Obvinil ji, že ho využila, aby se pomstila Noahovi, když je pravdou pravý opak. To on využívá ji, aby se pomstil Noahovi. V obavách, že odjede dřív, než se jí stihne omluvit, vyjel pozpátku z kuchyně a rychle zamířil přes halu a otevřenými dveřmi ven. S úlevou zjistil, že stojí na verandě opřená o jeden z hlavních sloupů a dívá se na mohutné virginské duby lemující cestu. „Maris.“

„Ráno odjíždím.“

„Nechci, abys odjela.“

Tiše, ale nevesele se zasmála. „Nevíš, co chceš, Parkere. Psát, nebo nepsat. Být slavný, nebo zůstat anonymní. Chceš, abych tady zůstala. A posíláš mě pryč. Vždyť ty ani nevíš, jestli chceš žít nebo ne. Neměla jsem se vracet. Mé důvody k návratu byly nejasné, ani já jsem je zcela nepochopila. Měla jsem zůstat v New Yorku, kam patřím, a nechat tě, aby ses kochal svým hněvem a zatrpklostí ve společnosti oběšencova ducha. Svým truchlivým kratochvílím se můžeš zase oddávat zítra, až odjedu.“

Přijel s křeslem až k ní a položil jí ruce na pas v místech, kde přecházel v boky. „Neodjížděj.“

Naklonil se a přitiskl čelo na její kříž. Pohyboval hlavou doprava a doleva v mělké prohlubině, zatímco sevření jeho rukou zesílilo.

„Je mi úplně jedno, proč ses vrátila, Maris. Přísahám. I kdybys tady byla jen proto, abys naštvala manžela, nezáleží mi na tom. Jsi tady, a já chci, abys tu byla.“

Posunul ruce dopředu, kde na chvíli spočinuly na uzlu košile, než sklouzly pod něj a dotkly se obnažené pokožky. Jemně ji laskal a zároveň si ji přitahoval k sobě.

Zašeptala jeho jméno. Znělo to trochu jako oznámení, trochu jako dotaz a trochu jako rezignovaný povzdech.

Přitahoval ji stále blíž, až jí povolila kolena a dosedla mu na klín. Natočil si ji a přehodil jí nohy přes opěradlo křesla, takže ji choval jako dítě.

Starostlivě k němu vzhlédla. „Nevadí ti to?“

Probíral se jí prsty ve vlasech. Bříškem palce ji pohladil po tváři, pak jím přejel po spodním rtu. „Je to naprosto dokonalé.“

KAPITOLA 23

Musel se téměř nadlidsky přemáhat, aby ji nepolíbil. Věděl, že to očekává, a to byl jeden z důvodů, proč to neudělal. Za druhé se dosud cítil provinile, že ji nařkl z nekalých záměrů. Jako kdyby jeho pohnutky byly počestné.

„Chceš se projet?“ zeptal se.

„Projet?“

„Na pláž.“

„Můžu jít po svých.“

„Můžeš se svézt.“

Uvolnil brzdu a sjel s křeslem po svažitém můstku na dlážděnou cestičku vedoucí lesem. „To je pohodlíčko,“ poznamenala.

„Stezky jsem nechal vydláždit při rekonstrukci domu.“

„Mike říkal, že jsi nikdy neuvažoval o tom, že by sis opatřil elektrický vozík. Prý dáváš přednost překážkám.“

„Pohon vlastní silou je nejlepší cvičení. Mike mě dobře živí. Nerad bych zlenivěl.“

„Co to tak nádherně voní?“

„Magnolie.“

„Dneska večer světlušky nelétají.“

„Svatojánští broučci si myslí, že bude pršet.“

„A bude?“

„Uvidíme.“

Vydlážděná stezka vedla až k písečným dunám, kde se stýkala s vyvýšenou lávkou zbudovanou z letitých dřevěných prken. Jak projížděli dunami, Maris se otíraly o nohy slanomilné traviny. Za písečnými pahorky se lávka rozšiřovala do plošiny o rozměru osmi čtverečních stop. Tam Parker zastavil a zabrzdil křeslo.

Před nimi se prostírala pláž. Z tohoto výběžku nebyla vidět pevnina a krajina tady měla prapůvodní ráz jako v období svého vzniku. Měsíc zakrývala záclona hustých mraků, jimiž však pronikalo dostatek světla, aby bylo vidět zpěněné hřbety vlídných přílivových vln; zanechávaly po sobě stříbřitou stopu, která se krátce zajiskřila, než se vsákla do písku. Vánek měl sílu dechu spícího nemluvněte a jediným zvukem byl rytmický svist vzkypělého příboje.

„To je úchvatné místo.“ Maris hovořila uctivým šeptem, jímž se obvykle mluvilo v kostele. „Les tu přechází rovnou v pláž.“

„A výhled nekazí žádné výškové hotely.“ Místo aby se kochal scenerií, zlehka mnul mezi prsty pramínek Marisiných vlasů, zkoumal je a vychutnával jejich doteky.

Obrátila k němu hlavu. „Jaká narkotika?“

„Jo… Mohlo mě napadnout, že na to podřeknutí nezapomeneš.“

„Nezapomněla jsem. Myslím na to celou dobu. Jaká narkotika jsi užíval?“ Její výraz však nevyjadřoval odsouzení, ale spíše zájem. Snad i účast.

Pustil pramen vlasů a položil ruku na opěradlo křesla. „Normální léky. Analgetika. Obrovská množství. Cpal jsem je do sebe plnými hrstmi.“

„Kvůli nohám?“

„Léčil jsem se dlouho.“

„Z čeho, Parkere?“

„Z vlastní hlouposti.“ Pro větší důraz se na chvíli odmlčel a pak pokračoval. „Podstoupil jsem několik operací. Nejprve se musely rekonstruovat kosti a nahradit chybějící části umělou hmotou nebo kovem. Potom se znovu připojily svaly a šlachy, pak mi dávali do pořádku kůži… Sakra, Maris, přece nestojíš o veškerý podrobnosti. A já o tom rozhodně nechci mluvit. Zkrátka jsem si pobyl přes rok v nemocnici a… v jiných zařízeních. Několik let jsem navštěvoval fyzikální terapii. Bylo to učiněný peklo, a možná ještě horší. Tehdy jsem si navykl na léky proti bolesti, které mi předepisoval lékař. Když mi je později odmítl dát, kupoval jsem si je na ulici od ,nezávislých maloobchodníků‘.“

„Od prodejců drog.“

„S těmi jsem byl jedna ruka.“ Nezdálo se, že by ji to šokovalo, ale kdyby jí prozradil, jak hluboko klesl, aby si narkotika opatřil, určitě by se netvářila tak vyrovnaně. A tak to shrnul jedinou větou: „Byl jsem v pěkný bryndě.“

„Ale dostal ses z ní.“

„Ne. Vytáhl mě z ní jistý člověk.“

„Mike.“

„Mike,“ opakoval a potřásl hlavou jakoby v údivu nad tím zázrakem. „Pomohl mi z důvodů, které do smrti nepochopím. Jednoho dne se přede mnou objevil. Já viděl jen nějakou rozplizlou postavu, tak jsem na tom byl. Stál tam uprostřed toho neuvěřitelnýho bordelu a díval se na mě, jako by se pokoušel rozhodnout, jestli stojím za tu námahu, kterou bude muset vynaložit, aby mě zachránil před mou vlastní pitomostí.“

„Třeba ti byl seslaný.“

„Jako anděl strážný? Nebo pohádkový dědeček? Rozhodně nebyl zubatá s kosou. Ačkoli v týdnech, které následovaly po mém spasení, jsem si někdy přál, aby bylo po mně. Než jsem se stačil rozkoukat, vyhodil mi všechno to svinstvo a poslal na odvykací kúru.“

„To asi nebylo moc příjemné.“

„Nepřej si to slyšet. Věř mi. Když jsem odtamtud vypadl, zajistil mi další léčení. Dal mě do pořádku, ubytoval v bytě zařízeném pro tělesně postižené a chtěl vědět, co hodlám dělat po zbytek svého života. Když jsem mu řekl, že mám chuť psát, obstaral mi počítač.“

„A odstartoval tvou spisovatelskou kariéru.“

„Přetavil ji do tvaru výzvy.“

„A ta ti poskytla důvod, proč žít.“

„Ne. Tenkrát jsem se teprve rozhodl, že musím žít.“ A měl jsem pro to zatraceně pádný důvod, pomyslel si.

„Smím ti položit osobní otázku, Parkere?“

„Smíš. Ale možná toho budeš litovat.“

„Jsi Roark?“

Věděl, že dřív nebo později se ho na to zeptá. Byla příliš chytrá na to, aby si nedala dvě a dvě dohromady. Spisovatel píšící o spisovateli. Té paralely si samozřejmě všimla a zeptala se. Odpověď, již poskytl, nebyla lživá, ale ani úplně pravdivá. „Ne tak docela.“

„Jen jeho hrubá předloha?“

„Dá se to tak říct.“

Vážně přikývla, ale už nevyzvídala. „Pustil ses hned do psaní detektivek?“

„Ne, vyzkoušel jsem několik žánrů. Téměř dva roky jsem týden co týden vymyslel a zavrhl desítky příběhů. V mém odpadkovém koši skončilo několik akrů lesa, než jsem kápl na postavu Decka Caytona. On byl první hrdina, který mě plně zaměstnal a odvedl pozornost od mého tělesného omezení.

Když jsem držel v ruce to, co jsem považoval za hodné vydání, najal jsem agentku a sdělil jí, že může rukopis nabídnout některému nakladatelství, když mi odpřísáhne na svůj život a život svých dětí, že nikomu za žádných okolností neprozradí moji totožnost.“

„A tak se zrodil Mackensie Roone.“ Dotkla se jeho tváře. „A za to zrození můžeme být všichni vděčni. Jen mě mrzí, kolik jsi toho musel vytrpět, než jsi k němu dospěl.“

„V dlouhodobé perspektivě to bude stát za to.“

V okamžiku, kdy tu větu vyslovil, si uvědomil, že použil budoucí čas. Měl obavy, že si toho Maris všimne a bude se vyptávat, jaký má konečný cíl, ale ona otočila hlavu a zadívala se k obzoru, kde zablikala světla cisternové lodi.

Spadly první těžké kapky a vytvořily vlhké důlky v písku. S pleskáním se tříštily o prkna dřevěné plošiny. Parker je uslyšel dřív, než je ucítil na pokožce. Byly teplé a mírné jako slzy.

„Parkere?“

„Hmm?“

„Vzpomínáš si na ten první den, kdy jsem přišla do čističky, a tys nadhodil, že se Noah oženil s šéfovou dcerou, aby si pojistil kariéru?“

„Šíleně tě to naštvalo.“

„Ano. Ale jen proto, žes trefil do černého. V hloubi duše jsem to věděla.“ Otočila se a pohlédla mu do tváře. „Tenhle týden jsem ho přistihla s jinou.“ Po jednoduchém oznámení následovala odmlka, která mu měla poskytnout čas k odpovědi. Zachoval však nezúčastněný výraz. „Nebudu tě unavovat nechutnými podrobnostmi.“

„Jak nechutnými?“

„Dost nechutnými.“

„Natolik, že ses sbalila a odjela sem? Pomstít se mu?“

„Ne. Přísahám, že proto tady nejsem. Noahův poměr mi jen poskytl omluvu, proč se mám vrátit. Především jsem odtud vůbec nechtěla odjet.“

„Tak proč jsi odjela?“

„Kvůli špatnému svědomí.“

„Z čeho? Vždyť se nic nestalo.“

„Něco se stalo mně,“ vydechla tiše a přitiskla si pěst k hrudi. „Chtěla jsem zůstat s tebou a to byl pro mě pádný důvod, proč musím odjet. Kdybych zůstala, uškodilo by to mému manželství. To, co jsem k tobě pocítila, mě vyděsilo. Abych měla klid, musela jsem si znovu potvrdit, že jsem šťastně vdaná. Je ironií, že stačilo strávit v New Yorku pouze jeden den, abych zjistila, že Noah porušil manželský slib.“

„Je hlupák.“

Za tu nepřímou lichotku se mu odměnila úsměvem, který však vzápětí vystřídalo lítostivé doznání. „Já taky. Jsem hloupá, že jsem si neuvědomila dřív, že naše manželství není takové, po jakém jsem toužila. Noah nebyl mužem, jakého jsem chtěla. Ani trochu se nepodobal hrdinovi svého románu.“

„A teď za hrdinu považuješ Roarka.“

Prudce zavrtěla hlavou. „Nezaměňuju skutečnost za fikci, Parkere. Z toho jsem už vyrostla. Ty jsi skutečný. Můžu se tě dotknout.“ Vzala ho za ruku a zkoumavě přejížděla prstem po žílách na jejím hřbetě. „Moje manželství skončilo. Je za mnou. Už nechci o Noahovi mluvit.“

„S tím vřele souhlasím.“

Nabral si plnou hrst jejích vlasů, pak si je omotal kolem zápěstí a přitáhl ji blíž, až se téměř dotýkali obličeji. Na několik okamžiků zaváhal, pak jemně přitiskl své rty na její, lehce jako na zkoušku, pak ji k sobě pootočil. Ovládal se, dokud nezaslechl, jak tlumeně zasténala. Odtáhl se, zahleděl se jí do očí a spatřil v nich stejnou touhu, jaká stravovala jeho.

Zdrženlivost hodil za hlavu. Zasypal jí obličej divokými polibky a ona mu je opětovala. Jejich ústa se spojila, jazyky dotkly a oni se líbali s živočišnou nenasytností.

Konečně Parker zvedl hlavu a nadechl se. Pokračoval o něco umírněněji. Jazykem jí přejel po spodním rtu; něžně jej skousl zuby. Koutky úst jí zasypal letmými polibky, než jí vsunul jazyk do úst. Nachýlil hlavu k jedné, pak ke druhé straně, ale ani na okamžik nepřerušil spojení. I když se nepatrně odtáhl, ponechal své rty na jejích a lehoučce si s nimi pohrával.

Sotva slyšitelně zašeptala: „Tu noc, kdy jsme se setkali, a když jsi mě políbil…“

„Hmm?“

„Přála jsem si, abys nikdy nepřestal.“

„Já vím.“

„Ty to víš?“

„Nemyslíš, že jsem cítil totéž, Maris?“

Místo odpovědi mu zabořila prsty do vlasů a dráždivě mu pronikla jazykem do úst. Během polibku jí rozepnul knoflíčky a rozvázal uzel u košile.

Měla přiměřeně malá a báječně oblá ňadra, nyní pokropená deštěm; drobné kapky se jí spojovaly na kůži v těžší korálky. Některé vytvářely čúrky, jež stékaly po hladkých křivkách, křížily se a rozbíhaly do smyslné vzorkovnice.

„Parkere? Víš, že prší?“

„Vím.“ Uchopil její ňadro do dlaně a rukou mu dal nový tvar. Palcem setřel z hrotu kapku deště. Sklonil se a přejel přes něj rty. „Jak jsi mě kdysi upozornila, nerozpustíš se.“ Pak jemně vtáhl bradavku do úst. „Možná ano,“ vydechla.

Tehdy se jeho sny staly skutečností. Ovinula mu paže kolem hlavy a přitiskla si ji k sobě, zatímco přerývaně opakovala jeho jméno.

Propracovával se jakoby smotanými štůčky látky, až se konečně dotýkal pokožky. Vklouzl jí rukou mezi stehna a postupoval výš, k jejich středu. Přes kalhotky jí pohladil klín. „Chceš to?“

Vydala zvuk, který považoval za souhlas. Byla poddajná a v rozkroku silně zvlhlá. Vsunul do ní prsty. „Panebože, Parkere…“

Prsty ji dráždil uvnitř, zatímco palcem zlehka kroužil zvenku. Záhy začala vyrážet boky proti jeho ruce. „Nespěchej, Maris.“

Uvolnila se, a ačkoli stále dýchala rychle a mělce, přestala usilovat o orgasmus. Neustále jí dráždil bradavky, které se pod jeho kmitajícím jazykem napřímily a ztvrdly. Prsty ji laskal stále intenzivněji a krouživé pohyby palce postupně soustředil do jediného bodu.

Pak ucítil ono jedinečné napětí, jež se jí zmocnilo. Nedobrovolně. Naléhavě. Nespoutané. Neovladatelně. Prohnula se v zádech. Zaklonila hlavu a zakryla si oči předloktím. Její odhalené hrdlo žadonilo po políbení. Sklonil se a přitiskl rty do jamky pod krkem, v níž sladce tepal vzrušením zrychlený pulz. Zůstal bez hnutí, dokud jí tělem neprojel poslední dozvuk slasti a ona mu ochabla v náručí.

Vyprostil ruku zpod sukně a tu jí způsobně přetáhl přes kolena. Pak ji k sobě přitiskl a bradou se jí opřel o temeno hlavy.

Rozechvěle mu položila ruku na prsa. „Ty máš zapnutou košili.“

„K večeři. Na tom maminka vždycky trvala.“ Rozepnula knoflíky, otřela se mu tváří o hruď a potom přitiskla hlavu na srdce. „Takhle je to lepší.“

Neustále se na ně snášel déšť; smáčel jim vlasy a košile, ale ani jeden z nich toho nedbal a zřejmě jim to vůbec nevadilo. Pohladil ji po zádech, prsty prozkoumával obratel po obratli. „Vždyť on tě ani pořádně neojel.“

Cítil, jak ztuhla. Na okamžik ho přepadl strach, že zašel příliš daleko, že řekl něco zbytečného a urazil ji svými nevybíravými výrazy. Ale byla to jen chvilková reakce, která rychle pominula. Zase se uvolnila a tiše pronesla: „Ještě před několika minutami jsem si myslela něco jiného.“

„Toužila jsi po tom.“

„Netušila jsem to, dokud ses mě nedotkl ty. Můj milostný život byl jen další iluzí.“

Nejspíš vycítila, že se usmívá, protože zvedla hlavu a zadívala se na něj. „Ty si asi připadáš děsně neodolatelně.“

Jeho spokojený úšklebek byl zcela nepochybně domýšlivý, přešel však do mírného úsměvu. „Je mi fajn.“ Něžně ji políbil a zašeptal: „Ale tobě je líp.“

Políbili se dlouze a vášnivě. Odtrhl se od ní jen velmi nerad. „Měli bychom se vrátit, než po nás Mike vyhlásí pátrání.“

Chystal se uvolnit brzdu, ale ona ho zarazila. „A co ty? Myslím tohle?“ Zavrtěla se mu na klíně. „Nechceš, abych… s tím něco udělala?“

Trhl sebou, pevně ji popadl kolem pasu a prudce se nadechl. „Jo. Přestaň sebou mlít.“

„Aha. Promiň.“

Věnoval jí uličnický úsměv a prsty jí sevřel šíji. „Až budu v tobě, chci se soustředit jen a jen na potěšení a netrápit se tím, jak se mám udělat, aniž bych nás oba shodil z tohohle křesla.“

„Je to tak bouřlivé?“

„Bude to tak bouřlivé.“

„Jenže teď jsem si užívala jenom já.“

„Je vidět, jak málo znáš.“

Usmála se a on ji rychle políbil, potom otočil křeslo a vyrazil zpátky. „Mimochodem, protože k řízení tyhle zpropadený věci potřebuju obě ruce, raději si zapni košili, jinak Mikeovi vypadnou oči z důlků.“

Druhý den ráno vstal Daniel brzy. Spěšně se osprchoval a oblékl, a než sešel dolů, zabalil si nejnutnější rezervní oblečení na výlet na venkov. Maxine ani trochu nepotěšilo, když se dozvěděla, že hodlá strávit víkend bez ní, a svou rozmrzelost mu dala jak se patří najevo. Tvářil se provinile a nesměle se jí zeptal, jestli by ji příliš neobtěžovalo, kdyby mu prostřela k snídani na dvorku.

„Vůbec mě to neobtěžuje, pane Matherly. Za minutku budu mít jídlo na podnose.“

„Výborně. A já si mezitím vyřídím pár hovorů.“

Zašel do pracovny a nejprve vytočil telefonní číslo, které znal zpaměti. V průběhu pětiminutového hovoru téměř nepromluvil; většinou poslouchal.

Pan William Sutherland konečně řekl vše, co potřeboval, a pak se zeptal: „Chcete, abych pokračoval, pane Matherly?“

„V každém případě.“

Druhý ranní hovor směřoval nakladatelství Becker-Howe. Nepřekvapilo ho, že ani v tuto denní dobu, kdy většina Newyorčanů stála frontu v kavárnách Starbucks a tísnila se ve vagonech podzemky, aby dorazili do kanceláře v rozumnou hodinu, se mu ozval sám pan Oliver Howe.

Howe se od nepaměti poněkud nabubřele chvástal, že dodržuje čtrnáctihodinovou pracovní dobu s výjimkou víkendů, kdy pracuje jen osm hodin. Jeho denní rozvrh byl očividně stejně náročný jako dřív navzdory jeho pokročilému věku.

Howeho nakladatelská činnost odstartovala zhruba současně s Danielovou a podobným způsobem. Howeovi odkázal společnost jeho dědeček několik měsíců poté, co jeho vnuk absolvoval univerzitu. On a Daniel udržovali po léta kamarádské konkurenční vztahy, které nakonec přerostly v závistivé přátelství, a jeden druhého si hluboce vážil.

„Ollie, tady je Daniel Matherly.“

Jak očekával, jeho dávného kolegu nadchlo, že ho po dlouhé době zase slyší. Poté, co si vyměnili konverzační žertíky, Oliver Howe lítostivě řekl: „Já už nemůžu hrát golf, Danny. Zatracený revma mi to nedovolí.“

„Proto ti nevolám, Ollie. Jedná se o pracovní záležitost.“

„Já myslel, že jsi v důchodu.“

„To se sice povídá, ale ty bys měl nejlíp vědět, jak to chodí. Věc se má tak, že jsem narazil na vzrušující nabídku a napadlo mě, že by tě mohla zajímat.“

O několik minut později vyšel Daniel z pracovny bez své hole. Cítil se osvěžený. Dokonce si spokojeně mnul ruce, když přistoupil k Maxine. „Mohla byste, prosím vás, zajít do košer pekárny pro ten chleba, co mám tolik rád?“

„Copak v Massachusetts nemají chleba? Pan Reed slíbil, že dům bude plný jídla.“

„Já vím, ale mám chuť na… vždyť víte, na jaký. Se sezamovými semínky.“

„Vím, jaký máte na mysli. Ta pekárna je na opačném konci města. Vyrazím tam, až se nasnídáte.“

„Po snídani mě vyzvedne Noah. Raději jeďte hned. Obsloužím se sám.“

Podezíravě si ho změřila, a měla k tomu pádný důvod. Jeho nepotlačitelná touha po pečivu byla jasnou lstí, jak se jí zbavit. Čeká totiž hosta a nechce, aby o něm kdokoli věděl.

Maxine ještě chvíli hartusila, ale nakonec odsupěla zadním východem. Od jejího odchodu uplynulo teprve pár minut, když Daniel otevřel dveře a uvedl hosta.

„Moje hospodyně šla na nákup,“ vysvětloval, když zamířil na dvorek. Maxine vždy prostírala pro tři pro případ, že přijde Maris nebo Noah, nebo oba dva. Přestože dcera odjela a jeho zeť měl dorazit později, Daniel s úlevou shledal, že svůj zvyk neporušila. Ukázal na židli u kulatého stolu z tepaného železa. „Posaďte se, prosím. Dáte si kávu?“

„Ano, děkuji.“

Daniel oběma nalil. Když podával přes stůl smetanu a cukr, poznamenal: „Díky, že jste tady téměř jako na zavolanou.“

„Byl to spíš příkaz než pozvání, pane Matherly.“

„Tak proč jste tu?“

„Ze zvědavosti.“

Daniel ocenil upřímnost uznalým přikývnutím. „Překvapilo vás, že jsem zavolal?“

„Po pravdě řečeno mě to šokovalo.“

„Jsem rád, že spolu můžeme hovořit zcela otevřeně, neboť vím, že váš čas je cenný, a já sám mám dnes ráno poměrně nabitý program. Můj zeť mě má vyzvednout kolem desáté a odvézt na naše venkovské sídlo. Nabídl mi, abychom spolu strávili víkend o samotě, když je moje dcera pryč.“ Natáhl ruku s ošatkou. „Máte chuť na koblihu?“

„Ne, díky.“

„Jsou sice z otrub, ale docela chutné. Moje hospodyně je peče sama.“

„Ne, děkuji.“

Postavil košíček, na stůl. „Kde jsem to skončil?“

„Pane Matherly, vím, že netrpíte stařeckou roztržitostí, a tak neurážejte moji inteligenci tím, že ji předstíráte. Určitě jste mě sem nepozval na otrubové koblihy vaší hospodyně.“

Daniel se přestal chovat strojeně. Opřel se lokty o stůl, sepjal ruce a zahleděl se na svého hosta zpod hustého obočí, jež se nyní spojilo do ostrého V nad kořenem nosu.

„Vsadil bych cokoli, že až s Noahem přijedeme na naši farmu, bude u sebe mít dokument, který ho opravňuje k vedení mého nakladatelství.“ Hovořil s bryskní úsečností, již odjakživa ovládal a na které si vybudoval pověst nesmlouvavého a mnohdy nelítostného obchodníka.

„Během víkendu na mě bude naléhat, abych dotyčný dokument podepsal.“ Zvedl ruku, aby svého hosta zarazil. „Ne. Nic neříkejte. Bude lepší, když mě vyslechnete.“

Po dlouhém a nedůvěrou poznamenaném zaváhání následovalo mlčenlivě vyzvání, aby pokračoval.

Závist / Kapitola dvacátá

Key West, Florida, 1988

Todd nepočítal s tím, že to potrvá tak dlouho.

Nemohl se dočkat, až získá bohatství a dosáhne slávy – v uvedeném pořadí.

Poté co splatil hypotéku na dům rodičů, vytěžil z jeho prodeje žalostnou sumu. Otec i matka sice platili životní pojištění, ale paní Graysonová použila manželovu pojistku na uhrazení výdajů za jeho pohřeb, a Todd zase použil její, aby matku uložil k věčnému spánku. Jakmile vyřídil veškeré formality, zbytek dědictví stálo sotva za zmínku. Měl stěží na to, aby zaplatil stěhování na Floridu a do Key West dorazil doslova s prázdnými kapsami.

Výdaje na živobytí byly vyšší, než s Roarkem odhadli, přestože bydleli v brlohu a stravovali se levně. Za parkování aut dostával slušné spropitné, ale hotovost záhy padla na nájem, benzin, jídlo a další nezbytnosti.

A na měsíční splátky za počítač. Na rozdíl od svého spolubydlícího neměl štěstí ani prastrýčka, kterého viděl pouze dvakrát za celý život, ale jenž cítil rodinnou povinnost věnovat prasynovci nákladný dar za absolvování univerzity. Roarkova výhoda ho dozírala. Todd tedy nemarnil čas a aby vyrovnal soutěžní podmínky, koupil si počítač na splátky.

Kvůli chronickému nedostatku zákonných platidel se cítil prachbídně.

A ještě bídněji kvůli chronickému nedostatku tvůrčích schopností.

Sláva, možná víc než bohatství, se zdála nedosažitelná natolik, jako by byla zcela nemožná. Psát beletrii je dřina. Nesčetné nudné přednášky na to téma prospal, ale byl si jist, že ani jeden z odborných asistentů jim nezdůraznil, jak je to pracné. Ta poznámka určitě nepatřila k důležitým postřehům, které si v sešitě označoval hvězdičkou. Při zkouškách se ho na to nikdo nezeptal. Ať to bylo jakkoli, je psaní zatraceně těžká práce.

Nejméně jednou týdně navštěvoval s Roarkem Hemingwayův dům. Sídlo ve španělském koloniálním stylu se stalo jejich svatyní, kam se vraceli jako věční poutníci, aby jí vzdali hold. Todd byl samozřejmě Hemingwayův nadšený obdivovatel, ale až teď dokázal ocenit spisovatelovu velikost.

Nadání je něco, s čím se člověk musí narodit. Buď ho má, nebo nemá. Ale samotný talent je k ničemu. K jeho probuzení a procvičení jsou nezbytné hodiny únavného úsilí, a teprve pak může vzniknout ta „jediná pravá věta“, která se při čtení zdá tak samozřejmá.

Samozřejmost je ovšem zrádná. A není dílem náhody. Tomu umění se nelze ani naučit. Psaní je náročná, osamělá a úmorná činnost. Spisovatel kutá v hlubinách své mysli a místo krumpáče používá slova. Po týdenní námaze může taky vytěžit jen jediný valounek zlata, který stojí za to, aby si jej ponechal, a třeba ho i zkropí patetickými slzami vděčnosti.

Todd obdivoval toho, kdo psal a psal dobře. Jeho obdiv byl však poznamenaný nelibostí. Hemingway a jemu podobní svým nadáním a uměním skrblili. Člověk by řekl, že poté, co stráví tolik času studiem díla velikánů, popřemýšlí nad každou frází a zanalyzuje slovo od slova, poznamená ho jejich talent k psaní a virtuózní výkon se stane nakažlivým. Copak touha nic neznamená? Byly však i dny, kdy ve své práci nenalezl ani zrníčko geniality.

A vypadalo to, že ani nikdo jiný.

Zmačkal písemnou kritiku, kterou obdržel od profesora Hadleyho, a papírovou kouli mrštil do rohu místnosti.

Roark vešel právě ve chvíli, kdy přistála na podlaze, jen pár centimetrů od odpadkového koše. „Copak? Hadley byl kurevsky tvrdej?“

„Hadley je kurva.“

„To mi povídej. Mě taky setřel.“

„Fakt?“

„Dal mi to jak se patří sežrat. A tak mě napadlo, že jelikož máme dneska večer volno, můžeme se pořádně zmrskat.“

„S radostí,“ ucedil Todd trudnomyslně. „Ale nemám nato.“

„Ani já ne. Ale práce barmana má i svoje výhody.“ Po těch slovech Roark vytáhl ruku, kterou až doposud schovával za zády, a zamával lahví levné skotské.

„Tys ji štípnul?“

„Tuhle břečku nikdo postrádat nebude. Jdeme.“

Todd sklouzl z palandy. „To nemusíš říkat dvakrát.“

Na pláži předával láhev jeden druhému. Připíjeli na západ slunce, na šero a konečně na hlubokou noční oblohu. Pokračovali v poctách nebi, dokud se jednotlivé hvězdy nezačaly rozmazávat a poskakovat a vesmír nezískal poněkud zkreslené rozměry.

„Hele, padá hvězda. Přej si něco, Roarku.“

„Abys mi podal tu whisky.“

Todd mu vyhověl. Roark se napil a vrátil mu ji, pak se natáhl na zem a složil ruce pod hlavu. A rozesmál se.

„Co je?“ zjišťoval Todd, zatímco si zadkem hloubil dolík v písku, aby se mu pohodlněji sedělo.

„To přání,“ odpověděl Roark, „mi připomnělo vtip o džinovi.“

„Těch jsou stovky. Kterej?“

„Chlápek najde kouzelnou lampu, přeleští ji, vykoukne z ní džin a oznámí, že mu splní tři přání. Chlápek si přeje ferrari, a čáry máry! Druhej den ráno mu stojí před domem nablejskaný ferrari. Zase přeleští lampu, vykoukne džin a řekne, že mu zbývají ještě dvě přání. Chlápek si přeje milion dolarů a čáry máry! Druhej den je milion babek úhledně srovnaných na nočním stolku. Přeleští lampu, vykoukne džin a řekne, že zbývá poslední přání. Chlápek si přeje, aby měl penis až na zem, a čáry máry! Druhej den se probudí a má šest centimetrů dlouhý nohy.“

Když se dosyta nasmáli, Roark dodal: „Ponaučení zní: S přáníma se musí opatrně.“

Todd zabručel: „Přeju si, aby se Hadleymu scvrklo péro a pak mu odpadlo. Jestli vůbec nějaký má, o čemž silně pochybuju.“

„Kterej rukopis jsi mu poslal?“

„Poraženého.“

„Na tý knize jsi nelidsky dřel. Co říkal?“ Todd si lokl z láhve. „Příběh má napětí. Dialogy jsou příšerný.“

„Hadley řekl ,příšerný‘?“

„Něco v tom smyslu.“

„Hm.“

„Co je?“

„Mně řekl, že moje dialogy jsou svěží a mají švih, ale příběh se dá odhadnout předem. Chybí mu šťáva.“ Podíval se na Todda. „Možná bysme měli spolupracovat.“

„Ani náhodou. Odmítám se dělit. Dva roky jsem potil krev, a odměna žádná.“

„Prodal jsi jednu povídku,“ připomněl mu Roark.

„Jednu mizernou povídku do místního časopisu za pětadvacet babek. Lidi si ji budou číst na hajzlu, pokud vůbec.“ Hodil do vln mušličku. „Bydlím v díře se šváby a nájemníci v přízemí nosej bouchačku a jsou nebezpečný.“

„Ale výhled nemá chybu. Zatímco čučíš ven, můžeš si pohodlně honit ptáka.“

„To je fakt,“ přisvědčil Todd vážně. „V životě jsem tolik nemasturboval.“

„Aspoň budeš mít hbitější prsty při psaní.“

„Připíjím exotickým tanečnicím, co se opalujou na Evu.“

Pozvedl láhev k přípitku, ale Roark mu ji sebral a znovu si vydatně lokl.

„Jenomže při všem tom onanování jsem stejně na mizině,“ pokračoval Todd zasmušile. „Moje fáro má najeto sto šedesát tisíc mil.“

„A ty zatím parkuješ porche a bavoráky.“

„To by se naučil i šimpanz.“

„Šimpanz je větší frajer. Nejspíš by dostával i vyšší dýško.“ Todd se na Roarka zaškaredil. „Tak necháš mě domluvit nebo ne?“

„Promiň. Nechtěl jsem přerušit tvůj sebelítostivej výlev.“ Roark mu podal láhev. „Cvakni si.“

„Děkuju.“ Todd se napil a vydal hlasité, klokotavé říhnutí. „Až se mi jednou tahle dřina vrátí, chci všechnu slávu pro sebe, jenom a výhradně pro sebe. Nic ve zlým.“

„Já to zle neberu. Ani já nestojím o spolupráci. Dělal jsem si legraci.“

„Tak to jo.“ Todd dopadl zády na písek. „Co ti Hadley skutečně napsal?“

„Vždyť jsem ti to řekl.“

„Po pravdě?“

„Proč bych lhal?“

„Abych se cítil líp.“

Roark si odfrkl. „Tak šlechetnej nejsem.“

„Jasně, jasně, jsi ničemnej mizera. Třeba jsi lhal z jinýho důvodu.“

Roark se posadil. „Co tě žere, Todde? Ven s tím.“

„Pokaždý Hadleyho kritiku zlehčuješ.“

„Přece si nehodím mašli kvůli názoru jednoho člověka. O nic nejde. Rozhodně se jím nenechám rozhodit jako ty.“

„Možná.“

„Co možná?“

„To možná vysvětluje, proč jeho připomínky zlehčuješ. Ale na druhou stranu mě třeba chceš zmást.“

Roark nechápavě potřásl hlavou. „Co to, sakra, meleš?“

„Zapomeň na to.“

„To sotva. Nejdřív mě nařkneš ze lži a pak mi pro tu lež obstaráš idiotskej důvod. Proti obojímu vznáším námitku.“

„A já vznáším námitku proti tomu, že si myslíš, že píšeš líp než já.“

„Lépe než já,“ opravil ho Roark žertem.

„Běž do prdele!“ Todd se náhle postavil, ale země se pod ním prudce zhoupla a zbavila ho rovnováhy. Přistál zpátky na písku.

Roark ho popadl za ramena a obrátil tváří k sobě. „Proč bych záměrně zkresloval Hadleyho kritiku?“

Todd smetl Roarkovy paže z ramen. „Abys přede mnou měl náskok. Nemůžeš se smířit s tím, že mi něco vydali dřív než tobě.“

„Jako by tebe kdovíjak potěšilo, kdybych prodal svůj rukopis a ty ne.“

„To bych si radši nechal obrátit vnitřnosti vzhůru nohama.“

Na několik okamžiků se nepatrná vzdálenost mezi nimi stala nebezpečnou a byla nabitá atomy nepřátelství, jež hrozily co nevidět výbuchem. Todd zaťal ruce v pěst a očekával útok.

K jeho údivu se však Roark rozesmál. „Ty by sis radši nechal obrátit vnitřnosti vzhůru nohama?“

Todd se smíchu bránil, ale nakonec to nevydržel a rozchechtal se taky. „V tom zanícení – nemluvím o opilosti – mě nic jinýho nenapadlo.“

„Radím ti, abys to nepoužil při psaní.“

„Beru na vědomí.“

Chvíli mlčky civěli na moře. Pak Roark oznámil: „Já mám pro dnešek dost. Myslíš, že dojdeme k autu?“

Todda uspokojilo, že se Roark vzdal jako první. „Kurva, vole, to nevim.“

Roark vzal Todda kolem ramen a pomohl mu na nohy. Podařilo se jím dovléct k parkovišti, i když to trvalo, poněvadž co chvíli klopýtli a často se zastavovali. Jejich lopotné úsilí je nepochopitelně rozjařilo. Ani jeden z nich nebyl s to řídit, ale Roark se nasoukal za volant, protože byl o něco méně opilý než Todd.

Bylo už druhý den po poledni a léčili si kocovinu hamburgery a smaženými hranolky, když se Todd vrátil k včerejšímu rozhovoru. „Víš, trochu rivality nám může jen prospět.“

Roark zaúpěl. „Nezačínej s tím. Já tě nepovažuju za soka, Todde.“

„Kecy. Samozřejmě že ano.“

„Jak by nám rivalita mohla prospět?“

„Že bychom ještě víc dřeli. Přiznej, že když mě vidíš psát, nedokážeš se ulejvat. Když ťukám do klávesnice, nedokážeš si sednout k televizi a dívat se na baseball. A já jsem úplně stejnej. Když píšeš, cítím se provinile, že nepíšu taky. Když ty pracuješ sedm hodin denně, já musím psát přinejmenším stejně dlouho. A právě tohle soupeření nás pohání kupředu.“

„Mě pohání nanejvýš fakt, že chci napsat dobrý román.“ Todd teatrálně máchl rukou do vzduchu. „Svatý Roark budiž požehnán.“

„Neštvi mě.“

„Dobrá, dobrá, už toho nechám.“ Zakousl se do hamburgeru. „A stejně je to diskutabilní. Mně nabídnou miliardy za Poraženého dřív, než ty svou knihu vůbec dopíšeš. Pak se uvidí, kdo zezelená závistí.“

„K tom ovšem nedojde.“

Todd se zasmál. „Kamaráde, přál bych si, abys viděl, jak ti zlomyslně blýsklo v očích. Právě jsi potvrdil moje slova.“

KAPITOLA 24

„Máme kafe?“

„Copak ho nemáme pořád?“

Parker šlehl po Mikeovi temným pohledem, zamířil přes kuchyň a nalil si do hrnku čerstvě uvařenou kávu. „Obvykle se mě přijdeš zeptat, jestli chci dolít a jestli ještě něco nepotřebuju.“

„Nechtěl jsem riskovat, že mi urazíš hlavu. U snídaně jsi dal jasně najevo, abychom se ti s Maris vyhýbali, a přesně to oba děláme.“

„Pracuju na obtížné pasáži. Nepřeju si, aby mě kdokoli rušil nebo rozptyloval.“

Když vyjížděl z místnosti, zaslechl, jak Mike zabručel: „Mohls nás o to požádat zdvořileji.“

Parker se zastavil a otočil vozík. „Říkal jsi něco?“

Mike odhodil utěrku a udělal čelem vzad. „Včera večer jsem poznamenal, že měla špatně zapnuté knoflíčky u košile poté, co ses konečně uráčil přivést ji z deště dovnitř a laskavě mi sdělit, kdes byl.“

„Páni, to byl teda výkon, Mikeu. Kdybych byl jen o malinko tupější, vůbec bych tomu souvětí nerozuměl. Neměli bychom si udělat větný rozbor? Anebo mám vzít na vědomí, že máš prostě jenom vztek, a věnovat se své práci?“

„Vrátil jsem se po celodenním výletu na pevninu, a co vidím? Dveře dokořán, všude světlo a nikde živá duše. Myslel jsem si, že tě někdo unesl.“

„A nenapadlo tě, že mě už možná vzali do nebe, a tebe tady nechali? Vsadím se, že to by tě doopravdy naštvalo.“

„Ty a nebe jste neslučitelné fenomény. S takovou představou bych tě v životě nespojoval. A možnost únosu jsem záhy vyloučil. Který cvok by tě chtěl prosím tě mít doma?“

„Ty jsi ale nakrknutej.“

„A taky mám proč. Vůbec bych se nedozvěděl, že se Maris vrátila, kdybych si nevšiml dvou talířů ve dřezu a nezašel se podívat do chaty pro hosty.“

„Jseš učiněný Sherlock Holmes.“

„Mohls mi aspoň napsat, že jdete na pláž.“

„To jsem mohl. Ale měl jsem strach, že ožijí tvé mateřské pudy a vypravíš se za námi, aby ses ujistil, že jsou dětičky v pořádku.“

„A nezlobí.“

Parkera rázem opustil humor. „Přesně tak, Mikeu,“ odsekl. „Nechtěl jsem, abys nás načapal. Mně by to nevadilo, ale Maris možná ano.“

„A to mě přivádí k další otázce.“

„Nechci nic slyšet.“

„Naplánoval jsi pomstu a máš v úmyslu ji dovést až do hořkého konce. Je to tak?“

„Tohle jsme už spolu řešili.“

„Je to tak?“

„To si piš, že jo!“ zařval Parker.

Zvýšený hlas však Mikea nezastrašil. „Jaká bude závěrečná kapitola?“

„To ti mám prozradit vyvrcholení? A zkazit překvapení? Myslím, že to neudělám.“

Mike do něho zabodl rozhněvaný pohled. „Nevypadá to na happy end.“

„Nestojím o nadšenou kritiku.“

„Jen o pomstu.“

„Která mimochodem přispívá k dobré motivaci a napínavému příběhu. Skončil jsi?“

„Ještě ne. Co Maris?“

„Je nedílnou součástí příběhu.“

„Ty ji zneužíváš. Navzdory tomu, kým je.“

„Protože je, kým je.“

Mike musel vycítit Parkerovo neotřesitelné odhodlání. Nebo jeho panovačný tón staršího muže upozornil, že překročil jistou mez. A možná že ho to prostě přestalo bavit. Ať byl důvod jakýkoli, Mikeův hněv byl ten tam. Místo vzpřímeného rozezleného muže tu stál starý muž se svěšenými rameny. „Parkere, žádám tě, abys od toho upustil. Vzdej se svého úmyslu. Pověz jí všechno. Pro tvoje i pro její dobro. Řekni jí to.“

„Co mi máš říct?“

Při zvuku jejího hlasu se oba muži bleskurychle otočili. Očividně je přistihla při bouřlivém rozhovoru, který vypadal spíš jako hádka. „Co mi máš říct?“ opakovala.

„Napsal jsem pár nových stránek,“ řekl Parker. „Před chvílí jsem je dal vytisknout.“

„Já pro ně dojdu.“ Mike věnoval Parkerovi významný pohled. Ale ať naznačoval cokoli, Maris ho nedokázala rozluštit. Starý muž odešel a oni osaměli.

„Mike uvařil čerstvou kávu,“ poznamenal Parker.

„Díky, ale dneska jsem už překročila svůj limit. Jestli vypiju o hrnek víc, budu se houpat na lustru společně s tvým přítelem duchem.“

„Dal bych cokoli, abych to viděl.“ Jeho úsměv byl křečovitý a pokus o vtip vyzněl naprázdno.

Maris si nedokázala vysvětlit, proč panuje v domě taková nálada. Začalo to minulý večer, když se s Parkerem vrátili z pláže. Mike, který mezitím přijel, už je vyhlížel. Stál na verandě s rukama v bok a tvářil se rozčileně. Vyplísnil je, že jsou promáčení až na kůži. Řekl, že tak pošetilé a nezodpovědné chování ho u Parkera neudivuje, ale neměl právo vystavovat svému bláznovství ještě Maris.

Poté zahnal Parkera do ložnice v zadní části domu. Věděla, která je to místnost, ale nespatřila ji, ani když ji Mike prováděl po domě a ukázal jí i svůj pokoj, včetně nezařízených místností v prvním patře.

S pocitem mírného roztrpčení z nečekaného závěru romantického večera odešla do chaty pro hosty. Tušila, že Mikea nepopudila jejich neobjasněná nepřítomnost v domě ani fakt, že zůstali venku v dešti. Byl opravdu pořádně dopálený a dal najevo mnohem větší starost, než jakou situace zasluhovala. Nemohla přijít na to, co provedli nebo neprovedli, že ho tak podráždili.

Být na jejím místě někdo jiný, usoudila by, že se jedná o žárlivost. Bylo logické, že člověk v Mikeově postavení bude vetřelci zazlívat, že obrátil naruby klidný život, který svému svěřenci vytvořil. Předtím plynuly jejich dny v pravidelném rytmu, který si nepřál porušit, a cizinec mohl ohrozit jejich pohodlný život. Navíc by se pochopitelně snažil bránit svou pozici a význam a zároveň uchránit před možným ublížením osobu, o niž pečoval. Mike na ni ale nežárlil. Nepovažoval ji za nebezpečí, které by mohlo Parkera ohrozit, naopak se zdálo, že má upřímnou radost, že jim vstoupila do života. Dával jí najevo své sympatie a i při těch nejnicotnějších neshodách stál spíš na její straně než na Parkerově.

Nicméně se neubránila dojmu, že má jakousi představu o tom, co dělali tam na pláži, a že s tím nesouhlasí. Po návratu do chaty pro hosty totiž zjistila, že je prozradila špatně zapnutá košile.

Přesto z toho byla spíš zmatená než rozpačitá. Ona i Parker jsou za své jednání plně zodpovědní a Mikeovi by mělo být jasné, že k tomu, co se seběhlo, svolili oba. Má k tomu snad morální výhrady? Možná mu vadí, že Parker svádí manželku jiného muže, ale to jen proto, že nezná skutečný stav Marisina manželství.

V každém případě po návratu do domu už nemohli pokračovat v tom, co začali na pláži. Prozíravě se uchýlila do chaty, a ačkoli zůstala vzhůru dlouho do noci a napůl očekávala, že za ní Parker přijde, nestalo se tak. U snídaně byl podrážděný a nevrlý. Víc než obvykle. A choval se, jako by se předešlý večer vůbec nic nestalo.

To všechno jí nesmírné zatěžovalo mysl a jen silou vůle se snažila vzdorovat depresi. Navzdory něžnému milování byl vztah s Parkerem nejasný a napjatý. Každým okamžikem čekala, že ji přemohou sobecké emoce a spadne přímo po hlavě do tůně zoufalství.

Dopustila, aby z ní jeden muž udělal hlupáka. Tu chybu už nechtěla zopakovat. Už nikdy. A rozhodně ne dvakrát v jednom týdnu.

Po prvním chabém pokusu o konverzaci o účincích kofeinu nepromluvili jediné slovo. Jeden druhému se vyhýbal pohledem, a pokud se jejich oči setkaly, tak jen na kratičký okamžik. Zdálo se, že se Parker snaží vyhnout byť i sebenepatrnějšímu kontaktu s ní.

Rozpačitě se ho zeptala, jestli je spokojen s tím, co ráno napsal.

„Připadá mi to slušný,“ zahučel do hrnku s kávou, aniž zvedl hlavu.

Bylo to nanejvýš hloupé. Jsou dospělí, ne děti. Až dosud si nenechal ujít žádnou příležitost, aby jejich rozhovor neokořenil nějakou nestydatou nebo dvojsmyslnou poznámkou. Nikdy se neostýchal dát jí najevo, že ho přitahuje, počínaje večerem, kdy se poprvé setkali. Jeho nečekaná zdrženlivost nedávala smysl.

„Mike ti udělal přednášku?“

Zadíval se na ni. „Kvůli té předehře?“

„Chtěla jsem říct… kvůli tomu, že svádíš vdanou ženu.“

„To jsem vážně udělal?“

„Nikoli bez důrazného povzbuzování.“

„Počítá se to vůbec za svádění v dobrém úmyslu?“

„Parkere, budeme si hrát se slovíčky, nebo mi odpovíš na otázku?“

„Mike má o tebe starost.“

„Proč?“

„Domnívá se, že jsem skrz naskrz špatný.“

„Domnívá se, že s tebou vychází a zapadá slunce.“

„Má strach, že ti ublížím.“

Upřeně se na něj zadívala a zeptala se: „A ublížíš?“

„Ano.“

Ohromená tou odpovědí se posadila ke kuchyňskému stolu a upřeně sledovala jeho oči, které k ní konečně pozvedl. „Aspoň jsi upřímný.“

„Krutě upřímný. Většinu lidí to odrazuje.“

„Beru na vědomí. Ale já nejsem jako většina lidí.“

Tvrdá linie jeho rtů změkla. Zajiskřilo mu v očích, které ještě před několika vteřinami civěly do prázdna. Zvolna jí putovaly po těle, na okamžik spočinuly na ústech, ňadrech a v klíně. Místa, jichž se důvěrně dotýkal, jí při vzpomínce na slastné vzrušení začala brnět. Když jí znovu pohlédl do očí, chraplavě odtušil: „Beru na vědomí.“

Jeden druhému se dlouze zadíval do očí a vyrušil je až Mike, který se vrátil do kuchyně s několika potištěnými stránkami. „Tisk byl už bledý, tak jsem vyměnil náplň.“ Podal stránky rukopisu Maris.

„Musím se na to ještě podívat,“ oznámil Parker a otočil křeslo ke dveřím. „A nemluvte o mně v mé nepřítomnosti.“

„Máme na programu zajímavější témata,“ odsekl Mike.

Parker za sebou přibouchl dveře.

Maris se zasmála. „Vy dva jste jako hádaví sourozenci. Nebo starý manželský pár.“

„Chraň pámbu.“

„Byl jste někdy ženatý, Mikeu?“

„Jsem zatvrzelý svobodný mládenec. Co byste k večeři řekla gratinovanému krabovi?“

„To zní báječně. A Parker?“

„Jestli byl ženatý? Ne.“

„Měl nějakou vážnou známost?“

Než se k ní obrátil, vyndal z mrazničky balíček krabího masa. „Co myslíte?“

Sklopila zrak a prstem přejela po letech na dřevěné desce stolu. „Samozřejmě.“

„Žen měl víc než pár, méně než spoustu. Ale nikdy to netrvalo dlouho. Nikdy to nebylo nic vážného.“

Přikývla. Mike se věnoval přípravě večeře.

„Parker mi prozradil, jak jste ho zachránil tak říkajíc před záhubou.“

Když se k ní zase otočil, zjistila, že ho to sdělení překvapilo, ale rychle se vzpamatoval. „Připisuje mi zásluhy, které mi nepatří. Jen jsem mu připomněl, co už dávno věděl.“

„Například?“

„Ujistil jsem ho, že je na nejlepší cestě do pekel. Nicméně jsem zdůraznil, že si zvolil zdlouhavou trasu. Zeptal jsem se ho, proč s tím tak otálí, a řekl jsme mu, že jestli si opravdu přeje zemřít, měl by vymyslet způsob, jak to udělat co nejrychleji.“

„To je dobrý psychologický přístup.“

Skromně pokrčil rameny. „Hlavní je, že to zabralo.“ Ukázal na stránky rukopisu, které si přinesla s sebou z chaty. „Líbí se vám nejčerstvější pokračování?“

„Přečetla jsem si znovu tu kapitolu, v níž Mary Catherine potratí. Todd se začíná vybarvovat jako pěkný padouch.“

„Zajímavé,“ zabručel Mike. „Totiž že o něm smýšlíte jako o padouchovi.“

„A neměla bych?“

„Měla. Myslím, že je to Parkerův záměr.“

„Čtete všechno, co napíše?“

„Jenom to, co chce ohodnotit.“

„A to je?“

Zazubil se na ni a sáhl do kredence pro pánev. „Všechno, co napíše.“

„Nepochybuju, že si vaší kritiky váží.“

Ušklíbl se. „Je přesvědčený, že jediný správný názor je ten jeho.“

„Myslím, že mu spíš záleží na zpětné vazbě než na názoru. Při spolupráci s autory jsem zjistila, že potřebují nějakého zkušebního králíka. I když dotyčný nezareaguje pokaždé, chtějí mít někoho, kdo je ochoten jim naslouchat. Vy poskytujete Parkerovi cenné služby – kromě těch jasně viditelných.“

Téma „jasně viditelných“ služeb pro Parkera nehodlal rozvádět. Místo toho se jí zeptal, jestli rukopis četl někdo z jejích kolegů z nakladatelství.

„Abych dodržela Parkerovu žádost o anonymitu, nikomu jsem ho neukázala. Jenom otci. Líbil se mu stejně jako mně.“

„Nikomu jinému se nedostal do ruky?“

„Ne.“

Několikrát naléhala na Noaha, aby si jej přečetl. Pokaždé však projevil jen vlažný zájem, ale posléze roztržitě přislíbil, že se k němu dostane, až mu to dovolí časový rozvrh. Teď už věděla, proč ho měl tak nabitý. Většinu času se věnoval milence.

Změnila téma a poznamenala: „Když je řeč o tátovi…“ Bylo nepravděpodobné, že by neslyšela mobilní telefon, ale přesto ho vyndala z kapsy a zkontrolovala přijaté hovory. Žádný nepropásla. „Měla bych mu zkusit znovu zatelefonovat. Ráno jsem se nedovolala, a to je neobvyklé.“

Zatím si nedělala starosti, jen byla zvědavá, proč je Maxine tak dlouho pryč. Normálně si hospodyně objednává nákupy domů, aby nemusela nechávat Daniela dlouho bez dozoru, a pochůzky vyřizuje co možná nejrychleji.

Daniel dnes nepřišel do kanceláře; to si Maris zjistila.

Je tedy možné, že se někam vydal s Maxine. Třeba se šli projít do Central Parku nebo jsou v muzeu či v kině. Daniel si občas rád vyrazil do společnosti a Maxine ho někdy doprovázela, aby také měla nějaké zpestření.

Jenže Maris je shání už několik hodin. Na záznamníku nechala vzkaz, aby se jí ozvali, jakmile se jeden nebo druhý vrátí. Buď zprávy nekontrolovali, nebo se vypravili na hodně dlouhou vycházku, ale první možnost byla stejně nepravděpodobná jako druhá.

„Můžete telefonovat odtud,“ navrhl Mike.

„Díky, ale zavolám z mobilu.“ Než odešla, zeptala se ho, jestli nepotřebuje pomoct s večeří. „Jsem sice pracující žena, ale prostředí kuchyně mi není tak úplně cizí.“

„Můžete nalít víno, až nastane vhodná chvíle.“

Věděla, že její nabídku odmítne, tak jako ji pokaždé odbývala Maxine, ale chtěla být opravdu užitečná. „V tom případě mě omluvte.“ Vzala stránky rukopisu a zamířila k zadním dveřím. „Nemůžu se dočkat, až se začtu do další kapitoly.“

KAPITOLA 25

Noah se ohlásil do mobilního telefonu. „Prosím?“

„Kde jsi?“

„Nadio?“

„Ano, Noahu. Tady Nadia,“ odvětila kousavě.

Opatrně se ohlédl přes rameno, aby se ujistil, že Daniel ještě nesešel do přízemí. Odpolední slunce proudilo do místnosti škvírami v okenicích, vrhalo dlouhé pruhy světla a stínu na dřevěná prkna podlahy a bledě šafránovým stěnám propůjčovalo měkkou záři.

Venkovská usedlost Matherlyových byla na jeho vkus příliš přeplácaná a přehnaně elegantní. Osobně dával přednost modernímu zařízení, pravým úhlům a ladným křivkám. Musel však uznat, že koloniální styl byl mistrovsky zrestaurovaný. Před několika lety se fotografie domu dokonce objevila v časopise Přehled architektury spolu s článkem „Venkovské útočiště kapitána nakladatelského průmyslu“.

Tady v obývacím pokoji stála široká a hluboká křesla a u každého nepostradatelná podnožka. Složitě zdobená mosazná krbová mřížka byla původní. Sbírka porcelánových talířů z celého světa Rosemary Matherlyové byla vystavena ve vysoké skříňce s prosklenými dveřmi.

Na stolcích a policích stály fotografie Daniela s význačnými autory a osobnostmi z jiných odvětví, počínaje zábavním průmyslem a sportem a konče politikou a dvěma prezidenty Spojených států. Snímky Maris mapovaly její dětství, dospívání a přerod v mladou ženu. Nechybělo ani několik obrázků, na kterých byla Maris společně s Noahem. Na jednom z nich, pořízeném při svatební hostině, krmila rozesmátá nevěsta manžela svatebním dortem. Noah si ho teď prohlížel s úchylným potěšením, zatímco hovořil se svou současnou milenkou. „Volám ti už od rána,“ řekla.

„A já už od rána tvoje hovory nepřijímám. Jakmile se na displeji objeví jedno z tvých čísel, nechávám telefon vyzvánět.“

„To mi došlo. A tak jsem si půjčila mobil.“

„Od chlapa nebo od ženský?“

„Přijde na to, jestli se mnou mluvíš, nebo ne.“

„Máš selektivní paměť, Nadio. Nejspíš jsi zapomněla, proč s tebou nemluvím.“

„Ovšem že jsem nezapomněla. Ale když jsem se dneska ráno probudila, rozhodla jsem se, že ti odpustím –“

„Ty ses rozhodla, že mi odpustíš? Já jsem nechrápal se svým osobním trenérem.“

„Tvýho trenéra znám, Noahu. S tím by nechrápal nikdo.“

A zase je to tady. Zesměšňuje ho. Jedná s ním přezíravě. Stejným způsobem, jako když ji našel v posteli ve zmuchlaných, vlhkých přikrývkách, ještě omámenou postkoitální blažeností. Její výsměšný hlas v něm znovu probudil vztek. To citové rozpoložení v něm však nevyvolala žárlivost. Bylo mu srdečně jedno, s kým spí a jak často, ale nesnesl, když se mu posmívala.

Místo aby reagovala rozpačitě nebo lítostivě, se studem či v obavách – tedy tak, jak by s radostí uvítal –, nestydatě se mu vysmívala. Jak se vůbec opovažuje…?

Měl takový vztek, že by ji zardousil holýma rukama. Dokonce mu myslí několikrát prolétl živý obraz toho, jak jí popadne za krk a sevře ho tak mocně, až jí polezou oči z důlků… až se jí zastaví srdce a ona vydechne naposledy.

Samozřejmě se dokázal ovládat do té míry, že vražedným choutkám nepodlehl, byly však natolik silné, aby mu poskytly pohled do temných hlubin své duše. Nebyla vidět, ale existovala tak jako odvrácená strana Měsíce.

Několikrát v životě však bylo nezbytné, aby hranici mezi světlem a temnotou překročil. Letmé návštěvy v krajině tmy jím ale otřásly a zanechaly pocit, že mu přálo štěstí a on se mohl vrátit. Zatoulal se tam pouze v případě, že mu nezbývala jiná možnost.

V nedávné době však nahlédl do temných stínů hned dvakrát. Poprvé před Nadiným domem, když Maris odhalila jeho nevěru. A pak znovu, tentokrát s Nadiou. V obou případech měl chuť provinilé osobě fyzicky uškodit. Umlčet ji. Ublížit jí tak krutě, aby se už nevzpamatovala. Zabít.

A teď ho rozšiřující se hranice jeho temné hlubiny překvapily a přitahovaly. Netušil, že sahají tak daleko. Pokušení je probádat až do samého dna bylo neodolatelné.

Nadia neměla sebenepatrnější ponětí o zákeřné povaze jeho myšlenek a byla přesvědčená, že spolu vedou řeči o jejím úletu se vzpěračem.

„Jde o to, že ses při tom obědě choval jako naprostý idiot, Noahu. Vyhrazuju si právo ti připomenout, že nikomu neprojde, když Nadie Schullerové do očí řekne, že je ,neuvěřitelně pitomá‘. Vybouřil ses po svém a já taky. Mohli bychom na to zapomenout, prosím?“

Měl sto chutí označit ji oním obscénním výrazem, který se s takovou oblibou používá, a zavěsit. Přesně to chtěl udělat. Ale nebylo by moudré si ji znepřátelit. Nad obchodem s WorldView dosud visí velký otazník. Rozchod s Nadiou by mohl přinést smůlu. Morris Blume v ní očividně nalezl zalíbení a Noah se s ním seznámil právě s její pomocí. Proč ji nevyužít i nadále? Nadia nakonec získá, oč usiluje, ale ne dřív, než bude obchod s WorldView v suchu. Jeho odměnou za to, že teď musí spolknout jednu hořkou pilulku, bude deset milionů dolarů. Za deset milionů a ovládnutí Matherly Press jich byl ochoten spolknout mnohem víc.

„Noahu, prosím tě, pověz mi, kde jsi.“

Její hlas byl pojednou vemlouvavý a smířlivý. Dokonce ho prosila. Zvítězil s rukama v kapsách. Nic lepšího si nemohl přát.

V duchu se usmál. „Jsem sám se svým tchánem na venkovském sídle.“

„S Danielem Matherlym?“

Uchechtl se. „Jiného tchána nemám.“

„Proč to děláš?“

„Pozval jsem ho. Musíme si promluvit o jisté záležitosti.“

„Aha, o WorldView. Chystáš se k ráně z milosti?“

„Přesně tak.“ Vysvětil jí, že Maris zase odjela a Maxine zůstala v New Yorku. „Jsem tady se starým pánem úplně sám. Rybaříme. Povídáme si.“

„A pak ho mírně zmáčkneš.“

„Pochybuju, že k tomu vůbec dojde.“

„On se tak snadno nevzdá, Noahu.“

„Ne snadno, ale nakonec ho přesvědčím. Jsem si tím jistý.“

„Nepotřebuješ povzbudit? Můžu přijet. Schováš mě někde do kouta. Je ten dům tak velký, aby ses do něj vešel ty, já a tvůj tchán?“

„Zajímavá nabídka. Jsem v pokušení tě sem propašovat, ale nebylo by to prozíravé. Když si starý pán trochu přihne, má ve zvyku bloumat po domě. Co kdyby omylem zabloudil do nesprávného pokoje a uviděl něco z Kámásútry?“

„Ze které stránky?“

„Ty jsi nenapravitelná.“

„To si piš. Nemám v těle ani špetku studu. Proto jsem ochotná riskovat, že nás přistihne. A kdyby nás starý pán načapal, kdo ví? Třeba by to prospělo jeho srdci.“ Smyslně ztišila hlas. „Sex je nejlepší, když máš k ruce rozmanité pomůcky. Mohla bych přivézt krabici čokoládových bonbonů. Těch lepkavých. S karamelovou náplní, kterou tak rád vylizuješ.“

„Skvělý sex po telefonu, Nadio. Vzrušilas mě,“ přiznal po pravdě.

„Dej mi dvě hodiny.“

„Chtěl bych tě vidět hned teď. Ale dobře víš, že sem přijet nemůžeš.“

„Já vím, že to nepřipadá v úvahu. I já jsem na ten obchod vsadila a nemám zájem provést něco, co by jej ohrozilo. Jen mi strašně chybíš. Vypadá to, že se budu muset spokojit se svým věrným vibrátorem.“

„Máš dost baterií?“

„Vždycky mám rezervní.“

„Musím končit. Slyším, že jde Daniel. Uvidíme se, až se vrátím.“

„Měj se, zlato.“

Ukončil hovor a řekl: „Já tě taky miluju,“ do hluchého telefonu. Obrátil se zrovna v okamžiku, kdy Daniel vešel do obývacího pokoje. „To byla Maris. Nepřála si, abych tě volal k telefonu. Měla strach, že bych tě vyrušil ze spánku. Chceš, abych jí zavolal? Říkala, že budou právě večeřet, ale ještě bych ji zastihl –“

„Ne, ne. Jak se má?“

„Tvrdě pracuje na tom rukopisu. Prý je tam příšerné vedro. Moc se jí po nás stýská, jinak se má prima.“

„Tak to jí nevolej.“ Daniel se usadil do jednoho z křesel a opřel o ně hůl. „Z toho spaní jsem dostal příšernou žízeň.“

Noah se nenuceně zasmál a přešel ke stolu, který sloužil jako bar. „Spánek je vyčerpávající. Dvojitou skotskou?“

„S ledem, prosím.“

„Zavolal jsem do obchodu s lahůdkami. Co nevidět přivezou stejky, bramborový salát s pravou majonézou, čokoládový dort a vanilkovou zmrzlinu.“

„Život svobodného mládence přímo zbožňuju,“ prohlásil Daniel, když mu jeho zeť podal skleničku s drinkem. „Měl jsi skvělý nápad.“

Maris byla ráda, že se před večeří převlékla, protože to bylo od příjezdu poprvé, kdy se podávala večeře v jídelně, nehledě na ducha oběšeného.

Měla na sobě šedé hedvábné šaty, které koupila začátkem sezony v Bergdorf?s s pomyšlením, že se budou skvěle hodit k večeři ve venkovské restauraci. Teď usoudila, že vzdušný materiál, volnější živůtek a široká sukně se skvěle hodí také k večeři v starobylém plantážnickém domě. Šaty doplnila jednoduchým náhrdelníkem ze světle červených korálů.

Mike vkusně prostřel. Do broušené vázy stojící uprostřed stolu naaranžoval voňavé květy magnolií, po obou stranách postavil stříbrný svícen. Všechen ten porcelán, stříbro a skleněné varné nádoby představovaly dobrý vkus a únosnou investici.

„To je nádhera, Mikeu,“ pochválila ho, když jí podržel židli s opěradlem ve tvaru lyry.

„Šetři chválou,“ prohlásil Parker sedící v čele stolu. „Všechno je pronajaté.“

„Ano, z Grilbaru u Terryho,“ potvrdil Mike suše jeho slova. „Kromě pečených kotlet se Terry věnuje půjčování nádobí a zařízení pro slavnostní večírky.“

Zasmála se. „Ať je nádobí odkudkoli, mně se líbí.“

„To všechno patřilo Parkerově matce,“ sdělil jí Mike, zatímco naléval víno. Zřejmě zapomněl, že tu práci předtím slíbil jí.

Podívala se na Parkera, aby Mikeova slova potvrdil. „V mámině rodině se předávalo po několik generací. Získala je vždy buď nejstarší dcera, nebo snacha. Moje máma neměla dceru ani snachu, a tak dala nádobí mně. Měla je u sebe až do smrti. Dneska jsme je použili poprvé,“ vrhl pohled na Mikea. „Nicméně nechápu, o jakou slavnostní příležitost tu jde.“

Maris pozvedla skleničku. „Na dokončení Závisti.“

„Tak na to si připiju.“ Mike se chopil skleničky. „Ještě jsem ji nedopsal,“ upozornil je Parker, ale připil si s nimi.

Cinknutí broušených sklenek o sebe znělo jako zvonkohra. Pinot grigio mělo správnou teplotu a báječně doplňovalo jídlo, jež Mike připravil.

Parker se sice tvářil, že nejde o slavnostní příležitost, ale Maris si všimla, že i on se k večeři převlékl. Přemítala, jestli mu to doporučil Mike, nebo to byl jeho nápad. Ačkoli si vlasy jen ledabyle prohrábl prsty, rozcuchaná čupřina mu slušela. Byl čerstvě oholený. Cítila santalové mýdlo. Měl na sobě své obvyklé kalhoty, ale košili si tentokrát zastrčil dovnitř. K loktům vyhrnuté rukávy odhalovaly svalnatá předloktí.

Světlo svíček mu vyhladilo bolestí vepsané vrásky, zjemnilo tvrdost, kterou jeho rysům vtiskla zášť, a zmírnilo zatrpklost, jež mu podbarvovala úsměv.

Vypadalo, že je v pohodě a dobře se baví. Při jídle je zásoboval historkami o věhlasném majiteli grilbaru Terrym, jehož provázela pověst moderního piráta, prodejce drog i obchodníka s bílým masem.

„Nevím, co je pravda, a upřímně řečeno mi na tom nezáleží. Protože Terry dělá fantastický maso.“

Při vzpomínce na krčmu se Maris zachvěla. „Já bych ten podnik nedoporučovala. Chodí tam nechutní zákazníci.“

„Tak moment!“ ozval se Parker s dotčeným výrazem.

Obratně stočila rozhovor k jeho knize. „Napětí vzrůstá.“

„Předpokládám, že mezi Roarkem a Toddem.“

„Začíná být znatelné,“ přisvědčila. „Podle toho, co jsem dneska přečetla, soudím, že co nevidět vyvrcholí.“

„Nic ti neprozradím.“

„Ani náznak? Prosím.“

Pohlédl na Mikea. „Myslíš, že bych mohl odhalit pár dějových zvratů?“

Starší muž se na okamžik zamyslel. „Ona je tvoje redaktorka.“

„Správně, to jsem já,“ prohlásila Maris. Rozesmáli se a ona se pak naklonila k Parkerovi. „Řečeno slovy redaktora, co když ti hrozí, že uděláš osudovou chybu? Když se mnou probereš několik dalších scén, možná tě uchráním před zbytečnými pády a ušetřím několikerého přepisování.“

Parker podezíravě přimhouřil oči. „Víš, jak to vyznělo? Jako maskovaná výhrůžka.“

„Nic takového.“ Blýskla po něm zářivým úsměvem. „Je to jasné vydírání.“

Dlaní přikryl hrdlo skleničky a silnými prsty roztržitě přejížděl vzorky vyřezané do skla. Očima se vpíjel do jejích. Čelila mu se zřetelnou výzvou.

Mike odsunul židli a vstal. „Kdo má chuť na jahodový sorbet? Vyrobil jsem ho z čerstvých jahod.“

Aniž spustila oči z Parkera, zeptala se: „Potřebujete pomoct?“

„Ne, děkuju.“ Mike zamířil do kuchyně. Dveře za sebou zaklapl.

Maris se poněkud těžce dýchalo. Měla jakoby prázdný žaludek navzdory královské porci, kterou před chvílí spořádala. Dvě skleničky sotva mohly vyvolat tak povznesený pocit. A tak přičetla náhlé horečné rozčilení tomu, jak se na ni Parker díval – jako by byla nejchutnějším chodem celého večera.

„Jak ses rozhodl, Parkere?“

„Víš co?“ zeptal se a oči, jimiž letmo zabloudil k jejím ňadrům, pomalu sledovaly její tvář. „Zahrajeme si hru ,Větší bere‘.“

Tázavě pozvedla obočí.

„Vzpomínáš si na tu scénu ze Slaměné vdovy,“ pokračoval, „kde ji hráli Cayton a zdráhavá svědkyně vraždy?“

„Jen nejasně,“ zalhala. Ve skutečnosti si ji živě vybavovala. Když detektivka vyšla, pasáž vyvolala poprask. „Nabitá erotikou,“ označil ji časopis Publishers Weekly.

„Ta svědkyně se jmenovala Frenchy. Křehká, hezká a přelétavá. Přezdívku si vysloužila za –“

„Tu scénu si pamatuju.“

Potměšile se zazubil. Maris věděla, kam se ji pokouší dostat, a nezáleželo jí na tom. Vlastně se snažila ovládnout připitomělý úsměv, který se jí už už usadil na rtech.

Nasadila vážný výraz a řekla: „Na pravidla té hry si nevzpomínám.“

„Jsou velmi jednoduchá. Hraje se s obyčejnými kartami na poker. Každý vytáhne po jedné kartě. Vyšší karta vyhrává.“

„Co vyhrává?“

„Když vyhraje Cayton, Frenchy mu musí prozradit stopu vedoucí k vrahově totožnosti.“

„A co když vytáhne vyšší kartu ona?“

„Tak jí Cayton věnuje sexuální pozornost.“

„On věnuje jí sexuální pozornost?“

„Ano.“

Prstem si zaťukala na sešpulené rty, jako by ji zaskočila nelogická pravidla.

„Připadá mi – a oprav mě, jestli se mýlím –, že Cayton vyhraje v každém případě.“

„Pravidla stanovil on. Není žádný hlupák.“

„Ale Frenchy –“

„Je krásná ženská. Dlouhé rudé vlasy. Dlouhé štíhlé nohy. Světlé pihy na prsou. A zadeček… Určitě ten typ znáš. Ale naneštěstí není nejjasnější žárovkou v lustru.“

Maris stočila zrak k pohupujícímu se lustru, než pokračovala. „Takže hra skončí tak, že Cayton získá cennou informaci a dostane do postele krásnou ženskou.“

„Tobě to nepřipadá geniální?“

„A ty předpokládáš, že nejsem o nic bystřejší než Frenchy? Čekáš, že budu hrát podle pravidel?“

„Přijde na to.“

„Na to, jak moc si přeju slyšet dějové zvraty?“

„Nebo jak moc si přeješ poskytnout sexuální pozornost.“

Daniel držel v ruce poslední práci v právnické kariéře Howarda Bancrofta. Noah mu ji předložil až po večeři. Seděli v útulném obývacím pokoji, nyní osvětleném jen měkkou září stolních lampiček.

Daniel dočetl plnou moc a přes brýle upřel na Noaha zkoumavý pohled. „Vidím, že ten víkend o samotě ve dvou měl postranní motiv.“

Noah vydechl obláček kouře. „Kdepak, Danieli. Tohle jsem ti mohl přece předložit doma. Kdykoli.“

„Ale rozhodl ses, že mi to dáš tady. Proč?“

„Protože tady na venkově máš čistší hlavu. Můžeme si nerušeně promluvit, bez Maxine, která se neustále chodí ptát, jestli něco nepotřebujeme. Můžeme hovořit otevřeně jako muž s mužem, jako zeť s tchánem.“

Poznal, že starý pán dosud pochybuje. Předpokládal to. Vlastně očekával ohnivý výbuch nevole. Danielova reakce byla mnohem mírnější, než na jakou byl připravený.

Stařík byl však tvrdohlavý a nevypočitatelný. Jeho nálada se mohla výrazně změnit během několika vteřin. Výbuch ještě může přijít, a to opravdu kdykoli. Noah obezřetně pozoroval, jak Daniel s obtížemi vstal z křesla a opřel se o hůl.

Starostlivě se naklonil dopředu. „Potřebuješ něco, Danieli? Chceš dolít portské? Já ti ho přinesu.“

„Děkuji, obsloužím se sám,“ rázně odvětil Daniel.

Odešel k baru, zatímco Noah vší vůlí potlačoval dosud pečlivě skrývanou nervozitu. Seděl s mírně nahrbenými zády a nohy měl položené na otomanu. Vzbuzoval dojem, že ho nezajímá nic jiného než kouřové kroužky, které vypouštěl ke stropu.

Daniel se znovu usadil na místo a promluvil, teprve když si několikrát srkl vína. „Jestli to má být rodinná porada, proč jsi ji uspořádal, když jeden člen zjevně chybí?“

Noah si dal s odpovědí načas. Prohlížel si žhnoucí špičku doutníku, jako by usilovně zvažoval, co má říct. „Jde o velice choulostivou záležitost, Danieli.“

„S tím souhlasím.“

„To mě těší. Takovou věc přece nemohu Maris oznámit po telefonu.“ Napil se skotské. Když postavil sklenici na stolek, zadíval se na fotografii ze svatební hostiny. Zamyšleně se dotkl stříbrného rámečku a láskyplně se usmál. „Maris přemýšlí nejprve srdcem, až potom hlavou.“ Upřel pohled na Daniela a dodal: „To přece víš. Znáš ji mnohem déle než já.“

„Už není malá.“

„To je pravda. Je dospělá a její instinkty a reakce jsou ryze ženské. Roztomilé. Právě díky nim je tak milá a okouzlující.

Ale v její profesi jí jsou spíš na obtíž. Vzpomínáš, jak vyváděla minulý týden, když se dozvěděla, že jsem se sešel se zástupci WorldView? Nepochybuju, že by na tenhle dokument reagovala ještě iracionálněji.“

Několik vteřin upřeně hleděl na listinu, která teď ležela na stole mezi nimi. „Jak znám svou ženu, pěkně by ji to vzalo. Byla by přesvědčená, že před ní něco tajíme. Třeba že máš rakovinu. Nebo ti hrozí transplantace srdce. Zkrátka… víš, kam mířím. Kdoví, co by si vyfantazírovala, a nám by pak dalo nadlidskou práci, abychom jí to vyvrátili.“

Potřásl hlavou a tiše se zasmál. „Minulý týden nás obvinila, že ji šetříme a zbytečně chráníme před nepříjemnou situací. Kdyby –“

„Kdybych ten dokument podepsal, aniž bych ho nejprve probral s ní, měla by na nás vztek.“

„O tom nepochybuji. V podstatě jde o to si vybrat, kdy chceme, aby se odehrál stejný výstup jako minulý týden. Před nebo poté, co tohle vyřídíme. Pokud předtím, Maris hned tak neuklidníme. Přinutí tě, abys podstoupil spoustu rozmanitých vyšetření a ona se ujistila, že nestojíš na prahu smrti. Po podepsání,“ pokračoval, „bude její reakce úměrně kratší. Což je podle mého názoru lepší. Soudím, že oba máme na práci jiné věci, které vyžadují čas a energii.“ Odmlčel se a párkrát potáhl z doutníku. „I mně jde především o Maris, Danieli. Snažím se ji ušetřit obtížného rozhodování. Nedokáže se smířit s jistými nevyhnutelnými životními skutečnostmi.“

„Například s mojí smrtelností.“

Noah vážně přikývl. „Ale ani s možností omezené fyzické či duševní způsobilosti. Tu eventualitu zcela popírá. Odjakživa jsi pro ni hrdina. Tuhle listinu by považovala za zradu svých představ. Možná by dokonce měla pocit, že tou plnou mocí pokoušíme osud, a jakmile ji podepíše, postihne tě nějaká zhoubná choroba.“

Takticky se odmlčel a předstíral, že zvažuje manželčino jednání. „Upřímně řečeno pochybuji, že to Maris podepíše, pokud neuvidí na poslední stránce tvůj podpis. Určitě by se ulevilo jejímu svědomí a pocitu odpovědnosti.“

Daniel vzal dokument do jedné ruky a druhou si zamyšleně tahal za spodní ret. „Já nejsem idiot, Noahu.“ Noahovi uvízl dech v hrdle. „Chápu oprávněnost té listiny.“

Noah pomalu vydechl a snažil se, aby jeho příští slova vyzněla naprosto klidně. „Zřejmě ji chápal i Howard, když ji sepsal.“

„A tomu právě nerozumím. Howard věděl, že podobná plná moc už existuje spolu s mou poslední vůlí a dalšími právními dokumenty. Pan Stern je vypracoval už před mnoha lety, ale Howard měl u sebe jejich kopie.“

„Howard mi vysvětlil, že jsou dávno prošlé.“

Došlo na ožehavé téma. Až dosud to považoval za cvičení v přesvědčování. Předložil pádné důvody a, jak přiznal i Daniel, nikoli neoprávněné. Nyní však musí postupovat velice opatrně, neboť jediný chybný krok by ho mohl připravit o všechno.

S vypočítavou lhostejností oklepal popel z doutníku do cínového popelníku. „Myslím, že si Howard uvědomil, jak je původní plná moc zastaralá. Nejprve na to upozornil mě, místo aby se s tím svěřil Maris, a ze stejného důvodu, o jakém jsme před chvílí mluvili. Nechtěl ji rozrušit.“

„Tak proč se o tom nezmínil mně?“

„Z téhož důvodu, Danieli.“ Odvrátil zrak, jako by ho mrzelo, že je přinucen to říct. „Howard se obával tvé reakce Nechtěl, aby sis myslel, že začal pochybovat o tvé schopnosti rozhodovat v podobných záležitostech samostatně.“

„Naše přátelství by to uneslo,“ odsekl Daniel. „Kristepane, vždyť jsme se jeden druhému svěřovali několik desítek let. Nesčetněkrát jsme spolu žertovali o nevýhodách stárnutí.“

„Tohle je vážnější než naříkat na ranní ztuhlost a bolesti kloubů. Howard plně chápal choulostivou povahu toho dokumentu.“ Noah zvedl ruku, když viděl, že ho Daniel chce přerušit. „Opakuju jen to, co mi řekl. Měl strach, že se tě to dotkne.“

„Že zastřelím poslíčka?“

Noah pokrčil rameny, jako by říkal: Něco v tom smyslu. „Je to velice osobní, ryze soukromá záležitost. Howard se domníval, že bude lepší, když tě na to upozorní některý z členů rodiny.“

Daniel něco zabručel a napil se portského. Znovu prolistoval dokument. Zarazil se, aby si ještě jednou přečetl jistou klauzuli, a dřív než stačil cokoli poznamenat, Noah věděl, které větě věnoval opakovanou pozornost.

„Než to podepíše Maris –“

„Získám plnou moc. Já vím. Té závady jsem si všiml také.“

„Proč Howard sepsal dokument v tomto znění, když věděl, že s tím nebudu souhlasit? Ne že bych ti nedůvěřoval, Noahu, ale Maris je Matherly Press, a naopak. Za žádných okolností nedojde k rozhodnutí ani k jakékoli akci bez její spoluúčasti a souhlasu.“

„Samozřejmě že ne. Howard si toho byl vědom. I já si to uvědomuji. Musí to být jasné každému. Když jsem ho na tu mezeru upozornil, zděsil se a přiznal, že k tomu došlo nedopatřením.“

Noah se zasmál. „Mám dojem, že když se chvíli nesoustředil, zaskočila za něj múza dědictví Starého světa. Smýšlel o Maris jako o dceři a manželce místo jako o vedoucí multimilionářské společnosti. Jak jistě víš, měl ji nesmírně rád a pravděpodobně v ní stále viděl onu roztomilou holčičku s koňským ohonem, kterou houpával na kolenou. Zkrátka, trval jsem na to, aby doplnil na poslední stránku dovětek, v němž by bylo výslovně řečeno, že dokument je neplatný, pokud ho nepodepíšeme všichni tři.“

Doufal, že si Daniel nevšimne, že poslední stránku lze oddělit, aniž by vyšlo najevo, že byl dokument nedovoleně pozměněný. Náhlé vnuknutí měl až v poslední chvíli a proklínal se, že na to nemyslel dřív. Za připojení dovětku zaplatil bezohlednému právníkovi, jímž vyhrožoval Bancroftovi. Právnická hantýrka zněla věrohodně, i když postrádala vytříbený styl zbývající části plné moci. Doufal, že ani tato skutečnosti neupoutá Danielovu pozornost.

Naposledy potáhl z doutníku, pak ho udusil a nechal ležet v popelníku. Zlehka se plácl do stehen, než vstal, čímž oficiálně ukončil proslov. „Pokud jde o mě, už se mi zavírají oči. Nejspíš by ses na to měl vyspat. Můžeme si o tom promluvit později. Už sis rozmyslel, co budeš chtít k snídani? Je tady tolik jídla –“

„Nepotřebuju se na to vyspat,“ přerušil ho Daniel. „Podepíšu ten zatracený dokument hned, ať už na to nemusím myslet. Unavuje mě o tom mluvit.“

Noah zaváhal. „Není třeba, abys ses rozhodl během víkendu, Danieli. Vezmu tu plnou moc domů. Ať se na ni podívá pan Stern.“

„Abych tak zpochybnil úsudek mého zesnulého přítele? To v žádném případě neudělám. Howardova sebevražda už tak vyvolala hanebné spekulace. Nepřeju si, aby se šuškalo, že udělal profesionální chybu. Kde je nějaké pero?“

„Podpis nic nelegalizuje. Dokument musí být notářsky ověřený.“ To byl další problém, a bude ho muset vyřešit ten právník z dolního Manhattanu, který měl dech silnější než zásady. Až Noah vyřídí tohle, bude se ho muset nějak zbavit, aby neriskoval, že ho začne vydírat. Ale tenhle problém zatím počká.

„Ověření vyřídíme až po návratu,“ zabručel Daniel. „Ale tohle chci uzavřít dnes večer. Pro vlastní klid. Jinak se neuklidním a nedokážu myslet na snídani ani na nic jiného. Zítra chci mít úplně čistou hlavu a jediný problém, který budu řešit, je návnada na ryby. Podej mi to zatracené pero.“

Noahova herecká etuda byla dokonalá, kdyby ji měl posoudit osobně. Zdráhavě vyndal pero z kapsy a nabídl je svému tchánovi. Než ho však pustil z ruky, zahleděl se Danielovi hluboko do očí. „Máš v sobě několik skleniček portského,“ nadhodil starostlivě. „Nic se nestane, když počkáme –“

Daniel mu vytrhl pero z ruky a rychlým pohybem se podepsal na příslušnou řádku.

Slavnostní večeře na ostrově se měla přesunout na verandu, když do jídelny vlétla sršeň.

Temně bzučící nebezpečí se objevilo zčistajasna a přistálo na okraji Marisina dosud nepoužitého šálku na kávu. Tlumeně vyjekla – v nevhodnou dobu, neboť její reakce následovala bezprostředně po Parkerově poznámce o sexuálních službách.

Vzpomněla si, jak před mnoha lety radili vedoucí na letním táboře dětem, co mají dělat, ohrožuje-li je bodavý hmyz, a okamžitě znehybněla.

Parker, který zpozoroval pravou příčinu jejího vzrušení, zařval: „Mikeu! Sprej proti hmyzu! Rychle!“

Mike vyrazil z kuchyně ozbrojen insekticidem značky Černá smrt. S absolutní přesností jej zaměřil a sršen zahynula v děsivých křečích před očima tří katů, kteří odháněli od obličeje chemické výpary.

Parker si troufl poznamenat, že vetřelec se skrýval v kytici ve středu stolu. Mike se ohradil, že kdyby v magnoliích byla sršeň, když je přinesl dovnitř, zjistil by to už dávno.

Než se mohla rozpoutat hádka, Maris si dovolila taktně prohlásit, že hmyz mohl vniknout do domu mnoha rozličnými způsoby, a navrhla, aby si dezert odnesli na verandu, kde by mohlo být poměrně příjemně, kdyby Mike laskavě zapnul větráky, moudře instalované při renovaci domu.

Mike podával růžový sorbet v ledem ojíněných číších ozdobených lístky máty. Maris trvala na tom, že nalije kávu tím elegantním způsobem, který ji naučila Maxine, a podařilo se jí oba muže obsloužit bez jediného řinknutí šálku o talířek.

Parker se zaškaredil do drahého šálku z kostního porcelánu. „V tomhle náprstku je zoufale málo kafe. Co je špatného na obyčejném hrnku?“

Maris ani Mike si jeho remcání nevšímali. Maris se spokojeně pohupovala na houpačce a poslouchala noční zvuky, jež jí byly tak cizí, když sem poprvé přijela, a na něž si teď už zvykla.

„Dám cent za tvoje myšlenky,“ řekl Parker.

„Přemýšlela jsem, jestli si dokážu zase zvyknout na dopravní ruch na Manhattanu. Zvykla jsem si na cikády a volské skokany.“

Mike postavil prázdné číše na tác a odnesl jej dovnitř.

Sotva byl z doslechu, Parker se zeptal: „Máš v plánu nás brzy opustit?“

Stropní větráky mu mírně čechraly vlasy. Světlo deroucí se dovnitř předními okny mu dopadalo na obličej jen z jedné strany a druhou halil stín. Maris mu neviděla ani do očí, a to, co rozeznala z jeho výrazu, bylo nerozluštitelné.

„Jednou budu muset odjet,“ odvětila tiše. „Až dokončíš první koncept Závisti a už mě tu nebudeš potřebovat.“

„To jsou dvě zcela odlišné věci, Maris.“

Při zvuku jeho vzrušujícího hlasu se Maris znovu sevřel žaludek.

Přední dveře důvěrně, konejšivě zavrzaly. Vešel Mike a dolil jim kávu, Parkerovi tentokrát do čtvrtlitrového hrnku. Když se posadil do proutěného křesla, nebezpečně zasténalo a všichni se rozesmáli.

„Doufám, že to ta troska vydrží,“ poznamenal Parker.

„To myslíš mě nebo křeslo?“ ptal se Mike dobromyslně.

„Já bych se do něho neodvážila sednout,“ přiznala Maris a poplácala si břicho. „Jsem nacpaná k prasknutí.“

„Bylo to výtečné, Mikeu,“ dodal Parker. „Děkujeme.“

„Rádo se stalo.“ Neuspěchaně vmíchal do kávy kostku cukru. „K završení večera chybí jen dobrý příběh.“

„Hm. Škoda, že neznáme nějakého dobrého vypravěče,“ prohodila Maris naoko upejpavě a upřela na Parkera pohled zpod hustých řas.

Ušklíbl se a něco zavrčel, ale jejich zájem ho těšil. Sepjal ruce, obrátil je dlaněmi nahoru a protáhl nad hlavu, až mu zapraskaly klouby. „Dobrá, dobrá, s oběma se hádat nebudu. Kde jsi skončila?“

„Naši hrdinové se vypraví na pláž a zdolají láhev whisky,“ odpověděla Maris, která měla ten výjev dosud v živé paměti.

„Pořád mi není jasné, proč musí mluvit tak vulgárně.“

Parker se při Mikeově poznámce zamračil a pokynul Maris, aby pokračovala.

„Todd obviní Roarka, že je vůči němu neupřímný a zkresluje kritické postřehy profesora Hadleyho.“

„Už jsi četla pasáž, v níž se Roark naštve?“ zeptal se Parker.

„Ano. A naštve se právem. Nikdy neposkytl Toddovi záminku k tomu, proč by mu měl nedůvěřovat.“

„Naopak, Todd ho při několika příležitostech podrazil,“ dodal Mike.

„Naposledy s Mary Catherine. Myslím, že bych jí měl věnovat ještě jednu scénu,“ uvažoval Parker, napůl sám pro sebe. „Možná by měla Roarkovi prozradit, že to dítě, které potratila, bylo Toddovo.“

„Já myslela, že necháš čtenáře, aby si udělal vlastní úsudek.“

„Měl jsem to v plánu. Ale možná si to rozmyslím. Prohloubilo by to nepřátelství mezi Roarkem a Toddem. Co kdyby…,“ než pokračoval, na okamžik se zamyslel. „Co kdyby Todd Mary Catherine úplně odkopl. Začal by se jí vyhýbat. Postěžoval by si Roarkovi, že ho pronásleduje, že je jako pijavice.

Ona si zatím vylije srdce Roarkovi. Nakonec přizná, že to dítě bylo Toddovo, že se do něho zamilovala a tak dále. Roark ji má rád jako kamarádku a byl u toho, když likvidoval bordel po Toddovi – doslova –, a tak ho upřímně trápí, jak se k ní jeho přítel chová.“

„Dozví se Todd, že to dítě bylo jeho?“ zeptala se Maris.

„Ne. Mary Catherine si nepřeje, aby se to dozvěděl, a Roark si všechno nechá pro sebe, protože nechce zradit její důvěru.“

„Já říkala, že ten chlapec má v těle čest.“

„Šetři chválou,“ pronesl Parker tiše. „Nepřipadalo ti divné, že protestuje příliš bouřlivě, když ho Todd nařkne z neupřímnosti?“

Pomalu přikývla. „Teď když se nad tím zamyslím… Byla ta kritika příznivější, než dal najevo?“

Parker vyndal z kapsy košile několik složených listů papíru. „Tohle jsem napsal ještě dneska vpodvečer.“

Sáhla pro rukopis, ale Mike navrhl, aby Parker předčítal nahlas.

„Mám?“ zeptal se a zadíval se na Maris.

„Rozhodně. Prosím.“

KAPITOLA 26

Parker rozložil listy rukopisu a podržel je tak, aby na ně dopadalo světlo.

„‚Vážený pane Slade,‘“ četl, „‚v posledním dopise se na mě obracíte s žádostí, abych zasílal další korespondenci na adresu Vaší nedávno zřízené poštovní schránky. Neboť to pro mě nebude znamenat žádný rozdíl, mohu pouze usuzovat, že Vaše žádost pramení z blíže neurčeného přání vyhovět svým vlastním potřebám.‘“

Parker se ošil. „Kristepane. Ten chlap je ale užvaněnej.“

„Učí přece tvořivé psaní,“ namítla Maris. „Lze očekávat, že bude používat přemrštěné formulace.“

„Přemrštěnost je jedna věc, ale tohle je nechutný.“

Parker se na svého prostořekého osobního sluhu zaškaredil. „Děkuju, Mikeu, za tvůj nanejvýš taktní postřeh.“

„Tys to zkritizoval jako první.“

„Já můžu. Jsem autor.“

Maris zdusila smích. „Možná bys to mohl trochu upravit, Parkere. Jen trošičku.“

„Fajn. Žádný problém. Na druhé straně, v zájmu naší polemiky Hadleyho způsob vyjadřování odpovídá jeho povaze. Nezapomeňte, že pochází ze staré a vážené jižanské rodiny, která má více hrdosti než peněz a žije vysoko nad své poměry. V salonku visí na stěnách šavle z dob konfederace. Vládcem je žena, co používá jako lék proti migréně obklad z bramborové kaše. Praštěná staropanenská tetička – cituji ‚deflorována a puštěna k vodě‘ –, bydlící v podkroví voní po gardéniích a za nic na světě by nepožila čerstvé ovoce.“

„Na ty barvité podrobnosti si vzpomínám,“ přisvědčila Maris.

„Moji prarodiče měli přátele, odpovídající popisu Hadleyho rodiny,“ sdělil jí Parker. „Pamatuju si, že mluvili přísně spisovně a v květnatých frázích.“

Maris hledala pohledem potvrzení jeho slov u Mikea. „Spoléhám na vaši výsostnou znalost jižanské kultury a dědictví. Není to zbytečná nadsázka?“

„Parker jako obvykle přehání,“ mínil Mike. „Ale každopádně v tom je zrnko pravdy. Když proniknete pod povrch každé několikagenerační jižanské rodiny, objevíte nejméně jednoho kněze, cvoka, zločince a takové množství alkoholu, že by se v něm mohla utopit celá armáda.“

Se smíchem znovu oslovila Parkera. „Pokračuj, prosím.“

Nalezl místo, kde čtení přerušil.

„Jakmile vznikne přátelství vybudované na určitých základech, je velice obtížné tyto základy zbourat a znovu je vystavět za jiných technických podmínek, aniž by bylo poznamenáno původní přátelství.‘“

„Unikají mi souvislosti,“ řekl Mike. „O čem je řeč?“

„Vždyť jsem slíbil, že to trošičku upravím,“ odsekl Parker, rozmrzelý, že ho přerušil. Sklouzl prstem o několik řádek níž. „Abych to shrnul: Píše, že spolu navázali kontakt jako profesor a student. Že je obtížné zbavit se vůči Roarkovi profesionálního postoje, nepoučovat ho a nekázat, a místo toho s ním jednat jako rovný s rovným.“ Vrhl pohled na Mikea. „Už to chápeš?“

„Děkuji.“

„Takže… ‚Ne že bych se vám rovnal, pane Slade. Váš styl psaní je nad schopnosti mé kritiky. Zaslouží si ohodnocení mnohem distingovanější, než je moje, přestože byste jen stěží našel takové, jež by bylo vnímavější vůči vašemu nadání.‘

Tak pokračuje několik odstavců, Hadley se mu svěřuje, že se taky pokoušel psát, než si dokázal přiznat, že mu chybí talent. Vysvětluje, že jeho úkolem je učit, vést, inspirovat a tak dále, a tak dále.“

Otočil na druhou stránku.

„ ,Jen výjimečně má člověk s mými omezenými schopnostmi příležitost pracovat s někým tak nadaným, jako jste vy. Považuji za čest být svědkem vývoje velkého amerického romanopisce, neboť, jak věřím, se jím jednoho dne stanete.? “

Parker zvedl ukazovák, aby je upozornil, že následuje klíčový úsek celé pasáže. „ ‚Váš literární styl zdaleka převyšuje práci kteréhokoli z mých studentů, jak někdejších, tak současných, včetně vašeho přítele Todda Graysona. Napsal poutavý příběh s několika zajímavými postavami a působivým hlavním hrdinou. Avšak jeho styl postrádá citovou hloubku, chybí mu srdce, jímž je ten váš prostoupen. Nepochybuji, že bude publikovat. Dokáže vytvořit cvikem osvojený uspokojivý rukopis, do něhož včlení veškeré učebnicové prvky beletrie.

Což nutně neznamená, že píše dobře.

Mohu naučit studenty základům psaní, zasvětit je do pravidel beletrie, důvěrně seznámit se spisovateli, kteří si tuto techniku mistrovsky osvojili, ale talent může udělit jen Bůh. Této nedefinovatelné a nezachytitelné vlastnosti se nelze naučit ani ji jinak získat, nehledě na to, jak po ní dotyčný touží a usiluje o ni. K této smutné pravdě jsem dospěl vlastní zkušeností. Kdyby bylo nadání dosažitelné, psal bych vlastní romány.

Děkujte Bohu, k němuž se modlíte, pane Slade, neboť vás tímto zázrakem obdařil. Vašeho přítele ne. Obávám se, že nakonec právě toto nevyvážené zmocnění se nadání vytvoří mezi vámi propast.

Během svého působení jsem měl možnost posuzovat práce tisíců mladých mužů a žen. Díky rozsáhlému styku s lidmi s odlišnými předpoklady se považuji za nanejvýš povolaného soudce lidské povahy. Přinejmenším jsem velice všímavý pozorovatel.

Některé vlastnosti máme všichni stejné. Projev těchto povahových rysů závisí na okolnostech. Každý z nás dá čas od času průchod strachu, radosti, zklamání a tak dále.

Jiné rysy jsou pro některé jedince ryze typické. Formují jeho osobnost i charakter. Mezi tyto stránky patří například pokora, shovívavost či statečnost.

Bohužel k nim existuje temný opak, jako je žárlivost, chtivost a závist. Pro lidi ovládané jednou z těchto vlastností je typické, že ji maskují osobním kouzlem a mnozí úspěšně, neboť s tímto povahovým rysem se nevyhnutelně pojí obratnost jej skrývat.

Nicméně, tato vlastnost v nich dříme, zákeřně dozrává a čeká, ba dokonce vychází vstříc okamžikům, kdy může zaútočit na kohokoli, kdo ji ohrožuje.

Nerad bych vašeho přítele očerňoval. Mnohem raději bych uvítal, kdyby můj barometr mravní bezúhonnosti zcela selhal a já se zmýlil ve vlastnostech, jež ho motivují.

Vzpomínám si ale na uskok pana Graysona, jenž zavinil váš pozdní příchod na důležitou konzultaci, již jsem si s vámi domluvil. Řečeno bez obalu, byl to ničemný kousek s náznakem zlomyslnosti. Po pravdě mě udivuje, že vaše přátelství stále trvá. A pravděpodobně vaší zásluhou. Nedomnívám se, že panu Graysonovi je vlastní schopnost odpouštět, což je další nápadný rozdíl mezi vašimi dvěma povahami.

Neodvážil bych se radit Vám při výběru přátel. Tu odpovědnost bych na sebe nevzal, ani kdybyste mě o to požádal. Toto téma uzavřu výrazem, jejž slýchám mezi studenty. Jde o současný idiom, který žalostně ubližuje anglickému jazyku, avšak v této souvislosti je více než vhodný: Dávejte si bacha.

Těším se, až si budu moct přečíst další koncept Vašeho rukopisu. Ve Vašich průvodních dopisech se nikdy neopomenete omluvit za to, že mě okrádáte o čas, a poděkovat za pozornost, již věnuji Vaší práci. Pane Slade, chci, abyste si uvědomil následující skutečnost: je to výsada, nikoli nepřiměřený požadavek. S pozdravem profesor Hadley.‘ “

Parker složil stránky a vsunul je zpět do kapsy. Několik vteřin bylo ticho. Maris, ukolébaná jeho slovy a intonací, s jakou je četl, se vzpamatovala z omámení a znovu lehce rozhoupala houpačku.

„Takže Toddův instinkt byl správný. Hadleyho hodnocení Roarkovy práce bylo příznivější, než jaké dostával on.“ Parker přikývl. „A Roark mu neříkal pravdu.“

„Myslím, že na tom nezáleží.“

Zadíval se na ni přes stůl a naléhavost jeho pohledu ji přiměla dokončit myšlenku.

„Todd by rozhodně nepřijal klidně, kdyby Roark řekl: ‚Uhodl jsi. Hadley tě považuje za námezdního pisálka s omezeným nadáním, kdežto ve mně vidí dalšího Steinbecka.‘ “

Mike přitakal. „Kdyby Roark kápl božskou přímo na té pláži, Todd by okamžitě ukončil jejich přátelství. A tvůj příběh by skončil. Tečka.“

Parker neodpověděl.

Předčítání rukopisu jako by mu zhoršilo náladu, ačkoli Maris nemohla přijít na to proč. Hadleyho dopis udělal na ni i na Mikea hluboký dojem. Parker nápaditým způsobem posunul příběh do dalšího stadia, aniž se přísně držel vyprávěcí formy. A protože mu to oba schválili, neviděla pro jeho mrzoutství důvod. „Co tě trápí, Parkere?“

„Roark má být kladný hrdina, je to tak? Je obětním beránkem v porovnání s úlohou obětního beránka-trumbery.“

„Myslím, že to je jeden možný úhel pohledu.“

„Jeho pohnutkou nebyla přetvářka, ale laskavost. Chtěl Todda ušetřit toho, co Hadley nazývá smutnou pravdou, protože ví, že je to deprimující. Todd jednoduše nemá takové nadání jako Roark. Roark možná už od začátku vycítil, že Toddovi chybí –“

Luskla prsty. „Ne, on to věděl. Mám pravdu? Ovšemže věděl, že je lepší. Musel to vědět. Proč by si jinak zařizoval poštovní schránku, aby mu pošta nechodila do bytu? Měl strach, že by se Toddovi mohla dostat do rukou jedna z Hadleyho nadšených kritik.“

„Tobě nic neunikne,“ pochválil ji a jako by se mu o něco zlepšila nálada. „A teď zapomeň, že to víš.“

„Proč?“

„Protože je to klíčový okamžik jedné z nejbližších kapitol.“

„Naznačuje to zmínka o poštovní schránce?“ Záhadně se usmál.

„Todd jeden z těch dopisů zachytí, viď?“ hádala. „Možná dokonce tenhle dopis, protože právě ten by mohl nejvíc uškodit jejich přátelství. Vyjadřuje rozdíly v jejich nadání a povaze. Todd… dejme tomu si půjčí džínsy, možná bez Roarkova souhlasu, a najde dopis v kapse.“

„Díky. Ještě jsem nevymyslel, jak by se k němu měl dostat. To je dobrý nápad.“

Rozzářila se. „Todd si dopis přečte. Nevěří svým očím. Jeho tajné obavy se potvrzují. Roark je lepší než on. Proto se ho pokoušel před profesorem Hadleym potopit. Ale nevyšlo to. Naopak se to obrátilo proti němu. Hadley ho prokoukl. A Roark navíc získal jeho chválu. Což je pro Todda dvojnásobná rána. Reaguje… jak se vlastně zachová?“

„To mi pověz ty.“

Usilovně se soustředila a bezděčně si přitom skousla spodní ret. „Chtěla jsem říct, že ho to zdrtí, ale vzápětí mě napadlo, že to by mu nebylo podobné.“ Zavrtěla hlavou. „Ne. Je příliš sobecký a nedopustí, aby mu nějaký univerzitní profesor zničil kariéru. Myslím, že se naštve. Rozzuří se. Neovladatelně a živelně.“

„Jak asi ten vztek usměrní, Maris?“

„Ukáže Roarkovi dopis.“

„Ne, neukáže.“

„Parkere,“ pronesl Mike tiše.

„Věř mi, pro přímé jednání nemá dostatečně rovnou páteř. Todd –“

„Parkere,“ opakoval Mike.

„Počká. A –“

„Parkere.“

„A pak –“

„Parkere!“

„Krucinál, Mikeu! Co je?“

Prudce se obrátil ke staršímu muži, ale Mike před jeho hněvivým pohledem neuhnul. Naopak jej opětoval. Vzduch mezi nimi jiskřil tak jako ráno v kuchyni. V obou případech si předávali signály, jež si Maris nedokázala vysvětlit.

Parker ustoupil jako první. Zavřel oči a dlaní si přejel čelo. „Omlouvám se, Mikeu. Odpusť mi to. Nechal jsem se strhnout náhlým nápadem.“

„Nic se nestalo. Vím, že nesnášíš vyrušení, když jsi v nejlepším.“

„Večeře byla báječná.“

„To už jsi říkal.“

„Jo. Jasně. Máš pravdu. Zkrátka, ještě jednou díky.“

„Rádo se stalo. Těší mě, že ti chutnalo.“ Mike se zvedl a vzal stříbrný podnos s prázdnou karafou a kávovými šálky. „Myslím, že půjdu na kutě, než mě tam zaženou moskyti.“

„Dobrou noc, Mikeu.“

„Dobrou noc, Mikeu,“ opakovala Maris jako ozvěna.

Ve dveřích se otočil a oslovil Parkera. „Chceš, abych zůstal vzhůru a pomohl ti –“

„Ne, ne. Zvládnu to sám. Jdi si lehnout.“

Starší muž zaváhal, zadíval se na Maris, přikývl a vešel dovnitř.

Jakmile osaměli, Maris bezmocně pokrčila rameny. „Vysvětli mi, co se stalo.“

„Kdy?“

„Před chvílí. Mezi tebou a Mikem.“

„Nic.“

„Parkere,“ zaúpěla tiše. Nevinně zamrkal. „Nic.“

Zpražila ho pohledem, on se ale nedal obměkčit. Dopálená, že ji zcela přehlíží, vstala z houpačky. „Fajn. Hraj si se slovíčky. Ale beze mě. Dobrou noc.“

„Neodcházej rozzlobená.“

„Tak se mě nesnaž umluvit. Nemám ráda přezíravé jednání.“

Přejel si rukama obličej. „A právem. Omlouvám se.“ Nadechl se dusného vzduchu, otočil hlavu a zahleděl se směrem k řadě viržinských dubů.

„Jedná se o… o takovou záležitost mezi mnou a Mikem. Někdy zpozoruje, že nade mnou vítězí temná stránka mé povahy. Zlomyslná rozbouřenost. Jako tenkrát, když mě našel. Myslím, že ho to děsí. Bojí se, abych zase neklesl ke dnu. Vytáhl mě dřív, než jsem se mohl ponořit příliš hluboko.“

Otočil se a upřel na ni zrak. „Něco v tom smyslu.“

„Děkuju za vysvětlení.“

Dívali se jeden na druhého, pak se Parker uličnicky usmál. „To byl poněkud divoký večer.“

„Ano, ale nevyměnila bych jedinou minutu.“

Zvedl ruku a prsty jí zlehka sevřel zápěstí. Přistoupila blíž, ne však tolik, aby mu to vyhovovalo. Vzal ji kolem pasu a přitáhl k sobě. Druhou ruku jí položil na šíji a přiblížil si její hlavu, aby ji mohl políbit. Položila mu dlaně na tváře. Jejich ústa a jazyky se spojily ve spalující touze.

Když se konečně odtáhli, zabořil obličej do poddajné hebkosti jejího pasu. „Po tomhle jsem toužil celý den.“

„V některých okamžicích jsem měla dojem, jako bys zapomněl na včerejší večer.“

„To sakra sotva.“

Přes hedvábnou látku šatů se jí tiskl hlavou k ňadrům. Jeho vlhký dech jí horce ovanul. Uchopil ji za zadeček a prudce ji přitáhl k sobě.

Prsty mu zabořila do vlasů a vzdychla. „Parkere, prosím…“

„Ano. Cokoli. Jen si řekni.“

„Já… víš…“

„Co?“

„Já nemůžu.“

„Ale můžeš. Už jsi to přece dělala. Včera večer. Vzpomínáš?“ Rukou jí zajel pod sukni, mezi nohy, tam, kde ji spaloval oheň.

Podlomila se jí kolena, ale ruku mu odsunula a ustoupila. „Já nemůžu. Nemůžeme.“

Těžce polkl a zamrkal, aby zaostřil zrak. „Proč ne?“

Olízla si rty, chutnaly po něm. „Bojím se o otce.“

„O otce?“ Jako by se snažil pochopit, co to slovo znamená.

„O otce? Máš strach, že s tím nebude souhlasit? Že mě přijede odstřelit nebo co?“

Usmála se a zavrtěla hlavou. „Ne, nic takového. Už od rána se mu pokouším dovolat.“

Stručně mu vysvětlila situaci. „Krátce před polednem jsem se dovolala naší hospodyni Maxine. Byla u své sestry. Navštěvuje ji, když má volno. Což nebývá často.

Řekla mi, že táta odjel na víkend na naše venkovské sídlo do západního Massachusetts. S Noahem. Trvali prý na tom, aby zůstala doma. Chtěli jet sami.“

„No a? Jsou dospělí kluci. Co má jejich odjezd společného s naším nevinným muchlováním na verandě?“

„Nic. Přímo.“

„Tak to nechápu.“

„Maxine hlídá tátu jako jestřáb. Nebo spíš jako kvočna. Neměla bych starost, kdyby byla s ním. Nelíbí se mi představa, že je sám.“

„Není sám.“

Ne, je s Noahem.

Ale to už mu neprozradila, co Noah Maxine řekl. Že totiž Maris o jejich víkendových plánech ví a souhlasí s nimi. Maxine to rozčililo. „Proč mi pan Reed říkal něco jiného?“

A vskutku, proč?

A taky jí Maxine prozradila, že Daniel měl u snídaně hosta. „Koho?“

„To nevím.“ Pan Matherly ji přece poslal na nákup. „Myslím, že si jen vycucal z prstu důvod, aby mě dostal z domu. Když jsem se vrátila, umýval nádobí.“

„Umýval nádobí?“

„Nechtěl, abych poznala, kolik se ho ušpinilo. Když jsem se zeptala, proč se motá v kuchyni, naježil se a prohlásil, že to jsou jeho talíře, a jestli jich k snídani ušpiní tucet, nikomu do toho nic není. Bylo to směšné, Maris. Později se mi omluvil. Důležité je, že zatímco jsem byla pryč, někdo u nás byl a on nechtěl, aby se o tom kdokoli dozvěděl.“

„Byl rozčilený?“

„Ne. Vlastně se tvářil navýsost spokojeně a těšil se, až se pro něj pan Reed zastaví.“

„V tom případě se určitě strachujeme zbytečně.“

Maris doufala, že její ujištění znělo upřímně. Jí samotné připadalo falešné, i když je teď opakovala Parkerovi. „Ulevilo se mi, že vím, kde je, a bezpochyby je v pořádku. Ale budu se cítit ještě líp, když s ním promluvím.“

„Pokoušela ses mu zavolat na venkov?“

„Linka byla několik hodin obsazená. Ačkoli jsem s Noahem nechtěla mluvit, zkoušela jsem mu volat na mobil. Byl taky obsazený, a tak jsem nechala v hlasové schránce zprávu a tvůj telefon. Doufám, že proti tomu nic nemáš.“

„Pokud jsi neuvedla moje jméno.“

„Samozřejmě že ne. Ale zatím mi nikdo nevolal. Musím zkontrolovat mobil, jestli mi nepřišla nějaká zpráva.“

„To je divný.“

„Co?“

„Že se tvůj táta uvolil strávit víkend právě s tvým odvrženým manželem.“

„On neví, že jsme se rozešli.“ Předpokládala, že ta zpráva Parkera překvapí. „Měla jsem mu to říct hned, ale nenaskytla se k tomu vhodná příležitost. Chtěla jsem zvolit okamžik, kdy to pro něj nebude taková rána.“

„Myslíš, že se Noah chystá sdělit mu tu nemilou zprávu během víkendu?“

„To mě zpočátku taky napadlo,“ řekla s úzkostí v hlase. „Anebo tátu požádá, aby se za něj přimluvil. Zastává v nakladatelství funkci, která stojí za to, aby si ji udržel. Pokud to byl důvod, proč si mě bral, pak to taky bude důvod, proč chce zabránit rozvodu.“

„A otec by se za něj přimluvil?“

„V žádném případě. Ví, že jsem nešťastná. Jenom netuší, do jaké míry.“ Tiše dodala: „Než jsem přijela na ostrov Svaté Anny a poznala tě, nevěděla jsem, jak moc jsem nešťastná.“

„Maris, nedívej se na mě takhle,“ zaprosil zoufale.

„Jak?“

„Tak toužebně. Měla bys raději jít, než se rozhodnu, že v téhle situaci nehodlám být tak velkorysý. Promarnili jsme jednu skvělou příležitost k souloži. Možná dvě.“

„Jsi vulgární. Mike má pravdu.“ Se smíchem mu pohladila rozcuchané vlasy, „Byl to nádherný večer.“

„A mohl být ještě nádhernější,“ zareptal.

„Omlouvám se.“ Sklonila se a něžně ho políbila na rty. „Ať se ti sladce spí.“

„Připadám si jako mimino, neukojený mimino.“

„Jestli tě to utěší, Parkere…“

„Co?“

„Jaks to říkal? Že můžu. Že už jsem to udělala, že? Včera večer. A já si to pamatuju – víš?“

KAPITOLA 27

Maris neměla na telefonu žádné zprávy.

Znovu zkusila zavolat Noahovi na mobil, ale hlas ze záznamu jí oznámil, že účastník je v tu chvíli nedostupný. Téměř polomrtvá strachy vytočila číslo venkovského sídla.

Daniel se ohlásil už po druhém zazvonění.

Vydechla úlevou, ale její pozdrav zněl jako výčitka. „Tati, kde jsi celou dobu?“

„Před chvílí jsem byl na záchodě. Měl jsem tě snad požádat o dovolení?“

„Promiň. Nechtěla jsem na tebe tak vybafnout. Jde jen o to, že tě sháním už celý den. Až od Maxine jsem se dozvěděla, že jsi odjel na venkov. Do té doby jsem ti několikrát volala.“

„Teď to bylo poprvé, kdy tady zazvonil telefon. Teprve předtím, než jsem si šel nahoru lehnout, jsem si všiml, že sluchátko v kuchyni leží na přístroji nakřivo. Noah ho zřejmě špatně zavěsil, když objednával jídlo.“

Spíš ho záměrně vyvěsil, protože věděl, že ona bude chtít s otcem mluvit. Věděl, že bude šílená strachy, když se jí ho nepodaří sehnat. Měl to být trest za to, že od něho odešla? Žasla, jak je snadné ho prokouknout. Co způsobilo, že byla tolik let slepá? Kniha, odpověděla v duchu popuzená vlastní naivitou.

Jenže teď už naivní není. Musí pryč z jejich života. Nestrpí, aby byl členem jejich rodiny třeba jen o den déle. Proč by ještě měla čekat na vhodnější chvíli, aby otci oznámila, že se její manželství rozpadlo?

Naštěstí se vzpamatovala dřív, než se pro něco rozhodla.

Za prvé by nutně následovala zdlouhavá debata, a v Massachusetts je zhruba stejně pokročilá hodina jako na ostrově Svaté Anny. Za druhé by podobný rozhovor měl probíhat z očí do očí, zvlášť pokud se kromě soukromého života jedná i o obchodní zájmy.

Prozatím tedy odložila nenávist vůči Noahovi na později a zeptala se Daniela, jestli je v pořádku.

„Proč bych nebyl?“

„Protože jsem tě tak dlouho neslyšela, napadaly mě různé myšlenky.“

„A vsadím se, že to nebylo nic pěkného. Jako jsem se já bál o tebe, když ses o deset minut opozdila.“

„Že bychom si vyměnili role, tati?“

„Zdaleka ne. Pořád o tebe mám strach, když se o deset minut opozdíš. Ale musím tě ujistit, že jsem prožil velice příjemný den.“

Počínaje záhadným hostem u snídaně. Chtěla se ho na to zeptat, ale kdyby to udělala, prozradila by, že Maxine na něho žalovala. Doufala, že časem jí to poví sám. „Co jsi dělal, žes měl tak příjemný den?“

„Skoro nic, a právě to bylo moc příjemné.“

„Byl dům uklizený, když jste přijeli?“

„Jako ze škatulky.“

„Kam jste šli na večeři? K Harrymu nebo do některého jiného z tvých oblíbených podniků?“

„Večeřeli jsme doma. Myslel jsem, že ti to Noah říkal.“

„Kdy?“

„Když jsi mu odpoledne volala. Scházel jsem dolů, když končil.“

Pootevřela ústa, ale zase je zavřela, aniž cokoli řekla. Noah mu lhal. Daniel zřejmě zastihl konec telefonního rozhovoru a Noah předstíral, že hovořil s ní. Zatracenej ničema!

„Možná se o tom zmínil a já na to zapomněla.“

„To mě neudivuje,“ podotkl a zdálo se, že přeslechl zlostný podtón v jejím hlase. „Máš plnou hlavu jiných věcí. Jak pokračuje ta kniha?“

„Skvěle. Příběh dostává konečnou podobu. Je úžasné sledovat, jak pracuje mozek spisovatele. V životě jsem nebyla tak úzce spjatá s tvořivým procesem. Je to fascinující.“

„Hádám, že si to užíváš.“

„Nevýslovně.“

„A co ten autor? Pořád je takový morous?“

„Buď zjihnul, nebo si na něj začínám zvykat. Těžko říct, co platí.“

„Pravděpodobně od obojího trochu.“

„Pravděpodobně.“

Maris vycítila, že váhá. Potom dodal: „Jsem rád, že ses řídila svým instinktem a pokračuješ ve spolupráci.“

„Já jsem taky ráda, tati. Rozhodla jsem se správně. To vím jistě.“

„Jsi tam spokojená? S prací? I se vším ostatním?“

„Ano. Moc,“ odpověděla tiše.

„To je dobře. Zasloužíš si to, Maris.“

Nezasvěcenému posluchači by rozhovor mohl připadat zcela nevinný. Ale vzhledem k debatě, která mezi nimi proběhla před jejím odjezdem z New Yorku, věděla, že otec jí sděluje víc, než říká slovy.

Ví, že je s Noahem a jejich manželstvím nespokojená. Nepřekvapilo by ji, kdyby věděl o Noahově nevěře. Daniel Matherly byl známý svou schopností vyčenichat tajemství. Při své poslední návštěvě před ním stěží utajila, co cítí k Parkerovi. Aniž ho jmenovala, vykládala o něm bez přerušení a s nepotlačitelným vzrušením zamilovaného člověka.

Oklikou vedený rozhovor byl otcův způsob, jakým jí dal najevo, že její jednání schvaluje.

Stáhlo se jí hrdlo. „Potřebovala jsem tě slyšet, tati.“

„Já tě taky rád slyším.“

„Promiň, že jsem tě vyrušila tak pozdě.“

„Ty mě nikdy nerušíš. Ale aby měla dušička klid, ujišťuju tě, že jsem ještě nespal.“

„Zítra se ti zase ozvu. Ne, počkej.“

Zvážila-li, co všechno mu dnes Noah nalhal, zvedl se jí žaludek při představě, že se celý víkend bude tvářit jako spořádaný zeť. Nejspíš má v úmyslu chovat se bodře a kamarádsky, aby si otce získal. Možná plánuje srdcervoucí doznání a o jejich rozchodu se mu chce svěřit dřív než ona. To ale Maris neovlivní.

„Tati, chci za tebou zítra poslat Maxine. Hrozně ráda by se podívala na venkov a potěšila se rozkvetlou letní zahradou. Nevadilo by ti to?“

„Zahrada…,“ zabručel skepticky, aby jí dal najevo, že tu výmluvu prohlédl. „Odpočinul jsem si od ní jen jeden den. Ale,“ vzdychl, „jestli tě to uklidní…“

„Uklidní. Hned ráno jí zatelefonuju.“ Věděla, že Maxine všeho nechá a okamžitě se vypraví na cestu. Mohla by dorazit během dopoledne. „Až přijede, zavolej, abych se ujistila, jestli dobře dojela.“

„Spolehni se. Zítra ti zavoláme. Maris…?“

„Ano?“

„Využij každou vteřinu. Neodpírej si štěstí, které ti tamní pobyt přináší. Z ničeho si nedělej těžkou hlavu. Posloucháš svého stařičkého tatínka? Všechno bude v pořádku. Věříš mi, děvenko?“

„Vždycky jsem ti věřila.“ Přitiskla tvář k malému telefonu a přála si, aby to byla jeho vrásčitá, jaterními skvrnami posetá ruka. „Dobrou noc, tati. Mám tě ráda.“

„Já tě má taky rád.“

Parkerova postel byla obrovitá. V poměru k celku možná poněkud úzká, ale co chybělo do šířky, to vynahradila výška. Vysokou pelest zdobila důmyslná řezba a dřevo získalo stářím patinu ošoupaného jezdeckého sedla. Teď odráželo světlo lampy na nočním stolku.

Postel stála na koberci, který vypadal jako pravý aubussonský. Větrák se podobal těm, které Maris znala pouze z filmů. Na obou koncích vodorovné mosazné tyče upevněné šest stop pod stropem se na nápravě otáčela sada lopatek z papyrusu.

Tři vysoká okna bez závěsů stínily na bílo natřené žaluziové okenice a vkusně kontrastovaly s karamelově hnědými stěnami a tmavou podlahou z dubového dřeva. U jedné stěny stál mohutný prádelník, zdobený stejnou řezbou jako vrchol pelesti. Zřejmě v něm měl veškeré své oblečení, protože v místnosti chyběla vestavěná skříň.

Televizor a videorekordér byly umístěny v otevřené skříňce u stěny naproti posteli. Ty dva přístroje byly jediným moderním zařízením v pokoji a kromě kolečkového křesla stojícího vedle nočního stolku nespatřila žádné jiné pomůcky, které by očekávala v ložnici tělesně postiženého. Nicméně ji to nepřekvapilo, protože na vlastní oči viděla, jak se dokázal sám vyhoupnout za volant Aligátora.

Když vklouzla dovnitř, seděl opřený o pelest a v ruce držel rozečtenou knihu. Pomalu ji spustil do klína. „Ahoj. Ty ses ztratila?“

Nervózně a téměř bez dechu se zasmála. „Myslela jsem, že mě očekáváš.“

„Doufal jsem, že přijdeš. Dokonce jsem se za to modlil.“

„Tak ti nebude vadit, když vejdu?“

„Děláš si legraci?“

„Napadlo mě, že… třeba Mike –“

„Když zamkneš, tak ne.“

Od okamžiku, kdy vstoupila do ložnice, měla ruce za zády. Nahmatala dveřní kouli a otočila západku, aby zajistila soukromí. Přistoupila k posteli.

Naleštěná prkna na podlaze ji příjemně chladila do bosých chodidel. Krátká noční košile byla lehounká a dotýkala se její pokožky jako vánek. Podle Parkerova upřeného pohledu usoudila, že zaznamenal, že látka není příliš silná.

Vytáhla ruce zpoza zad. „Přinesla jsem ti dárek. Přesněji řečeno dva.“

Prvním byla obyčejná sklenice na pití, kterou vzala z baru v chatě pro hosty. Podala mu ji. Vzal si ji, zvedl do výšky a několik vteřin se na ni díval. Když uviděl slabá fosforeskující světélka, rozesmál se. „Svatojánští broučci.“

„Sama jsem je nachytala,“ pochlubila se. „Viděla jsem je oknem chaty, když jsem se převlékala k večeři.“

Přes sklenici přetáhla igelitový sáček, který upevnila gumičkou. Propíchala do něho několik dírek, aby světluškám prodloužila život.

Když k ní zvedl oči, spatřila v nich směsici úžasu a nadšení. „To je nádherný dárek. Děkuju.“

„Rádo se stalo. Můžu?“ Vzala sklenici a postavila ji na noční stolek.

„Jaký je ten druhý?“ Ukázal na knihu, kterou si tiskla k hrudi. „Přečteš mi pohádku na dobrou noc?“

„Něco podobného.“

„Hned mi bylo divné, proč máš brýle.“

„Vyndala jsem si kontaktní čočky.“ Kývla k prázdné polovině postele. „Smím?“

„Udělej si pohodlí.“

Obešla postel, vyhoupla se na ni, složila nohy pod sebe a posadila se na paty tváří k němu. „Vidím, že nějakou pohádku si už čteš.“

Zavřel knihu, která mu ležela v klíně, a odložil ji na stolek. „Raději si poslechnu tu tvoji.“ Otočila k němu knihu, aby viděl název vyražený do tmavě zeleného plátna na deskách. „Slaměná vdova,“ přečetl jej a usmál se.

„Novela od mého oblíbeného spisovatele.“

„Cože? Od něho?“

„Není nutná falešná skromnost.“

„Vy přece máte vytříbený vkus, paní Matherlyová. Tak snadno vás něco neuspokojí. Co se vám na té detektivce tak líbí?“

Neuniklo jí, že použil její rodné příjmení, ale aby nepřerušila hru, nedala to najevo. Otevřela knížku. „Mám konkrétně ráda scénu, v níž Deck Cayton, pohledný, přitažlivý a lotrovský, avšak podmanivý hrdina, vymámí pomocí karetní hry důležitou informaci na jedné husičce.“

„Na Frenchy.“

„To je jedno. Je to provokativní a poutavá pasáž.“

„Stejný názor měli čtenáři. I kritika.“ Našpulila rty a zakabonila se. „Ale –“

„A je to tady.“

„K té scéně mám několik připomínek.“

„Typická redaktorka,“ utrousil polohlasně. „Po komplimentu následuje kritika.“

„Tak podívejte, pane Evansi, jestli nehodláte ocenit moje inspirující –“

„Ne, ne. Oceňuju je. Totiž vaše inspirující přednosti.“ Sklouzl očima k jejím ňadrům. „Přijmu je jako chlap.“ Založil si ruku pod hlavu a samolibě se na ni usmál. „To byla jen taková metafora.“

„Pochopila jsem ji,“ odvětila suše. „Mám pokračovat?“

„Rozhodně. Uveďte příklad.“

„Takže…“ Odtrhla oči od jeho ochmýřeného důlku v podpaží. „Například ona scéna je příliš popisná.“

„Tak to přece má být, nemyslíte?“

„Ano, ale v téhle pasáži je popis –“

„Příliš detailní?“

„Až do krajnosti.“

„Co je na tom špatného?“

„Neřekla jsem, že je to špatné. Jen mám určité problémy všemu plně porozumět.“

„Plně porozumět.“

„Ano. Nejsem si jistá, jestli… hm, kopulační polohy, které popisujete, jsou anatomicky možné. Myslím pro lidi.“

Potlačil smích a s vážným výrazem si pohladil bradu. „Chápu. Mohla byste být konkrétnější?“

„Je tam několik příkladů. A tak mě napadlo,“ odkašlala si a otevřela knihu na založené stránce, „že bychom si to mohli předvést a zjistit, zda tyto… sestavy… jsou proveditelné.“

„Tak to tě napadlo?“ smyslně protahoval slabiky. „Ano, to mě napadlo.“

Několik okamžiků na ni bez hnutí upřeně zíral. Potom pomalu spustil ruku, kterou měl za hlavou. „Pokud si vzpomínám, náš pohledný, přitažlivý a lotrovský, avšak podmanivý hrdina začne tím, že položí ruku na Frenchyino stehno. Je to uklidňující gesto. Nic víc. Chce ji ujistit, že pro ni nepředstavuje žádnou hrozbu.“

Položil jí ruku těsně nad koleno a lehce je stiskl. Přes bleděmodré hedvábí noční košile cítila žár a sílu jeho prstů, každého zvlášť.

„Uvěří mu,“ zašeptala, „i když o jeho slovech pochybuje.“

„Za tohle laskavé gesto a navzdory tomu, že si Deck vytáhl nižší kartu, mu Frenchy na oplátku prozradí, že v době vraždy zaslechla z aleje jakési zvuky.“

„…ty ji přiměly, aby se podívala z okna ložnice. Spatřila…,“ Maris nakoukla do knihy, „… jak ze sousedního domu vyběhl muž v baseballové čapce.“

„Což je cenná informace,“ přikývl Parker. „Zvlášť když Frenchy dokáže popsat čapku včetně vyšitého loga. Náš hrdina ji místo slov díků políbí.“

Parker jí sundal brýle a uchopil její obličej do dlaní. Palci jí přejel přes lícní kosti, zatímco očima putoval po rysech tváře. Pak se stejnou cestou vydaly jeho rty. Když dospěl k ústům, políbil je jen zlehka, smyslně.

Maris musela zmobilozovat všechny své síly, aby vydala jen tlumený, vzrušený sten.

Odtáhl se a zašeptal: „Její ústa chutnají neuvěřitelně.“

„To se tam nepíše.“

„Vážně ne? Škoda. Zatouží po dalším polibku.“

„Frenchy se nebrání.“

Líbal ji něžně. Dráždivě a s mučivou lenivostí, jež v ní vyvolávala touhu. Trvalo několik minut, než přestal, ale to už byla Maris zcela zmámená. Ruce a nohy jí prostoupila báječná malátnost, přesto v sobě nalezla tolik duchapřítomnosti, aby pokračovala ve hře.

Zcela zbytečně sáhla pro brýle a rozechvělýma rukama si je snažila nasadit. „Čert to vem.“ Odložila je vedle knihy. „Stejně vím, co přijde. Frenchy má štěstí a zase vytáhne vyšší kartu.“

„Cayton má ovšem taky štěstí. Může jí nabídnout sexuální služby.“

„Ale k tomu potřebuje, aby Frenchy seděla jinak. A tak si ji posadí obkročmo na klín.“

Parker ji vzal kolem pasu. Vytáhla se do kleku a usedla na něj. „Pokud si správně vzpomínám, Cayton ji líbá na uši, na hrdlo, na…“

Ale Parker měl náskok. Koneckonců byl autorem knihy a znal přesné pořadí. Ramínka noční košile jí stáhl dřív, než se na něj posadila. Ňadra podepřel pootevřenými dlaněmi a palci jí lehce přejížděl po bradavkách. Poté jednu uchopil rty, lačně ji sál a tiskl mezi jazykem a horním patrem úst.

Beze studu mu ovinula paže kolem hlavy a pevně si ji přidržela. Zajíkavě sténala a přitom mu zlíbala temeno, spánky a veškerá místa, kam dosáhla, aniž uvolnila objetí, protože nechtěla, aby ji přestal laskat.

Klín jí změkl a zduřel a otevřel se jako plod, jenž uzrál do stadia, kdy sám od sebe pukl. Parker jí sáhl mezi stehna, a sotva se jí dotkl, bezděčně se zachvěla. Její zvlhlé lůno objalo jeho prsty.

„Udělej to, Maris. Ty víš, co chceš,“ vybízel ji.

Přerývaně vydechla jeho jméno.

„Dělej, Maris.“

Začala se pohybovat. Pohupovala boky proti jeho ruce, takže prsty pronikal hlouběji do ní, reagovala na jeho obratné dráždění, až se ocitla na pokraji orgasmu.

Nebo si to aspoň myslela.

Vtom však sklouzl pod ni a zároveň ji nadzvedl, silnýma rukama jí podepřel boky a přitáhl si její klín k ústům. Prudce a chraptivě se zajíkla v náhlém šoku. Záhy se však uvolnila a vydala tlumený a dychtivý vzdech, vyjadřující nesmírnou rozkoš.

Přitiskla dlaně na pelest, a když ani to nestačilo, opřela se o ni a položila tvář na chladivé dřevo, zatímco se zcela odevzdala mistrovskému umění jeho jazyka.

Jeho prsty se jí zlehka zarývaly do boků. V podbřišku ji hebce šimraly jeho vlasy, strniště vousů na tvářích ji příjemně třelo vnitřek stehen.

Nechala se strhnout vzrušením. Mysl a tělo jí ovládly smyslné podněty, jež převládly nad vším ostatním. Oddala se zcela rytmu, který se zmocnil jejího těla.

Nesčetněkrát usilovala o orgasmus, ale on pokaždé utišil její snahu lehounkými polibky a něžnými, tichounkými slůvky, než ji znovu dohnal na okraj vrcholné agónie. Když jí konečně přestal bránit ve vyvrcholení, orgasmus ji téměř zbavil vědomí. Odpoutala se a vzlétla, stržena vírem nejvyšší rozkoše.

Jen zvolna přicházela k sobě. Snášela se zpátky na zem lenivě a pomalu, jako pírko.

Pokožku měla zvlhlou potem, ňadra zrůžovělá a bradavky zarudlé a citlivé i na nepatrný dotek. Srdce jí prudce bušilo a každý jeho úder jí rezonoval v hlavě. Zůstala opřená o pelest, dokud se jí nezpomalil dech. Když otevřela oči, uvědomila si, že je má plné slz.

Ztěžka dosedla na Parkera a spočinula na něm s roztaženými pažemi a nohama. Noční košili měla omotanou kolem pasu. Vlasy se jí lepily na tváře a na krk ve vlhkých pramíncích. Parker jí přejel rukama po zádech a přes boky. Spočinul jimi na zadečku a lehce ho zmáčkl. Usmála se.

Jeho srdce jí hlasitě tlouklo přímo do ucha. Při každém nádechu ji v chřípí pošimraly chloupky na jeho hrudi. Nabízel se jí detail jeho bradavky, která byla plochá, dokud se jí nedotkla. Pod bříškem prstu ztvrdla a Maris zaslechla, jak se prudce nadechl. Ucítila, jak mu tvrdne penis.

„Počkej chvíli,“ řekla zemdleně.

Hrudí mu otřásl smích. „Já nikam nejdu.“

Uplynulo několik minut. Opájela se intimitou jejich těl a uvědomila si, jak je nedostižně nádherné být v tak důvěrném kontaktu s mužem. Ne, ne s mužem. Jednoho muže už měla. K smrti se jí líbilo být v důvěrném kontaktu s tímhle mužem. Až doposud netušila, že mezi příslušníky jednoho pohlaví může být tak propastný rozdíl.

„Odchýlil ses od knihy,“ zašeptala.

„Opravdu? Mám nespolehlivou paměť.“

„V té knížce nic takového nebylo. Ani vzdáleně podobného. V žádné knížce.“

Zvedla hlavu a zadívala se na něj, posunula se nahoru a něžně ho políbila na rty, vsunula mu jazyk do úst a špičkou se otřela o jeho. Jak se polibek prohloubil, svůdně mu přitiskla pánev do klína.

Přerušil polibek, stočil hlavu na stranu a zabořil ji do polštáře. Zdálo se, jako by měl pokožku obličeje pevně napjatou. Uchopil ji za boky, aby jí zabránil v pohybu.

„Copak?“ zeptala se nevinně.

„Ani tohle v té knize není.“

„Ach, promiň. Podívám se, co je dál.“ Aniž změnila polohu, nemotorně sáhla pro brýle, nasadila si je, otevřela knihu a předstírala, že si v duchu čte. „Jistě. Už si vzpomínám. Vezme její ruku a navede ji ke…“

„Svému penisu.“

„Přesně to tam stojí.“

Pomalu se zvedla a zaujala své původní místo vedle něho.

Narovnala si noční košili a chystala se navléknout ramínka, ale Parker odmítavě zavrtěl hlavou. Maris si přetáhla košili přes hlavu. Několik vteřin ji podržela na prsou, pak ji hodila do nohou postele. Parker se zhluboka nadechl, až se mu rozšířilo chřípí.

Lehounce jí přejel dlaní přes ňadra, hrudník a břicho, špičkami prstů pročísl vlhké chloupky v klíně a znovu se vrátil k ňadrům. Mírně stiskl jednu bradavku mezi palcem a ukazovákem a díval se, jak tvrdne.

Položila mu ruku na břicho. Pod pupíkem se porost zužoval v proužek hedvábně měkkých chloupků. Sledovala jej očima; ruka jí vklouzla pod prostěradlo.

Ale Parker ji uchopil a zarazil. „Tady končí fantazie, Maris.“

Prudce k němu vzhlédla. Ve tváři měl přísný a nesmlouvavý výraz. Myslel to vážně. Během několika okamžiků se fyzicky stáhl zpět a citové odcizil. „Tomu nerozumím.“

„To už není fikce.“

„Jsem ráda, že není.“

„Tohle je realita.“

„Já vím.“

„Nevíš, o čem mluvíš,“ řekl stroze. „Když odhrneš prostěradlo, nabídne se ti pohled, jaký nespatříš ani v nejděsivějších snech.“

Vrhla letmý pohled na jeho nohy zakryté prostěradlem. Pousmála se a zavrtěla hlavou. „Myslíš, že mi vadí tvoje jizvy?“

„Jo. Myslím, že ti budou vadit.“

„Mýlíš se.“ Naléhavě, téměř v slzách se mu zadívala do očí. „Parkere, nedokážeš pochopit, co jsi pro mě udělal. Ne, poslouchej mě, prosím,“ zarazila ho, když se ji chystal přerušit. „Možná mám odvahu říct to jenom jednou.“

Odložila brýle, promnula si oči, jazykem navlhčila rty a smutně se usmála. „Nikdy jsem nehrála takové sexuální hry. Jenom jsem o nich četla. Myslela jsem, že jsou jen v knížkách. To, cos mi nedávno řekl na pláži, byla pravda, i když ses vyjádřil nevybíravě. S Noahem jsem nikdy neměla pocit, že se můžu svobodně sexuálně projevit. A co se odehrálo mezi námi před chvílí, by mi ještě před několika týdny připadalo nemyslitelné.

Bylo to zcela netypické pro ženu, která tě přišla hledat do Terryho grilbaru. Až do dnešního dne jsem nevěděla, o co přicházím. Toužila jsem po takové vášni. Po čirém, primitivním smyslném projevu. Po absolutní a sexuální nevázanosti. A tys mi tohle všechno umožnil. Ale není to dovršené. Nebude to znamenat nic, pokud se o to nepodělíme. Dovol mi, abych to prožívala s tebou,“ zakončila zastřeným hlasem. „Prosím.“

Nespustil z ní oči, ale přísný a nesmlouvavý výraz mu z tváře zmizel. Vypadal teď mnohem zranitelněji, než by vůbec považovala za možné. „Není na mě pěkný pohled, Maris.“

„Jsi krásný.“

Váhavě se k němu sklonila. Tentokrát ji nezarazil. Začala ho líbat na krku a postupovala níž. Přejížděla mu po pokožce rty i jazykem, něžně a neuspěchaně; jemně vzala do zubů jeho bradavku. Tlumeně zaklel a zabořil jí prsty do vlasů.

Přitiskla mu otevřená ústa těsně pod pupík a stáhla prostěradlo pod boky. Když rukou uchopila penis, zasténal její jméno. Pulzoval vitalitou a energií. Pohladila ho po celé délce, od kořene nahoru, a přitom měnila sílu sevření. Palcem přejela po špičce a setřela smetanově bílou kapičku semene, která z ní vytryskla.

„Takhle nějak získala Frenchy svou přezdívku,“ pronesla chraplavě.

Sklonila se k jeho klínu. „Maris…“ Její jméno mu splynulo ze rtů jako dech vánku.

Těšila se z pižmové příchuti a vůně. Vychutnávala zrychlený tep, který cítila v jeho břiše, jeho chraplavé výkřiky vzrušení, zažívala dosud neznámé vjemy při zkoumání jeho penisu ústy.

Sevření jejích vlasů zesílilo, ne do té míry, aby bylo bolestivé, ale natolik, aby jí naznačil, že má změnit polohu. Stehny mu obemkla boky a vztyčila se nad ním. Uchopil penis do ruky a jeho hladkou hlavu jí otíral o klín a stupňoval její touhu. A pak ho musela cítit uvnitř. Klesla dolů a pomalu si sedala níž, dokud ho nepřijala celého.

Několikrát se rychle nadechl a při výdechu zašeptal: „Počkej.“

Znehybněla. Rukama jí přejel po stehnech, nejprve dolů, pak nahoru. Palce se setkaly v jejím klíně. Laskal ji a hladil, až zvrátila hlavu dozadu a zasténala jeho jméno.

Teprve poté zvedl boky proti ní na znamení, že se má začít pohybovat. Poslechla. Měnila tempo a sklon těla. Naznačil, aby přestala, a tak prodloužila vzájemnou rozkoš. Během přestávek ho rytmicky svírala stěnami pochvy; tehdy mu potemněly oči a vybídl ji, aby pokračovala.

Předklonila se a pozvedla mu hlavu k svým ňadrům. Otřel se o ně tváří, pak zavřenými rty a nakonec začal dráždit bradavky jazykem. Lehce a rychle. Vykřikla jeho jméno a přitiskla se mu boky k břichu.

Stáhl si ji na prsa a oba dospěli k vrcholu současně. Zatímco v ní pulzoval, položil jí roztaženou ruku na zadeček, druhou vzadu na hlavu, majetnicky ji k sobě přitiskl a políbil. Blízkost ani hloubka spojení nestačila k tomu, aby uspokojila jejich vášeň.

Když utichly poslední dozvuky rozkoše, zůstala na něm ochable ležet. Pod stehny cítila nerovnou pokožku jeho zjizvených nohou. Ale nemohla, a ani o nich teď nechtěla přemýšlet. Ona má také jizvy, i když méně viditelné, než jsou jeho. Později bude čas a příležitost klást otázky, naslouchat a projevit účast, a pak každý z nich odevzdá své neštěstí minulosti.

V tu chvíli si ale nepřála, aby cokoli narušilo přítomnost. Chtěla se opájet vědomím, že Parkera uspokojila. Nenáviděla Noaha Reeda za to, že nesčetněkrát odmítl její předehru, ona se pak cítila trapně, a pokud na ni někdy přece jen přistoupil, vyvolal v ní pocit skoro zkaženosti.

Drahocenný čas však nehodlala promarnit myšlenkami na něj. Ta vzpomínka byla prchavá jako bolest v boku, která ostře bodne jen jednou a potom ustane.

Místo toho se soustředila na nádherný tlak, jenž jí působil Parkerův penis, dosud uvězněný v pochvě. Měla pevně sevřená stehna a břicho přitisknuté k němu, aby vystupňovala vzájemnou blízkost.

Políbila ho na krk. „To je konec?“

Uplynulo několik okamžiků, než odpověděl: „Ještě ne, Maris.“

Ale to už spala.

KAPITOLA 28

Daniel stál u okna v kuchyni, jedl sendvič a hleděl do deštivé noci. Co chvíli ozářil krajinu blesk, byla to ale vlídná bouřka, která nepustošila ani neděsila, jen letní průtrž, co se rychle přežene a ráno po sobě zanechá průzračně jasnou oblohu.

Telefonický rozhovor s Maris způsobil, že mu teď mysl pracovala na plné obrátky. Litoval, že stejnou příležitostnou vzpruhu, jaká pobídla k činnosti mozek, nemůže dodat také tělu. Kdyby to bylo možné, rozjel by se do New Yorku na kole a ještě by dokázal uběhnout trať maratónu. Duševně se totiž cítil na vrcholu svých sil.

Po telefonátu se pokoušel zhruba hodinu usnout. Nakonec boj s nespavostí vzdal a sešel dolů. Noční občerstvení bylo tabu, zvlášť pokud zvyšovalo příjem tuků, jejichž množství měl na týden přísně stanovené. Ale tu noc nestřežila chladničku Maxine, a co hospodyně neví, to ji nepálí. Však už dorazí co nevidět a začne ho sledovat a sekýrovat, jako by byl dítě.

Bohudíky, pomyslel si a zasmál se. Nevěděl, co by si celé ty roky počal, kdyby o něj Maxine a Maris nepečovaly.

Dojedl sendvič. Obložený chléb ho nasytil – nemluvě o dvou stopečkách brandy, jež ho příjemně zahřály. Místo aby po nich zmalátněl a přepadla ho ospalost, ho alkohol vzpružil. Neměl stání a byl připravený jednat.

Odjakživa byl mužem činu a jen málokdy problémy odkládal nebo je potlačoval. Většinou je řešil okamžitě. Neměl ve zvyku přešlapovat na místě. Raději zaměřil energii konkrétně a účelně, než by jí plýtval na pochybnosti a nerozhodně lomil rukama.

Nastalý stav ale musel zvážit důkladněji než většinu ostatních. Nebyl si jistý, v jakém pořadí má uskutečnit akce, jež by jej uspokojivě vyřešily. Zvolená strategie si žádala pečlivé doladění a přesný časový harmonogram. A právě tím se tu noc zabýval.

Situace postrádala jádro, od něhož by se mohlo odvíjet řešení problému. Rychlý a jednorázový úder nepřipadal v úvahu, neboť se neustále měnila. Šlo o složitý hlavolam o několika úrovních, který se týkal rodiny, práce, jednotlivých osob, peněz, moci a citů. A to je velmi spletitá kombinace. Zvlášť když jednou z osob, jichž se týká, je jeho dcera.

Byl rád, že je Maris v Georgii, daleko od New Yorku. Příští dny nebudou příjemné. Přesněji řečeno se rozpoutá zběsilý chaos. Čím bude Maris dál, tím líp. Z médií se samozřejmě dozví některé vedlejší důsledky, přesto doufal, že díky zeměpisné vzdálenosti bude jejich dopad co nejmírnější. Už samotné řešení osobních problémů pro ni bude značně bolestivé. Kdyby to musela udělat před zraky veřejnosti, znamenalo by to peklo. Nicméně bude mít aspoň nějakou útěchu, pomyslel si.

Už několik měsíců mu bylo jasné, že je v manželství nešťastná. Stejně tak mu došlo, že práce na knize není to jediné, kvůli čemu se vrátila na ostrov Svaté Anny, přestože tamější příroda je vskutku překrásná.

Povinnosti a odpovědnost vyplývající z jejího postavení v Matherly Press byly natolik vyčerpávající, aby zcela vytížily i takového nadšence, jakým je Maris. Normálně by jí každodenní nával práce zabránil v tom, aby se věnovala jednomu autorovi a jedné knize, i kdyby byla ochotná tolik investovat. Nikdy předtím nic podobného neudělala.

Nemusel být kdovíjak důvtipný, aby dospěl k závěru, že lákadlem není pouze samotná kniha, ale její autor Parker Evans, alias Mackensie Roone.

Jméno Marisina nepolapitelného autora i jeho pseudonym, pod nímž úspěšně publikoval, samozřejmě znal. Před mnoha lety, když se detektivky s Deckem Caytonem začaly pravidelně objevovat na žebříčku nejprodávanějších knih, se pokoušel zalichotit jeho agentce, vyhrožoval, vydíral a přemlouval ji, aby mu prozradila autorovo jméno v naději, že ho naláká k práci pro Matherly Press.

Ona se však nedala zastrašit ani ctihodným Danielem Matherlym. „Kdybych ti to prozradila, Danieli, musela bych tě zabít.“ Neochvějně chránila totožnost svého klienta a Daniel ji za to chtě nechtě potají obdivoval.

Teď už jeho jméno znal.

Několik týdnů totiž zaměstnával detektiva. S nadějí, že se jeho pochybnosti o Noahovi nepotvrdí, si najal chlapíka, který měl propátrat minulost jeho zetě včetně činnosti před vydáním Poraženého.

Představa tajného pátrání se mu příčila. Odjakživa s každým jednal otevřeně a upřímně a nenáviděl záludnost, jíž je práce soukromého detektiva poznamenaná. V duchu už viděl vulgární týpek z béčkových filmů, s kravatou pokecanou od jídla a poťouchlým úsměvem.

Ale když se dostavil William Sutherland na diskrétní schůzku, musel svou představu od základů poopravit. Sutherland byl zakladatel špičkové a drahé firmy, agent v důchodu a v obleku šitém na míru. Měl pevný stisk, autoritativní způsob jednání a vynikající služební výsledky.

Když si potřásli pravicí, Daniel mu stručně naznačil, oč ho žádá. To poslední, co očekával, že se ze Sutherlandova hlášení dozví, byla pravá totožnost novelisty Mackensieho Roonea. Po té totiž nepátral a už vůbec netušil, že jedno z nejlépe střežených tajemství nakladatelského světa mu přistane na klíně v zalepené manilové obálce.

Největší úžas ho však teprve čekal: Parker Evans a Noah Reed mají společnou minulost.

Na univerzitní koleji v Tennessee spolu bydleli na koleji a po absolvování žili v Key West. Tam došlo k jakési hádce, jejíž podrobnosti byly dosud neznámé. Sutherland momentálně pátral dál a Daniel nepochyboval, že zanedlouho vyjdou najevo veškerá fakta.

Zatím si poskládal dohromady známé skutečnosti, jež by samy o sobě poskytly materiál na strhující román. Maris se zdržuje na odlehlém ostrově v plantážnickém domě Parkera Evanse, bývalého přítele jejího manžela, s nímž se rozešel ve zlém. Samotná osnova obsahovala neodmyslitelné přísady šťavnaté novely – přátelství, lásku, nenávist, přetvářku, pomstu. Závist? Snad.

Do scénáře však nezapadala jediná věc: hlavní hrdina Parker Evans.

Na svou knihu jistě nalákal Maris s určitým záměrem. Nevybral si ji náhodou. Co ho vedlo k tomu, aby s ní navázal kontakt, třeba jen profesionální, když věděl, že je Noahova manželka?

Přemítal, jestli si Maris uvědomuje souvislosti. Vzhledem k Noahově nevěře má právo si na oplátku půjčit jeho někdejšího univerzitního spolubydlícího. S tím rozdílem, že jeho dcera by se k dětinské odvetě neuchýlila.

Zapochyboval, že o tom Maris ví. Kdyby to věděla, nezamilovala by se tak bezhlavě do Parkera Evanse. A bylo nad slunce jasnější, že zamilovaná je.

Daniel by milerád oslavil její znovunalezené štěstí, ale klíčící vztah musí ještě pozorně sledovat, dokud nezjistí, proč Evans vytvořil řetěz právě z těchto událostí. Nejraději by se s ním konfrontoval, buď osobně, nebo prostřednictvím Sutherlanda, a vypáčil z něho, co má za lubem. To ale nebylo možné, protože by na sebe upozornil jak Noaha, tak Maris, a na to nebyl připravený. Do jisté míry ano, ale ne úplně.

A tak musel čekat, dokud Sutherland nezjistí další skutečnosti.

Bylo pravděpodobné, že Evansovy pohnutky vyjdou najevo jiným způsobem – ve formě jeho rukopisu. Po přečtení poslední části, kterou mu Maris přinesla, byl přesvědčený, že autor líčí své pochybné přátelství s Noahem. S ohledem na to, jak dlouho mu potrvá, než příběh sepíše, možná svěří své osobní zážitky papíru dřív, než se Sutherlandovi podaří získat jejich oficiální verzi.

Teď mu šlo především o Maris. O Parkeru Evansovi se dozvěděl ještě předtím, než se jeho dcera vrátila na ostrov Svaté Anny. Mohl jí zabránit v odjezdu, ale neudělal to, v první řadě proto, že mu bylo jasné, že po návratu toužila. Navíc ho uklidnilo, že o Evansovi hovořili pochvalně obyvatelé ostrova, kteří obvykle nesnášejí, když na jejich výsostné území pronikne vetřelec – jak zjistil sám Sutherland, když tam vyslal jednoho ze svých zaměstnanců, aby se na Evanse přeptal.

Daniel vsadil na to, že Maris i její srdce budou se spisovatelem v bezpečí. Pokud jeho přátelství s Noahem ukončila záležitost cti, pak nezbývá než předpokládat, že je Parker Evans čestný člověk.

Na rozdíl od jeho zetě. Nehledě na to, co ještě vyplave na povrch, Noahovo spojení s Matherly Press se chýlilo ke konci. Domnívá se, že se po naoko přátelském víkendu vetře do Danielovy přízně.

Ze zvědavosti a částečně pro pobavení na hru přistoupil, ačkoli ho míra Noahovy přetvářky opravdu děsila. Aniž to sebejistý a nenapravitelně domýšlivý pan Reed tuší, má hlavu na popravčím špalku a sekyru nad hlavou.

Daniel si v symbolickém gestu smetl z rukou drobky a složil talíř a skleničku od brandy do dřezu. Oproti jeho předpovědi se bouřka vystupňovala. Blesky protínající oblohu se přiblížily a dunění hromu zesílilo. Jedno zvlášť burácivé zahřmění otřáslo domem, až Rosemaryiny talíře zarachotily ve skříňce.

Milovaná Rosemary. Je už dvacet let po smrti, ale pořád mu chybí. V tomhle domě se mu po ní zvlášť bolestně stýská; strávili tu spolu spoustu šťastných dní.

Zhasl v kuchyni a vydal se ztemnělým domem ke schodišti. Aby ulevil revmatickým kloubům, ztěžka se opíral o zábradlí. Stárnutí z hloubi duše nenáviděl.

Sotva mu ta myšlenka bleskla myslí, ze tmy na vrcholu schodů zazněl hlas. „Zapomněl sis hůl.“

„Kristepane!“ Danielovi vzlétla ruka k prudce bušícímu srdci. Modrobílý záblesk krátce ozářil Noahovu postavu na odpočívadle. „Tys mě ale vyděsil.“

„To není dobré, že si nebereš hůl, Danieli.“

„To je v pořádku.“ Lopotil se nahoru a na každém schodu musel stanout oběma nohama, než vystoupil na další. „Probudila tě bouřka?“

„Nespal jsem.“

Noahův zdrženlivý tón Daniela udivil, nicméně se na zetě s afektovanou srdečností usmál. „Ani já nemohl usnout, a tak jsem využil nepřítomnosti seržantky Maxine a dal si malou noční svačinku.“

Teď byl pouhé dva kroky pod odpočívadlem, ale Noah jako by do něho byl vrostlý. Nepodal Danielovi ruku ani neustoupil stranou. Spíš se zdálo, že mu brání projít.

Nelíbilo se mu, že se nad ním Noah tyčí, ale snažil se tvářit lhostejně a ukázal na listy papíru, jež Noah držel v ruce. „Pročítáš si ten dokument, který jsem podepsal?“

Ať si to pořádně zapamatuje, pomyslel si Daniel. Ať si zapamatuje každé slovo, když mu to udělá dobře. Ta listina neměla žádnou cenu, snad jen v Noahově nevyzpytatelné a pomýlené mysli.

„Ne,“ odvětil Noah nevzrušeně. „To je zpráva od tvého soukromého detektiva, pana Williama Sutherlanda.“

Spíš než aby byl šokovaný nebo vyděšený, měl Daniel vztek, že mu narušil soukromí. Sevřel rty do úzké linky, s kterou se seznámil každý, kdo se setkal s jeho přísným nesouhlasem. „Tu jsem měl zamčenou v zásuvce stolu v domácí pracovně.“

„Já vím. Chvíli jsem musel hledat, ale nakonec jsem uspěl. Je to zajímavé čtení.“

„V tom s tebou souhlasím,“ přisvědčil Daniel odměřeně.

„Vážně si myslíš, že jsem nepoznal, že o mně někdo shání informace?“ zeptal se Noah a zasmál se. „Ten tvůj čmuchal je dobrý, Danieli. Nepochybuju, že nejlepší, jakého sis mohl zaplatit. Výcvik v tajné službě a tak dále. Ale jednomu z mých přátel kladl příliš mnoho otázek.“

„Podle té zprávy žádné přátele nemáš.“

„Říkejme tak mému tenisovému spoluhráči. Je to bystrý chlapík. Tak bystrý, že prokoukl Sutherlandovu chabou výmluvu, proč se ho vyptává.“ Jeho úsměv, který byl až do toho okamžiku na svém místě, se vytratil. „Jenom by mě zajímalo, kdy to vyšetřování začalo.“

Nebyl důvod hrát si na hlupáka nebo se vykrucovat. „Uvažoval jsem o tom už několik měsíců. Pan Sutherland je zahájil krátce po té předčasné oslavě výročí.“

„Proč?“

„Protože jsi mě tu noc přesvědčil, že jsi ostřílený podvodník a lhář.“

Noah nehnul ani brvou, jen sotva patrně pozvedl obočí. „Opravdu?“

„Nevím, jestli jsi nás podváděl od začátku, anebo jednal na rovinu až do chvíle, kdy tě oslovil Morris Blume a popíchl, abys mi prodal nakladatelství přímo pod nosem. Dávám přednost té druhé možnosti, abych si nemusel připadat jako hlupák, že jsem ti tak snadno naletěl. Obávám se však, že není možné, aby se člověk za tak krátkou dobu naučil dokonale přetvařovat. Tvoje licoměrnost je totiž natolik vytříbená a –“

„Opakuješ se, Danieli. Už jsi řekl, že jsem ostřílený lhář.“

„Přesně tak. Během slavnostního večera v bytě v Chelsea jsem tě několikrát přistihl při lži. Něco jsem si vysvětlil jako nutnost, protože jsi chtěl překvapit Maris, ale mnohé mě zmátlo. Navíc mě zarazilo, žes ten večírek naplánoval dopředu, když obvykle spoléháš na svou sekretářku, která kupuje Maris dárky pro každou zvláštní příležitost. A tak jsem si na tebe začal dávat pozor a bedlivě analyzoval tvé chování a vystupování. A konečně jsem zjistil, jaký ve skutečnosti jsi.“

„To bylo prozíravé, Danieli.“

„Vůbec ne. Kdybych byl prozíravý, neobelstil bys mě. Bohužel, jsi mistr přetvářky, Noahu. Mimořádně schopný. Kromě toho jsi prokázal výjimečné schopnosti jako obchodník a nakladatel. Obdivoval jsem tě dávno předtím, než jsi nastoupil do Matherly Press. Tak jako na Maris na mě silně zapůsobil tvůj román Poražený a mylně jsem usoudil, že autorem tak poctivě odvedené práce může být jen bezúhonný člověk.“

Noah si založil paže na prsou a s úsměvem prohlásil: „To je fikce, Danieli. Nebyla náhoda, že jsem psal Poraženého s čestným pohledem spravedlivého zálesáka. Vytvořil jsem postavy s ušlechtilými cíli ne snad proto, že bych takové myšlenky vyznával nebo v ně věřil, ale protože vím, že díky tomu jdou knihy snadněji na odbyt. Obyčejný čtenář chce věřit tomu, že existují neohrožení lidé, že dobro může zvítězit nad zlem a mravní čistota je sama o sobě odměnou. Podobné nesmysly milujou.

Poražený je nasáklý romantickým jižanským sentimentem, kterým mě krmili rodiče. Musel jsem ho strávit během dospívání. A tak jsem si na něj zvykl. Později jsem ho vydávil do toho románu, abych se ho zbavil a navždy se od něho oprostil.

Naivně důvěřivá hrdinka,“ pokračoval posměšně. „Defektní, avšak rytířský hrdina. Jejich vzrušující nadpozemská láska. Každé slovo je bezcenné, maskované pouhou užvaněností. Vůbec nic to pro mě neznamenalo, s výjimkou královského honoráře a nadšené kritiky, která získala pozornost nakladatelů a především mi vydláždila cestičku do tvé kanceláře.“

„Proč především do mé?“

„Protože, Danieli, tys byl jediný vysoce úspěšný nakladatel s dcerou na vdávání, která se naštěstí veřejně netajila tím, že Poražený je její oblíbený román.“

Přestože už věděl, jaký Noah je, jeho prohlášení ho ohromilo. „Ty se mi bez mrknutí oka svěřuješ, jak jsi necitelný? A že stejně lhostejný postoj máš vůči svému povolání, k lidem i životu?“

„Kromě jiného.“

Daniel pomalu potřásl hlavou. „Takové plýtvání talentem.“

„Přestaň, Danieli. Přece nebudeme ronit slzy jen nad mou přetvářkou. Vydáváme odvážnou řadu, jejímž autorem je buzerant bez zábran. V přestávkách mezi psaním o neohroženém, heterosexuálním hrdinovi se nechává obšťastnit svým mladým asistentem. Jeden z našich autorů náboženské literatury byl obviněný z daňového úniku a zpronevěry.

A když už je řeč o přetvářce, na seznamu hostů, které zveš na vánoční oslavy, je několik beznadějných alkoholiků, sourozenecký tým, jehož blízké příbuzenské vztahy by pohoršily matky, co předčítají svým dětem jejich knížky. Vydáváme práci jistého narkomana, jemuž jsi zaplatil odvykací léčbu, pokud vím, nejmíň dvakrát.

Ti všichni píšou zatraceně dobře a my je publikujeme. Nechápu, proč jsi tolik háklivý na jejich úchylky a návyky, když z nich máme zisk. Z těch peněz hradíš své pravidelné masáže, nájem za tenhle dům, limuzínu s řidičem a další příjemnosti, kterých si okázale užíváš ve své slonovinové věži.“

„Vyjádřil jsi svůj názor,“ připustil zlostně Daniel. „Nikdy jsem se netajil tím, že jsem dbal o zisky společnosti. Jsem hrdý na to, že jsem byl úspěšný podnikatel. Svedl jsem nejednu bitvu s bezohlednými nepřáteli a přečkal mnohou ekonomickou krizi, o níž pesimisté tvrdili, že ji nelze čelit.

Ano, byly časy, kdy jsem pro dobro Matherly Press musel jednat lstivě. Uchýlil jsem se k záludnosti, když jsem měl pocit, že je to nezbytné.“ Očima se snažil proniknout tmu, jež je dělila. „Proto jsem dokázal tu vlastnost rozpoznat i v tobě, Noahu. A jakmile jsem pocítil její závan, bylo mi jasné, že jsi jí prolezlý skrz naskrz.“

Noah překřížil nohy a netečně se opřel o sloupek zábradlí. Pomalu prolistoval stránky, jež držel v ruce, ačkoli nemohl rozluštit jediné slovo. Kromě příležitostného zablesknutí byla na čtení příliš velká tma. „Připouštím, že v té zprávě jsou některé velmi nepříznivé skutečnosti.“

Daniel přemítal, co všechno asi Noah ví. Je tohle pouze první zpráva? Nebyl s to si přesně vybavit, co dostal písemně a co mu detektiv sdělil telefonicky ráno před odjezdem na venkov. Každopádně slíbil, že mu zašle další aktuální hlášení, jakmile bude k dispozici.

Noah pokračoval: „Jestli tomu všemu věříš, pak musíš být přesvědčený, že jsem lump. Upřímně před tebou smekám, že dokážeš používat slušné výrazy, když se mnou mluvíš.“

„Není to snadné.“

„Nejspíš ne. Předpokládám, že ti nejvíc ze všeho leží v žaludku to zrádné spojenectví s WorldView.“

Daniel mu to nehodlal vyvracet. Je lepší, když se bude držet svých mylných představ. „To bych ti možná odpustil, ale rozhodně ti neodpustím, jak ses zachoval k Maris.“

„Mimochodem,“ řekl Noah nevzrušeně, „ví o té aférce s Nadiou.“

„Já taky.“

To ho očividně udivilo. „Ona ti to řekla?“

„Ne, ale už nějaký čas je mi jasné, že s tebou není šťastná a vaše manželství ji zklamalo.“

„Ale ona je šťastná,“ pronesl a lehce mávl rukou. „Svou práci miluje víc než kdy předtím, teď když spolupracuje s tím novým autorem. Je invalida a to jí náramně vyhovuje. Musí mít pocit, že ji někdo potřebuje.“

On tedy neví o Parkeru Evansovi! To Danielovi zlepšilo náladu.

„Ten rys Marisiny povahy jsem možná poněkud zanedbával,“ navázal Noah s povýšeností, při níž se Danielovi zvedl žaludek. „Ani já nejsem neomylný. To způsobilo několik nevýznamných potyček. Nicméně tvoje milovaná dceruška byla docela šťastná, dokud mě nenačapala s Nadiou.“

„Maris má spokojenost vrozenou. Byla šťastná i navzdory tobě, Noahu, ne díky tobě. Tys jí dokonce zmařil příležitost být vrcholně šťastná.“

Noah luskl prsty. „Narážíš na vazektomii.“

„Ano,“ přisvědčil trpce Daniel. To bylo jedno z největších zklamání, jež mu způsobila Sutherlandova zpráva. „Na tajnou vazektomii. Pokud si vzpomínám, vymluvil ses na pracovní povinnosti, abys s námi nemusel jet do Řecka.“

„Maris si plánovala, že celou dovolenou spolu strávíme v posteli a ona se vrátí domů těhotná. Vymyslel jsem si věrohodnou omluvu, a zatímco jste byli pryč, podstoupil jsem zákrok, který mě jednou provždy zbavil starostí o antikoncepci.“

„Když jsem se o tom dozvěděl, zmátlo mě to,“ připustil Daniel. „Copak by ti dítě nezajistilo nárok na majetek Matherlyových? Odpověď je víc než jasná.“ Pohlédl Noahovi zpříma do tváře. „Nechtěl ses dělit o podíl.“

Noah se napřímil. „To je první nesprávný závěr, který jsi během našeho rozhovoru vyslovil, Danieli.“

„Popíráš to?“

„Ale vůbec ne,“ zavrtěl hlavou. „Pleteš se, jestli si myslíš, že bych se někdy spokojil s pouhým podílem.“

Daniel pohrdavě odfrkl. „Neraduj se předčasně, Noahu. Ten dokument, který jsem dneska podepsal, je bezcenný.“

„Myslíš?“ zeptal se klidně.

„Přistoupil jsem na tvoji hru, abych zjistil, jak daleko jsi schopen zajít. Co mě ale opravdu rozčililo, byl fakt, že jsi na té plné moci zfalšoval Howardův podpis. On by nikdy nepodepsal tak –“

„Ale podepsal,“ přerušil ho Noah. „Radši než aby se provalilo, že jeho táta byl nacistický důstojník, osobně zodpovědný za vyhlazení tisíců Howardových vzdálených příbuzných.“

Ta zpráva zapůsobila na Daniela jako úder do břicha. „Ty jsi tu informaci použil k vydírání?“

„Hleďme,“ pronesl Noah a lenivě se usmál, „tak tys věděl, s kým se jeho máma kurvila?“

„Howard byl můj přítel.“ Daniel téměř cedil slova skrz zaťaté zuby. „Svěřil se mi s tím už dávno. Vážil jsem si ho za to, čeho dosáhl, místo aby podlehl tomu, co nemohl změnit.“

„Ale nakonec ho to porazilo, viď? Nedokázal s tou smutnou pravdou žít.“

„S pravdou, kterou jsi chtěl rozhlásit do světa,“ opáčil Daniel. Teď už mu bylo všechno jasné.

Noah pokrčil rameny a blaženě se usmál. „Vidíš? A to je rozdíl mezi námi dvěma, Danieli. Lépe řečeno mezi mnou a prakticky kýmkoli jiným. Ty jdeš za tím, co chceš, ale chybí ti bezmezná oddanost cíli. Tvoje svědomí tvoří neviditelnou hranici, kterou za žádnou cenu nepřekročíš. Jsi svázaný zásadami a mravními hodnotami. To je sice obdivuhodné, ale neuvěřitelně omezující.

Kdežto mě nic takového nesvazuje. Jsem ochoten udělat doslova cokoli, abych dosáhl svého. Nic mě nezastaví a nepřipustím, aby mi cokoli stálo v cestě. Moje krédo zní: Objev v člověku slabost – a máš ho v hrsti. Abych dospěl k cíli, který jsem si stanovil, neštítím se ničeho.“

„Včetně toho, že jsi přemluvil slušného člověka, aby spáchal sebevraždu.“

„Howarda jsem k ničemu nemusel přemlouvat. Dospěl k tomu sám. Ačkoli připouštím, že mi udělal velkou laskavost, když si prohnal kulku hlavou. Na co asi myslel, když stiskl spoušť? Na věčný život? Nebo měl před očima matku, jak roztahuje nohy před náckama? Co myslíš?“

Danielův drahý přítel Howard vytrpěl kvůli svému děsivému tajemství hotové peklo. Celý svůj život se je snažil vyvažovat dobrými skutky, laskavostí a tolerancí. Nakonec se s ním smířil.

A tahle obludná napodobenina lidské bytosti jeho strašlivého dědictví zneužila. Ba co hůř, vysmívá se mu.

Daniel si uvědomil, že stojí tváří v tvář ryzí mravní prohnilosti beze špetky svědomí či kajícnosti. Noahova lhostejnost vůči zlu, které napáchal, ho rozzuřila. Zrak mu zastřely slzy spravedlivého hněvu. Tělem mu projela vlna žáru, jako by teplota krve dosáhla během několika úderů srdce bodu varu. „Jsi zrůda,“ zavrčel a zaútočil na poslední dva schody.

KAPITOLA 29

Parker byl to první, co Maris spatřila, když otevřela oči, a nic ji nemohlo víc potěšit. Seděl v kolečkovém křesle vedle postele a díval se, jak spí. Než se pohnula, usmála se do polštáře a ospale se zeptala: „Jak se ti podařilo vstát a usadit do křesla, aniž jsi mě probudil?“

„Mám v tom jistý cvik.“

Vzdychla, rozkošnicky se protáhla, posadila a přitáhla si prostěradlo až ke krku. „Kolik je hodin?“

„Nejvyšší čas, abys vypadla, pokud nechceš, aby tě Mike přistihl při činu.“

Byl jen v boxerkách. Jak už věděla, ramena a paže měl dobře tvarovaná, svalstvo pevné a zřetelné. Pod plochým břichem a látkou trenýrek se mu jasně rýsovalo pohlaví.

Pod klínem byly jeho nohy. V noci si umínila, že o ně nebude projevovat zájem, aby ho neuvedla do rozpaků. Milování ho zřejmě přesvědčilo, že jeho obavy jsou zbytečné. Jinak by před ní neseděl obnažený a ani se nesnažil zakrýt, kdyby si nepřál, aby mu viděla nohy.

Tak se na ně podívala.

A bylo nemožné, aby skryla reakci. Zarazila se právě včas, aby nahlas nevyjekla, ale nemohl si toho nevšimnout, zvlášť když ji pozoroval jako ostříž.

Měl pevně semknutou čelist, přimhouřené oči a hlas ostrý jako žiletka. „Přece jsem tě varoval, že to nebude hezký pohled.“

„Ach, miláčku, to muselo být hrozné.“

Sklouzla z postele a poklekla před ním. Jako první jí blesklo hlavou, že ho napadl žralok. Viděla fotografie obětí, které jen o vlásek unikly smrti. Dravec jim znetvořil končetiny nebo vykousl obrovské kusy masa. Parkerovy jizvy byly srovnatelné jen s něčím tak příšerným.

Nejhorší byla propadlina zhruba velikosti její pěsti, vyhloubená ve svalu. Odtud se po celé délce pravého stehna táhla půl palce široká jizva, která se stáčela do podkolení. Na holeních byla síť křižujících se jizev, některé vystouplé a hrbolaté, jiné vypadaly jako ploché, lesklé pásy z plastu, napnuté mezi zkrabacenou pokožkou. Lýtka měl nepřiměřeně drobná a ochablá. Na pravé noze mu chyběl malík a prsteník.

Ochromena představou bolesti, kterou bezpochyby vytrpěl, bojácně přejela konečkem prstu po jedné z vystouplých jizev. „Pořád tě to bolí?“

„Někdy.“

Zarmouceně k němu vzhlédla, pak se naklonila a políbila jednu z nejžalostnějších jizev, která se mu klikatila po holeni. Pohladil ji po tváři. Přitáhla si jeho ruku k ústům a vtiskla mu polibek do dlaně.

„A teď,“ prohlásil, „když jsi uspokojila svou morbidní zvědavost, nestihli bysme před snídaní jednu rychlovku?“

Prudce trhla hlavu. „Cože?“

„Koktám snad?“

Šokovaná, jako by ji udeřil, se napřímila, sáhla pro noční košili a přidržela si ji před tělem jako štít. „Co se děje?“

„Nic, kromě toho, že mi stojí.“

Nechápavě potřásla hlavou. Hrubé výrazy ji tolik neudivily. Tentokrát s ní však nejednal povýšeně proto, aby ji vyprovokoval. Jeho slova neprovázelo uličnické pomrkávání. Tak krutě se choval záměrně a s úmyslem ublížit. „Proč se ke mně takhle chováš?“

„Jsem už zkrátka takový, Maris.“

„Ne, nejsi.“

Lhostejně pokrčil rameny. „Fajn, jak myslíš.“ Popojel s křeslem dozadu, pak se v něm otočil k Maris zády a zamířil přes místnost k prádelníku. „Něco pro tebe mám.“

„Parkere!“ vyjekla popuzeně.

„Co je?“

„Proč se chováš tak divně? Nerozumím ti. Co se stalo mezi včerejší nocí a dnešním ránem?“

„Ty si nevzpomínáš? Takže… Mezi včerejší nocí a dnešním ránem bych řekl, že tvoje orgasmy převýšily co do počtu moje zhruba o jeden o dva, ale po pátém nebo šestém jsem je přestal počítat. Ovšem u ženských se někdy těžko pozná, kdy jeden končí a další začíná nebo jestli jsou opravdové. Ale jestli je předstíráš, zlato, pak to umíš přesvědčivě.“

Otevřel prádelník a z jedné ze zásuvek vyndal krabici. Prudce se k ní otočil a s posměšným úšklebkem jí přejel pohledem od hlavy k patě. „Něco vám povím, Maris Matherlyová-Reedová. Máte tu vaši jeskyňku moc pěknou. A báječně zvlhlou. Nechápu, proč si váš starej našel náhradu jinde.“

Do očí jí vstoupily slzy ponížení. Jedna jí stekla po tváři a ona ji zlostně setřela. Kvapně si přetáhla přes hlavu noční košili. „Nevím, co se ti přihodilo, ale v tomhle pokračovat nehodlám. V hrubosti se s tebou nemůžu měřit.“

„Ale můžeš. Máš bohatou slovní zásobu. Možná ne tak barvitou jako já, ale když si dáš trochu práci, vsadím se, že tě napadne něco vhodného. Třeba při zpátečním letu do New Yorku, protože předpokládám, že odjíždíš.“

Beze slova vykročila ke dveřím. „Počkej!“ Vyrazil za ní. „Závist. Konečné znění.“

Vrazil jí krabici do rukou, takže neměla jinou možnost, než si ji od něho vzít. Zadívala se nejprve na ni, pak na něj. „Román je dokončený?“

„Byl dokončený celou tu dobu. Co jsi četla po částech, byl jen vylepšený koncept.“

Zírala na něj s pootevřenými ústy. Nezmohla se na jediné slovo.

„Zásadně neodevzdávám nedokončený rukopis, Maris. Nikdo moji knihu nevidí, dokud ji nedokončím. Neposlal bych ti úvod, kdybych neměl hotový celý román.“

„Ale proč, Parkere? Proč?“

Schválně si její slova vyložil jinak. „Osobní politika,“ pokrčil rameny. „Takový je styl mé práce.“

Maris měla pocit, jako by se jí místo, kde stojí, propadalo pod nohama, a každou vteřinu pod ní zmizí úplně. Nehodlala se však vzdát bez boje.

„Takový je tedy styl tvé práce?“ opakovala a zvýšila hlas. „K čemu byla ta komedie, Parkere? A je to vůbec tvoje skutečné jméno? Kolik jich vlastně máš? K čemu ty lži, proč ty hry?“

„Připadaly mi docela zábavné. Oba jsme si užili. Včera v noci jsi několikrát zasténala: ‚Ano, ano, víc, rychleji, Parkere,‘ nebo něco v tom smyslu. Měl jsem dojem, že ses taky bavila.“

Několik okamžiků na něj jen civěla a nechápala, kdy se z něho stal tenhle cizí, zlý chlap. Pak odhodila krabici co možná nejdál. Ještě v letu se otevřela, odklopilo se víko a zhruba čtyři sta listů rukopisu se rozlétlo do všech stran po naleštěné podlaze a aubussonském koberci.

Maris rázně vykročila ke dveřím a s trhnutím je otevřela.

Stál za nimi Mike, jednu ruku zvednutou, jak se zrovna chystal zaklepat. V druhé držel bezdrátový telefon. „Maris.“ V jeho hlase nebylo ani stopy po údivu. Očekával, že bude s Parkerem, ale zdálo se, že ho její duševní rozpoložení znepokojilo.

Podíval se jí přes rameno a okamžitě zhodnotil situaci. Pohled, který věnoval Parkerovi, vyjadřoval cosi mnohem silnějšího než pouhou výtku. Jako by patřil soudci, který se chystá vynést rozsudek smrti. Strnule jí podal telefon. „Pro vás. Velmi nerad ruším, ale ten džentlmen tvrdil, že je to naléhavé.“

Třesoucí se rukou si od něho vzala přístroj a vyšla na chodbu. Mike vstoupil do ložnice a zavřel za sebou dveře. Maris se těžce opřela zády o stěnu. Trvalo jí několik vteřin, než se vzchopila. Zhluboka dýchala, popotahovala a prudkým mrkáním zaháněla slzy.

Odkašlala si a řekla: „Prosím?“

„Maris?“

„Noahu?“ Měl nezvykle přidušený a nejasný hlas. Málem ho nepoznala.

„Musíš se okamžitě vrátit do New Yorku. Všechno jsem zařídil. Na letišti v Savannah máš letenku. Odlet je v jedenáct deset, takže ti nezbývá moc času.“

Zachvátila ji taková hrůza, že jí připadalo, jako by měla místo srdce kus ledu. Z ničeho nic ji rozrazila strašlivá zima. Zavřela oči, ale přesto jí zpod víček unikly slzy. Nemělo smysl je zadržovat. „Jde o tátu, je to tak?“

„Bohužel ano.“

„Je to zlé? Mrtvice?“

„On… kristepane. Nedokážu ti to říct. Tohle by ses neměla dozvědět po telefonu. Maris… tvůj otec zemřel.“ Vykřikla. Podlomila se jí kolena a ona se zhroutila na zem.

Parker seděl u stolu v soláriu, ale nepracoval. Civěl z okna na oceán. Odtrhl od něho zrak jen občas, to když v gestu nevýslovného zoufalství a sebenenávisti sevřel skloněnou hlavu dlaněmi.

Slyšel, když se Mike vrátil z pevniny, ale nevyhledal ho, a on za ním nepřišel. Odebral se rovnou nahoru do ložnice, a od té doby bylo slyšet, jak se pohybuje po pokoji. Znělo to, jako by přecházel sem a tam.

Parker si v duchu přehrával svůj poslední rozhovor s Maris. Pokud to lze nazvat rozhovorem. Sevřel se mu žaludek, když si vybavil ty příšernosti, které jí řekl. Neustále měl před očima její raněný výraz.

Možná by ji utěšilo, kdyby věděla, že je stejně zničený jako ona, ale o tom pochyboval. Pravděpodobně by ji utěšilo jen to, kdyby ho rozčtvrtili a jeho ostatky předhodili divokým psům. Počínaje jeho pusou. Sprostou, nevymáchanou hubou.

Odpoledne se nekonečně vleklo. Vládlo parné a nedýchatelné počasí. Jeho lepkavá tíha pronikla do domu a znásobila Parkerův pocit bezvýchodnosti. Má přičítat vinu počasí? Nebo ho dusí výčitky svědomí?

„Počkal jsem s Maris, než nastoupila.“

Ani neslyšel, že Mike za ním vešel. Prudce se narovnal a přes rameno vrhl pohled ke dveřím. Jeho přítel v nich stál vzpřímený, jako by spolkl pravítko, na sobě lehký, modrobíle proužkovaný oblek.

„Letadlo startovalo přesně načas,“ dodal.

Jakmile si byla Maris schopná zabalit věci, odjela s Mikem na pevninu. Odešla, aniž by řekla Parkerovi jediné slovo, a on ani neočekával, že se s ním přijde rozloučit. Nezasloužil si to. Nezasloužil by si, ani kdyby mu řekla polib si prdel nebo táhni k čertu. To, že odjela a tvářila se, jako by neexistoval, bylo výmluvnější než jakákoli nadávka. Výmluvné, důstojné a na úrovni. Pro ni zcela typické.

Schovaný za závěsem okna v jídelně pozoroval, jak odjíždí. Pod širokým slamákem se zdál její obličej obzvlášť drobný. Měla tmavé brýle, aby skryla uplakané oči před zvědavými pohledy. Opálení získané na pláži jakoby po vyslechnutí zprávy o otcově náhlé smrti zmizelo. Vypadala bledá a bezbranná a tak křehká, až hrozilo, že ji rozdrtí i pouhý vánek.

Přesto z ní vyzařovala statečná důstojnost, svědčící o nezdolné vnitřní síle.

Mike naložil zavazadla do kufru Aligátora a pomohl Maris nasednout. Parker viděl, jak pohnula rty při slovech díků. Díval se, dokud mu vozidlo nezmizelo z očí v tunelu husté zeleně. Už ji nejspíš nikdy neuvidí. S tím počítal.

Nepočítal však s tím, že to pro něj bude tak bolestné.

Byl přesvědčený, že ho už nic nemůže zasáhnout. Po tom, co vytrpěl, se domníval, že je vůči bolesti imunní. Ale nebyl. Rozhodl se, že si otupí smysly několika pořádnými loky bourbonu, ale už po prvním se mu zvedl žaludek a musel jej vydávit. Obával se, že proti tomuto druhu bolesti neexistuje žádné analgetikum.

Zůstal sedět zády k Mikeovi a upíral oči na přílivové vlny. „Maris se včera večer o otce strachovala. Možná měla zlou předtuchu.“

„To by mě neudivilo. Byli si velmi blízcí.“

Po Noahově telefonátu se ocitla ve stavu naprostého citového zhroucení, ale měla ještě tolik sil, aby Mikeovi oznámila, že otec spadl ze schodů v jejich venkovském domě. Prý na místě zemřel, zlomil si vaz. Stalo se to pozdě v noci.

Zvuky probudily Noaha. Běžel Danielovi na pomoc, a když se mu ho nepodařilo přivést k sobě, zavolal ambulanci. Sanitka z místní pohotovosti dorazila do domu za několik minut. Spěchala zbytečně – Daniel Matherly byl mrtev.

Noah prohlášení zdravotníka nevěřil. Sanitka se rozjela do malé venkovské nemocnice. Tam lékaři jen potvrdli Danielovu smrt, oficiálně a nezpochybnitelně. Noah se rozhodl, že Maris zavolá až časně ráno.

„Pravděpodobně ji trápí pocit viny, že nebyla s ním,“ podotkl Parker.

„Přesně to mi prozradila cestou na pevninu.“

„Jak se cítila před odletem?“

„Jak asi, Parkere?“

Po Mikeově uštěpačné reakci se zamračil, ale mlčel. Hloupá otázka si koleduje o jednoznačnou odpověď. „Jako kdyby ji přejel parní válec.“

„A ty na tom neseš lví podíl.“

Ta poznámka na rozdíl od předešlé žádala odpověď. Parker se obrátil. „Naznačuješ, že jsem darebák?“

„To ani nemusím říkat. Víš to i bez toho.“

„Co budeš dělat, Mikeu? Strčíš mě i s křeslem do kouta? Zakážeš mi televizi? Přetáhneš mě pravítkem přes prsty?“

„Po pravdě řečeno mě napadlo, že by parní válec měl přejet tebe.“

Parker v duchu souhlasil, že to je to nejmenší, co by si zasloužil. Nevadilo mu, že si to myslel, ale nesnesl, aby mu to řekl někdo jiný. „Dostat Maris do postele bylo součást plánu. To jsi nejspíš uhodl.“

„Ano, uhodl. Ale to neznamená, že se mi to líbilo.“

„Nikdo tě nenutil, aby se ti to líbilo,“ odsekl Parker.

„A tobě?“

„Co mně?“

„Tobě se to líbilo?“

Na jazyku měl jízlivou poznámku, ale po Mikeově pronikavém pohledu mu uvízla v hrdle. Odvrátil hlavu a zahučel. „To nepatří k věci.“

„Neřekl bych. Domnívám se, že to nejen patří k věci, ale je to také klíč k tvému dalšímu kroku.“

Parker se sklonil nad klávesnici. „Promiň. Pokouším se psát.“

„Dobrá. Klidně se ke mně otoč zády. Koukej na prázdnou obrazovku třeba až do soudného dne. Setrvávej v domnění, že píšeš. Oba víme, že to není pravda.“

Parker se k němu zase otočil, a teď už jím lomcoval vztek. „Očividně jsi dospěl k závěru, o který se s někým nutně musíš podělit. Tak ven s ním. Vyblij ho na mě. Nebudu mít ani vteřinu klid, dokud to neuděláš.“

Mikea se však jeho slova nedotkla. „Nehodlám se s tebou prát, Parkere,“ pronesl nevzrušeně. „Ale povím ti něco, co potřebuješ slyšet.“ Nedbal toho, že Parker protočil oči, a pokračoval. „Vstal jsi z mrtvých, když tvůj život prakticky vzato skončil. Pomohl jsem ti. Popichoval jsem tě a poštíval. A tys to dokázal. Bylo to hrdinské úsilí. Zasloužil sis pochvalu za to, že jsi překonal neuvěřitelné překážky. Zvítězil jsi, přestože jsi byl v obrovské nevýhodě. Kromě toho, žes začal zase žít, ses začal také rozvíjet.“

„Jo. Já osobně.“

Uštěpačná poznámka zůstala bez povšimnutí a Mike zatvrzele pokračoval. „Tvoje tělo se zotavilo, ne však tvá duše. Zranění, které utrpěla, bylo tisíckrát horší než rány na těle. Tvoje duše je mnohem pokřivenější, než kdy byly tvé nohy. Kosti ti drží pohromadě šrouby a destičky a nová pokožka zazáplatovala místa, kde žádná kůže nezbyla, ale duši ti to nespravilo. Pořád je to jedna velká otevřená a krvácející rána a ty jen vztekle štěkáš na každého, kdo ti chce pomoct ji uzdravit.“

„To se ti snažím vysvětlit už roky, Mikeu,“ prohlásil sladce. „Jsem ztracenej případ.“

„Ty nejsi ztracený případ. Jsi zbabělec,“ vykřikl Mike hněvivě. „Lpět na minulosti vyžaduje nesrovnatelně míň odvahy než se obrátit čelem k budoucnosti.“

„Výborně, Mikeu. To bych si měl poznamenat. Jak že to bylo? ‚Lpět na minulosti? – “‚

„Jsi jízlivý? Dobrá. Jestli jsem tě naštval, aspoň vím, že mě posloucháš.“ Mikeovy tvrdé rysy zjihly a zvážněly. „Parkere, přenech Noaha boží spravedlnosti. Nebo ho pošli do horoucích pekel. Ať rozhodne osud, kdo bude jeho soudcem a jaký zaslouží trest.

Jeď za Maris. Když ji přesvědčíš, aby s tebou promluvila, pověz jí pravdu. Všechno jí vysvětli. Začni pěkně od začátku a svěř se jí. Prozraď jí, jakou roli měl sehrát Noah a jakou ty. Možná ti odpustí. Možná že ne. Ale ať tak či onak, zbavíš se nesmírného břemene. Poprvé za čtrnáct let se osvobodíš od všeho, co se stalo tenkrát v Key West. Zachráníš sám sebe. Ještě jednou. A jediným možným důstojným způsobem.“

Parkerovi prudce a hlasitě tepala krev v uších, ale zachoval nezúčastněný výraz. „Skvělé kázání, Mikeu. Na mou duši. Jediné oko by nezůstalo suché. Ale hodlám se držet plánu A.“

„A promarnit šanci být šťastný se ženou, kterou miluješ.“

„Miluju?“ ušklíbl se. „Kdo to řekl?“

„Ty. Pokaždé, když ses na ni podíval.“

„Že tys potají zase četl červenou knihovnu? Nesvědčí tvému vysokému tlaku.“

„Jak chceš. Dělej si legraci. Zapři, že ji miluješ. Jen plýtváš dechem. Maris na tebe měla stejný účinek jako léky, které jsi kdysi užíval. Okouzlila tě ten večer, kdy sem poprvé přijela, a od té doby se jí nemůžeš nasytit. Je –“

„Je Noahova manželka.“

Parkerovi povolily nervy. „Je Noahova navěky milovaná manželka. To především. A na ničem jiným nezáleží!“ zaječel a zamával rukama. „Je úplně jedno, co k ní cítím nebo co ona cítí ke mně, a už vůbec mě nezajímá, co ti dva cítí jeden k druhému. Je Noahova manželka a já ji měl. Já!“ zabušil si pěstí do prsou. V očích se mu zaleskly slzy vzteku, který se ho zmocnil při každé připomínce Nohaovy zrady. Teď je ale vyvolalo mučivé vědomí vlastní viny.

V Mikeově tváři se usadil vážný výraz, prostoupený hlubokým roztrpčením. „Možná máš pravdu, Parkere. Jsi ztracený případ. Krutost, s jakou ses k ní zachoval, je trestuhodná. Jediné, na čem ti záleží, je pomsta.“

„Přesně tak. Konečně jsi to pochopil.“

„Jaká je další kapitola?“

„Vzhledem k tomu, že Maris mi hodila rukopis na hlavu, se nemůžu spoléhat na to, že se dostane Noahovi do rukou. Myslím, že mu ho budu muset poslat jako doporučenou zásilku s průvodním dopisem, v němž mu oznámím, že jsem Závist nabídl současně všem newyorským nakladatelstvím. Jestli ho nepopíchne tohle, budu se muset v dovětku zmínit, jak skvěle jeho manželka miluje.“

Mike znechuceně potřásl hlavou. „A potom, Parkere?“

„Pochopitelně následuje působivé vyvrcholení.“

Mike mu věnoval dlouhý, odměřený pohled, pak se otočil, sklonil se pro dva kufry, které stály v kuchyni na podlaze a až dosud byly skryté před Parkerovýma očima.

„Ty někam jedeš?“

„Odcházím od tebe. S tímhle nechci mít nic společného.“

Mike od něho odchází? To ho zasáhlo víc, než dal najevo. „Nezapomeň, žes mi ji sem pomáhal přilákat.“

„A strašně se za to stydím. Ať je to jakkoli, dávám ti na vědomí, že moje spoluúčast skončila.“

„Fajn. Tak si běž. Přeju příjemnou cestu.“

„Zvládneš to?“

„To už snad není tvoje starost, mám pravdu?“

Otočil křeslo a zadíval se na prázdný monitor. Pár okamžiků nato slyšel, jak Mike odchází zadním vchodem. Teď zůstal opravdu sám.

KAPITOLA 30

Maris si téměř nepamatovala, jak se dostala zpátky do New Yorku. Pohybovala se jakoby ve snu, s tím rozdílem, že neměla podvědomou jistotu, že se brzy probudí. Parkerovo nevysvětlitelné chování a otcova smrt ji zasáhly s dvojnásobným účinkem. V sebeobraně vytlačila z mysli veškeré vjemy a rozumové schopnosti a jednala pouze mechanicky.

Mike Strother taktně upozornil jednu z letušek na Marisinu bolestnou ztrátu, takže se k ní všichni chovali ohleduplně a v zásadě ji s ničím zbytečně neobtěžovali. Během letu nepřítomně zírala z okénka, aniž si uvědomovala nebo reagovala na to, co se kolem ní děje. Na letišti LaGuardia na ni čekal Noah. Nepotěšilo ji to, ale aspoň zmírnil zmatek, kterému by se po přistání nevyhnula. Zavazadla byla přednostně odbavena a před budovou stálo jeho auto s řidičem.

Zatímco se limuzína vlekla po ucpané silnici na Manhattan, informoval ji o podrobnostech, jež neřekl po telefonu. Danielovo tělo zůstalo zatím v Massachusetts, kde se bude konat pitva. Noah vysvětlil, že možná odhalí nějaké vážné zdravotní selhání, jež zavinilo pád. Například plicní embolii či srdeční zástavu, případně výduť, jež se neprojevila při posledním lékařském vyšetření.

„Nejpravděpodobnější je,“ soudil, „že Daniel ztratil na neosvětleném schodišti rovnováhu.“

Hůl našli v jeho ložnici. Patrně scházel po schodech. Bez opory hole zakopl a skutálel se dolů.

„Mimo to měl v sobě několik drinků,“ dodal zdráhavě Noah. „Maris, víš přece, že něčeho takového jsme se už dlouho obávali.“

Po pitvě bude tělo převezeno do New Yorku. Zařídil předběžné přípravy k pohřbu, ale chtěl mít ke všemu její souhlas. Věděl, že bude zvlášť úzkostlivě vybírat rakev, a tak počkal s objednávkou na ni.

Řekla mu, že ji udivuje, jak rychle všechno obstaral.

„Chtěl jsem ti ušetřit co nejvíc trápení.“

Byl starostlivý, vlídný a úslužný.

Nemohla ho vystát.

Příčilo se jí, že má dýchat stejný vzduch jako on, a požádala řidiče, aby ji odvezl k Danielovu domu. Maris přijala nabízenou pomoc od jedné ze svých kamarádek a poslala ji k sobě do bytu, aby jí přinesla oblečení a další osobní věci podle seznamu. Kdyby to bylo možné, už nikdy by nevkročila do žádné z místností, kterou kdysi sdílela s Noahem.

Nastěhovala se do své dívčí ložnice. Během příštích tří dnů, kdy s Maxine přijímaly přátele a známé, kteří jí přišli projevit soustrast, se s Danielovou hospodyní utěšovaly navzájem. Maxine však k utišení nebyla. Obviňovala se, že nechala Daniela odjet samotného, jako by mohla osudnému neštěstí zabránit. Maris se snažila ulevit jejímu svědomí tím, že vzala část odpovědnosti na sebe, nicméně trpěla stejně.

Otec zemřel v době, kdy se milovala s Parkerem.

Jakmile její myšlenky zabloudily tímhle směrem – a to bylo často –, okamžitě si je zakázala. Nehodlala připustit, aby ji kvůli tomu pronásledoval pocit viny. Daniel ji přemlouval, aby se do Georgie vrátila. Odjela tam s jeho souhlasem. Poslední, co jí řekl, bylo, že si zaslouží být šťastná a že ji má rád. Jeho smrt v žádném ohledu nesouvisí s tím, že se vyspala s Parkerem.

Nicméně nedokázala myslet na jednoho, aniž si bezděčně vzpomněla na druhého.

Zjistila, že úmrtí je časově náročná záležitost, zvlášť byl-li zesnulý osobnost s postavením, jaké měl Daniel Matherly. Byl posledním patriarchou nakladatelské dynastie a jedním z nejváženějších newyorských občanů. Oznámení o jeho úmrtí zaplnilo titulní stranu New York Times a místní média vysílala reportáž z jeho pohřbu.

Maris přečkala celodenní utrpení s neochvějným odhodláním nepodlehnout bolesti. Když celá v černém vcházela do kostela, ze všech stran se ozývalo cvakání fotoaparátů. Stejný výjev se opakoval, když vycházela ven, stála nad Danielovým hrobem s hlavou skloněnou v modlitbě a později, když jí projevoval soustrast starosta New Yorku.

Nejvíc ocenila mlčenlivá gesta – lehký stisk ruky nebo pohled vyjadřující účast a pochopení. Většinou však byli lidé zbytečně řeční. Mnozí jí dobromyslně radili, aby hledala útěchu v tom, že Daniel měl dlouhý a plodný život. Že před smrtí netrpěl. Že by každý chtěl mít to štěstí zemřít tak náhle. Že aspoň nechuravěl a neumíral dlouho. Že taková smrt je projevem boží milosti.

Podobná prohlášení se bolestně dotýkala její těžce nabyté vyrovnanosti.

Nikdo ji ale nepřekvapil ani nerozhořčil víc než Nadia Schullerová. Bezprostředně po obřadu u hrobu, zatímco Noah rozmlouval s několika kolegy, se Nadia k Maris přitočila a uchopila ji za ruku. „Je mi to tak líto, Maris. Hrozně líto.“

Maris žasla nejen nad její drzostí, s níž se objevila mezi smutečními hosty, ale také nad přesvědčivě zvládnutým zármutkem. Vytrhla ruku z jejího sevření, chladně poděkovala a chystala se odvrátit. Ale Nadia se nedala tak snadno setřást. „Musím s tebou mluvit. Co nejdřív.“

„Jestli potřebuješ citát pro svůj sloupek, obstarej si ho v naší tiskové kanceláři.“

„Maris, prosím,“ naléhala Nadia a naklonila se blíž. „Je to důležité. Zavolej mi.“ Vtiskla jí do ruky vizitku, otočila se a rychle odcházela. Měla aspoň tolik slušnosti, že přitom nevyhledala Noahův pohled.

Právě on byl nejtěžší zkouškou Marisina klidu.

Snažila se, aby sebou viditelně netrhla pokaždé, když se ocitl v její blízkosti. Ale zdálo se, že její osobu vyhledává. Po smuteční hostině byl neustále opodál, často ji bral kolem ramen a tiskl ruku, aby předvedl přátelům a spolupracovníkům, jaký je milující manžel. Kdyby jeho chování nebylo tak ohavné, za jiných okolností by ji pobavilo.

Než odešli poslední hosté, padl soumrak. Maxine odmítla odejít do svého pokoje, jak jí Maris navrhovala, a místo toho dohlížela na úklid, který prováděla zásobovací firma. Tehdy Maris oslovila Noaha. „Chci s tebou mluvit.“

„Jistě, miláčku.“

Jeho úslužnost ji dopalovala. Byl jí neuvěřitelně odporný. Připadalo jí, že dva roky, po které s ním sdílela domov a lože, prožívala úplně jiná žena a v jiném čase. Neuměla si představit, že by se vrátila k někdejšímu způsobu života.

Jediné, co částečně vyvažovalo její omyl a dostatečně ji omlouvalo, byl fakt, že je Noah skvělý herec a notorický lhář. Ona i Daniel se jím nechali doběhnout.

„Už se nemusíš přetvařovat, Noahu. Je tady jenom Maxine, a ta ví, že jsem od tebe odešla.“

Odvedla ho do otcovy pracovny. Voněla po Danielovi a jeho dýmkovém tabáku, jeho oblíbenou brandy a knihami, jež miloval. Atmosféra místnosti v ní vyvolávala vzpomínky, které působily bolestně a zároveň podivně konejšivě.

Usadila se do velké, střapci zdobené kožené židle za Danielovým stolem. Zmocnil se jí pocit, že ji otec objímá. Schoulená v židli strávila uplynulé čtyři noci a v přestávkách mezi neklidným spánkem plakala nad obrovskou ztrátou, jež ji postihla. Když se jí podařilo usnout, přicházely sny o Parkerovi. V nich ho volala jménem, ale on se jí vzdaloval, a ačkoli se ho snažila alespoň dotknout, vždy jí uprchl. Probudil ji její vlastní křečovitý vzlykot, jímž truchlila nad dvojí ztrátou.

Noah si popotáhl nad kotníky kalhoty tmavě modrého obleku a posadil se do křesla. „Doufal jsem, že tě druhý výlet na jih obměkčí, Maris. Ale jsi stejně nedůtklivá jako předtím.“

„Tátovou smrtí se mezi námi nic nemění. Nezměnila se ani tvoje povaha. Jsi lhář a cizoložník.“ Na okamžik se odmlčela, než dodala: „To jsou pravděpodobně tvoje nejmírnější prohřešky.“

Přimhouřil oči. „Co tím chceš říct?“

Otevřela zásuvku Danielova stolu a vyndala jakousi vizitku. „Tohle jsem našla v tátově adresáři, když jsem hledala adresy, na které mám poslat smuteční oznámení. Je to docela obyčejná vizitka, bez jakýchkoli informací. Je na ní jen jméno a telefonní číslo. Ze zvědavosti jsem na ně zavolala. Nevěřil bys, jaké to bylo překvapení.“

Mlčky se na ni díval, pak netečně pozvedl ramena v tiché otázce.

„Mluvila jsem osobně s člověkem, kterého táta najal, aby prověřil tvoji minulost,“ řekla pomalu. „Pan Sutherland mi projevil soustrast s tátovou smrtí. Zeptala jsem se ho, jak se jeho vizitka dostala do tátova adresáře. Byl velmi diskrétní, nanejvýš profesionální a nakonec se omluvil.

Z etických důvodů prý nemůže mluvit o záležitostech svých klientů, ani zesnulých ne. Ale pokud mám přístup k Danielovým dokumentům, určitě mezi nimi najdu jeho zprávu. Kdybych si přála, aby pokračoval ve vyšetřování, které ještě nedokončil, s radostí mě zařadí mezi své klienty a použije zálohu, kterou mu táta poslal.“

Roztáhla paže nad stolem. „Hledala jsem tu zprávu, Noahu, ale není tady. Nenašla jsem ji v žádných deskách –ani tady v pracovně, ani u něho v kancelář, ani v jeho osobním trezoru ve skříni v ložnici, ani v bezpečnostní schránce v bance.

Shodou okolností jsi tady byl to ráno, než jste spolu odjeli na venkov. Zatímco si táta nahoře balil na poslední chvíli nějaké věci, řekl jsi Maxine, že si potřebuješ zatelefonovat, a použil jsi přístroj tady v pracovně. Zavřel jsi za sebou dveře. Připadalo jí to divné, protože obvykle voláš z mobilu, ale pustila to z hlavy. Až do chvíle, než jsem se jí zeptala, jestli jsi ten den čmuchal v tátových věcech.“

Potřásl hlavou a tiše se zasmál. „Maris, nemám tušení, o čem mluvíš. Možná jsem tady to ráno byl. Opravdu si nevzpomínám, jestli ano nebo ne. Ale odkdy mám do téhle místnosti zakázaný vstup? Od okamžiku, co jsme spolu začali chodit, jsem tady byl snad stokrát. Když mám soukromý hovor, obvykle zavřu dveře. Dělá to každý. Jestli jde o Nadiu –“

„Nejde,“ přerušila ho stroze. „Nadia je mi úplně lhostejná. A vlastně každá ženská, se kterou se vyspíš.“

Věnoval jí pohled, který vyjadřoval, že o tom vážně pochybuje. Měla chuť ho udeřit, vymlátit z jeho pohledu tu zatracenou domýšlivost. „Mluvila jsem s policií v Massachusetts.“

„Vidím, že jsi byla pilná jako včelička.“

„Zpochybnila jsem prohlášení, že tátova smrt byla nehoda.“ Nezasáhla ho tím fyzicky, jak by si přála. Přesto ho její prohlášení zbavilo aspoň částečně arogance a úsměv mu mírně ztuhl na rtech. „Vyhověli mé žádosti a souhlasili, že znovu prošetří veškeré okolnosti jeho smrti. Tentokrát budou hledat důkaz.“

Ta slova ho zvedla ze židle. „Důkaz čeho?“

„Zítra máme schůzku s policejním náčelníkem Randallem. Sdělí nám výsledek pátrání,“ informovala ho s ledovým klidem. „Doporučuju, aby ses na ni dostavil.“

Venkovské policejní oddělení mělo šest členů – velitele, čtyři pochůzkáře a jednoho úředníka, jenž zastával také funkci dispečera a místní drbny. Oddělení se zabývalo výhradně drobnými případy, například rozbitými sněžnými pluhy, ztracenými domácími mazlíčky a pokutami za nedovolené parkování, to když se turisté projíždějící městečkem zdrželi příliš dlouho v obchodě se starožitnostmi.

Podle měřítek velkoměsta postrádaly drby skandální přídech. Propíraly nanejvýš toho, kdo v New Yorku podstoupil plastickou operaci, prodal dům filmové hvězdě, která zcela zbytečně usilovala o anonymitu, a kdo po zuřivém naléhání celé rodiny přihlásil zvlčilou dceru na protidrogovou kúru. Místní obyvatelé mohli bez obav nechávat auta i domovní dveře nezamčené, protože ke krádežím docházelo jen výjimečně.

K vraždě došlo v okrese naposledy za vlády Lyndona Johnsona. Byl to tenkrát zcela jasný případ – pachatel se přiznal, sotva policie dorazila na místo činu.

Nedostatek zkušeností s vyšetřováním zločinů hovořil v Marisin neprospěch. Výhodou ale byl fakt, že objasňovat okolnosti vraždy vyvolalo v policistech větší nadšení než vylepování oznámení o ztraceném kotěti nebo budování bariér před koncertem na oslavu 4. července s následným ohňostrojem.

Strážníci přistupovali k vyšetřování Danielovy smrti s horlivou touhou vyčenichat krutého vraha váženého občana, přestože sem jezdil jen na víkendy.

Maris a Noah přijeli každý zvlášť. Břečťanem porostlá budova vypadala spíš jako módní butik než policejní stanice. Maris dorazila o pět minut dřív než Noah. Sotva se objevil, byli uvedeni do kanceláře náčelníka. Oba odmítli nabízenou kávu a sladké loupáky z místní pekárny.

Náčelník Randall, brunátný světlovlasý muž s nevkusně sčesanými vlasy přes temeno hlavy vytušil, že Maris si přeje přejít rovnou k věci. Zdvořilé fráze omezil na minimum a usadil se za stůl. Zdálo se, že výsledek zprávy ho spíš zklamal, než potěšil.

„Obávám se, že vám nepovím o nic víc, než co bylo v původním hlášení, paní Matherlyová-Reedová. Moji lidé prohledali dům velmi pečlivě. Nenašli jedinou stopu, která by naznačovala, že bylo něco v nepořádku.“

Koutkem oka zahlédla, jak Noah samolibě složil ruce v klíně.

„Strážníci se domnívají, a já jsem s nimi zajedno, že váš otec prostě spadl ze schodů. Na podlaze, kde leželo jeho tělo, jsme objevili skvrny od krve. Pocházejí od zranění na hlavě způsobeném úderem o zem.“

Těžce polkla a zeptala se: „A co zpráva o pitvě?“

Otevřel desky s dokumentací k případu a nasadil si brýle na čtení, příliš úzké pro jeho široký obličej, a proto mu seděly na nose nakřivo. „Obsah žaludku potvrzuje, že jedl jen několik minut před smrtí, jak usoudil pan Reed.“ Zadíval se na Noaha přes okraj brýlí.

Noah vážně přikývl. „Když jsem z telefonu v kuchyni volal sanitku, všiml jsem si, že je ve dřezu špinavé nádobí. Já jsem po večeři uklidil, tak mě napadlo, že si Daniel šel vzít něco k jídlu. Když se vracel po schodech nahoru, spadl.“

„Je možné, že bylo místo činu zinscenované, náčelníku?“

„Zinscenované?“

„Někdo dal nádobí do dřezu, aby si všichni mysleli, že je použil otec.“

„Vždyť je použil,“ ujistil ji náčelník. „Našli jsme na něm jeho otisky prstů. Pouze jeho.“

„Mohl je použít nahoře. Často si bral jídlo do postele i s podnosem. Jak víte, že sešel dolů?“

„Podle drobků.“

„Prosím?“

„Měl drobky na županu a na pantoflích a byly i na podlaze u dřezu. Představuju si, že stál, díval se ven kuchyňským oknem a přitom jedl sendvič.“

Přejel si rukou po učísnutých vlasech, jako by se chtěl ujistit, že jsou pořád upravené, a znovu nahlédl do zprávy. „Hladina alkoholu byla vyšší než hodnota povolená pro řidiče, ale jen nepatrně.“

„Žádné stopy po cizích látkách?“

„Jen rezidua léků, které užíval. Ověřili jsme si to u jeho lékaře v New Yorku. Podle data, kdy mu je naposledy předepsal, zbyl v lahvičkách přesný počet dávek. Nezjistili jsme, že by kdekoli v domě došlo k potyčce.“

„Hůl jste našli u něho v ložnici?“

„Opřenou o noční stolek. A vzali jsme z ní otisky prstů,“ dodal, než se stačila zeptat. „Jiné než jeho se na ní nenašly. Nikde žádné stopy po vloupání. Jediným zraněním na těle vašeho otce byla rána na hlavě, kterou lékaři na pohotovosti přisoudili úderu po pádu. Mimo to zjistili, že doba smrti se téměř na minutu shoduje s hodinou, kdy pan Reed volal sanitku. To všechno je prokázané.“

Odložil brýle a sepnuté ruce složil na deskách se zprávou. Odkašlal si a upřel na Maris účastný pohled. „Když dojde k tak tragické události a někdo zemře, jejich blízcí obvykle pátrají po důvodech. Po jakémsi obětním beránkovi. Po něčem nebo někom, na koho by mohli svalit vinu. Vím, že se s tím těžko smiřujete, ale vypadá to, že vašeho otec potkala při výstupu do schodů nějaká nepříjemnost. Pravděpodobně ztratil rovnováhu. Zakolísal a upadl. Moc mě to mrzí, paní Matherlyová-Reedová.“

Nepovzbudilo ji to, ale ani nezklamalo. Zjištěné skutečnosti byly přesně takové, jaké očekávala. Vzala si kabelku a vstala. Naklonila se přes stůl a podala náčelníkovi ruku. „Děkuju vám za čas a vynaložené úsilí.“

„Kvůli tomu jsem tady. Váš dům je na trase naší pravidelné objížďky. Budeme na něj dávat pozor.“

„To je od vás velmi laskavé. Díky.“

Sotva vyšli ven, Maris zamířila rovnou k autu. Noah ji dohonil, než stačila nastoupit.

Popadl ji za loket, otočil k sobě a přiblížil obličej těsně k jejímu. „Spokojená?“

„Naprosto.“ Zpříma si ho změřila a řekla: „Jsem totiž přesvědčená bez sebemenší pochybnosti, že ta ,nepříjemnost‘, na niž otec cestou do schodů narazil, jsi byl ty.“

Úzké rty mu zvlnil úsměv, při němž ji zamrazilo v zádech. „Neexistuje jediný důkaz, který by mohl potvrdit tvé nechutné podezření.“

„Pusť mě, Noahu. Jinak začnu ječet. Ten milý policejní náčelník by mi jistě ochotně přispěchal na pomoc.“

Usoudil, že udělá líp, když jí vyhoví.

„Náčelníka Randalla by mohlo zajímat, že si otec najal pana Sutherlanda.“

„Což je vedlejší. K čemu by to vedlo?“

„K ničemu. Zařídil jsi, aby nikde nezůstaly důkazy nefér hry. Ale podcenil jsi moje schopnosti rozeznat dobrou zápletku.“

„To není román.“

„Bohužel. Ale kdyby byl, podezírala bych tě, že jsi padouch. Součástí mé práce je rozpoznat hrdinovy pohnutky, je to tak? Jeho záměr musí být jasný, jinak není na čem příběh vystavět. A tvůj cíl, Noahu, přímo bije do očí. Proč jsi odvezl tátu na venkov, zrovna když jsem byla uklizená v Georgii, nemluvě o tom, že jsme se rozešli? Proč jsi trval na tom, aby Maxine zůstala doma, když se tak rád necháváš obskakovat?

Lhal jsi mi o Nadie. Lhal jsi, žes začal zase psát. Co dalšího byla lež? Ta záležitost s WorldView? Samozřejmě. Nepochybuju, že jsi pošpinil lží všechno, co je mi drahé. Když se mi Morris Blume bezděčně zmínil o tom vašem tajném setkání, podařilo se ti z toho vylhat. Aby ses pojistil, pověděl jsi o tom tátovi pro případ, že by jeden z nás něco zaslechl. Ale už tenkrát jsem nebyla přesvědčená o tvé nevinnosti, a teď jsem si absolutně jistá, že vinen jsi.

Myslím, že táta si na tebe dával pozor. Proč by si jinak najímal pana Sutherlanda? Věděl, že nehraješ fér. Možná měl proti tobě nějaký důkaz. A když tě s ním zkonfrontoval, zabils ho.

Doufám, žes nespáchal zločin jen proto, aby sis pojistil obchod s WorldView. Protože jestli ano, budeš krutě zklamaný. Měl bys jednou provždy pochopit, Noahu, že nakladatelství Matherly Press zůstane samostatné, jako bylo odjakživa.“

„Buď opatrná, Maris.“ Mluvil tiše, ale hlas měl plný zloby. Zvedl ruku, vzal pramen jejích vlasů a pevně si jej omotal kolem prstu. Náhodní kolemjdoucí by to gesto považovali za projev něhy, ale Noah zatáhl za vlasy tak silně, až to Maris zabolelo.

„Naopak ty bys měla pochopit,“ sykl, „že mi nikdo nezabrání, abych získal všechno, co chci.“

Strach, který jí nahnal tu noc, než odjela do Georgie, byl opodstatněný. Tehdy pocítila na vlastní kůži temnou stránku Noahovy povahy; skryté násilí, jež v něm vytušila, si tedy nevymyslela.

Ale teď se ho kupodivu nebála. Už ji nedokázal zastrašit ani vyděsit. Tlumeně se zasmála. „Co budeš dělat, Noahu? Taky mě srazíš ze schodů?“

„Daniel si za svou smrt mohl sám. Přestal se ovládat, zareagoval unáhleně a na okamžik zapomněl, že trpí jistými potížemi. Jestli chceš někoho obvinit, tak jedině jeho. Nicméně připouštím,“ pokračoval medově, „že mi jeho smrt nesmírně vyhovuje.“

Odtáhla se od něho. Ale protože ji pořád držel za vlasy, ten náhlý pohyb jí způsobil bolest tak silnou, až jí vyhrkly slzy. Ale téměř to nevnímala. Zato její mysl zachytila něco, co zabolelo podstatně víc.

Její smrt mi ve skutečnosti nesmírně vyhovuje.

Tu větu četla snad stokrát. Byla klíčovým bodem dialogu, takže se k ní neustále vracela. Přemítala, jak ji vylepšit nebo rozvést, ale po několika pokusech dospěla k závěru, že nepotřebuje vylepšení ani změnu. Chladná upřímnost té výpovědi byla záměrná a o to víc šokující. Parker tu jednoduchou větu použil proto, aby čtenář nahlédl do temných hlubin hrdinovy povahy. To náhlé zjištění ji téměř ochromilo. „Ty jsi Todd.“

Noah svraštil obočí. „Cože? Kdo?“

V hlavě jí vířila změť myšlenek, ale jedna se neustále drala do popředí a silně ji rozrušila: To nemůže být náhoda.

Zuřivěji, než jak zamýšlela, mu poručila: „Říkám ti naposled, abys mé pustil, Noahu.“

„Samozřejmě, miláčku.“ Odmotal z prstu pramen jejích vlasů. „Jsi volná. Teď když tak skvěle rozumíme jeden druhému…“

Vklouzla za volant a nastartovala. Než zabouchla dvířka, poznamenala: „Nemáš ponětí, jak skvěle ti rozumím.“

Závist / Kapitola dvacátá druhá

Key West, Florida

Byl to jeden ze dní, kdy ho mozek prostě neposlouchal.

Roark si stiskl rukama spánky. Zmáčkl hlavu jako meloun a snažil se z ní vymáčknout slova. Ale bezvýsledně. Nejspíš byla úplně prázdná. Od rána obohatil rukopis přesně o dvě a půl věty. Celkem o devatenáct slov. Už tři hodiny vězel kurzor na jednom místě a provokativně na něj pomrkával.

„Ty zlomyslnej hajzlíku,“ zašeptal na něj a rozvážně vyťukal: Tráva je zelená. Obloha je modrá. „Vidíš, ty mizero? Dokážu napsat větu, když chci.“

Situaci neměnil ani fakt, že včerejší volný den byl úspěšný. Psal nepřetržitě šestnáct hodin, nejedl ani nepil a na záchod šel jen v nejvyšší nouzi. Výsledkem nelidské dřiny bylo něco přes dvacet stránek. Nadšení mu ale vydrželo jen do chvíle, kdy se na druhý den ráno probudil a zjistil, že zatímco spal, vnikli mu do mozku zlí duchové a okradli ho o nadání. Jak jinak si má vysvětlit, že se mu přes noc všechno vykouřilo z hlavy?

Pocit nespokojenosti byl tak silný, že dokonce uvažoval, že pro dnešek vypne počítač a zajde si do kina, na pláž nebo na ryby. Ale takový únik by se snadno mohl stát zvykem. Obejít chvilkovou překážku by bylo nesmírně pohodlné. Ale mohla by se změnit v trvalou, a ta děsivá možnost ho přiměla, aby zůstal sedět na židli, dál civěl na prázdnou obrazovku a trpně snášel posměšné poblikávání kurzoru, který se ne a ne hnout z místa.

„Roarku!“

O dvě poschodí níž bouchly dveře a vzápětí se schodištěm rozlehl dupot Toddových nohou. V posledních dnech pracoval v restauraci i přes oběd, aby si vydělal peníze navíc. Roark uvítal, že má pár hodin pro sebe, kdy je v bytě sám a může psát bez vyrušení, jímž může být za jistých okolností i pouhá přítomnost jiného člověka.

Otočil se právě v okamžiku, kdy Todd vtrhl do dveří. „Co je? Už ta barabizna konečně hoří? Věčná škoda, jestli ne.“

„Prodal jsem to.“

„Auto?“ To bylo první, co Roarka napadlo. Todd totiž svoje auto věčně proklínal.

„Knihu! Prodal jsem knihu!“ Měl zarudlé tváře, oči se mu horečně leskly a zářivý úsměv by mohl beze studu předvést v reklamě na zubní pastu.

Roark na něj ohromeně zíral.

„Slyšels, co jsem řekl?“ Měl nepřirozeně vysoký a pronikavý hlas. „Prodal jsem rukopis.“

Roark se nejistě postavil. „Já… to je skvělý. Ani jsem nevěděl… Kdys ho odevzdal?“

Toddovi se kdovíjak podařilo nasadit provinilý výraz a zároveň zachovat široký úsměv. „Neřekl jsem ti to. Odeslal jsem ho asi přede dvěma měsíci. Nechtěl jsem kolem toho dělat poprask, protože jsem se bál, že – byl jsem si jistej– že ho zase zamítnou. Až dneska, před necelou hodinou, mi telefonovali do práce.“

„Vydavatel má tvoje číslo do práce?“

„No jasně. V průvodním dopise jsem uvedl všechny možné způsoby, jak se se mnou spojit. Pro jistotu, chápeš? Zkrátka, vedoucí klubu, ten buzík, kterýho oba tolik nenávidíme, ke mně přiběhl a řekl, že mě chce někdo k telefonu u něho v kanceláři. Upozornil mě, že soukromý hovory jsou zakázaný a prý to mám omezit na tři minuty. Jako by bylo do čeho píchnout,“ odfrkl.

„Už půl hodiny jsem nezaparkoval ani jedno auto. Napadlo mě, že voláš ty nebo jedno z našich kuřátek.“ Todd označoval jejich sousedky jako „kuřátka“. „Myslel jsem, že mají ucpanej záchod nebo tak něco. Ale místo toho se mi ozval nějakej chlápek, řekl, že je redaktor, četl můj rukopis a že ho přímo nadchl. Přímo ho nadchl. A že ho chce vydat. Málem jsem se z toho na fleku posral, kamaráde.

A vtom mi blesklo hlavou, že si ze mě někdo vystřelil, ty nebo možná ten buzík, co nám leze na nervy, prostě že to je jen blbej fór. Ale ne. Ten redaktor začal žvanit o mý knize a zmiňoval se o hrdinech jménem. Řekl, že mi může nabídnout honorář o pětimístným čísle. Jsem si jistej, že to na mě jen zkouší, protože podle toho, jak o tý knize básnil, bych mohl zkusit vyhnat zálohu výš.“

Z ničeho nic nadul tváře, pak vyfoukl vzduch a rozjařeně se zasmál. „Posloucháš mě vůbec? Kristepane! Ještě mi to úplně nedošlo. Plácám o smlouvání honoráře, a vůbec si neuvědomuju, co se stalo. Prodal jsem knihu!“

Roark se přiměl k pohybu. S nuceným nadšením přešel místnost, rozmáchle Todda objal, poplácal ho po zádech, zvedl ze země a pogratuloval mu jako správný člen studentského spolku. „Blahopřeju, kámo. Dřel jsi tvrdě. Zasloužíš si to.“

„Díky, Roarku.“

Todd ho odstrčil, podíval se mu zpříma do očí a natáhl k němu pravici. Podali si ruce, ale slavnostní chování trvalo jen krátce. V příští vteřině Todd vítězoslavně zahulákal a začal poskakovat po bytě jako šílenec.

„Nevím, co mám udělat nejdřív,“ vyrážel ze sebe se smíchem.

„Zavolej Hadleymu,“ navrhl Roark.

„Hadley se může jít vycpat. Ani trochu mi nevěřil. Proč bych se s ním měl dělit o dobré zprávy? Už vím.“ Energicky si zamnul ruce. „Oslavíme to. Jen já a ty. Zvu tě.“

Roark, který neměl sebemenší chuť cokoli oslavovat, zavrtěl hlavou. „Nemusíš –“

„Vím, že nemusím. Ale já chci. Dneska večer. Všechno zařídím.“

„Musím jít makat.“

„Vybodni se na práci.“

„To se ti snadno říká. Prodal jsi knihu. Za pětimístnej honorář, o kterým budeš ještě smlouvat.“

Ta slova učinila přítrž Toddovu třeštění. Přestal poskakovat a obrátil se k Roarkovi. Několik vteřin si ho pozorně měřil. „Aha. Už mi to došlo. Máš vztek, protože jsem prodal knihu dřív než ty.“

„Ne, nemám.“

„Tak to je dobře,“ mínil Todd jízlivě. „Protože kdybys měl, zachoval by ses jako hovado a ne jako můj nejlepší přítel.“

A to byla pravda. Choval se jako hovado. Čirá závist z něho udělala nesnesitelného otravu a ze všech sil se snažil, aby pokazil příteli nejšťastnější den v životě.

Ne že by to probíhalo jinak, kdyby nastala opačná situace. Todd by se choval stejně, možná ještě hůř. Proklínal by nespravedlnost, byl rozmrzelý a uštěpačný a zlý.

Ale odkdy je Todd Grayson příkladem vzorného chování? Roark sám sebe považoval za slušnějšího člověka a lepšího přítele, než je Todd. Byl přesvědčený, že je čestnější a zásadovější.

Nasadil falešný úsměv. „Vem to čert. Hodím se marod. Ať se ten buzík třeba podělá. V kolik začíná mejdan?“

Todd prohlásil, že musí ještě zařídit pár věcí. Roark byl rád, potřeboval dokončit dnešní práci. Sotva se ale za Toddem zavřely dveře, přemohla ho deprese. A zasáhla ho naplno.

Civěl na monitor a přemítal, proč je obdařený spalující touhou dělat něco tvořivého, a přitom jemu odepřena schopnost a příležitost, aby se tomu mohl věnovat. Proč si s ním Bůh takhle pohrává? Nalákal ho na kouzelný sen a vdechl mu dostatečné nadání, aby mu cíl připadal na dosah, pak mu ho podržel před nosem, ale Roark se ho nemohl ani dotknout.

Stále dokola si opakoval, že má z Toddova úspěchu radost. A měl ji. Měl. Ale zároveň jím lomcoval vztek. Rozčilovalo ho, že Todd nabídl rukopis takhle potají. Sice si neslíbili, že až jeden z nich bude odesílat rukopis, tak si o tom řeknou, ale byl to nepsaný zvyk. Todd žádný posvátný zákon neporušil, ale Roarkovi to tak připadalo.

Rád by jeho úspěch zcela nespravedlivě připsal štěstí, náhodnému načasování, nepružnému knižnímu trhu ba i ničemnému vkusu dotyčného redaktora, ačkoli celou dobu věděl, že podobné myšlenky nejsou fér. Todd je nadaný spisovatel. Své práci se plně obětoval. Zaslouží si, že mu vydají knihu.

Roark však v hloubi duše cítil, že by si to zasloužil víc.

Todd se vrátil za hodinu se dvěma láhvemi šampaňského a trval na tom, aby je vypili ještě před zahájením druhé fáze oslavy.

Druhé fáze se měla zúčastnit Mary Catherine. Jedno nedělní odpoledne krátce po potratu ji Roark pozval na zmrzlinu. Když uviděla mladé dvojice s miminky, zmocnila se jí melancholie a plačtivost. Svěřila se mu, že otcem potraceného plodu je Todd.

„Ten mizera to musel tušit. Od té doby se mi vyhýbá.“

Plynuly měsíce. Todd a Mary Catherine se k sobě chovali zdvořile, ale chladně. Nakonec se z nich stali kamarádi, ale nic víc. Pokud Roark věděl, pak už spolu ani jednou nespali. Usoudil, že po oboustranné mlčenlivě dohodě.

Toho dne byly roztržka i její důvod jen vzdálenou vzpomínkou. Mary Catherine se dostavila na oslavu v nicotných bikinkách křiklavě modré barvy. Přišla právě včas, aby pomohla dopít šampaňské.

„To je podvod!“ vykřikla dotčeně. „ Měla jsem jen dva loky.“

„Neboj se, další máme v zásobě, zlatíčko.“ Todd ji pohladil po zadečku a mlaskavě políbil na rty, nejprve uznale, podruhé lítostivě. Otočil ji a jemně postrčil k Roarkovi. „Dneska večer je tvoje, kámo. Abys neřekl, že jsem ti nikdy nic nedal.“

„Cena útěchy?“ V dobromyslné otázce byl jen nepatrný přídech rozmrzelosti. „Víš snad o lepší?“

Mary Catherine ovinula Roarkovi paže kolem krku a přitiskla se k němu ňadry. „Jsem pro. Mám na tebe chuť už dávno.“ Políbila ho.

Díky šampaňskému se dostal do mírného opojení. Rty Mary Catherine chutnaly báječně. Líbila se mu. Jeho sebevědomí utrpělo velkou ránu a Todd se mu to snaží vynahradit. Byl by idiot, kdyby jeho soustrastné gesto odmítl.

Začal Mary Catherine nenasytně líbat.

„Hele,“ vyrušil je po chvíli Todd, „nemám vás pokropit ledovou vodou?“

Se smíchem seběhli po schodech a namačkali se do Toddova značně nespolehlivého auta. Odvezl je do přístaviště, kde pronajal loď od starého námořníka jménem Hatch Walker. Nebyli jeho zákazníky poprvé. Měl nejnižší ceny v Key West, a když přetáhli domluvený čas a vrátili se z výletu pozdě, sakroval v mezích únosnosti,

Walker nebyl nikdy přívětivý, ale ten den měl výjimečně hádavou náladu. Zjevně se mu příčilo půjčit jednu ze svých kocábek třem lidem, kteří očividně něco vypili. Roark měl špičku už po šampaňském – kromě toho byl silně vzrušený, neboť cestou do přístavu se mu Mary Catherine smyslně pohupovala na klíně – a Walkerův názor na ně i na množství jimi zkonzumovaného alkoholu mu byl srdečně ukradený.

Jakmile podepsali výpůjční list, Todd skočil na palubu a vyběhl po schůdcích k sedadlu řidiče. Roark se vypotácel za ním a pak se otočil, aby podal ruku Mary Catherine. Ta při výstupu na palubu zakopla o jeho nohu; zahihňala se, pověsila se mu na krk a rozverně zamávala Hatchovi, který zatím odvázal lano z oporky a hodil je na palubu. „Zatracený cvoci,“ zabručel.

„Mám pocit, že nás nemá rád,“ zakňourala Mary Catherine.

„A já mám pocit, že toho máš na sobě moc.“

Sáhl jí za záda a rozvázal podprsenku. Zaječela a plácla ho přes ruce, ale protest jen předstírala. Roark uskočil a zamával podprsenkou nad hlavou jako praporem. Todd zatím pomalu vyjížděl s lodí z přístaviště. Sotva měli za zády bójky, přidal plyn a člun vystřelil na širé moře.

Todd prohlásil, že na tuhle oslavu do smrti nezapomenou, a zřejmě to myslel vážně. Roarka jeho marnotratnost překvapila. Cestovní chladničky, jež přinesli na palubu, byly plné značkového tvrdého alkoholu. Občerstvení objednal v lahůdkářství, jež neslo nadutý název „Epikurejské hody“.

„Ten humrovej salát je báječnej.“ Roark si olizoval majonézu z koutku úst.

„Počkej, já to udělám.“ Mary Catherine se mu obkročmo posadila na klín a jazykem mu pečlivě odstranila majonézu. Roli utěšitelky si vzala k srdci, zcela se mu věnovala a očividně mu chtěla splnit každé přání. Anebo ho změnit na požitkáře. Ať to bylo jakkoli, nebránil se.

Díky společnému tajemství o potratu se mezi nimi vytvořilo zvláštní pouto. Když byli sami, oslovoval ji Sheilo. Nápad s mořskou pannou zavrhla jako nepraktický, poněvadž „ocas by ji nejspíš svědil“. Místo toho se převlékne za pokojskou a požádala Roarka, aby pro ni vymyslel chytlavé jméno.

Ačkoli spolu flirtovali často a zcela nevázaně, jejich vztah zůstal platonický. Ona se mu nenápadně nabízela, ale on předstíral, že si ničeho nevšiml, protože nechtěl pokazit dobré přátelství.

Ale když ho teď začala smyslně líbat, v duchu se zeptal, co by bylo špatné na tom, kdyby se jejich přátelství vztahovalo také na sex. Přátelil by se s Sheilou a miloval s Mary Catherine. Kde stojí psáno, že by chlap nemohl být přítel a milenec?

Proč se nepotěšit dary jejího dokonalého těla, dychtivým jazykem a rukama, jež byly momentálně zaměstnané uvnitř jeho plavek?

Možná jí Todd za dnešní pozornost zaplatil. No a? Je to milá holka a snaží se slušně vydělávat pomocí tělesných půvabů, kterými je obdařená.

Možná se mu věnuje proto, aby na ni Todd žárlil. Ale z toho si nebude dělat hlavu. Přesněji řečeno nepřipustí, aby si dneska z čehokoli dělal hlavu.

K čertu s psaním. Kašle na knihy. Kašle na slova, který ho nenapadají.

Vyspat se s Mary Catherine – to je první položka na seznamu toho, co chce udělat. Jednoznačně. Už se nebude chovat jako zastydlej skautík. Nebude dřít do úpadu. Co z toho má? Nic. Absolutně nic.

Nacpe se všema těma nóbl pochoutkama až k prasknutí. Zpije se do němoty. Nechá Mary Catherine, aby mu předvedla všechny hříšnosti ze svého širokém repertoáru. Dneska večer si bude užívat, i kdyby ho to mělo zabít.

Když se Roark probral, ležela Mary Catherine na něm. Po několika číslech nevázaného sexu na úzkém lůžku oba vyčerpáním doslova ztuhli. Teď měl příšernou žízeň a plný močový měchýř. S jistou námahou se vysmekl zpod své partnerky. Zamumlala něco na protest a zatápala rukou, aby ho stáhla zpátky, ale její úsilí bylo jen chabé.

Úspěšně se osvobodil a zvedl z podlahy plavky. Stálo ho to značné soustředění a několik neúspěšných pokusů, než se konečně strefil do nohavic.

Natáhl si plavky a klopýtavě vyšel po schůdcích na palubu. Todd objímal láhev bacardi a civěl na hvězdy. Když uslyšel Roarka, s úsměvem se k němu obrátil: „Přežils to?“

Roark napnul gumu v pase plavek a nakoukl do nich. „Všechny orgány jsou na svým místě, pane.“

Todd se uchechtl. „Díky rámusu, jakej jste dělali, mě párkrát napadlo, jestli ti nemám přispěchat na pomoc.“

„A mě párkrát napadlo, že bys to možná měl udělat.“ Vymočil se přes bok lodi.

„Dělala ti taky ten fígl s palcem?“ zeptal se Todd.

Roark si upravil plavky, otočil se, usmál, ale neodpověděl.

„Pardon. Já zapomněl. Pan Roark se zásadně nesvěřuje s pikantními detaily. Je totiž právej džentlmen.“

Roark mu chtěl vyseknout hlubokou poklonu, ale usoudil, že vzhledem ke svému stavu by to mohlo být ošidné, a tak jen nemotorně zasalutoval.

Todd ukázal k jedné z chladniček. „Posluž si.“

„Díky, ale jsem ještě slabej jako moucha.“

„A žárlíš.“

Roark se opřel rukou o stěnu kajuty. „Co?“

„Že žárlíš.“

Roark pokrčil rameny. „Možná.“ Pak se zašklebil. „Tak jo. Trochu.“

„Víc než trochu, Roarku. Víc než trochu.“ Todd si přiložil láhev od rumu k oku jako dalekohled a zadíval se na Roarka. „Přiznej, že sis myslel, že to ty prodáš knihu jako první.“

Roark měl žaludek jako na vodě. Obzor se vlnil a kymácel. Mimo to mu bylo nepříjemné téma rozhovoru. „Todde, já mám vážně radost.“

„To vykládej svý bábě. Kdybys dneska prodal knihu, měl bys mnohem větší radost. Stejně tak Hadley. Mám pocit, že nad tvým rukopisem pokaždý slintal blahem. Z tvýho psaní byl vždycky v sedmým nebi, vid? Jak že se to vyjádřil? Že je pro něj výsada a čest, že může hodnotit tvou práci?“ Lokl si rumu. „Něco v tom smyslu.“

„Tys četl, co mi napsal?“

„Bylo mazaný, že sis zařídil poštovní schránku, ale lajdácký, žes zapomněl ten dopis v kapse u kalhot. Neměl jsem dost peněz, abych zaplatil objednanou pizzu, a na podlaze se válely tvoje džíny, který jsi tam ze sebe svlíkl. Prohledal jsem kapsy a… našel bonbónek.“

„Neměl jsi mi číst poštu.“

„Neměl jsi mi lhát. Schválně jsi zatajil, že je Hadley tvou prací nadšenej, kdežto ta moje se mu nelíbí.“

„Proč ti záleží na tom, co si Hadley myslí o tvý práci?“

„Je mi to úplně ukradený. Ten, kdo se směje naposled, jsem já. Já prodal rukopis. Ty ne.“

„Fajn. Necháme toho.“

„Ne. Já toho nechci nechat.“

Todd se pomalu zvedl. Stál na nohou mnohem pevněji, než měl. Roark uvažoval, jestli vypil opravdu tolik, jak předstíral. Našlapoval jako šelma, zlověstně a tiše.

„Co tě žere, Todde? Vždyť jsi vyhrál. Hadley se zmýlil.“

„Možná v názoru na moje psaní. Ale ne v tý druhý věci.“

„V jaký druhý věci?“

„V mý povaze. Copak nevíš, jak jsem zkaženej? Motivuje mě chamtivost, žárlivost a závist. Tyhle nežádoucí povahový rysy, který Hadley tak poeticky popsal.“

Roarkovi se zvedl žaludek a vzápětí polkl těžkou slinu plnou žluči. „To všechno jsou kecy. Nevšímal jsem si jich.“

„Ale já jo.“

Nepostřehl nebezpečí. Todd se pohnul jen vteřinu předtím, než vyrazil dopředu a s mocným rozmachem ho udeřil do hlavy láhví od rumu. Roark dostal plný zásah do spánku. Zařval bolestí a vztekem.

Naštěstí mu zbylo tolik duchapřítomnosti, že stačil zahlédnout, jak se mu láhev snáší na hlavu ještě jednou. Odrazil ji právě včas, aby si ušetřil další otřes. Roztříštila se o stěnu kajuty a oba zasáhly úlomky skla a kapky rumu.

Vtom na něj Todd zuřivě zaútočil a zasypal Roarkův obličej a hlavu prudkými ranami. Většina dopadla na cíl, rozdrtila nosní chrupavku a roztrhla pokožku. Roark, otupělý, ale poháněný vztekem, se začal bránit. Praštil Todda pěstí do úst a ucítil, jak mu o klouby zavadily zuby. Bolelo to, ale Todd trpěl víc. Z potlučených rtů se mu řinula krev.

To vyvolalo v Roarkovi primitivní a mocnou rozjařenost. Za jakýchkoli jiných okolností by žasl nad tím, jaké uspokojení mu přináší fakt, že Todda zranil do krve. Poháněla ho žárlivost. Zatoužil ucítit na rukou víc jeho krve. Chtěl ho potrestat za to, že uspěl jako první a způsobil, že on vypadá jako ztroskotanec.

Jeho vztek byl však ve srovnání s Toddovým zcela zanedbatelný. Touha po krvi se u něho vystupňovala v krutost.

S divokým zavrčením se vrhl na Roarka a bušil do něho hlava nehlava.

Roarkovi brzy došla síla. Byl připravený ustoupit, uklidnit se a vyhlásit příměří.

Jenže Todd o to nestál. Nepolevil, ani když Roark přestal být agresivní a jen odrážel rány, aby se chránil.

„Už dost, sakra!“

„Nikdy nebudu mít dost.“ Todd měl zaťaté zuby, ze rtů mu stékala krvavá pěna. „Nikdy!“ A znovu zaútočil.

„Co se děje?“ V otevřených dveřích kajuty se objevila Mary Catherine. Byla nahá, jen na kotníku měla zlatý náramek. Opilecky vyvrávorala na palubu a šlápla na střep z rozbité lahve. „Au! Co krucinál děláte?“

„Drž hubu!“

Todd se k ní bleskurychle otočil a pěstí ji zasáhl do břicha. Protože opatrně našlapovala na poraněnou nohu, po jeho ráně klopýtla dozadu. Postranní zábradlí ji zachytilo vzadu pod koleny. Paže se jí roztočily jako větrný mlýn a ona přeletěla přes palubu s výkřikem, který odumřel, sotva zmizela pod hladinou.

Roark civěl do prázdného prostoru u zábradlí, odkud zmizela, a okamžitě vystřízlivěl. „Je opilá! Neudrží se nad vodou!“

Skočil za ní. Slaná voda mu palčivě vnikla do otevřených ran na obličeji. Vynořil se a sotva lapal po dechu. Bránil se nevolnosti vyvolané jednak množstvím vypitého alkoholu a jednak otřesem, způsobeným lahví od rumu.

To všechno si však neuvědomoval. Šlapal vodu, usilovně pomrkával, aby mohl pořádně zaostřit oči, jako šílený těkal zrakem po tmavé hladině a pátral po Mary Catherine.

„Vidíš ji?“ zahulákal na Todda, který stál na palubě a díval se z té výšky na něj. Z brady mu kapala krev na hladkou hruď. „Todde? Kristepane, slyšíš mě? Vidíš ji?“

„Ne.“

„Tak rozsviť.“

Ale Todd stál na místě a civěl do vody, zřejmě ochromený šokem. „Do prdele.“

Se zběsile bušícím srdcem zalomil tělo ostře pod hladinu. Ačkoli ho nesnesitelně pálily oči, nechal je otevřené. Bylo to ale úplně zbytečné. Stejně tak mohl plavat v láhvi s inkoustem. Neviděl ani vlastní ruce, jimiž rozmáchle a uspěchaně pohyboval a rozháněl se naslepo v naději, že zavadí o její tělo nebo vlasy.

Zůstal pod vodou tak dlouho, dokud dokázal snést pálení v plicích, ale ani o okamžik déle. Prorazil hladinu a zalykavě se zhluboka nadechl. S údivem zjistil, jak daleko se ocitl od lodi. Todd se už naštěstí vzpamatoval a rozsvítil reflektory pod vodou, jež zalévaly přízračným zeleným světlem okolí plavidla, ale nepronikly dostatečně daleko.

Přestože měl nohy a paže jako z olova a mozek jako by nad nimi ztratil vládu, zamířil k lodi. Todd kutil něco na levoboku. Roarkovi svitla naděje. „Našels ji?“ křikl. „Je s tebou?“ Todd se vrátil na pravobok. „Neměl jsi štěstí?“ Štěstí? Tohle přece není rybářská výprava. Co je to s ním? „Zavolej pobřežní hlídku. Nemůžu ji najít. Kristepane…“ Teprve teď si plně uvědomil, co se stalo. Rozvzlykal se. Možná už je mrtvá. Mary Catherine – Sheila – se možná utopila, protože ji nedokázal zachránit.

„Zavolej pobřežní hlídku,“ opakoval, než se znovu ponořil pod hladinu.

S vědomím marnosti se probojovával vodou, měl otevřené oči, ale neviděl nic, pokoušel se něco popadnout, ale nahmatal jen prázdnotu. Přesto se nechtěl vzdát. Pro případ, že existuje třeba jen nepatrná naděje, že se drží při životě a zoufale čeká na pomoc…

Znovu a znovu se potápěl a vynořoval jen pro nezbytné nadechnutí, než se zase pohroužil pod hladinu a plaval tak hluboko, až ho bolelo v uších.

Z posledních sil a v obavách, že to nedokáže a že přecenil své síly, se probil nad hladinu. Konečně ho obklopil vzduch. Lačně jej vdechoval do plic. Další ponor už nepřežije. Byl tak vyčerpaný, že sotva dokázal zdolat vzdálenost, jež ho dělila od lodi. Chabě šlapal vodu a držel se nad vodou snad jen silou vůle. Měl rozostřené vidění. „Nemůžu ji najít. Už to nezvládnu. Hoď mi záchrannou vestu.“

Todd odešel pro záchrannou vestu a Roark se nejasně podivil, proč ji už dávno neměl po ruce.

Zoufale si přál zavřít nesnesitelně pálící oči, ale měl strach, že kdyby to udělal, propadne se do hlubin a utone dřív, než sebere sílu k vlastní záchraně. Ale oči se mu nejspíš zavřely samy. Možná ho od ztráty vědomí dělil pouhý zlomek vteřiny, protože sebou prudce trhl, když uslyšel startovat lodní motor.

Todd přece nemá co startovat motor. Měl by mu hodit záchrannou vestu. Pokud pobřežní hlídka získala souřadnice jejich polohy, měli by zůstat na místě, dokud nedorazí pomoc. Todd udělal strašnou pitomost, že nastartoval motor, když on i Mary Catherine jsou tak blízko lodi…

Ty úvahy mu prolétly myslí ve zlomku vteřiny, ne jako jednotlivá slova, ale jako přesně zformulovaný úsudek. „Todde, co to děláš?“

Vykopl nohy do stran a chabě pohnul pažemi v komické napodobenině plaveckých temp, ale namáhal se zbytečně. Todd mu jel s lodí naproti.

S tím rozdílem, že příliš velkou rychlostí na to, aby ho stačil vytáhnout z vody.

„Hej!“

Bylo to jako zaječení v děsivém snu, kdy otevřete ústa a snažíte se vykřiknout, ale z hrdla nevyjde ani hláska a strach z noční můry se ještě znásobí. Pokoušel se zamávat pažemi, ale jako by na nich měl tunová závaží. Nedokázal je ani zvednout z vody.

„Todde,“ zaječel chraplavě. „Zatoč na pravobok! Copak mě nevidíš?“

Viděl ho. Díval se přímo na něj plastickým oknem, jímž byl opatřen kokpit. Rozsvícené kontrolky na palubní desce mu změnily krvácející a potlučenou tvář ve strašidelnou karnevalovou masku. Oči mu rudě žhnuly jako pochodně.

Roark naposledy vykřikl, než ho strach přinutil ponořit se pod hladinu. V příštích vteřinách ho zachvátila zpěněná, vířící voda. A pak ho ochromil děs. Čirá hrůza. Taková, jakou zažije jen málokterý člověk. Hrůza tak absolutní, že smrt je proti ní vysvobozením.

Hrůza, kterou dokáže předčit jen bolest. Mučivá a nezměrná.

Bolest, která roztříští tělo a zahubí duši.

KAPITOLA 31

Nadia se dostavila do baru v přiléhavých černých šatech s klamně cudným výstřihem a v elegantním malém kloboučku se závojem zakrývajícím polovinu obličeje. Přes rameno měla černou, peřím zdobenou kabelku na tenounkém zlatém řetízku. Byla velmi okouzlující – zkrátka femme fatale.

Když vykročila k baru, otočil se za ní nejeden z hostů. Jak procházela kolem, mnozí ji zdravili. Zamávala na trojici mužů sedících u rohového stolu.

Když dospěla k Noahovi, dmul se pýchou, že nejpůvabnější žena v místnosti si přisedne právě k němu. Objal ji srdečně, ale obezřele. Přátelsky ji políbil na tvář a zašeptal: „Nejradši bych se s tebou pomiloval přímo tady.“

„Romantik jako vždy.“ Posadila se na lavici vedle něho.

„Dáš si martini?“

„Rozhodně.“

Objednal drink u číšníka, který přispěchal ke stolu za několik vteřin po Nadině příchodu, a pak se k ní obrátil. „Znají tě tady.“

„Mě znají všude.“

Její domýšlivost ho rozesmála. „Tvoje řízné odpovědi mi chyběly. Hrozně dlouho jsme se neviděli.“

„Kvůli té hloupé hádce.“

„To už je minulost.“ Zhluboka se nadechl. „Á, tvoje známá provokativní vůně.“

„Chanel.“

Zavrtěl hlavou a šibalsky se usmál. „Sex. Škoda, že se nedá zavřít do lahvičky. Byl by z tebe pracháč.“ Obdivně si prohlížel její obličej. „Vypadáš báječně. Ten závojíček se mi líbí.“

„Děkuju.“

„Dodává ti záhadné vzezření, které je nesmírně přitažlivé.“ Pod stolem se přitiskl stehnem k její noze.

„Dneska večer na to jdeš nezvykle rychle. Ty sis moc neužíval, viď?“

„Měl jsem na práci něco jiného.“

„Ovšem.“ Tvářila se, jako by ji kdovíjak fascinovalo vrstvené uspořádání pírek na kabelce. Přejela prstem po hladkých, duhových peříčkách. „Ukládal jsi svého tchána k věčnému odpočinku.“

„Za zbytečných keců.“

„Já myslela, že velebení bylo dojímavé.“

„Podobné rozloučení si Daniel Matherly nejspíš zasloužil. Jsem rád, že to mám za sebou. Snad bychom už mohli přestat opěvovat jeho život a začít se věnovat tomu svému.“

„Normálně se rád vyhříváš na výsluní. Měla jsem dojem, že role věrného a truchlícího zetě se ti mohla líbit.“

Položil si ruku na srdce. „Snažil jsem se ze všech sil.“ Číšník jim přinesl martini. Přiťukli si a napili se. „Vlastně to nebylo tak zlé, kdybych nemusel mírnit Marisinu hysterii.“

„To je přece normální, že ji to tak sebralo.“

„Ale ona se nechovala jen jako truchlící dcera.“ Přestala zkoumat pírka na kabelce a vzhlédla k němu. „Moje manželka si vzala do hlavy, že jsem za smrt jejího otce odpovědný já.“ Zadíval se Nadie očí. „Umíš si to představit?“

Zvedla sklenku s martini ke rtům. „Ano. Umím.“

Její upřený pohled ho poněkud zneklidnil. Odpověď si vyložil záměrně nesprávně. „Maris odjakživa reaguje ve vypjatých situacích nepřiměřeně, ale tentokrát to překročilo všechny meze.“

„Na pohřbu vypadala naprosto vyrovnaně.“

„To je pravda. Ale sotva bylo po všem, přestala se ovládat, přinutila místní policii v Massachusetts, aby tu nehodu znovu vyšetřila.“

„A co se zjistilo?“

„Přirozeně nic, co by potvrdilo její podezření.“

„Ty máš ale štěstí.“

„Štěstí s tím nemá nic společného, Nadio.“

„O tom nepochybuju.“ Upřela pohled kamsi nad hlavy hostů a jakoby sama pro sebe pokračovala: „Jestli jsi starého pána shodil ze schodů, jistě jsi jednal natolik mazaně, aby ti nikdo nemohl nic dokázat.“

„To jsem neudělal. Ale je to tak. Byl bych natolik mazaný, aby mi to prošlo. Proto máš pro mě tak velkou slabost.“

Natočila se zase k němu. „Přesně tak. V životě bych si nezačínala nic s nulou. Nehodlám se spoléhat na vyhasínající hvězdu. Sázím zásadně na supernovy.“

„My dva si jsme tolik podobní, až mě to děsí.“ Naklonil se blíž a spiklenecky dodal: „Přinejmenším by to mělo děsit všechny ostatní.“ Se spokojeným úsměvem se napil martini. „Zkrátka, Daniel je na pravdě boží. A to je dobrá zpráva.“

„Kristepane, Noahu.“ Rozhlédla se kolem, jako by měla strach, že je někdo zaslechne. „Jaká je ta špatná?“

„Žádnou špatnou nemám, zlatíčko. Jeho smrt byla posledním hřebíčkem do rakve mého manželství. Ani to už se nedá vzkřísit.“

Pozvedla sklenku k přípitku. „Mám ti poblahopřát, nebo projevit soustrast?“

„Rozhodně to první. Protože mám pro tebe ještě lepší novinku.“

„Už se nemůžu dočkat.“

„Víš jistě, že ti ji mám prozradit tady a teď? Mohla by ti přivodit orgasmus.“

„Napadá ti, že bych někdy takovou příležitost odmítla?“

Jeho tvář zvážněla. „Před tou nehodou jsem Daniela přiměl, aby podepsal důležitý dokument, který je zároveň plnou mocí. Opravňuje mě k prodeji Matherly Press a Maris na tom nemůže nic změnit.“

Nadia překvapeně vykulila oči. „Matherly Press ti přece nepatří. Jak ho chceš prodat?“

„Nadio! Tady jsi!“ Nad stolem zčistajasna stanul Morris Blume.

Noah si nevšiml, že přichází, a vyrušení mu bylo nepříjemné. Na dnešní večer měl totiž úplně jiný plán: napojit, pohostit a okouzlit Nadiu a zase se vlichotit do její přízně. Než zahájí konečnou fázi jednání s WorldView, musí ji beze zbytku získat na svou stranu. Potřebuje příznivou mediální publicitu a tu mu nejlépe zajistí právě ona.

Jaká smůla, že mu Morris Blume zkřížil plány. Výkonný ředitel WorldView vypadal v šedém obleku, šedé košili a stříbrné kravatě velmi neduživě, ostatně jako vždycky. Noahovi se zdály nezdravé i jeho zuby a dásně, jež odhalil při zářivém úsměvu.

„Zpočátku jsem si vás nevšiml a pak mě napadlo, že jdu možná nevhod,“ sděloval Nadie.

Vyskočila od stolu a k Noahově znechucení se vrhla do Morrisovy doširoka otevřené náruče. Políbili se. Když se od sebe odtrhli, láskyplným gestem mu narovnala kravatu.

Blume ji přejel obdivným pohledem od kloboučku k vysokým podpatkům. „Vypadáš naprosto úchvatně.“

„Těší mě, že se ti líbím. Ten ohoz jsem si koupila především kvůli tobě.“

„Neuvěřitelně ti to sluší.“

Při jeho lichotce se koketně zapýřila, což bylo u Nadi zcela netypické. Blume ji hladil v pase s podmanivou důvěrností a ona se k němu souhlasně přitiskla. To byla její speciální póza, při níž každý chlap výhradně myslel na svůj penis a na to, jak ho co nejdřív dostat do Nadi.

Ti dva nevěnovali Noahovi pražádnou pozornost, jako by byl jen další z mnoha abstraktních mazanic visících na stěně. Celé tělo mu žhnulo vztekem. Ale zároveň i něčím jiným, co zažíval jen výjimečně – ponížením. Hosté v baru si bezpochyby všimli, že se Nadia věnuje s nevšedním zájmem nově příchozímu a že Noahovi vyfoukl nejšarmantnější ženskou v místnosti bezkrevný, plešatý komediant.

„Máš chuť na drink, miláčku?“ zeptala se ho.

„Čteš mi myšlenky. Jako vždycky.“

Nadia pokynula číšníkovi a ten okamžitě přiběhl, aby jí co nejrychleji vyhověl. Už se nevrátila na původní místo, tedy na lavici vedle Noaha, ale usadila se na židli, kterou jí Blume galantně nabídl. Teď oba trůnili naproti němu.

Nenuceně jí ovinul paži kolem ramen a rukou se jí téměř dotýkal pravého ňadra. Druhou ruku jí položil na stehno –konkrétně až skoro do klína – v neoddiskutovatelně majetnickém gestu.

Noah si byl jistý, že se ho svým záměrně svůdným chováním snaží vyprovokovat; z očí jí vyzařovala škodolibá radost. Nejraději by se natáhl přes stůl a tu nabubřelou povýšenost z ní vytloukl.

Nadia ho navnadila. Schůzku na dnešní večer navrhla ona. Zavolal jí při zpáteční cestě z Massachusetts – po onom Marisině patetickém pokusu ho usvědčit – a pozval ji na večeři. „Teď už se můžeme bez obav stýkat i na veřejnosti,“ ujistil ji.

Nadia do telefonu lascivně vtipkovala, každé slovo vyznělo dvojsmyslně, každé vydechnutí slibovalo erotické hody. Sama zvolila místo a čas schůzky, jako by se nemohla dočkat, až ho uvidí. Místo toho se nechal lapit do pasti.

Fajn. Jestli se před ním chce předvádět se svým novým přítelem, ať si poslouží. Na situaci to nic nezmění, s tím rozdílem, že její sexuální život citelně utrpí. Soudě podle Blumeovy bledé pleti jí dá zatracenou dřinu, než ho dostane do varu.

Jakmile Blume poděkoval číšníkovi za drink, oslovil Noaha. „Moje sekretářka mě dneska informovala, že si se mnou chcete domluvit schůzku.“

„Přesně tak. Vzhledem k tragické události v rodině –“

„Mimochodem, přijměte moji upřímnou soustrast.“

„Děkuju.“ Noah smetl z manžety košile neviditelné smítko. „Danielova smrt způsobila, že jsme museli naše jednání odložit. Teď ale můžeme pokračovat tam, kde jsme je přerušili. Určitě vás potěší vývoj situace, k němuž došlo po našem posledním setkání. Povězte, jaké máte plány na zítřek?“

„Opravdu nevidím jediný důvod, proč bychom se teď měli scházet.“

„Teď“ znělo znepokojivě. „Teď“ naznačovalo, že došlo k nějaké změně. Noah se vyhnul Nadinu pohledu a zachoval si neproniknutelný výraz. „Smím vědět proč?“

„Zrovna jsem se chystala o tom s Noahem promluvit, když jsi přišel, miláčku,“ řekla Nadia. „Zřejmě došlo k nedorozumění.“ Věnovala Noahovi bolestný pohled. „Jsem v hrozných rozpacích.“

„Vzhledem k tomu, že jsem očividně jediný, kdo nic netuší, možná byste mě měli zasvětit do situace.“

Zadívala se na Blumea, jako by ho prosila o radu či pomoc, ale on jen pokrčil rameny. Skousla si spodní ret a zase se obrátila k Noahovi. „Myslela jsem, že ti to už někdo oznámil. Z úcty k Danielovi jsem tu zprávu držela téměř týden pod pokličkou.“

Noah se začal nepříjemně potit. Jedno martini nemohlo být zodpovědné za pot, který mu stékal po zádech. Připadal si jako chlap, který má vyslechnout výsledek biopsie varlat. „Jakou zprávu?“

Nadia se přitiskla k Blumeovi ještě těsněji. „Z ničeho nic mě Daniel Matherly pozval k sobě domů na snídani, to ráno, kdy jste spolu odjížděli na venkov. Kdo mohl tušit, že váš pobyt skončí tak tragicky? Lituju, že jsem neměla tolik duchapřítomnosti, abych ho před tím výletem varovala.“

Pohlédla Noahovi zpříma do očí a počkala, až její slova stráví.

„Zkrátka,“ pokračovala a potřásla hlavou, jako by se potřebovala vzpamatovat, „poskytl mi sólokapra, ale požádal mě, abych si ho nechala pár dní pro sebe, aspoň do té doby, než se Maris vrátí z Georgie.“

Blume civěl na Nadiu, jako by se jí každou chvíli měl samou láskou zakousnout do krku. Ona mu roztržitě hladila hřbet ruky, jež jí stále spočívala na stehně. Noah se přinutil k úsměvu. „Pořád jsi mi neprozradila jádro té senzační zprávy.“

„Daniel jmenoval Maris předsedkyní a výkonnou ředitelkou Matherly Press. Myslel jsem, že ti to Daniel sdělil během vašeho pobytu na venkově. Ne? Zřejmě mu připadalo správné, aby se to Maris dozvěděla první.“

Upřeně se mu zadívala do tváře a přitom přejížděla prsty po stopce skleničky. „Přesvědčoval jsi mě, že Daniel Matherly je úplně senilní. Při našem poměrně dlouhém rozhovoru jsem zjistila pravý opak. Byl naprosto příčetný a přesně věděl, co říká a dělá.“

Noahovi se rozšířila snad každičká žíla v těle. Za očními bulvami, ušními bubínky, pod každým čtverečním centimetrem pokožky cítil zvyšující se tlak krve. Kdovíjak se mu podařilo vyloudit na rty úsměv. „Daniel o tobě neměl příliš dobré mínění, Nadio. Obávám se, že si z tebe vystřelil.“

„Tahle možnost mě taky napadla. Vědělo se o něm, že je vypočítavý. A tak jsem si tu zprávu ověřila u pana Sterna, právníka Matherlyových, a ten ji potvrdil. Marisino jmenování je neodvolatelné a nepopiratelné. Její funkci lze zrušit jen tak, že sama rezignuje.“

Noah odlepil jazyk od horního patra. „Zajímá mě, proč ses mi o tom nezmínila dřív, Nadio. Například při našem dnešním rozhovoru.“ Nebo tu noc, kdy jsem ti telefonoval z venkovského sídla, pomyslel si. Ta mrcha to už tehdy věděla. A bavila se na jeho účet.

„Neměla jsem k tomu pověření.“

„A teď ho máš?“

„Chci tě ušetřit, aby sis to přečetl až v mém sloupku. Ta zpráva bude zveřejněná zítra.“ Účastně se na něj usmála. „Po pravdě, Noahu, myslela jsem, že ti to někdo oficiálně sdělí. Ale teď, když je tvoje manželství minulostí, zřejmě už nepatříš mezi nejbližší rodinné příslušníky. Jsi jen najatá síla.“

„Dáte si ještě jedno martini, Noahu?“

„Ne, děkuju, Morrisi. Přišel bych pozdě na další schůzku.“ Jestli odtud nevypadne co nejdál od Nadi, buď ji uškrtí, nebo sám pukne vztekem. Nic z toho ale nehodlal udělat před svědky.

„Zdrž se ještě, prosím,“ žadonila Nadia. „Máme co oslavovat. Morrisovi se splnilo jedno z jeho největších přání. WorldView získal Becker-Howe. Určitě znáš Olivera Howea, protože byli s Danielem staří přátelé. Právě Daniel s ním Morrise zkontaktoval. Věděl, že WorldView chce koupit některé větší nakladatelství a Oliver Howe jejich zájem – na rozdíl od něho – přijal.“

„Měl jsem zálusk na Matherly Press,“ vložil se do řeči Blume, „ale protože bude u kormidla Maris –“

„Připadalo mi fér, aby o tom věděla,“ přerušila ho Nadia. „A Maris dala zcela jasně najevo, že svoji firmu za žádných okolností neprodá, a tak jsem se rozhodl získat jinou.“

Noah zatínal zuby tak silně, až ho brněly. „To vám moc přeju.“

„Stálo mě to balík peněz, ale co na tom?“ zachechtal se. „Je to výhodný obchod. Naše investice se nám rychle vrátí. Becker-Howe je jen o málo menší než Matherly Press. Ale jen dočasně.“ Mrkl na Noaha. „Budu vaším konkurentem. Dejte si na mě pozor.“

A ty na tu klisničku, na který se vozíš, ty bezkrevnej hajzle, pomyslel si Noah. Podíval se na hodinky. „Bohužel už musím běžet.“

„Počkej! To nebyla jediná dobrá zpráva.“ Nadia natáhla ruku přes stůl. „Ani sis nevšiml – nebo ses o tom ze zdvořilosti nezmínil –, že mám až necudně velký diamantový prsten. Já a Morris se příští neděli bereme.“ Zářivě se na Morrise usmála, pak se zase otočila k Noahovi. „Hotel Plaza, ve tři odpoledne. Bude nás hrozně mrzet, jestli nepřijdeš.“

KAPITOLA 32

Zatracenej Mike Strother.

Jediné nové myšlenky, jež Parkera napadaly, byly obměňované kletby na adresu svého přítele – lépe řečeno bývalého přítele. Zlostně vypnul počítač a ukončil další zcela neplodný pokus o psaní. Celý den seděl s rukama nad klávesnicí a čekal na inspiraci, která nepřicházela. Ten stav se znovu a znovu vracel se znepokojivou četností.

Pracoval na další detektivce od Mackensieho Roonea. Z Decka Caytona se stal opravdový idiot bez jediné moudré repliky. Už nebyl lotrovský, ani podmanivý. Zločinec nebyl vrozeným zlem; byla to karikatura. A hrdinka… Ani ta se Parkerovi nelíbila. Byla povrchní a hloupá.

Mike se mu neozval od okamžiku, kdy mu oznámil, že s ním končí, a odešel z domu. A od té doby nenapsal ani jednu souvislou větu. Ten stařík ho musel očarovat nějakým kouzlem, jemuž se naučil od černých Gullahů, kteří obývali jižní výběžek ostrova Svaté Anny. Fascinoval ho jejich jazyk a zvyky, jejichž kořeny sahaly k africkým předkům a které se předávaly z generace na generaci. Parker považoval kouzla, lektvary a zaříkání za nesmysl. Ale co když na nich přece jen něco je?

V Mikeově přítomnosti vyhledával samotu a klid, aby mohl psát. Šokovalo ho, do jaké míry mu teď chybělo jeho věčné okounění a pocházení po domě. Přistihl se, jak podvědomě naslouchá, zda neuslyší Mikeovy kroky nebo rachocení nádobí v kuchyni, zavírání dveří či hukot vysavače v patře nad sebou. Nyní by byly podobné zvuky vítaným rozptýlením a jakousi jistotou. Poněvadž se cítil hrozně osamělý.

Před lety, když ležel v nemocničním pokoji s neznámými lidmi, staraly se o něj schopné, ale neosobní ošetřovatelky, připadalo mu, že nemá žádné přátele. Byl úplně sám. Tehdy se stala jeho společnicí nenávist.

V následujících letech nastaly okamžiky, kdy se nenávist změnila v umanutou pijavici. Zvlášť poté, co uspěl se sérií detektivek, mu začala její věčná přítomnost lézt na nervy. Byla nesnesitelná a chtěl se jí zbavit. Někdy se mu ji podařilo zapudit a doufal, že od něho navždy odejde, ale pokaždé se vrátila. Zůstala s ním a on se nedokázal přimět, aby se jí zbavil. Místo toho ji denně přikrmoval a posiloval její věrnost, až s ní navázal vztah vzájemné závislosti. Ona ho potřebovala, aby přežila, on ji potřeboval pro motivaci.

Teď když Mike odešel, zůstal zase jen s nenávistí, svou spolehlivou, ale příživnickou spojenkyní.

Propadal sebelítosti, ačkoli si ironii své situace plně uvědomoval. Své utrpení si způsobil sám. „Jseš chudáček, Parkere,“ šeptal si pro sebe. „Ale dívej se na to takhle –konec je na dohled.“

Poslední kostku vrhl v okamžiku, kdy poslal rukopis Závisti Noahovi. Už bylo pozdě na to, aby si cokoli rozmyslel. Ať tak nebo onak, nějak to skončí a on uzavře jednu kapitolu svého života. Při všem, co řekl, udělal nebo napsal během uplynulých čtrnácti let, měl na mysli jediný cíl. Všechny nitky se sbíhaly v jednom bodě osnovy.

Ať bude výsledek jakýkoli, ať z něho bude mít prospěch nebo ne, nedosáhne ho zadarmo. Dosáhl světové popularity, ale nikdo nezná jeho jméno. Obětoval slávu výměnou za anonymitu. Má peníze, ale není za co je utratit. Patří mu nádherný dům, ale není to domov. Místnosti sdílí jen s duchem oběšence. Touha po pomstě ho připravila o jediného přítele. Nakonec ho připravila i o Maris.

Její ztráta mu působila fyzickou bolest. Kdyby byl ženská nebo dítě, dennodenně by usínal vyčerpán pláčem. Projížděl domem a dotýkal se předmětů, kterých se dotýkala ona, a zhluboka se nadechoval v naději, že zachytí závan její vůně. Byl stejně truchlivý a zpitomělý jako tetička profesora Hadleyho, která bydlela v podkroví se svými sladkohořkými vzpomínkami a s hrůzou z čerstvého ovoce.

Maris byla pro jeho plán nepostradatelná, ale nečekal, že se stane nepostradatelnou také pro něj. Za tu krátkou dobu, kterou s ním strávila, se stala nejdůležitější složkou jeho života.

Druhou nejdůležitější, opravil se.

Kdyby byla první nejdůležitější, poslal by Noaha do horoucích pekel, jak mu radil Mike, miloval by ji až do konce života a nechal se hýčkat její láskou. Když v noci nemohl spát, podléhal čirému sentimentu. Představoval si, jak jsou spolu na pláži, házejí klacek zlatému retrieverovi a dohlížejí na dvě buclaté, smějící se děti, sklánějící se nad hradem z písku. Obrázek jako z rodinného časopisu; reklama na filmy Kodak.

Příliš často, než aby mu to prospělo, znovu prožíval jejich milování. Bylo k uzoufání nádherné. Ale snad nejkrásnější chvíle prožíval, když ji držel v náručí. Jenom držel. A tiskl k sobě. Cítil pod rukou tep jejího srdce a na pokožce její dech. Tehdy na chvíli zapomněl, že to je jejich jediná a poslední noc a že ráno jí krutě a nenapravitelně ublíží.

Maris byla jediným prvkem příběhu, který ho mohl přinutit, aby změnil jeho výsledek a ukončil ho jinak.

Jenže to nešlo, i kdyby chtěl. Protože pomsta, po níž prahl, nebyla jen za něj. Byla i za Mary Catherine. On si možná odškodnění nezaslouží, ale Sheila ano. Většina lidí by ji z morálního hlediska odsoudila, ale on věděl své. V jejím skvostném těle sídlila laskavá a velkorysá duše. V mnoha směrech byla úplně nevinná. A Noah ji zabil.

Jako Daniela Matherlyho. Parker doufal, že Maris i místní policie jeho smrt důkladně vyšetřují, protože Noahova odpovědnost za ni byla nad slunce jasnější. Nesla veškeré rysy Noahovy lstivosti. Pochyboval, že se najde něco, co by ho usvědčilo. Bezpochyby se postaral o to, aby po sobě nezanechal žádnou stopu. Navlékl to tak, aby smrt pana Matherlyho vypadala jako tragická nehoda, a jeho vysvětlení, jak k ní došlo, bylo zcela přijatelné. V tom ohledu mu nadání nechybí.

Hrubá agrese není Noahův styl. Je příliš chytrý a mnohem úskočnější, než aby se uchyloval k násilí. Jistě, dokáže se poprat. Parkerovi zůstala po té rvačce jizva nad obočím. Jeho skutečná síla však není fyzická, ale duševní, a největší zbraní je úskočnost. Noah totiž jedná zákeřně. Nevšimneš si, jak se blíží. Spatříš ho, až když je pozdě. A díky tomu je tou nejnebezpečnější šelmou na světě.

Naštěstí má jeden velký nedostatek: nedokáže uznat převahu druhého.

Jakmile si přečte rukopis Závisti, sedne na první letadlo směrem na jih. Ta kniha na něj bude mít stejný účinek jako toreadorovy pohyby na býka, a nebyl by to Noah Reed, kdyby ji ignoroval.

Pokud si v průběhu uplynulých let na Parkera vzpomněl, pravděpodobně si ho představil, jak ho viděl naposledy –jako poraženého nepřítele, hrozbu, jíž se navždy zbavil.

Kdyby nepřijel na ostrov Svaté Anny z jiného důvodu, přilákala by ho zvědavost. Chtěl by na vlastní oči vidět, jak dopadl starouš Parker, a zjistit, co jeho manželku tolik zaujalo na jeho bývalém spolubydlícím z koleje. Noah přijde.

A až přijde, Parker na něj bude čekat.

Do první dopolední přednášky zbývalo jen pár minut, když Maris zaparkovala pronajaté auto na parkovišti vyhrazeném pro návštěvníky univerzity. Byl letní semestr, takže se mezi budovami pohybovalo méně studentů než na začátku podzimního.

Přestože tady byla poprvé, nemusela se orientovat podle plánu školy ani vyptávat na cestu. Univerzitní areál nebyl jen podobný tomu, jaký se popisoval v Závisti, byl přesně takový.

A na míle daleko od venkovské policejní stanice v Massachusetts, kterou navštívila před necelými čtyřiadvaceti hodinami.

Puzená nutkáním a Noahovými slovy jeho smrt mi nesmírně vyhovuje, jež jí zněla v hlavě, vracela se do New Yorku. Zatímco se řítila po dálnici, rezervovala si přes mobilní telefon letenku a během jízdy mezi kanceláří náčelníka Randalla a nakladatelstvím Matherly Press na středním Manhattanu porušila snad na všech úsecích přikázanou rychlost.

V kanceláři se chtěla zdržet jen tak dlouho, aby krátce promluvila se svou asistentkou a prohlédla poštu. Pak musela zajet do Danielova domu sbalit věci a spěchat na letiště, aby stihla pozdní noční linku.

Všechno jí ale podle plánu nevyšlo.

Když se objevila v kanceláři, její asistentka vyskočila od stolu. „Bohudíky, že jste tady. Pokoušela jsem se vám volat na mobil.“

„Asi před hodinou se mi vybila baterie.“

„Ani se nehněte.“ Sekretářka někam zatelefonovala. „Vyřiďte panu Sternovi, že právě přišla.“ Stiskla tlačítko. „Prý s vámi potřebuje nutně mluvit, Maris.“

„O čem? To vám neřekl?“

„Ne, ale shání vás už od rána. Předpokládal, že sem dorazíte.“

„Musela jsem si něco vyřídit.“ Namítla, že na dlouhý rozhovor s právníkem nemá čas.

Asistentka se omlouvala. „Musela jsem mu přísahat, že vám to oznámím, jakmile se mi vás podaří sehnat. Přepojím ho na dvojku.“

Maris vešla do kanceláře a posadila se za stůl. Nakonec byla ráda, že sedí, poněvadž zpráva, kterou jí Stern oznámil, s ní pořádně zamávala.

„Pan Matherly vám chtěl oznámit své rozhodnutí, až se vrátíte z Georgie. Myslím, že si přál, aby to proběhlo ve vší slávě. Bohužel už k tomu neměl příležitost, ale jak se ukázalo, výjimečně skvěle to načasoval a zařídil v pravý čas.“ Odmlčel se a po chvíli dodal: „Doufám, že vás to těší.“

Hluboce ji dojalo, že do ní otec vkládal takovou důvěru. „Nesmírně.“

Stern ji zasvětil do některých podrobností, ale nejdůležitější zpráva byla, že ji otec pověřil správou firmy, jejímuž rozkvětu věnoval celý svůj život. Takovou odpovědnost nesmí brát na lehkou váhu a zhostí se jí, jak nejlépe bude umět.

Stern si významně odkašlal a pokračoval. „Je zcela na vás, jestli i nadále budete zaměstnávat pana Reeda. Pan Matherly se mi svěřil, že by jeho setrvání třeba jen v nevýznamné funkci bylo poněkud nevhodné vzhledem k vašemu nadcházejícímu rozvodu.“

Daniel to tedy věděl. Ovšemže to věděl. Nenačasoval to výjimečně skvěle, jak se domnívá pan Stern. Možná to měl v plánu už delší čas, protože si uvědomil, že po rozpadu Marisina manželství by se mezi ní a Noahem odehrál ošklivý boj o vedení podniku, a tak zajistil, aby k podobnému boji nedošlo.

„Upřímně řečeno byl váš otec přesvědčený, že panu Reedovi už dávno neleží na srdci blaho nakladatelství,“ vysvětloval právník. „Ale jak jsem řekl, o jeho setrvání ve firmě rozhodnete vy.“

Rozhovor trval ještě několik minut a Maris jej ukončila slovy: „Děkuji, pane Sterne. Mnohokrát vám děkuji.“

„To není nutné. Doufám, že si budete přát, abych pokračoval v práci.“

„To se rozumí samosebou.“

„Je to pro mě velká čest.“ Po krátké odmlce se zeptal: „Prozraďte mi, paní Matherlyová, jak se cítí jedna z nejmocnějších žen v New Yorku?“

Zasmála se. „V tuhle chvíli? Hrozně spěchá, aby stihla letadlo.“

Když zavěsila a předala asistentce nejnutnější příkazy, rozhodla se, že nechá auto v garáži nedaleko budovy nakladatelství a do Danielova domu pojede taxíkem.

Tam ji čekal další šok.

Když vybíhala po schodech ke vchodu do domu z hnědého pískovce, u chodníku zastavila limuzína. Nadia Schullerová z ní vyskočila dřív, než stačil řidič obejít vůz a otevřít jí dveře.

„Ahoj, Maris.“

Měla na sobě černé šaty a koktejlový klobouček, který by na každé jiné ženě vypadal směšně. Nadie však kupodivu opravdu slušel.

„Chápu, proč se mnou nechceš mluvit. Vím, že mě považuješ za to, co jen seškrábneš z podrážky boty. Ale stačí, když mi věnuješ jen minutu času.“

„Nemám nazbyt ani minutu. Pospíchám.“

„Prosím. Posilnila jsem se dvěma martini, než jsem se za tebou vydala.“

Maris to chvíli zvažovala a pak zdráhavě souhlasila.

S nechutí si vyslechla líčení snídaně s Danielem. „Bylo mi řečeno, že si pozval nějakého záhadného hosta. Ty jsi ten poslední člověk, který by mě napadl.“

„Mě taky. Byla jsem v šoku, když mi zatelefonoval a pozval na snídani. Navíc jsem měla za to, že mě propašoval dovnitř, když předtím poslal pryč hospodyni. Ale skutečný šok byl ten padělaný dokument, který měl na Noahův nátlak podepsat. Pak mi nabídl sólokapra o tvém povýšení. Blahopřeju.“

„Děkuju.“

„Zpráva o předání pravomoci se objeví v mém sloupku až zítra. Pan Matherly mě požádal, abych ji o týden pozdržela. Souhlasila jsem. V tu chvíli jsem ale netušila, že… že tady nebude, aby si ji mohl přečíst.“

Maris ohromilo, když se v Nadiných očích objevily slzy, které nedokázal zakrýt ani závoj. „Tvůj otec byl džentlmen, Maris. I vůči mně.“ Než pokračovala, na několik vteřin si zakryla ústa. „Mrzí mě, že jsem ho před tím výletem nevarovala.“

„Před výletem s Noahem?“

Přikývla. „Možná vím líp než ty, jak umí být Noah zrádný. Ve snu by mě nenapadlo, že zajde tak daleko a spáchá vraždu. Ale když jsem se dozvěděla o okolnostech smrti tvého otce, začalo mi to vrtat hlavou.“

„Mně taky.“

„Tobě taky?“

Maris jí vylíčila schůzku s massachusettskou policií. „Jestli Daniela srazil ze schodů, prošlo mu to.“

„To ráno, když jsem se loučila s tvým otcem, měla jsem mu něco naznačit. Měla jsem mu ten výlet rozmluvit.“ Pohledem žadonila Maris o rozhřešení.

„Taky jsem měla možnost ho varovat, Nadio. A neudělala jsem to.“

„Obávám se, že jsme všichni Noaha podcenili.“

„Nejspíš ano.“

„Mimochodem, už jsem se s ním rozešla.“

„Mně je to srdečně jedno.“

Nadia přikývla. Pochopila zasloužené opovržení, jež jí dala najevo jiná žena. „Než jsem jela k tobě, informovala jsem ho o převedení pravomoci z otce na tebe. Nemyslím, že to přijal klidně. Buď opatrná, Maris.“

„Já se ho nebojím.“

Nadia se na ni pozorně a s obdivem zadívala. „To vidím.“ Na okamžik sklopila hlavu a pak znovu hrdě pohlédla Maris do očí. „V životě jsem si nic nevyčítala. Tohle byla vzácná výjimka. Díky, žes mě vyslechla.“

Maris přikývla a zamířila ke schodům. Než ale sešla dolů, z limuzíny vystoupil Morris Blume, otevřel Nadie dvířka a zeptal se: „Proč si myslíš, že tě Daniel pozval na snídani a poskytl ti tu informaci?“

„Tu otázku jsem si kladla snad stokrát. Nakonec jsem na to, myslím, přišla. Šlo samozřejmě o spekulaci.“

„To si s radostí poslechnu,“ řekla Maris.

„Bůhvíjak přišel na to, že tě Noah podvádí, ale byl příliš starý, aby tvou čest bránil v pěstním souboji. A tak místo boxerské rukavice použil můj sloupek. Věděl, že bude pro Noaha veřejná potupa, až se článek objeví v novinách a celý svět si přečte, že zázrak nakladatelské říše přišel o svůj post.“ Usmála se a dodala: „Není pochyb, že tvému otci připadalo spravedlivé předhodit Noahově milence zprávu, které nedokáže odolat.“

„Bezpochyby,“ přitakala Maris s chápavým úsměvem. Ten, koho ve skutečnosti všichni podcenili, byl její stárnoucí otec.

„Maris, jestli to pro tebe něco znamená…“

„Ano?“

„Myslím, že se tím náramně bavil. To ráno měl skvělou náladu.“

„Díky, žes mi to řekla. Znamená to pro mě hodně.“

V domě se zdržela necelou půlhodinu a k východu k letadlu dorazila zrovna ve chvíli, kdy cestující začali nastupovat. Ubytovala se v levném motelu nedaleko letiště a ještě oblečená padla na postel. Ráno se narychlo nasnídala a pak se vypravila na dvouhodinovou jízdu na univerzitu.

Když procházela po dlážděných cestách školního areálu a v hlavě přetřásala události uplynulého dne, připadala si jako ve snu. Měla silný pocit déj? vu, ale to ji neudivovalo. Vždyť už tady byla několikrát; přenesly ji sem stránky v Parkerově knize. Dvoupatrová cihlová budova s okny ve štítu střechy a komunikace k hlavnímu vchodu lemovaná Bradfordovými hrušněmi byly přes léto opuštěné. Dokázala si ale představit, jaký tu vypukne zmatek, až se na podzim univerzita otevře.

Od chlapecké koleje se vydala cestou, po níž se ubíral Roark to větrné listopadové ráno dva dny před svátkem Díkůvzdání. Parkerův živý popis ji dovedl k budově, v níž měl pracovnu profesor Hadley. Vyšla po schodech, kde Roarka pozdravil jeden ze spolužáků a pozval do studijní skupiny.

V prvním patře před ní ubíhala chodba – dlouhá, zšeřelá a tichá. Minula jen jednu kancelář s otevřenými dveřmi, v níž jakási žena pracovala na počítači a ani si nevšimla, že Maris prošla kolem.

Pokračovala dál až ke kanceláři označené číslem 207. Dveře byly pootevřené stejně jako v den, kdy před nimi stanul Roark s rukopisem ročníkové práce v batohu. S bušícím srdcem lehce strčila do dveří a ty se otevřely dokořán.

Za psacím stolem, otočený zády k ní, seděl muž. „Profesor Hadley?“

Obrátil se: „Zdravím vás, Maris.“

Musela se opřít zády o dveře a potlačila sebeironizující smích. „Mikeu…“

„Posaďte se.“

Z jediné volné židle v místnosti vzal hromádku knih a časopisů a složil je na zem vedle stohů podobné literatury. Usadila se, aniž z něho spustila oči.

Usmál se. „Věděl jsem, že na to nakonec přijdete. Co bylo tím průkopnickým objevem?“

„Už dávno jsem uhodla, že Roark je Parker. Aspoň v hrubých náznacích. Včera ale Noah řekl něco, jako by přímo citoval z té knihy. Že mu smrt mého táty náramně vyhovuje.“

„Jako smrt jeho matky. Tak se mohl přestěhovat na Floridu bez dlouhých průtahů.“

„Mohla jsem si uvědomit dřív, že jste Hadley.“

„Upřímně řečeno jsem rád, že to víte až teď. Parkerův popis nebyl vždycky lichotivý. Urazilo by mě, kdybyste mě poznala podle něho.“

Putovala očima po přecpané pracovně. „Parker vylíčil vaši kancelář na chlup přesně. Jakou máte na univerzitě pozici?“

„Jsem emeritní profesor.“

„To je čest.“

„Je to prázdný titul, který vůbec nic neznamená,“ zabručel, „s tím rozdílem, že jeho nositel je už příliš starý, aby dělal to, co kdysi. Tuhle pracovnu si smím ponechat až do smrti. Na oplátku přednáším jednou za semestr o Faulknerovi několika stovkám znuděných studentů, kteří přijdou do posluchárny jen proto, že se to od nich vyžaduje. Mohu si gratulovat, když aspoň jeden z nich přečká přednášku v bdělém stavu. Kromě toho nemám žádné povinnosti.“

„Vsadím se, že Parker na vašich přednáškách ani jednou neusnul,“ pronesla tiše.

„Byl výjimečný. Nepřeháněl, když popisoval můj názor na ‚Roarka‘ a jeho klíčící talent. Spíš leccos vynechal.“

„Je pravda, že jste ho zachránil před drogami?“

„Jak jsem už několikrát zdůraznil, zachránil se sám. Začal být závislý na lécích proti bolesti. Vzhledem k jeho utrpení mu to nemohu vyčítat. Ale dospěl do fáze, kdy bral léky proto, aby zmírnil spíš citovou bolest než fyzickou. Já jsem mu jen spustil v hlavě poplašný zvonek. To on prošel odvykacím peklem a přinutil se k životu.“ Usmál se. „Ale dá se říct, že já mu podal bič.“

„Přesto vám leccos dluží.“

„A já jemu. Měl jsem tu čest pracovat s neuvěřitelně nadaným spisovatelem.“

„Škoda, že není také tak skvělý člověk, jaký je spisovatel.“

Mike si ji chvíli mlčky prohlížel, pak sáhl přes stůl pro rukopis svázaný širokou gumovou páskou a podal jí ho. Podívala se na první stránku a rty jí zkřivila trpkost. „To už jsem četla.“

„Většinu,“ opravil ji. „Ale ne všechno. Přečtěte si to dřív, než Parkera zbytečně přísně odsoudíte.“ Vstal a zamířil ke dveřím. „Jdu pro kafe. Mám vám něco přinést?“

KAPITOLA 33

Jednou z Noahových nejsilnějších vlastností byla schopnost popřít, že mu něco nevyšlo. Nevzít porážku na vědomí bylo totéž jako by prohra, kterou by měl přijmout, neexistovala.

Druhý den ráno po katastrofální schůzce s Nadiou odjel taxíkem do Matherly Press. Předstíral, ba dokonce věřil, že se mu podaří ten problém nějak šikovně zmanipulovat a v dlouhodobé perspektivě na tom bude dokonce líp. Na stupnici komplikací byla tahle záležitost jen nepatrným signálem.

Vlastně uvítal, že si Matherly Press zachová samostatnost. WorldView si koupil bílého slona. Becker-Howe se už několik let drží nad vodou jen zuby nehty a všichni zasvěcení to věděli. Ollie Howe je totiž mnohem konzervativnější než Daniel. Nedokázal se vyrovnat s rychle se měnící situací na trhu a problematika elektronického vydávání knih pro něj byla hádankou.

Noah se osobně postará o to, aby ta fúze byla propastné fiasko a Morris Blume pouhým šaškem – jednak si hraje na nakladatele, a jednak se oženil s děvkou. Každý chlap, s nímž si podá ruku, si s jeho manželkou přinejmenším jednou užil.

A pokud jde o výhradní zprávu v Nadině sloupku – jednoduše ji popře.

Daniel už ji potvrdit nemůže. A Nadia nejspíš lhala, když tvrdila, že ji ověřovala u Sterna. Noah bude prohlašovat, že to napsala z nenávisti vůči němu. Naoko kajícně přizná, že se s Nadiou dočasně stýkal, ale bylo to nerozvážné a teď toho hluboce lituje. Nečekaná smrt jeho tchána ho přiměla, aby se sám nad sebou zamyslel, zhodnotil své chování, odsoudil chyby a vrátil se ke své milované manželce a do posvátného manželského svazku. Nadina hanebná historka je jen pomstou za to, že se s ní rozešel.

Než utichne všeobecný rozruch, na podrobnosti původního oznámení si už nikdo nevzpomene a fakta zaniknou po několikanásobně překrouceném vyprávění. Nikdo nebude vědět, komu nebo čemu má věřit. On vyjde z celé té aféry prakticky bez škraloupu a navíc jako čestný chlap, poněvadž přizná nevěru a veřejně požádá manželku o odpuštění.

Manželka. Maris byla jediným slabým článkem v jeho plánech.

Počítal s tím, že Nadin sloupek bude ignorovat. Přece by neposkytla své sokyni satisfakci tím, že zprávu popře nebo potvrdí. Jenže ve hře je ještě něco jiného. Co bude dělat, jestli Daniel skutečně předal Maris vedení Matherly Press? Co když ten právník Stern o postoupení pravomoci ví a má v ruce dokumenty, které ji potvrdí? Co potom?

Dejme tomu… Půjde jim na ruku. Prohlásí, že mu to Daniel oznámil během pobytu na venkovském sídle. No jistě! Dlouze o tom spolu mluvili a Noah s Marisiným jmenováním a pravomocí, která se s její funkcí přenáší, nadšeně souhlasil. A Daniel ho požádal, aby jí všemožně pomáhal a fungoval jako její poradce, kryl záda před ostřelovači a bezpečně prováděl přes minová pole.

Ano, vymyslel to skvěle. Kdo může jeho slova vyvrátit?

Možná by se měl svěřit, že uvažoval o sloučení Matherly Press s nějakým mediálním gigantem a sešel se s Blumem, aby to prohovořili. Ale teď když je Daniel po smrti, touží jen po tom, aby mohl pracovat bok po boku s Maris a chránit a posilovat její nakladatelství.

Výborně.

Ale co s jejich soukromým vztahem? Řešení je zapeklité, ale ne nemožné. Maris lze snadno uchlácholit. Třeba by mohl projevit hluboký zájem o knihu, kterou se teď zabývá. Nabídne jí, že se osobně postará o její vydání a zajistí, aby měla obrovský úspěch. To se jí bude líbit.

Nebo jí navrhne, aby se usilovně snažili zplodit potomka – pokračovatele rodu. Fyzicky to samozřejmě není možné, ale Maris bude ve své blažené nevědomosti šťastná a on později vymyslí něco jiného, čím ji zaměstná a zpracuje.

Měl na výběr z několika možností a byl přesvědčený, že jedna z nich efektivně zacelí puklinu v jejich manželství. Zbývalo vyřešit problém se soukromým detektivem. Hrozí nebezpečí, že při svém pátrání zabrousí do minulosti a narazí na tu neblahou záležitost na Floridě. A i kdyby. Byla to nehoda, nic víc. Nikdo ho z ničeho nemůže usvědčit. Vzkříšení té tragické události by možná vyvolalo nežádoucí spekulace, ale on veškeré zprávy odmítne a označí za zlomyslné drby.

Jakmile nalezl k veškerým problémům řešení, bezstarostně a plný optimismu vystoupil z výtahu a svižným krokem zamířil ke své kanceláři. Dokonce i jeho asistentka Cindy stála v pozoru za stolem se sepjatýma rukama, jako by se nemohla dočkat, až mu bude moct vyhovět. „Cindy, přineste mi kávu, prosím vás.“

„Pane Reede –“

Proplul kolem ní a vešel do kanceláře. Tam se však na místě zastavil, jako by narazil do skleněné stěny. „Sterne?“

Co se týče vzhledu, byli tenhle právník a Howard Bancroft prakticky k nerozeznání. Stejná lysá a zašpičatělá lebka se zdvořile uklonila a pan Stern stroze pozdravil: „Dobrý den, pane Reede.“

„Co sakra pohledáváte v mé kanceláři a u mého stolu?“

Stern ignoroval Noahův hrubý tón a ukázal na své dva společníky. „Tito pánové pracují u mé firmy jako asistenti advokátů. Nabídli se, že pomohou srovnat vaše osobní věci do krabic. Já ten úkon budu přísně sledovat. Na vyklizení máte přesně jednu hodinu. Pak od vás převezmu klíče od kanceláře a bezpečnostní kartu ke vstupu do budovy a doprovodím vás východem na Jednapadesátou ulici. Když paní Matherlyová stanovovala podmínky vašeho okamžitého propuštění, vyjádřila se jasně. Nechtěla vás totiž dostat do trapné situace, která by nastala, kdybychom použili hlavní vchod. Podle mého názoru je to od ní velmi taktní a ohleduplnější, než si zasloužíte.“ Kývl hlavou a oba asistenti ožili. Podíval se na hodinky. „Čas běží. Měli bychom začít.“

Cindy se protáhla pootevřenými dveřmi za jeho zády. „Promiňte, pane Reede. Poslíček mi odmítá předat tuhle zásilku, dokud nepodepíšete dodací list.“

V tu chvíli byla nejvhodnějším terčem pro jeho vztek. Prudce se k ní otočil a zlostně si ji změřil.

Přikrčila se, strčila mu balíček do rukou a vypravila ze sebe: „Je to od nějakého Parkera Evanse.“

Maris právě dočetla závěrečnou kapitolu, když se Mike vrátil. Seděla bez hnutí, stránky rukopisu na klíně. Upřeně civěla na poslední řádek, až se jí písmena rozplizla před očima.

Bolest, která roztříští tělo a zahubí duši.

Nepostřehla, že se Mike vrátil, dokud ji lehce nestrčil do ramene. „Vzpomněl jsem si, že někdy dáte přednost čaji. Doufám, že jsem se nezmýlil.“

Otupěle přikývla a vzala si od něho kelímek. Mike usedl za stůl. Když roztrhl sáček s umělým sladidlem, znělo to v těsné místnosti nepřirozeně hlasitě.

„Jeden nebo dva?“ zeptal se.

„Stačí jeden.“

Odklopila plastové víčko kelímku, Mike vysypal obsah sáčku do voňavého, vařícího čaje a podal jí umělohmotnou lžičku. Důkladně čaj zamíchala.

„To není konec, že ne?“ zeptala se.

Mike se zamračil do kávy. „Poslední kapitolu neukázal ani mně. Nevím, jestli ji vůbec napsal. Možná je to pro něj příliš bolestivé.“

„Bolestnější než tohle? Panebože,“ vykřikla tlumeně. „Je to neskutečné. Nemůžu uvěřit, že se to opravdu stalo.“

Mike na ni vrhl významný pohled. Její poslední poznámka byla řečnická, poněvadž věřila každému slovu Parkerova vyprávění. Noah to svým přátelům skutečně udělal. Věděla to. Nepochybovala, že je toho schopen. „Co bylo pak, Mikeu?“

„Todd –“

„Noah. To už není fikce.“

„Noah se vrátil do přístavu.“

„Jak se píše v úvodu. Předstíral hysterii. Tvrdil, že Parkerovi ruplo v hlavě. Ohrožoval tu dívku a jeho napadl. Došlo k rvačce. Ona spadla přes palubu a Parker taky. Noah se je pokusil zachránit.“

„Musel taky vlézt do vody, aby měl mokré oblečení a vypadalo to, že se je snažil najít.“

„Parkerův výbuch vzteku připsal závisti.“

„Což byla samozřejmě lež. Ale mazaná. Všichni jí uvěřili. Pobřežní hlídka vyhlásila pátrání.“

„Co se stalo s Mary Catherine?“

„Její tělo se nenašlo. Úředně ji prohlásili za utonulou.“

„A Parker?“

Než odpověděl, napil se kávy. Byla to jen zdržovací taktika a Maris to pochopila.

„Parkera našli v noci čirou náhodou. Zahlédl ho jakýsi rybář. Souřadnice, které Todd udal pobřežní hlídce, byly jen ‚přibližné‘.“

„Na míle.“

„Ano. Po tolika hodinách strávených ve vodě byl zázrak, že to Parker přežil. Pravděpodobně mu zachránil život šok. Pohyboval rukama, takže nešel pod hladinu, ale bůhví jak je možné, že se vůbec dokázal hýbat. Lopatky přívěsného motoru mu rozsekaly nohy na cucky. Když ho rybáři uviděli poprvé, spletli si ho se zvířecí zdechlinou, které se někdy používají jako návnada na ryby. Tolik měl kolem sebe krve.“

Chvějící se rukou odložila kelímek s čajem. Po prvním doušku se už nenapila.

„Přes týden byl v kritickém stavu,“ pokračoval pomalu Mike. „Nějakým zázrakem zůstal naživu. Lékaři mu nakonec poskládali nohy kousek po kousku.“

„Řekl mi, že podstoupil několik operací. Co celou tu dobu dělal Noah? Určitě měl strach, že Parker vylíčí svoji verzi příběhu a přesvědčí policii, že má pravdu on.“

„Podal jsem vám jen stručný výtah,“ vysvětlil Mike. „Rekonstrukce Parkerových nohou trvala několik let. Během prvních dní se doktoři zoufale snažili udržet ho vůbec při životě. Strávil týdny na jednotce intenzivní péče, kde bojoval s infekcí. Žádné léky nebyly tak silné, aby ho s výjimkou krátkých časových úseků udržely v bezvědomí. Zbytek dnů a nocí řval bolestí a prosil, aby ho zabili. Aspoň tohle mi prozradil.“

Maris si zakryla chvějící se rty dlaní, která byla studená a lepkavá. V očích ji pálily slzy.

„Ztratil obrovské množství krve. Snad proto mu neamputovali nohu okamžitě. Měli strach, že jim vykrvácí na operačním stole. Nebo chtěli před tak traumatizující operací stabilizovat jeho stav. Nic z toho nevím jistě, jen se domýšlím. Dozvěděl jsem se to až dlouho potom. O té nehodě mi nikdo neřekl. Zjistil jsem to později a náhodou.

Když se vzpamatoval natolik, aby mohl podstoupit rekonstrukci nohou, bránil se zuby nehty, kdykoli se některý z doktorů zmínil o amputaci. Třeba jen částečné. Opravdu nevím, proč mu vyšli vstříc. Možná proto, že byl tak mladý. Možná… vážně nevím,“ opakoval a pokrčil rameny. „Že by Boží přímluva? Nebo snad Prozřetelnost? Anebo prostě obdivovali sílu jeho vůle a rozhodli se, že jí vzdají hold. Zkrátka mu nohy nechali. Místo toho je poskládali, jak nejlépe uměli.“

„Viděla jsem jizvy.“

„Jen ty na povrchu. Ty skryté jsou mnohem hlubší.“

„A způsobené Noahovou zradou.“

„Během těch týdnů, kdy Parker bojoval o život, Noah sehrál přesvědčivé divadlo pro policii. Mary Catherine nemohla jeho verzi vyvrátit ani vylíčit, co se opravdu seběhlo. Nakonec to dopadlo tak, že stálo Parkerovo slovo proti Noahovu. Popsal Parkera jako vznětlivého, závistivého žárlivce, který se opil, rozběsnil a začal se chovat násilnicky. Zaútočil na Noaha. Když se je Mary Catherine snažila od sebe odtrhnout, Parker se na ni vrhl a srazil ji přes zábradlí a přitom spadl za ní.

Než doktoři povolili vyšetřovatelům výslech, Parker se ocitl v nepříjemné pozici. Poté, co byl konfrontován s těmito lživými skutečnostmi, hrál Noahovi přímo do rukou. Reagoval jako vznětlivý, závistivý žárlivec. Bouřlivé zapírání svědčilo spíš o jeho vině než nevině. Na nemocničním lůžku vyhrožoval, že svého prolhaného přítele zabije.“

Mike se usmál. „Umím si představit, jak plně využil květnatosti anglického jazyka a zemitého jižanského dialektu. Živě vidím, jak trhal za popruhy, kterými ho připoutali k lůžku, a přitom měl pěnu u úst.“

„To asi není přehnaná představa.“

„Každopádně vyvolal dojem běsnícího šílence, nebezpečného sobě i svému okolí. A tak uvěřili Noahovi. Parkerovi nikoli. Byl obviněn z neúmyslného zabití Mary Catherine. Když ho propustili z nemocnice, měl se zodpovídat před soudem. Už se ani nebránil.“

„Proč ne?“ vyjekla Maris. „Vždyť byl nevinný.“

„Ale cítil zodpovědnost.“

Potřásla hlavou. „Za všechno byl odpovědný Noah.“

„Souhlasím s vámi. Ale Parker si kladl za vinu, že ji nebyl schopen zachránit. Noah se soudního přelíčení nezúčastnil, ale poslal místopřísežný videozáznam. Byl pokorný, lítostivý a vyjadřoval se uhlazeně, pokud zrovna nepotlačoval pláč. Prý ho ukrutně mrzí, že musí pravdivě vylíčit strašlivé události onoho dne. Došlo ke dvojnásobné tragédii. Utonula Mary Catherine. A zahynulo jeho dávné přátelství s Parkerem Evansem. Domníval se, že ho zná, ale během několika hodin se z nejlepšího přítele stal nepřítel.

Vypověděl, že si byli s Parkerem bližší než bratři. Ale když Noah prodal svůj rukopis jako první, Parker se změnil. Pokřivilo mu to charakter. Noah se s naléhavým výrazem zadíval do kamery a vzlykavě ze sebe vypravil: ‚Nechápu, co se s Parkerem ten den stalo. Začal se chovat nevyzpytatelně, byl chlípný a měl vražedné sklony.‘ Myslím, že ho cituju přesně.“

Maris se zhluboka nadechla. „Takže Noah odjel do New Yorku se svatozáří nad hlavou díky Poraženému.“

„A Parker šel do vězení.“

„Do vězení?“ Sklopila hlavu a přitiskla si dlaň na čelo. „Jednou mi řekl, že strávil nějaký čas na rehabilitačním oddělení a v ,dalších ústavech‘. Vůbec by mě nenapadlo, že má na mysli vězení.“

„Vzhledem ke zcela nevyjasněným okolnostem případu a jeho fyzickému stavu byl poslán do věznice s minimální ostrahou, kde mohl pokračovat v léčebné kúře a rehabilitačních cvičeních. Propustili ho po dvaadvaceti měsících, ačkoli byl odsouzený na osm let. Možná by mu bylo líp, kdyby tam zůstal déle. Po propuštění to s ním šlo od desíti k pěti.“ Zadíval se na ni zpod obočí. „Klesl hodně hluboko, než jsem se dozvěděl, co se stalo s mým nejlepším studentem, a začal po něm pátrat.“

Zvedla z klína stránky rukopisu a srovnala je. „Lituju, že jsem poznala Noaha Reeda. Já ho milovala, Mikeu. Aspoň jsem si to myslela. Provdala jsem se za něho. Chtěla jsem s ním mít děti. Jak to, že jsem nepoznala, jaký ve skutečnosti je?“

„Nehledala jste v něm zlo. Netušila jste, že je to skrz naskrz zkažený člověk.“

„Ale mohla jsem si všimnout nějakých náznaků. Vím, že chodil na zdejší univerzitu, ale nikdy nemluvil o tom, co dělal před příjezdem do New Yorku. O tom úseku svého života se vůbec nezmiňoval. Neměl žádné památeční předměty ani fotografie, kromě jedné, na které je s rodiči jako malý kluk. Nestýkal se s nikým z dávných přátel nebo kamarádů. Nikdy nevzpomínal. Tvrdil, že raději žije přítomností, než by vzpomínal na minulost, a já naivně přijala jeho vysvětlení bez jediného slova. Proč mě nikdy nenapadlo, že něco skrývá?“

„Nebuďte na sebe tak přísná, Maris. V Noahově těle jako by sídlili dva zcela rozdílní lidé. Nejste jediná, koho ošálil.“

„Bylo to jen kvůli ději, nebo jste Parkerovi opravdu napsal dopis a varoval ho, aby si na Noaha dal pozor?“

„Poslal jsem mu dopis velmi podobný tomu, který nám onehdy večer předčítal. Vlastně byl téměř slovo od slova i stejný.“

„Vy jste tedy Noaha prokoukl, a to byl jenom váš student. Já byla jeho manželka. To pro mě není zrovna příznivá vizitka.“

„Nezapomínejte, že Parker s ním bydlel bezmála šest let. Tady na koleji a potom na Floridě. Čas od času u něho pozoroval známky sobectví a zahledění se do sebe, ale že je Noah zločinec, si uvědomil teprve tu noc, kdy skončil v moři.“

„Jsem o tom přesvědčená. V poslední době jsem si všimla sotva patrných projevů zla.“ Sklopila oči na stránky, jež jí dosud ležely na klíně, a přejela prstem vrchní list. „Parker není jako Noah. Ale je krutý.“ Zvedla hlavu a podívala se na Mikea. „Proč se tak chová, Mikeu?“

„Prahne po pomstě.“

„Ale proč do toho zatáhl i mě?“

„Omlouvám se za spoluúčast, Maris. Nelíbilo se mi to už od začátku. Ale rozhodně jsem s tím nesouhlasil, jakmile jsem se s vámi seznámil.“ Zaklonil se v židli a s pohledem upřeným do rohu stropu si třídil myšlenky. „Noah na tom videozáznamu Parkera obvinil, že Mary Catherine obtěžoval a choval se k ní chlípně.“

„Tak to obvinění proměnil ve skutečnost. A já měla sehrát její roli.“

„Něco na ten způsob. Parker se měl spokojit s úspěchem, který mu přinesly detektivky s Deckem Caytonem. Ale to mu nestačilo. Za nejlepší pomstu, jakou dokázal vymyslet, považoval to, že svůj a Noahův příběh sepíše tak mistrně, aby okamžitě zaujal vás, zkušenou a uznávanou redaktorku.“

„Která je shodou okolností taky Noahova manželka.“

„Myslím, že v něm ten plán uzrál, teprve když se dozvěděl, že se s vámi Noah oženil.“

„A já byla ústředním prvkem celého příběhu.“

Mike vážně přikývl. „Každý dobrý příběh má jeden prvek, který spojuje všechny ostatní.“

„Jaký je závěr?“

„To mi neprozradil.“

„Třeba žádný závěr ani neexistuje. Možná mu jako forma pomsty stačí fakt, že mě oklamal, dostal do postele a potají se vysmál Noahovi.“

Mike zareagoval na trpkost, kterou nedokázala skrýt. „Neomlouvám, co vám provedl, Maris. Ale umím to pochopit. Parker buď prožívá všechno celým srdcem, anebo vůbec. To je jediná úroveň zážitku, který pro něj má smysl. Proč by se jinak obtěžoval? Proč by měl pomstu uskutečnit jen polovičatě?

Chce, aby Noah zakusil aspoň náznak bolesti, kterou kvůli němu vytrpěl on. Chce, aby poznal, jaké je být podvedený a zrazený. A tak vás nalákal, abyste za ním přijela. Oba jste zradili Noaha tím, že jste se spolu vyspali –“

„Kristepane!“ Popadla Mikea za rukáv. „Právě jsem přišla na jeho zápletku.“

„Jeho –“

„Zápletku. Na její vyústění.“ Přejela si jazykem rty a rychle pokračovala: „Před chvílí jste citoval Noaha z jeho videozáznamu. Tvrdil, že byl Parker nevypočitatelný, chlípný a…“

„Měl vražedné sklony,“ doplnil Mike a plácl se do čela. „Jak jsem mohl být tak hloupý! Rozebral jsem tolik zápletek, že mi mělo dojít, kam Parker míří. Proto mi nedal přečíst poslední kapitolu.“

Maris se nadechla a spustila: „Parker udělal všechno, z čeho ho Noah obvinil. Kromě –“ Vyděšeně se na Mikea zadívala. „Ne. To nepřipadá v úvahu. Vím, že by to nikdy neudělal.“

„Souhlasím s vámi.“

Ale ani jeden z nich to nevyslovil dostatečně přesvědčivě. „Není toho schopný,“ zdůraznila. „Nepřitahoval by mě, ne –“

„Nezamilovala byste se do něho?“

„Proboha, Mikeu, zamilovala jsem se do hlavního hrdiny z Poraženého. A svou lásku přenesla na autora. Vidíte, jak jsem skončila. Na své city se už nemůžu spoléhat. Ale věřila jsem, že Parkerovi na mně záleží. Kdybych o tom nebyla přesvědčená, nevyspala bych se s ním. Ale možná se zase mýlím. Možná…“

Přitiskla si pěst na srdce a vybavilo se jí, jak se k ní Parker krutě zachoval onoho rána. Pro tu bolest a zášť, hořkost a hněv, jež v něm vřely uplynulých čtrnáct let, možná je schopen zabít.

Noah ho připravil o život, který si pro sebe naplánoval. Oko za oko, zub za zub. Noahův život za ten, který mu Noah vzal. Noahův život za život Mary Catherine.

Maris souhlasně přikývla. Parker by nezabíjel z pomsty, ale pro spravedlnost. Ta dívka se mu líbila. Považoval ji za svou důvěrnou kamarádku a měl ji rád. Připadá mu spravedlivé, když pomstí její smrt.

Vyskočila na nohy. „Musíme mu v tom zabránit.“

Ale u dveří se zarazila. Panikařila zbytečně. Sepjala ruce a sklonila k nim hlavu jako při modlitbě. „Bohudíky.“ Obrátila se k Mikeovi a vysvětlovala: „Ještě není pozdě. Noah neví, že spisovatel, se kterým jsem pracovala, je Parker. A ze Závisti nepřečetl jedinou stránku.“

Mike si rozechvěle přejel dlaněmi přes obličej a vyjekl: „To ne…“

KAPITOLA 34

Noah vyskočil z pronajatého člunu na pevnou zem a vešel do grilbaru U Terryho s blahosklonným postojem, kterým si okamžitě proti sobě popudil všechny přítomné.

Místní nenáviděli cizince obecně, ale zvlášť ty, co se na ně dívali spatra. A Noah Reed jim byl protivný na první pohled. Po pravdě řečeno by mu ani nedovolili uvázat člun v přístavu, kdyby Parker nerozhlásil, že očekává návštěvníka ze severu. Až prý někdo takového člověka uvidí, má ho poslat k Terrymu, kde na něj Parker bude čekat.

Noah přistoupil k barovému pultu a oslovil Terryho neotesaným „Hej, vy!“

Terry, který zrovna otvíral pivo, poslal láhev po pultu směrem k jednomu ze svých štamgastů, a Noaha okázale ignoroval.

„Slyšel jste mě?“

Terry lenivě přesunul okousanou zápalku z jednoho koutku úst do druhého. „Jo, slyšel. Když se mnou chtěj lidi mluvit, jednaj se mnou slušně, jinak je ženu svinským krokem. A teď odtud pěkně zčerstva vypadněte.“

„Koukám, že uvítání jsi už absolvoval, Noahu.“ Při zvuku jeho hlasu se Noah rychle otočil. Parker se na něj vesele zazubil. „A znovu v rekordním čase.“

Noah si Parkera a kolečkové křeslo dlouze a pomalu změřil. „Říkala mi, že jsi mrzák.“

Terry vytáhl zpoza baru baseballovou pálku. Jeden ze štamgastů sáhl po noži v pouzdru, připevněném u pasu. Ostatní jen temně zamručeli.

„Říkala mi, že jsi idiot,“ oplatil mu Parker, aniž se přestal usmívat. „Ale to už vím dávno.“

Noah se zasmál. „Škádlíme se jako za starých časů, co? Ani jsem netušil, jak moc mi to chybí.“

„To je zvláštní. Mně to nechybělo vůbec. Dáš si pivo?“ Noah vrhl pohled na Terryho.

„Myslím, že ho oželím.“ Parker mu naznačil pohybem hlavy, aby ho následoval. „Vyrovnám se s tebou potom, Terry.“

„Žádnej problém.“

Když vycházeli do upoceného dusna, provázely je pohledy všech přítomných v baru.

„Musím uznat, že máš kuráž.“

Noah se ušklíbl. „Protože jsem za tebou přijel?“

Zabodl zrak do Noahových polobotek od Gucciho se zlatou obchodní značkou na svršcích. „Jsou opravdu velmi slušivé.“

Noah ignoroval rýpnutí a odložil si sako. „Úžasný podnebí,“ podotkl jízlivě.

„Trochu připomíná Key West.“

Noah na ta slova nereagoval. Parker ho vedl k Aligátorovi. „Nastup.“

„Jak kuriózní.“ Uvelebil se na jasně žlutém sedadle. „Po Park Avenue podobných vozítek moc nejezdí.“

Parker se vzepřel na pažích a vyhoupl se za volant, sklonil se pro kolečkové křeslo, složil je a dal do přívěsu. Když nastartoval motor, prohlásil: „Noahu, stal se z tebe normální americkej snob.“

„A ty jsi jenom zestárnul.“

„To s tebou provede bolest a utrpení.“

Příštích pět minut jeli mlčky. Noah neprojevil o ostrov zájem. Mlčky upíral oči na úzkou silnici před nimi. Parker naopak oplácel pozdrav lidem, které míjeli cestou.

Poté, co na něj jedna paní zavolala z otevřené verandy, Noah se k němu obrátil: „Ty jsi místní hvězda nebo co?“

„Jedinej mrzák na celým ostrově.“

„Rozumím.“

„A jedinej profesionální spisovatel, kterýho znají.“

„Vždyť jsi tu svoji knihu ještě neprodal.“

„Ne, ale detektivky od Mackensieho Roonea jdou na odbyt jako housky na krámě.“

Konečně. Konečně z Noaha vyrazil nějakou upřímnou reakci. Usmál se jeho užaslému výrazu. „Tys to nevěděl? Takže… překvapení!“

Se sebejistotou, na niž si Parker tak dobře vzpomínal, se Noah rychle vzpamatoval. „Díky tomu sis mohl dovolit tak velký dům a věrného sluhu, o kterém se moje manželka zmínila.“

Zaznamenal Noahovu majetnickou poznámku o Maris, ale nechal ji bez odpovědi. „Snažím se zařídit si v tom domě domov. Chce to ještě spoustu práce. A můj věrný sluha dal výpověď a tenhle týden odjel.“

„Jak to?“

„Myslí si, že jsem špatnej chlap a nechce se mnou mít nic společnýho.“

„Tomu říkáš věrnost?“

„Však on se vrátí.“

„Víš to jistě?“

„Naprosto jistě.“

Než dojeli k polorozpadlé čističce bavlny, slunce se schovalo za hradbou stromů. V houstnoucím šeru vypadala budova ještě zchátralejší než v plném denním světle. Popínavé rostliny jako by ji svíraly pevněji a snažily se ji tak ochránit před útokem tmy.

Noah si prohlížel opuštěnou stavbu. „Už chápu, co znamená, když řekneš, že to chce ještě spoustu práce.“

Parker sáhl do přívěsu pro kolečkové křeslo a postavil je na zem. „To není moje sídlo, nicméně je to zajímavá budova. Když už jsi tady, aspoň přičichneš k místním dějinám.“

Vjel s křeslem do čističky, takže Noah neměl jinou možnost než ho následovat. Slábnoucí slunce se dralo dovnitř škvírami ve stěnách. Otvory ve stropu se promítaly na zem miniaturní světelné terče, které vypadaly jako rozházené mince. Jinak místnost tonula v ponurém šeru a hlubokých stínech. Vzduch byl tak těžký a nehybný, že se téměř nedalo dýchat.

Jako turistický průvodce, který donekonečna omílá stejný výklad, upozorňoval Parker na určité zvláštnosti čističky, k jejichž popisu připojil trochu historie nebo útržky pověstí založených na faktech, tak jako je líčil Maris, včetně neúspěšného záměru přejít na parní pohon.

Noaha monolog brzy znudil a přerušil ho v půli věty. „Četl jsem tu tvoji knihu.“

Parker pomalu otočil křeslo čelem k němu. „Samozřejmě, Noahu. Jinak bys tady nebyl. Kdy ti přišla?“

„Dneska ráno.“

„Reaguješ rychle. To je sen každého nedočkavého spisovatele.“

„Stačilo přečíst prvních pár stránek, abych si uvědomil, kam příběh míří. Mimochodem, je to velmi dobře napsané.“

„Díky.“

„Pronajal jsem si soukromé letadlo, abych tady byl co nejdřív. Cestou jsem prolistoval zbytek rukopisu.“

„Vždyť ten příběh znáš.“

„Vím, že nikdy neskončí v tiskárně.“

Parker pokrčil rameny. „Aspoň vidíš, jak se člověk může zmýlit. Napadlo mě, že po všech těch letech bys mohl ulevit svému svědomí.“

„Přestaň s těma kecama, Parkere.“ Noahův hlas prořízl ticho jako šlehnutí biče. „Předpokládám, že Závist je ten rukopis, nad kterým se Maris tolik rozplývala.“

„Přesně ten. Přečetla každý slovo. Několikrát. Ten příběh ji upoutal. Uchvátila ji zápletka – soupeření dvou přátel. Postavy jsou prý skvěle vykreslené. Roark jí připadá jako princ a Todd… Todd zkrátka princ není.“

„Snadno ji zaujme srdceryvný příběh.“

„Jsi vedle. Je to dobrá redaktorka.“

„Školačka, která si hraje na dámu.“

„Ona je dáma.“

„Kristepane.“ Noah se zachechtal. „Tys ji vopíchal, viď, že je to tak?“

Parker zaťal zuby a odmítl odpovědět. Noaha to rozesmálo.

„Ach, Parkere, Parkere. Šediví ti vlasy a v obličeji máš víc vrásek než silniční mapa čar. Ale v něčem jsi zůstal stejný. Pořád jsi kavalírský milenec, který neprozradí, že políbil.“

Pobaveně potřásl hlavou. „Tys měl odjakživa slabost pro dámy. Samozřejmě vím, proč jsi mermomocí toužil dostat Maris do postele. Chtěl jsi mi nasadit parohy. Dal sis s tím pořádnou práci, tak doufám, žes nebyl příliš zklamanej. V posteli s ní není moc velká zábava.“

Zabodl významný pohled do Parkerova klína. „Anebo jsi zoufale vděčnej za jakoukoli sexuální aktivitu. I za Marisino afektovaný úsilí.“ Zamyšleně se poškrábal ze strany na nose. „Ale má ji prima huňatou. Jestli jsi nechal rozsvíceno, možná sis toho všiml.“

V tu chvíli by ho Parker nejraději zabil. Chtěl se dívat, jak umírá, pomalu a ve smrtelné agónii, a cítí, jak mu pekelné plameny olizují kotníky.

Noah se tvářil, že nevidí ty vražedné pohledy, které přiživoval, a nenucené pokračoval: „Pochop, ne že bych si na Maris stěžoval. Každopádně mi byla užitečná.“

„K podpoře tvé kariéry.“

„Přesně tak.“ Přiblížil se o krok k Parkerovi. „Musím tě upozornit, Parkere, že nedovolím, aby mě kdokoli okradl o to, čeho jsem dosáhl. Ta tvoje kniha nikdy nevyjde.“

„Víš, Noahu, nenapsal jsem ji proto, aby ji někdo vydal. Napsal jsem ji pro sebe.“

„Má to být očistný vlastní životopis?“

„Ne.“

„Nebo vstupenka do postele s mou ženou?“

„Ne.“

„Pokoušíš moji trpělivost, Parkere.“

„Napsal jsem to, abych tě dostal sem, do svého rajonu, a mohl pozorovat tvůj obličej, až budeš umírat, tak jako jsi pozoroval můj z kabinky lodi oné tragické noci.“

Noah si odfrkl. „Cože? Chceš mě snad přejet kolečkovým křeslem?“

Parker se jen pousmál a vyndal z kapsy u košile malý tranzistor.

„Aha. Už rozumím. Umlátíš mě zřejmě k smrti dálkovým ovládačem.“

„Tahle budova mi patří,“ prohodil Parker konverzačně. „Líbí se mi tady. Je tu příjemná atmosféra. Ale někdo si myslí, že dětem, které se sem zatoulají, tu hrozí nebezpečí. Ta opuštěná studna a tak dále.“ Ukázal si palcem za záda. „Tak jsem se rozhodl, že svým ostrovním spoluobčanům vyjdu vstříc a zlikviduju ji.“

Stiskl jedno z pogumovaných tlačítek na tranzistoru. Ze stínů v opačném koutě zaznělo hlasité třesknutí provázené zajiskřením. Noah se v údivu otočil a spatřil, jak ztrouchnivělé dřevo olízl plamen a šplhá výš.

Parker vší silou postrčil křeslo dopředu, směrem k němu. Noah vytušil pohyb, obrátil se a vrhl se na Parkera. Díky pravidelnému tréninku byl v dobré kondici. Měl skvělé reflexy. Zasadil mu několik prudkých úderů. Ale Parkerovy hrudní a pažní svaly byly zvlášť pevné a vypracované, neboť se na ně musel spoléhat celých čtrnáct let. Odvrátil mnohý z Noahových výpadů a v rukách měl tolik síly, aby se udržel v křesle. Jeho skutečnou výhodou byl fakt, že znal Noahův způsob boje, a ten byl odjakživa nečestný. Soupeřil o vítězství a bylo mu jedno, jak vyhraje.

Když ho Noah začal tlačit k nechráněné studni, Parkera to nepřekvapilo. Přešel do sebeobrany. Rozdával kolem sebe neuvážené rány, jež Noah snadno odrážel. Když vycítil, že Parker ochabuje, bojoval ještě nelítostněji. Parkerovy zoufalé pokusy v něm jen posílily odhodlání ho porazit. Zaútočil zuřivěji, slepě, jako šelma přichystaná zasadit smrtelný úder.

Vtom, v jediném přesně vypočítaném okamžiku, stlačil Parker brzdicí páku. Zasekla se do gumového kola a křeslo se prudce zastavilo na místě. To Noah nečekal. Síla setrvačnosti ho unášela dopředu. Gucciho polobotkami narazil na nízkou zídku studně a zapotácel se. Rozhodil paže – a propadl se do prázdna.

Jeho ohromené zaječení naplněné děsem bylo jako pekelná ozvěna výkřiku Mary Catherine, když po zádech padala přes zábradlí do moře.

Parker těžce a přerývaně oddechoval. Otřel si krvavý nos do rukávu košile.

„Ty hajzle!“ zařval Noah.

„Ty ses nezabil?“

„Svinskej parchante!“

„Jseš ubohej chudáček, Noahu. Přelstil tě mrzák. Nemělo to dopadnout náhodou naopak? Nechtěl jsi, abych na dně té studny skončil já? Proč myslíš, že jsem se o ní neustále zmiňoval? Abych ti něco naznačil. Každej spisovatel, kterej za něco stojí, by poznal, kam mířím.“

„Vytáhni mě odtud.“

„Nebuď jak malej, Noahu. Ta studna není zdaleka tak hluboká jako Atlantik. Pokud vím, určitě v ní nejsou masožravý bestie. Pokud jde o hady, nejsem si tak jistej.“

„Co budeš dělat? Napustíš sem vodu a necháš mě utopit?“

„To mě máš za takovýho hlupáka? Stačilo by, abys šlapal vodu, než vystoupí k zídce.“

„Tak o co ti jde?“

Parker odpálil další nálož. „Je jich tady ještě dvanáct, Noahu. Ale dlouho předtím, než odpálím poslední, se začneme dusit. Vdechování kouře nemá sice takovej efekt, jako když ti do plic vnikne slaná voda nebo tě sežere žralok, ale přesto je to poměrně účinný. Co tomu říkáš?“

„Teď jsi mi nahnal strach, Parkere. Myslíš, že věřím, že mě tady necháš zhebnout?“

„Proč bys tomu nevěřil? Jsem přece zabiják. Sám jsi to řekl. Vzpomínáš? No tak, procvič si paměť. Určitě si vzpomeneš. Koneckonců ten tklivej proslov sis musel zkoušet nejmíň stokrát. Musím připustit, že slzy působily přesvědčivě. Málem jsem ti uvěřil taky. Až do onoho dne jsme byli jako dva milující bratři. Ale pak jsem začal být nevyzpytatelnej, chlípnej a měl vražedný sklony. Nepřipomíná ti to něco?“

„Já jsem…“

„Poslal jsi mě do basy. A protože jsem si už odseděl trest, připadá mi spravedlivý, abych spáchal nějakej zločin.“

Noah chvíli mlčel a pak oznámil: „Myslím, že mám zlomenej kotník.“

„To mi rve srdce.“

„Poslouchej, Parkere, to strašně bolí.“

„Tím mě nedojmeš.“

„Dobrá. Co jsem udělal… byla ničemnost. Dostal jsem strach. Zpanikařil jsem. A vzal do zaječích. Sotva mi došlo, co jsem provedl, nezbývalo nic jinýho než se zachovat tak, jak jsem se zachoval. Chápu, jakou jsi v sobě nosil zášť. Ale snažil ses ze všech sil.“

„Jako ty, kdyžs mě nechal chcípnout v moři. Copak ti to nestačilo? Musel jsi tam nechat zemřít taky Mary Catherine?“

„Tohle ti neprojde,“ prohlásil Noah změněným tónem.

„Ale jo. Myslím, že jo. Tobě to taky prošlo.“

„Lidi uvidí kouř a zavolají hasiče.“

„Ti jsou na opačným konci ostrova. Než se sem dostanou, udusíš se.“

„A tebe obviní ze žhářství a z vraždy.“

„Neřekl bych. Všichni v Terryho baru slyšeli tvou zlou a krutou poznámku. Vědí, že tvoje manželka u mě pár týdnů bydlela. Dojde jim, že jsi sem přijel proto, aby sis to se mnou vyřídil. Jenomže já jsem v jejich očích ubohej invalidní člověk, co bydlí v sousedství. Komu myslíš, že uvěří? Na čí stranu se asi přidají?

Stačí, když jim řeknu pravdu. Pohádali jsme se. Tys mě napadl a já mám jako důkaz rozbitý nos. Ztratil jsi rovnováhu a spadl do studny. Naneštěstí jsem už odpálil pár náloží a nemohl zabránit nevyhnutelnýmu. Pokoušel jsem se tě zachránit, ale bylo to marný. Jsem totiž mrzák.“

Nakoukl přes okraj a usmál se na Noaha, jehož obličej byl jen bledý ovál vzhlížející vzhůru ze dna staré vyschlé studny. Je to stejně věrohodné jako historka, kterou jsi vylíčil pobřežní hlídce, nemyslíš?“

„Parkere, poslouchej mě chvíli.“

„Na okamžik mě omluv.“ Stiskl tlačítko a vybuchla další nálož. Teď už plameny stravovaly dřevo ze dvou stran budovy a stoupaly k podkroví.

„Přestaň, Parkere,“ vykřikl Noah.

„Ne.“

„Pro Boha živýho!“

„Pro Boha živýho? Nechtěl jsi říct spíš pro Noaha živýho? Myslím, že i Bůh to pochopí a odpustí mi, ať s tebou provedu cokoli. Napadlo mě, že tě zastřelím a tak to rychle skončím. Tvrdil bych, že jsem jednal v sebeobraně, a prošlo by mi to. Ale pak jsem si vzpomněl na děsivé hodiny, kdy jsem se plácal v tom zatraceným moři, než mě někdo zachránil. Vzpomněl jsem si na dny strávené v krutých bolestech v nemocnicích. A tak smrt zastřelením mi připadala příliš milosrdná. Kdybys zemřel rychle, nebylo by to ono. Napadlo mě, že ti uříznu koule a nechám tě vykrvácet, jako to málem potkalo mě. Ale to není příliš elegantní a taky jsem nemohl přijít na vhodnou sebeobhajobu.

Jednou jsem tady seděl a vymýšlel další detektivní příběh s Deckem Caytonem a přistihl se, jak civím na tuhle studnu,“ řekl a luskl prsty. „A dostal jsem nápad. V duchu jsem viděl, jak se snažíš nadechnout, z očí ti tečou slzy a z nosu sopel. Tak mě ta představa vzrušila, že jsem se málem udělal.

Mimochodem, moje výbava funguje docela dobře, díky za optání. Možná se za tebe Maris provdala, ale nikdy nebyla tvoje manželka v pravým slova smyslu. Ty ji totiž vůbec neznáš.

Jo, kde jsem to přestal? Už vím. Požádal jsem jistýho kamaráda tady z ostrova, aby mi zhotovil dálkovej ovladač rozbušek. Je to snadný. Jako když zapaluješ na dálku krb. Roztrousil jsem, že chci spálit čističku. Řízeným požárem.

Jako se tady kdysi pálily třtinový pole. Nenadělá to moc plamenů, zato mraky kouře.“ Teď už byl vzduch prosycený štiplavým pachem.

„Parkere, musíš nás odtud dostat.“

Parker se zasmál. „Já se odtud dostanu snadno. Jsem na kolech. Naopak ty tady patrně zkejsneš.“

Noah to zkusil jinak. „Fajn. Chceš, abych tě poprosil. Tak tě teda prosím. Dostaň mě odtud.“

Parker zakašlal. „Promiň, Noahu. I kdybych chtěl, už je pozdě. Musím zachránit především sám sebe. Připravím se sice o podívanou na tvoji pomalou smrt, ale –“

„Parkere! Nedělej to,“ zaječel Noah. „Prosím. Nenech mě umřít. Co ode mě chceš slyšet?“

Parker se zadíval do studny. Rysy ve tváři mu náhle ztvrdly, z hlasu se mu vytratil humorný přídech. „Řekni, že toho lituješ.“

Noah přestal vzlykat, ale zatvrzele mlčel. „Znal jsi vůbec pravý jméno Mary Catherine?“

„Copak na tom záleží?“

„Jmenovala se Sheila. Mohl bys aspoň vědět, jak se jmenuje holka, která potratila tvý dítě.“

„Žádný dítě. To byl jen ženskej trik. Past.“

„Takže jsi o tom věděl,“ řekl chraplavě Parker. „Myslel jsem si to.“

„To je stará záležitost, Parkere.“

„Omyl. Je aktuální. Jestli se odtud chceš dostat živej, přiznej, že jsi srazil Mary Catherine z paluby do moře a neudělal nic, absolutně nic, abys ji zachránil.“

Noah mlčel. Parker položil ruce na kola a chystal se křeslo otočit. „Tak ahoj.“

„Počkej! Tak dobře. To, co se stalo Mary Catherine –“

„Sheile.“

„Tak Sheile. Co se stalo Sheile, byla moje vina.“

„A mně. Schválně jsi mě přejel lodí.“

„Ano.“

„Řekni to ty.“

„Schválně jsem tě přejel lodí.“

„Proč?“

„Chtěl… chtěl jsem tě zabít, aby to vypadalo jako nehoda. Potřeboval jsem se tě zbavit.“

„Abych ti nepřekážel v kariéře.“

„Přesně tak.“

„Ze stejnýho důvodu jsi zabil Daniela Matherlyho?“

„Táhni k čertu!“

„Zabil jsi ho, je to tak?“ zařval na něj Parker. „Přiznej se, nebo tě nechám udusit, ty zasranej hajzle. Jestli se dřív neutopíš ve vlastních chcankách.“

„Já… já…“

„Jak jsi navlíkl ten pád, Noahu?“

„Provokoval jsem ho. Tím jeho židovským přítelem. Dostal vztek, vrhl se na mě. Uhnul jsem a –“

„Strčil jsi do něho.“

„No…“

„Řekni to!“

Noah, zřejmě už zoufalý, vykřikl ze všech sil: „Strčil jsem do něho. Nemusel, ale chtěl jsem mít jistotu.“

Parker se rozkašlal, to jak se nadechl kouře. Pálil ho v očích. „Jseš odporná zrůda, Noahu. Lidský odpad. Vrah.“ Lítostivě potřásl hlavou. „Ale nestojíš mi za to, abych tě zabil.“

Parker couvl s křeslem. Noah zachvácený panikou vykřikl jeho jméno z hlubin studny. Byl z dohledu jen chvíli, než dojel pro provaz, který si sem předtím schoval právě pro tuhle příležitost. Zamával jím nad studní, aby jej Noah viděl. „Víš jistě, že tě mám zachránit? Půjdeš do basy, to je ti snad jasný.“

„Hoď ho dolů.“ Natáhl ruku v naléhavém gestu.

„Vím přesně, jak ti je,“ ujistil ho Parker. „Tenkrát jsem věděl, že mám nohy na padrť. Přál jsem si cokoli, co by mě zbavilo bolesti. Cokoli, kromě smrti. Myslel jsem, že si přeju zemřít. Ale když mě ti rybáři zachránili, držel jsem se života zuby nehty.“

Spustil provaz dolů Noahovi a ten ho horečně popadl. „Omotej si ho několikrát kolem hrudi a pevně uvaž,“ nařizoval Parker.

„Hotovo,“ zavolal Noah, když to udělal. „Vytáhni mě.“ Parker couvl a lano se napjalo. „Připravenej? Jestli najdeš nějaký záchytný body, vzpírej se nohama o stěny.“

„Nemůžu. Kvůli kotníku.“

„Fajn, ale nespěchej. Hlavně ne –“ Chtěl říct „neškubej za lano“. Ale už bylo pozdě.

KAPITOLA 35

V zoufalém úsilí zachránit se Noah prudce zatáhl za provaz. Na to Parker nebyl připravený. Škubnutí ho strhlo z křesla a on přistál v prachu na zemi. „Zatraceně!“

„Co je? Co se stalo? Parkere!“

Několik vteřin zůstal ležet s čelem na dřevěných prknech. Párkrát se zhluboka nadechl. Pak se vzepřel na pažích a píď za pídí přitahoval k okraji studny. Konečně se mohl podívat dolů do studny.

„Strhl jsi mě z křesla.“

„Tak se do něho zase posaď.“

„Uvítám jakýkoli návrh, jak to uskutečnit.“

„Zkrátka něco udělej.“

Noahův hlas poznamenala smrtelná úzkost. I na dně studny musel slyšet zlověstné praskání hořícího dřeva. Kouř rychle houstl.

„Parkere, musíš mě odtud dostat!“

„To nepůjde, kamaráde. Copak nevíš, že jsem mrzák?“ Smutně zavrtěl hlavou. „Přiznávám, že takhle ten příběh skončit neměl. Neusiloval jsem ti o život. Chtěl jsem, abys na vlastní kůži zažil, jaký to je plně si uvědomit vlastní smrtelnost. Zažít tu absolutní hrůzu. Chtěl jsem tě vyděsit, aby ses přiznal k svým zločinům. Chtěl jsem, aby ses plazil v prachu a prosil o život. A to jsi udělal. Tím to mělo skončit.“

Rozesmál se. „Umím si představit, proč jsi zpanikařil, a že máš jedinou snahu, totiž přežít. Ale doufám, že sis zachoval jasnou hlavu a uvědomuješ si ironii situace. Jen si to představ. Já jsem tvoje jediná naděje. Jenomže nemám sílu tě zachránit vzhledem ke zraněním, který jsi mi způsobil. To je silný kafe, co? Škoda, že ani jeden z nás nebude mít příležitost, aby to použil při psaní. Je to druh předem daný ironie, kterou měl profesor Mike Strother tak rád.“

Při zmínce o jejich učiteli jako by se vzdálenost mezi nimi zkrátila. Jejich pohledy se setkaly. Parker tiše promluvil: „Musíš se přiznat ještě k jednomu hříchu, viď, Noahu?“

„Musel jsem být první, Parkere. Musel!“

„Ani jeden z nás se profesoru Strotherovi víc než rok neozval. Veškeré jeho dopisy se mu vracely neotevřené, adresát byl neznámý a on jinou adresu neměl k dispozici. Naše náhlé a nevysvětlitelné zmizení ho zmátlo a mírně urazilo.

Nevěděl, že jsi prodal Poraženého, dokud ten román neuviděl v místním knihkupectví. Samozřejmě okamžitě poznal titul i tvé jméno. Tu knihu si koupil. Byl zvědavý, jak jsi zakončil svůj rukopis. Chtěl zjistit, jestli ses řídil aspoň některými jeho radami. Přirozeně byl pyšný, že jeden z jeho studentů napsal román, o kterém se mluvilo na všech večírcích, v kosmetických salonech, barech a restauracích, román, který se umístil na žebříčku nejprodávanějších knih.“

„Parkere –“

„Jen si představ, jak musel profesor Strother žasnout, když se plný očekávání usadil do křesla, rozsvítil lampu a otevřel román Poražený od Noaha Reeda. A přečetl první stránku mýho rukopisu. Mýho rukopisu, Noahu!“

„To ten dopis!“ zařval Noah. „Strother ti vždycky nadržoval. Odjakživa si myslel, že máš výjimečnej talent. Byl přesvědčenej, že tvůj rukopis je trhák. Napadlo mě, že to zkusím, že si obstarám názor ještě někoho jinýho. Jednou, když jsi nebyl doma, jsem si na tvým počítači vytiskl kopii. Opatřil ji svým názvem a jménem.“

„A když jsi tu knihu prodal, musel ses mě zbavit. Okamžitě. Ještě týž den.“

„Měl jsem to v plánu.“

„Vsadím se, že ti vyrazilo dech, když ses dozvěděl, že jsem zůstal naživu.“

„Zaskočilo mě to, ale nezpanikařil jsem. Rychle jsem zkopíroval svou knihu do tvýho počítače a tvoji k sobě. Nemohl sis dělat nárok na autorský práva, protože jsem tě vylíčil jako násilnickýho šílence.“

„Strother si často pochvaloval tvoje důmyslný dějový zápletky.“

„Náš drahý profesor byl další oříšek. Ale dospěl jsem k závěru, že kdyby mě někdy napadl a pokusil usvědčit, nějak bych…“

„Nějak by ses z toho vykroutil.“

„Zatím se mi to vždycky podařilo.“

„Až do tyhle chvíle.“

„Aspoň budu umírat s vědomím, že zkápneš chvíli po mně. Možná budeš v pekle dřív než já.“

„Myslíš?“

„Určitě se nedokážeš plazit tak rychle, aby ses odtud dostal včas, Parkere.“

„To ne, ale umím docela rychle chodit.“ Pak, zatímco ho Noah sledoval se vzrůstajícím děsem, se Parker vztyčil na kolenou a potom se postavil.

„Ty všivej hajzle –“

„To je krédo Mackensieho Roonea, Noahu,“ prohlásil Parker s úsměvem. „Nechat si poslední dějový zvrat na úplný závěr.“

„Já tě zabiju, Parkere! Sejdeme se v pekle! Já ti –“

„Jste v pořádku, pane Evansi?“ Dovnitř vtrhl šerifův pomocník Dwight Harris, v patách za ním další dva policisté.

„Jsem jen unavený,“ odpověděl Parker. „Jinak v pořádku.“ Stiskl tlačítko na dálkovém ovladači a plameny pohasly.

„Venku stojí hasičský auto. Začínali jsme o vás mít starost.“ Vzápětí zvenčí udeřil s hlasitým plesknutím do zdi proud vody z hadice.

„Já už měl taky mírné obavy,“ řekl Parker. „Tyhle přístroje na výrobu kouře jsou pěkný svinstvo.“

Šerifův pomocník se zadíval na ohořelé zdi. „Oheň vám trochu poškodil budovu.“

„Přežila už horší škodu. Navíc to stálo za to.“

„Máte to?“

„Každé usvědčující slovo.“ Parker si rozhalil košili a odepnul od pasu kalhot malý kazetový magnetofon. Odpojil ho od mikrofonu a podal pomocníkovi šerifa. Nakonec si odtrhl z prsou přilepený mikrofon. „Díky za pomoc, pane Harrisi.“

„Nemusíte mi děkovat. Jsem rád, že jste mi zavolal. Tohle bude nejspíš jedinej případ mý kariéry, kterej stojí za zmínku.“ Podali si ruce.

Noah po celou tu dobu zběsile vykřikoval různé oplzlosti, ale zástupce šerifa mu věnoval pozornost až teď. „Nemůžu se dočkat, až se seznámím s vaším hostem, pane Evansi. Pojďte, vytáhneme ho.“ Harris pokynul svým dvěma kolegům, kteří postávali opodál s provazy.

„Jak se vám tam dole daří, pane Reede? Náčelník policie v Massachusetts si s radostí poslechne upřesněnou výpověď ohledně pádu vašeho tchána. Mimo to se moje oddělení spojilo s floridskou policií.“

Parker se odvrátil, aby ponechal Noaha napospas ďáblovi, jak ho o to naléhavě žádal Mike.

Zarazilo ho, ale nepřekvapilo, když spatřil za vraty čističky svého dávného přítele. Mike byl vždycky po ruce, když ho nejvíc potřeboval.

Vedle něho stála Maris.

Pomocník Harris postřehl, že zaváhal, a přistoupil k němu. „Řítili se sem po silnici v golfovém vozíku. Podařilo se mi je zastavit dřív, než sem mohli vtrhnout a všechno pokazit. Dalo mi hroznou práci je přesvědčit, aby sem nechodili. Báli se o vás.“

„Báli se, že mě Noah zabije?“

„Ne. Že vy zabijete jeho.“

Parker se usmál. „Nechápu, jak je něco takového mohlo napadnout.“

„Ten starej pán mluvil o nějaký zápletce. Prý ji rozluštila tuhle paní Matherlyová.“

„To mě neudivuje.“

Nemotorně, s nejistýma nohama zamířil šouravým krokem po prašné podlaze ven. Mike zřejmě věděl, že ten úsek musí Parker překonat sám, a s pomocí nespěchal. Teprve když se dobelhal až k němu, zeptal se ho, jestli chce přivézt křeslo. „Díky, Mikeu.“

Mike došel pro křeslo. Maris nehnutě stála a užasle na něj zírala.

„Tys myslela, že jsem ochrnutý?“ Přikývla.

„Počítal jsem s tím a nehodlal tě přesvědčovat o opaku. Aby tohle vyšlo, musel si to myslet i Noah.“ Usoudil, že teď jí může říct úplně všechno. „Většinou se pohybuju na křesle. Tohle je můj maximální výkon. Lepší už to nebude.“

Po tváři jí zvolna stekla slza. „Mně to nevadí. Nikdy mi to nevadilo.“

„Ta sklenice se světluškami byl nejkrásnější dárek, jaký jsem kdy dostal.“ Hladil ji po zádech v dozvucích milování. „Se svatojánskými broučky.“

Zasmál se. „Učíš se rychle. S nepatrnou pomocí by z tebe mohla být první dáma Jihu.“

„Celá ta noc byla krásná. Velice krásná. Ale dnešní ji předčila.“

„Maris, to následující ráno –“

„Mlč. Teď už chápu, proč jsi musel být na mě tak zlý.“

„Opravdu?“

„Potřeboval ses mě zbavit, než sem přilákáš Noaha.“

Zvedl jí prstem bradu, aby jí viděl do očí. „Ale tys věděla, že jsem tě k tomu využil.“

„Podle původního plánu nás měl přistihnout právě takhle.“

Přejel pohledem jejich propletená těla. „Jo.“

„Ale od toho jsi upustil, když ses do mě zamiloval. Nechtěls mě vystavit tak nechutné scéně, nedokázal jsi to. A tak jsi byl na mě vědomě zlý, abys mě toho ušetřil. Musel jsi mě odtud nějak dostat.“

Pohladil ji po tváři. „Tvůj důvtip mě přímo děsí.“

„Takže mám pravdu?“

„Do puntíku. Zvlášť pokud jde o to zamilování.“

„Vážně ses do mě zamiloval?“

„Jsem do tebe zamilovaný.“ Přitáhl si její obličej a políbil ji způsobem, který ji zbavil jakýchkoli pochyb.

„Něčemu ale pořád nerozumím,“ řekla, když od ní konečně oddálil tvář. „Sice jsme se dohodli, že o tom dneska nebudeme mluvit, ale chci si ujasnit jednu věc.“

Domluvili se, že ten večer se nebudou zabývat událostmi uplynulých dní. Čekají je měsíce, možná i roky právních jednání, než soud zprostí Parkera viny a odsoudí Noaha za spáchané zločiny. Ona musí řídit nakladatelství a on musí psát. Zatím nevěděli, jak rozdělí čas mezi New Yorkem a ostrovem Svaté Anny. Maris bude ještě dlouho truchlit pro svého otce, zatímco Parker zváží, jestli má odhalit svým fanouškům pravou totožnost Mackensieho Roonea. Budou muset vyřešit ještě spoustu dalších věcí, ale zavázali se, že je vyřeší k oboustranné spokojenosti.

Nicméně se shodli, že zítřejší den začíná až při východu slunce a že si zaslouží, aby se dnešní noc věnovali výhradně jeden druhému.

„Nechci, aby s námi byl Noah v posteli,“ namítl.

„Já taky ne. A souhlasím s tebou. Ale tohle se ho vlastně ani netýká.“

„Tak dobře. Až si to ujasníš, rád bych se zase věnoval tomu, co jsme dělali předtím.“

„Slibuju,“ usmála se. „Mike zjistil, že Poražený je ve skutečnosti tvoje kniha s Noahovým názvem.“

„Správně.“

„A pokoušel se s tebou spojit, aby tě požádal o vysvětlení.“

„Trvalo mu téměř rok, než mě našel. Do té doby se ten román objevil na pultech v paperbackovém vydání.“

„Proč tehdy Noaha neobvinil?“

„Protože jsem vyhrožoval, že ho zabiju, jestli to udělá.“

„Ale proč?“

„Byl jsem v příšerném stavu, Maris. Bývalý vězeň, který vypadal jako žebrák, a stejným stylem žil. Byl jsem odkázaný jen na kolečkové křeslo. Chodit jsem dokázal až po předlouhé fyzikální terapii. Když mě Mike našel, byl jsem na dně, závislý na lécích.“ Vzdorně zavrtěl hlavou. „V tak zuboženém stavu jsem se odmítl jen postavit vedle Noaha, který se vyhříval na výsluní slávy.“

„A přisvojil si úspěch, který patřil tobě.“

„Chtěl jsem počkat, dokud nezískám sebevědomí.“

„A úspěch.“

„Ten taky. Chtěl jsem ho napadnout jako rovný rovného, až budu moct předložit nějaké důkazy, na jejichž základě bych uplatnil nárok na autorství jeho domnělé práce. Věděl jsem, že to může trvat roky, ale byl jsem ochoten čekat.“

„Divím se, že s tím Mike souhlasil.“

„Nesouhlasil. Jen mi ustoupil.“

„Čím jsi mu pohrozil?“

„Přísahal jsem, že do smrti už nenapíšu ani slovíčko.“

„A to ho vystrašilo.“

Uspokojena jeho odpovědí se mu pomalu vyhoupla na klín a nohama mu sevřela boky. Se spokojeným zamručením do ní pomalu vnikl a pak pohyby postupně zrychloval.

„Hmm… Máte výjimečné nadání, pane Evansi.“

„Jo. A taky umím napsat docela slušnou knihu.“

Napřímila se, rukou mu zajela mezi nohy a pohladila ho po spodní straně penisu. Tlumeně zaklel. „I vy jste poměrně talentovaná, paní Matherlyová. Kde jste se to naučila?“

„Četla jsem to v jedné vaší knize.“

„Sakra, já jsem fakt dobrej.“

Dráždila ho tak dlouho, dokud ji pevně nesevřel v náručí. Pak ji uchopil v pasu, přitáhl si ji a pronikl do ní co možná nejhlouběji. Přerývané vzdechy zdusil na jejích ňadrech.

Když se konečně uvolnil, hlava mu klesla na polštář. Odhrnula mu zvlhlé vlasy z čela. „Bylo ti hezky?“

„Ještě mi je hezky.“ Uchopil její obličej do dlaní, políbil ji a zašeptal: „Jsme hrozně neopatrní.“

„Mně to nevadí. Chci mít dítě.“

„Taky bych to nějak přežil.“

„Nebo dvě.“

„To už je lepší.“

„Parkere?“

„Hmm?“

„Udělej mi to.“

Byla připravená. Stačilo, aby ji několikrát polaskal špičkami prstů.

Později leželi naproti sobě, hlavy složené na polštáři. Něžně jí přejížděl prsty po šíji. „Poznala jsem tě, už když jsi mě políbil,“ svěřila se mu. „Ten první večer, kdy jsme se setkali.“

Ruka mu strnula v důlku pod jejím hrdlem. Pozvedl k ní oči. „Cože?“

„Proto mě ten polibek tak vyděsil. Protože jsem tě znala. A nejen to. Znala jsem tě dobře. Důvěrně. Strávila jsem s tebou tolik nocí a znovu a znovu pročítala každé tvé slovo. Tvůj román byl jako soukromý milostný dopis. Jako bys ho napsal pro mě. Jenom pro mě.

Když jsi mě políbil, byl to tak známý pocit, jako bys mě předtím líbal už tisíckrát.“ Láskyplně se dotýkala jeho obličeje. „Milovala jsem tě už dávno, Parkere. Celé roky. Ode dne, kdy jsem poprvé přečetla Poraženého.“

Těžce polkl. „Mluvíš s takovým zanícením, Maris… Tys to přesně vystihla,“ prohlásil spokojeně. „Vycítila jsi přesně to, co jsem se snažil předat čtenářům prostřednictvím postav a příběhu. Umíš si představit, jak bylo těžké, abych ti neprozradil, že jsem autorem já? Že ses zamilovala do mě, a ne do Noaha?“

„Proč jsi mi to neřekl?“

„Nemohl jsem. Tehdy ještě ne. A mimo to jsem měl strach, že zklamu tvoje představy.“

Prohrábla mu vlasy. „Překonal jsi je, Parkere. Tys vlastně stvořil moje fantazie. Teď je jenom naplňuješ.“

Políbili se dlouze a vášnivě, a když se od sebe konečně odtrhli, zeptala se ho, jak zněl původní titul knihy.

Prozradil jí ho.

Prohlásila, že se jí líbí mnohem víc.