Meg Cabot

Abandon

1. kapitola

Cokoliv se může stát během mrknutí oka. Úplně cokoliv.

Jedna.

Dva.

Tři.

Mrk.

Dívka se směje s přáteli.

Najednou kráter oddělil zemi. Skrze něj pronikne muž v inkoustově černém voze kovaném v nejhlubších hlubinách pekel taženém hřebci s ocelovými kopyty a očima z plamene.

Předtím než kdokoliv mohl přičet varování, než se dívka mohla otočit a utéct, ty hromová kopyta běžela přímo na ni.

Ta dívka už se nesmála. Místo toho začala křičet.

Je moc pozdě. Muž se vyklonil z inkoustově černého vozu, chytil ji kolem pasu a stáhnul ji do kráteru spolu s ním.

Život, který doposud znala, už nikdy nebyl stejný.

Nemusíte se o ni vůbec bát.

Je to jen postava z knížky. Její jméno bylo Persefona a byla unesena Hádem, bohem mrtvých, aby s ním žila v Podsvětí, jak Řekové vysvětlili během změn dob. Takto je znán původní mýtus.

Ale co se stalo mě? To není mýtus.

Před pár dny, kdybyste mi řekli nějaký příběh o ženě, která by šla bydlet s mužem do jeho paláce v Podsvětí na šest měsíců v roce, nejspíše bych se začala smát. Myslíte, že ta dívka má problémy? Řeknu vám, co je problémem: já. Větší než Persefona.

Hlavně teď, potom co se stalo minulou noc na hřbitově. Tím myslím, co se skutečně stalo.

Samozřejmě si policie myslím, že to vím. Stejně tak jako všichni ve škole. I všichni na ostrově, jak to tak vypadá, mají nějakou svou teorii.

To je ten rozdíl mezi nimi a mnou. Oni všichni mají teorii.

Já pravdu.

Takže, koho zajímá, co se stalo Persefoně? V porovnání se mnou, nic.

Persefona měla vlastně štěstí. Protože její matka jí ukázala, jak se vyplatit.

Mě ale nikdo zachránit nepřijde.

Chcete ode mě radu: cokoliv budete dělat?

Nemrkejte.

2. kapitola

Jednou jsem umřela.

Nikdo si není jistý, na jak dlouho to bylo. Byla jsem mimo něco přes hodinu.

Ale byla jsem i podchlazená. To je také důvod, proč mě jakmile mě zahřáli defibrilátory, spolu s dávkou adrenalinu, přivedly zpátky.

Stejně tak to řekl doktor. Já mám jiný názor ohledně toho, proč jsem stále mezi živými.

A to je jedna věc, kterou jsem se naučila nesdílet s lidmi.

Viděli jste světlo?

To je první věc, kterou chce každý vědět, když zjistí, že jste umřeli a vrátili jste se zpátky. To je první věc, na kterou se mě můj sedmnáctiletý bratranec Alex zeptal na maminčině párty dneska večer.

“Viděla jsi světlo?”

Sotva slova opustila Alexovu pusu jeho otec, můj strýc Chris, mu vlepil pohlavek.

“Au,” řekl Alex, když si třel temeno hlavy. “Co je špatného na tom, zeptat se, jestli viděla světlo?”

“Je to hrubé,” řekl strejda Chris stručně. “Nesmíš se na to ptát lidí, kteří zemřeli.”

Lokla jsem si ze sody, kterou jsem držela. Mamka se mě ani nezeptala, jestli chci udělat uvítací párty ve stylu Vítejte na Isla Huesos. Ale co jsem měla říct? Byla z toho tak nadšená. Zřejmě pozvala každého, koho znala ze starých časů, včetně členů rodiny, kteří nás nikdy nenavštívily kromě jejího mladšího bratra, Chrise a nebyly nikde jinde, než v okruhu dvou až čtyř mílí od pobřeží Jižní Floridy, kde se narodily.

Strejda Chris odešel z ostrovů studovat na vysokou, potom se oženil a měl dítě se svou ženou.

“Ale ta nehoda se stala skoro před dvěma lety,” řekl Alex. “Nemůže na to být furt citlivá.” Podíval se na mě. “Pierce,” řekl Alex sarkasticky, “ještě jsi citlivá na to, že jsi umřela a vrátila se skoro před dvěma lety?”

Pokusila jsem se usmát, “Ne, už mi to nevadí,” zalhala jsem.

“Říkal jsem ti to,” řekl Alex svému otci. Ke mně řekl: “Takže, viděla jsi světlo nebo ne?”

Zhluboka jsem se nadechla a odpověděla jsem mu něco, co jsem našla na internetu. “Prakticky všichni z NDE ti řeknou, že když zemřeli, něco uviděli, většinou nějaký druh světla.”

“Co je NDE?” Zeptal se strejda Chris, který se začal drbat na hlavě pod baseballovou čepicí IslaHuesos Bait and Tackle.

“Někdo, kdo má zkušenosti s blízkou smrtí,” vysvětlila jsem. Přála jsem si poškrábat se pod bílými šaty, které mi na dnešní večer máma koupila. Bylo to příliš blízko hrudi. Ale nemyslela jsem si, že by to bylo slušné, i když byli strejda Chris s Alexem z rodiny.

“Aha,” řekl strejda Chris. “NDE. Mám to.”

Četla jsem, že NDE mohou trpět velkými změnami osobnosti a mají potíže vrátit se k životu po… no, po smrti. Pentekostální kazatelé, kteří vstali z mrtvých, ukončili nástup do motorkářských klubů. V kůži odění motorkáři vstali a šli do nejbližšího kostela, aby se znovu narodili.

Myslela jsem, že jsem udělala docela dobře, když jsem vzala všechny věci v potaz.

Ačkoliv, když jsem se probírala složkami z mojí staré školy, které mi byly poslány poté, co bylo rodičům navrženo, aby mi nalezli “Alternativní vzdělávací řešení” což byl jejich zdvořilý způsob, jak oznámit, že jsem byla vyloučena po “incidentu”, co se stal letos na jaře věděla jsem, že by Westport Academy pro dívky nemusela nutně souhlasit s:

Pierce má tendenci uvolnit se. Někdy prostě usne. A když se rozhodne věnovat pozornost, má tendenci být hyperfokalní, ale ne obecně na místě výuky. Wechsler and TOVA navrhují udělat testy.

Ale zvláštní je, že ta zpráva byla napsána v průběhu semestru až po nehodě, více než rok před “incidentem” když jsem měla na starost daleko důležitější věci, než domácí úkoly. Ti pitomci mě dokonce vyhodili ze školní hry, Sněhurka kde jsem byla obsazená jako vedoucí.

Jak že to můj učitel dramatu vysvětlil? Jo, jasně: Vypadala jsem, že se moc ztotožňuju s chudou nemrtvou Sněhurkou.

Opravdu nevím, jak jsem se měla zachovat. Protože kromě té smrti, jsem se také narodila jako bohatá princezna, díky tátovi, je to generální ředitel jedné z největších světových dodavatelů produktů a služeb pro ropu, zemní plyn a vojenský průmysl (každý už slyšel o jeho společnosti. Bylo to často ve zprávách, zvláště v poslední době) a taky jsem tak i vypadala, díky mamce. Zdědila jsem jemnou strukturu kostry, husté tmavé vlasy a široké tmavé oči…

A také jsem zdědila mámino princeznovsky něžné srdce. To je taky to, co mě nakonec zabije.

“Takže, bylo na konci tunelu?” chtěl vědět Alex. “Světlo? To je to, co většinou lidi říkaj.”

“Tvoje sestřenice neodešla do světla,” řekl jeho otec, který vypadal pod baseballovou čepicí ustaraně. “Kdyby šla, nebyla by tu. Tak ji přestaň otravovat.”

“To je v pohodě,” řekla jsem s úsměvem strejdovi Chrisovi. “Nevadí mi odpovídat na tyhle otázky.” Popravdě vadilo. Ale poflakovat se na dvorku se strejdou Chrisem a Alexem bylo daleko lepší, než být uvnitř s partou lidí, které ani neznám. Otočila jsem se k Alexovi a řekla: “Někteří lidé říkají, že viděli světlo. Nikdo neví, co přesně to bylo, ale mají své teorie.”

“Jako co?” zeptal se Alex.

Někde v dálce zaburácel hrom. Nebylo to hlasité.Lidé uvnitř to pravděpodobně ani nemohli slyšet, přes všechen ten smích ašplouchání vody v bazénu a přes máminu hudbu hrající z vnitřních/vnějších reproduktorů, které nebyly tak chytře vymyšlené, aby vypadaly jako kameny.

Ale já to slyšela. Po něm následovalo prasknutí blesku… ne blesk tepla, i když bylo horko, jako v osm hodin na začátku září v jižní Floridě, jako byste se vrátili do Konektikatu v pravé poledne. Ta bouře byla na moři a mířila přímo na nás.

“Nevím,” řekla jsem. Vzpomněla jsem si na některé další věci, které jsem četla. “Někteří z nich si myslí, že světlo je cesta do jiné duchovní dimenze, která je přístupná pouze mrtvým.”

Alex se usmál. “Hustý,” řekl. “Brána do Nebes.”

“Může být,” řekla jsem a pokrčila rameny. “Ale vědci říkají, že světlo je pouze halucinace způsobená rychle stoupajícím množstvím neurotransmiterů v mozku, když umírají.”

Oči strýce Chrise posmutněly.

“Víc se mi líbí Alexovo vysvětlení,” řekl. “To o Nebeské Bráně.”

Nechtěla jsem, aby se strejda Chris cítil špatně.

“Nikdo přesně nevím, co se s námi stane, když umřeme,” řekla jsem rychle.

“Až na vás,” podotknul.

Cítila jsem se ještě nepříjemněji, než kdy jindy v těchto bílých upnutých šatech. Vzhledem k tomu, že to, co jsem viděla, když jsem umřela, nebylo světlo.

Nebylo to ani zdaleka.

Nerada jsem strejdovi Chrisovi lhala. Věděla jsem, že bych o ničem z toho neměla mluvit. Hlavně proto, že mamka chtěla, aby to byl perfektní večer… ale ne jenom dnešek, ale od této chvíle. Opravdu jsem ji nechtěla zklamat. Všechno zařídila, koupila dům za miliony dolarů a létala sem, se svými slavnými přáteli z New Yorku, to tu vyzdobit. Najala si zahradního architekta se šetrným vztahem k životnímu prostředí, který zasadil na zadním dvoře rostliny domácího původu jako ylang-ylang a noční jasmín, takže vzduch stále voněl jako časopisecké vzorky parfémů pro celebrity.

Dokonce mi koupila “beach cruiser” kolo kompletně i s košíkem a zvonkem protože stále ještě nemám řidičák vymalovala mi pokoj na uklidňující levanduli a zapsala mě na stejnou školu, na kterou ona chodila před dvaceti lety.

“Zamiluješ si to, Pierce,” pořád opakovala. “Uvidíš. Začneme úplně znovu. Všechno bude skvělý. Prostě to vím.”

Já zase měla dobrý důvod věřit tomu, že všechno nebude skvělý.

Ale nechala jsem si to pro sebe. Mamka byla hrozně šťastná. Na párty dokonce objednala profesionálního kuchaře, servírovaly se krevetové koktejly, fritované mušle a kuřecí špízy. Dala do bazénu repelentní citrónové svíčky, aby tu nebyli komáři, než zapnula vodopád a dokonce i otevřela francouzské dveře.

“Je tu moc příjemný vítr,” pořád říkala a ignorovala obří bouřkové mraky na celé noční obloze…

Něco na způsobu, jakým byla schopna ignorovat skutečnost, že se odstěhovala zpátky na Isla Huesos podporovat svůj výzkum svých milovaných růžových kolpíků kteří vypadají jako plameňáci, kromě toho že jejich zobáky mají tvar lžíce hned po nejhorší ekologické katastrofě v americké historii, při které jich bylo hodně zabito.

Jo a je jí jasné, že její zvířata milující dcera umřela a nevrátila se docela…normální. A kvůli tomu její manželství s tátou šlo ke dnu. Jejich rozvodové řízení začalo, když jsem byla ještě v nemocnici, ve skutečnosti ho máma vykopla z domu, kvůli tomu, že mě “táhl ke dnu”. Táta šel bydlet do půdního bytu, který je poblíž kancelářské budovy na Manhattanu, kde měl kancelář, a nikdy si nepředstavoval, že za rok a půl bude muset stále volat domů.

“Je mnohem lepší odpustit a zapomenout, Pierce,” říká táta pokaždé, když spolu mluvíme. “Potom se můžete pohnout dál. Tvoje matka se to musí naučit.”

Ale opravdu, termín “odpustit a zapomenout,” nedává smysl. S odpuštění nám nastal problém s bydlením, který není vždy zdravý (stačí se podívat na mé rodiče).

Ale kdybychom zapomenuli, nemohli bychom se poučit z našich chyb.

A to může být smrtící. Kdo to ví lépe, než já?

Takže odpustit? Jistě, tati.

Ale zapomenout?

I kdybych chtěla, tak nemůžu.

Protože je tu někdo, kdo mi to nechce dovolit.

Nedivím se mámě, že čekala, až se vrátí na ostrov, kde se narodila a vyrůstala, i když je nevěřícně teplý, často sužován hurikány, a mohou nebo nemusejí mít mraky s chemickými látkami vlající kolem, stejně tak, jak jsem si představovala peklo, které Pandora vypustila.

Ale pokud, by se mi někdo zmínil, než jsme se přestěhovali, že toto místo v angličtině znamená Ostrov Kostí a proč španělský průzkumník, které to místo našel, ho tak pojmenoval nejspíš bych nesouhlasila odejít s máminým plánem “nového začátku na Isla Huesos”.

Hlavně proto, že je těžké začít na místě, kde potkáš moc osob, které ničí tvůj život stále dokola.

Jen stěží bych to mohla zmínit před mamkou. Skutečnost, že jsem jednou byla na Isla Huesos, mělo být toto velké tajemství (není to špatné tajemství. Jen tajemství mezi námi děvčaty, jak maminka vždycky říkala).

A to proto, že táta nesnáší máminu rodinu, protože cítí (ne do jisté míry oprávněně), že je vyplněn odsouzenými a blázny, není zrovna správný vzor pro své jediné dítě. Mamka mě požádala, abych mu neříkala, že jsem tu byla na výletě a na pohřbu jejího otce, když mi bylo sedm.

Tak jsem jí to slíbila. Co jsem měla vědět? Nikdy bych neřekla…

…hlavně tu část, co se stala po pohřbu na hřbitově. Po pravdě řečeno, nikdy jsem to nemusela nikomu říct, protože babička o tom věděla.

A babička by nikdy nenechala, aby se někomu něco stalo. Hlavně ne její jediné vnučce.

Takže jsem ani neznala nikoho na maminčiné párty, s výjimkou mámy, Alexe a babičky, všichni seděli v jedné řadě vedle sebe na pohřbu dědečka. To bylo před deseti lety, tenkrát, když byl mámin bratr, ještě ve vězení.

Strýc Chris nebyl přizpůsoben životu “venku”. Neměl zřejmě vědět, co dělat, například když jeden ze strávníků přistoupil k doplnění své šampaňské flétny. Místo toho jen řekl: “Ne, děkuji,”. Strýc Chris se chtěl rozplakat. “Mountain Dew!” A trhnul by sklenicí pryč, tak aby mohl vylít šampaňské do bazénu.

“Já nepiju,” Strýc Chris by řekl rozpačitě. “Držel jsem se Mountain Dew.”

“Omlouvám se, pane,” by odpověděl dodavatel a díval by se s hrůzou na rostoucí louži Veuve Clicquot u našich nohou.

Rozhodla jsem se, že mám strýce Chrise ráda, i když táta mě varoval, že by se mohl pustit do temné vlády děsu a pomsty ihned po svém propuštění z vězení.

Ale všechno, co jsem ho kdy viděla dělat, protože jsem se dostala na Isla Huesos kde nyní žije s babičkou, která se zvyšovala v Alexově nepřítomnosti, protože Alexova matka utekla, když byl ještě dítě, potom byl strýc Chris poslán do vězení seděl na gauči a přehnaně sledoval Weather Channel a popíjel Mountain Dew.

Ale Alexův táta mě jedním způsobem děsil: měl ty nejsmutnější oči, jaké jsem kdy viděla.

Možná kromě jedné osoby.

Ale snažila jsem se na něj nemyslet. Stejně jako jsem se snažila nemyslet na mou smrt.

Nicméně spousta lidí mi to neulehčovala.

“Ne každý, kdo umře a vrátí se zpět,” řekla jsem opatrně strýci Chrisovi, “má stejnou zkušenost-“.

Bylo to správné jako říct to, že babička balancuje po schodech na verandu v jejích malých botách na vysokých podpatcích. Na rozdíl od Alexe a strýce Chrise se babička snáz oblékla a měla na sobě průsvitné béžové šaty, a jeden z jejích vlastnoručně pletených šátků.

“Tady jsi, Pierce,” řekla a její hlas zněl nazlobeně. “Co tady děláš? Všichni lidé čekají, až se s tebou potkají. Pojď, chci tě seznámit s Otcem Michaelsem.”

“Oh,” řekl rozzářeně Alex. “Zajímalo by mě, jestli to ví.”

“Co ví?” zeptala se babička s udiveným výrazem.

“Jestli bylo světlo, to co Pierce viděla, když umřela,” řekl Alex. “Vědci říkají, že dostali stejné výsledky v testu u jedinců, kteří neumírali, pomocí drog a elektrod do mozku. Někteří z nich viděli taky světlo.”

“To je to, proč tu stojíte?” zeptala se vyděšeně babička. “Rouháním?”

Potom co jsem umřela a vrátila se zpět, se moje známky postupně zhoršovaly. Takže moje školní poradkyně na Westport Academy for Girls, Mrs. Keeler, doporučila rodičům, aby mi našli nějakou činnost, která by mě bavila mimo školu. Děti, které nejsou ve škole moc úspěšní, bývají úspěšnější v běžném životě, Mrs. Keeler ujišťovala moje rodiče, pokud se objeví něco jiného, do čeho bych se mohla “zapojit”.

Nakonec jsem našla něco mimo školu, v čem bych se mohla “angažovat”. Jednou to skončilo tím, že mě vyhodili z Westport Academy for Girls a skončila jsem tady na Isla Huesos, které někteří nazývají rájem.

Jsem si jistá, že ti, kteří Isla Huesos nazývají rájem, se nikdy nesetkali s mojí babičkou.

“Ne,” řekl se smíchem Alex. “Rouháním bych nazval, že světlo přichází z mezi nohou nové maminky, když rodí nový život. Samozřejmě, kdybychom byli v Hindu, nebylo by to rouhání.”

Babička vypadala, jakoby právě kousla do citrónu.

“No, Alexandře Cabrero,” řekla ostře. “Ale tady nejsi v Hindu. A mohl bys sis uvědomit, že já jsem ten, kdo platí za vrak, kterému říkáte auto. Jestli chcete, aby to tak zůstalo, měl by si přemýšlet o větším respektu vůči mně.”

“Promiňte, madam,” zamumlal Alex a díval se na louži vedle něj, kterou udělal jeho otec poté, co si sundával baseballovou čepici.

Babička se podívala na mě a zdálo se, že se její výraz změkl.

“Teď, Pierce,” řekla. “Proč nejdeš dovnitř a nepozdravíš otce Michaelse? Samozřejmě si ho nebudeš pamatovat z dědečkova pohřbu, protože to bylo, když jsi byla malá, ale on si tě pamatuje a bude šťastný, když se připojíš na naší malé farnosti.”

“Víš co,” řekla jsem. “Necítím se moc dobře.” Ani jsem si nevymýšlela. Teplota začala být tísnivá. “Myslím, že potřebuji na vzduch.”

“Tak pojď dovnitř,” řekla babička znovu s udiveným výrazem. “Tam, kde je vzduch stabilní. Nebo by byl, kdyby tvoje mamka neotevřela všechna okna -”

“Co mám dělat, mami?” mamka se objevila na verandě a vzala si krevetový koktejl z podnosu číšníka. “Ach, Piece, tady jsi. Zajímalo mě, kam ses poděla.” Pak uviděla můj obličej a řekla, “Zlatíčko, jsi v pořádku?”

“Říkala, že potřebuje na čerstvý vzduch,” řekla babička, stále s udiveným výrazem. “Ale ona stoji venku. Co je s ní? Vzala si dneska prášky? Jsi si jistá, že je Pierce připravená vrátit se do školy, Deb? Víš, jaká je. Možná, že -”

“Je v pořádku, mami,” přerušila ji mamka. Ke mně řekla, “Pierce -”

Zvedla jsem hlavu. Mamčiny oči vypadaly tmavší, než je na verandě normální. Vypadala pěkně v jejích bílých jeansech a ve volném hedvábném topu. Vypadala perfektně. Vše bylo perfektní. Vypadalo to, že vše bude skvělé.

“Už musím jít,” řekla jsem a snažila se udržet panický vzlyk v hrdle.

“Běž, zlato,” řekla mamka, sehnula se a sáhla mi na čelo, jestli nemám teplotu. Byla cítit jako vždycky, její parfém a něco jako mamka. Její dlouhé tmavé vlasy překryly moje nahé rameno, když mě políbila. “To je v pořádku. Hlavně nezapomeň rozsvítit světla na kole, aby tě lidé viděli.”

“Co?” babička zněla nedůvěřivě. “Ty ji prostě necháš odjet na kole? Ale vždyť je party teprve v půlce. Její party.”

Mamka ji ignorovala.

“Nikde se nezastavuj,” řekla mi. “Zůstaň na kole.”

Otočila jsem se, aniž bych něco řekla Alexovi a strýci Chrisovi, kteří na mě udiveně zírali, a vydala jsem se hned ke straně nádvoří, kde stálo moje kolo. Ani jsem se neotočila.

“A Pierce?” zavolala mamka za mnou.

Moje ramena se napjala. Co když to, co babička řekla, změnilo její názor?

Ale vše co dodala, bylo, “Ať ti to dlouho netrvá. Bouřka se blíží.”

3. kapitola

Každý chce věřit, že něco něco velkého na ně čeká na druhé straně.

Ráj.

Valhala. Nebe. Jejich další ne tak hrozný život.

To jenom, že jsem byla na druhé straně. Takže vím, co tam je.

A není to ráj. Alespoň ne hned.

Je pravda, že jsem to musela snášet sama, protože něco dobrého se stalo jenom pár lidem, se kterými jsem toto sdílela.

Takže někdy jsem se dostala ven dřív, než jsem řekla nebo udělala něco, čeho bych litovala. V opačném případě se stane něco špatného.

On se stane.

Mamka rozuměla. Ne samozřejmě ne o něm o něm samozřejmě nevěděla ale o mé potřebě dostat se pryč.

Hrnula jsem se z kopce od našeho domu, vítr ve vlasech mě chladil, vše na co jsem dokázala myslet, byla babička.

“Muž? Jaký muž?”

To je to, co babička řekla druhý den u jejího domu, když jsem vstala z gauče, kde jsem sledovala Weather Channel se strejdou Chrisem, a následovala jsem ji do kuchyně a zeptala jsem se jí na dědečkův pohřeb… přesněji řečeno, co se stalo po něm.

“Vždyť víš,” řekla jsem. “Muž, o kterém jsem ti řekla. Ten s tím ptákem.”

Nikdy jsme o tom neměly šanci znovu mluvit. Ne ode dne, kdy se to stalo. Nejen, že ten den to mělo být tajemství jen mezi námi děvčaty, máma a já babička a já jsme nikdy nebyly samy v jedné místnosti, díky taťkovi.

Jak roky plynuli, s tím, co se vlastně toho dne na hřbitově stalo, se začal stávat spíše sen. Možná to byl jen sen. Stejně, jak by se to mohlo stát? Bylo to nemožné.

Dokud jsem neumřela.

A neuvědomila jsem si, že to, co se stalo tenkrát na hřbitově, nejen že nebyl sen, ale byla to mimořádně důležitá věc, která se nikdy dříve v mém životě nestala. No, dokud se mi nezastavilo srdce.

“Jdi ven a běž si na chvíli hrát,” řekla mi babička. “Tvoje mamka má plné ruce práce. Přijď, až to budeme mít hotové.”

Ona a máma byly po pohřbu na hřbitově v kostelníkově kanceláři, kvůli poslednímu papírování ohledně dědečkova hrobu.

Možná jsem byla trochu neposedná. Myslím, že jsem něčím klepala na kostelníkově stole. Ani bych se nedivila. Stejně jako můj bratranec Alex, který tam taky byl, jsem se dožadovala pozornosti.

Na rozdíl od Alexe, můj problém měl nicméně následek být těžce pod dohledem. Protože jsem byla malá holka, a do jakých problémů se může dívka dostat?

Vzpomínám si na mamku, jak vzhlédla od papírů, které pomáhala babičce vyplnit. Usmála se na mě přes slzy.

“To je v pořádku, zlato,” řekla. “Běž ven. Jen zůstaň blízko. Bude to v pořádku.”

Zůstala jsem blízko. Tehdy jsem mamku poslouchala.

Našla jsem holubici dvanáct metrů nebo tak nějak od hřbitovní kostelníkovi kanceláře. Kulhala na cestě mezi hroby, jedno křídlo táhla za sebou, zřejmě bylo zlomené. Okamžitě jsem ji začala honit a chytat, abych ji odnesla zpátky mamce, ona bude vědět, co má udělat, aby jí pomohla. Milovala ptáky.

Ale přestala jsem dělat horší věci. Pták panikařil a napůl vyletěl, napůl vyskočil do strany na nejbližší kryptu a narazil do cihel.

Pak už jen holubice ležela. Když jsem k ní přiběhla, s hrůzou jsem si uvědomila, že je mrtvá.

Samozřejmě jsem se dala do pláče. Už jsem se cítila dost smutně, vzhledem k tomu, že jsem zrovna byla na dědečkově pohřbu, se kterým jsem se nikdy nesetkala, než jsem byla vyhoštěna z kostelníkovy kanceláře pro mou nevychovanost. A teď tohle?

Tohle je muž, který přišel na cestu. Pro mě, na první pohled, se zdálo, že je neuvěřitelně vysoký, téměř obrovský, i když poklekl vedle mě a zeptal se, proč jsem plakala.

Když se podívám zpátky, uvědomuju si, že byl v mladistvém věku, vůbec sotva muž. Ale jak byl vysoký a oblečený v černém, zdál se mi starší, než byl.

“Jen jsem se s-snažila pomoc,” řekla jsem a ta věta téměř nedávala smysl přes mé vzlyky. “Ublížila si. Pak jsem ji vyděsila a ještě se to zhoršilo. Teď je mrtvá. Byla to n-n-nehoda.”

“Samozřejmě že byla,” řekl a natáhl se vzít ochablé křehké tělo do jedné ruky.

“Já nechci jít do pekla,” naříkala jsem.

“Kdo řekl, že půjdeš do pekla?” zeptal se zmateně.

“Tam přece chodí vrazi,” informovala jsem ho se slzami v očích. “Říkala to babička.”

“No, ale ty nejsi vrah,” ujistil mě. “A myslím, že máš ještě dost času, dělat si starosti s tím, kam po smrti půjdeš.”

Neměla jsem mluvit s cizími lidmi. Moji rodiče mi to vtloukali do hlavy.

Když ale tenhle cizinec vypadal tak mile. A moje mamka byla teprve na cestě, v kanceláři. Byla jsem si jistá, že jsem v bezpečí.

“Neměli bychom pro ni najít rakvičku?” zeptala jsem se a ukázala na ptáčka. Byla jsem na roztržení s vědomostmi, které jsem se dozvěděla odpoledne na pohřbu. “Když zemřeme, měli bychom se dostat do rakve a nikdo nás už nikdy neuvidí.”

“Někteří z nás,” odpověděl cizinec suše. “Ne všichni z nás. A ano, měli bychom ji dát do rakvičky. Nebo bych jí mohl dát zase život. Co bys radši?”

“Není možné ji vrátit život,” řekla jsem a překvapená otázkou jsem zapomněla na slzy. On zatím hýčkal ptáčka, který byl určitě mrtvý. Jeho hlava mu visela přes okraj prstů, měl zlomený krk. “Nikdo nemůže.”

“Já můžu,” řekl. “Jestli chceš.”

“Ano, prosím,” zašeptala jsem a on přejel rukou po ptáčkovi. O vteřinu později se ptáčkova hlava prudce zvedla, rychlostí oka vzlétl z rukou, jeho křídla prorazila vzduch a odletěl do jasně modré oblohy.

Byla jsem tak nadšená, že jsem zakřičela: “Udělej to znovu!”

“Nemůžu,” řekl a vstával na nohy. “Už je pryč.”

Myslela jsem na to a pak jsem ho vzala za ruku a začala tahat. “Můžeš i s mým dědou? Oni ho tam prostě -” ukázala jsem na kryptu na opačné straně hřbitova.

Vlídně řekl. “Ne, je mi líto.”

“Ale já chci, aby maminka byla šťastná. A babička taky. Prosím? Zabere ti to jenom chvilku -”

“Ne,” znovu řekl a začal vypadat znepokojen. Poklekl vedle mě ještě jednou. “Jak se jmenuješ?”

“Pierce,” řekla jsem. “Ale -”

“No, Pierce,” řekl. Jeho oči, všimla jsem si, měli barvu jako moje ostří na bruslích na led v Connecticutu. “Tvůj dědeček by byl na tebe hrdý. Ale je nejlepší nechat ho tam, kde je. Mohlo by to vystrašit tvou mamku a babičku, kdyby ho znovu viděli chodit poté, co už byl pohřben, nemyslíš?”

To mě nenapadlo, ale asi měl pravdu.

To bylo, když mě babička šla hledat. A pak ji muž uviděl. Už se museli někdy vidět před tím, než si vyměnili zdvořilosti “Dobré odpoledne”, se muž ke mně otočil a rozloučil se se mnou a odešel.

“Pierce,” řekla babička, když ke mně došla. “Víš, kdo to byl?”

“Ne,” řekla jsem. A řekla jsem jí vše o něm, co jsem věděla, včetně zázraku, který udělal.

“A líbil se ti?” zeptala se mě babička, když jsem dokončila vyprávění.

“Nevím,” zopakovala jsem zmatená její otázkou. On zařídil, aby se mrtvý pták znovu vrátil. Ale odmítl to udělat i pro dědečka. Takže to byl problém.

Babička se usmála poprvé za celý den.

“Budeš,” řekla.

Pak mě vzala za ruku a vedla mě zpátky do auta, kde už čekali mamka s Alexem.

Vzpomněla jsem si, že jsem se ohlédla. Nebyly nikde žádné stopy po tom muži, jen šarlatové listy z pokroucených černých větví Ohňového stromu, které visely jako baldachýn nad hlavou, celé červené jako petardy na jasně modré obloze…

Ale teď, jako všichni, bych řekla o tom, co jsem viděla po smrti ne světlo, ale muže babička trvala na tom, že jsem si to všechno představovala.

“Samozřejmě, že nebyl žádny muž na hřbitově a nepřivedl žádného ptáka z mrtvých,” řekla druhý den v kuchyni a zavrtěla hlavou. “Kdo kdy něco takového slyšel? Víš, Pierce, bojím se o tebe. Pořád sníš…a od té nehody, se to jen zhoršuje. A nemysli si, že to na tobě nebude vidět. Vzhled tvé matky a mozek, a vidíš, co se jí stalo? Všechno bylo v pořádku, dokud se nějaký pan Prachatý nerozhodne, že nechá své dítě utopit -”

“Babi,” řekla jsem a snažila se ještě udržet svůj hlas. “Jak můžeš říct, že tam žádný muž nebyl, když ses mě sama ptala -”

“Opravdu doufám, že ti škola vyjde vstříc, Pierce,” přerušila mě babička. “Protože se ti určitě podařilo spálit za sebou nějaké mosty, že?” Vrazila mi podnos se sendviči do rukou. “Teď je odnes svému strýci, než umře hlady. Ještě nic od snídaně nejedl od.”

Opustila jsem dům po donesení sendvičů, samozřejmě a vyrazila jsem na kole domů. Cítila jsem se, jako by si mi mělo něco stát. Hrozné věci, po kterých si myslím, že jsem se zbláznila. Bylo lepší, když jsem odešla, než se to ještě zhoršilo.

Dokud neukázal on.

Teď jsem jela na kole znovu, jenže tentokrát jsem šlapala bezmyšlenkovitě. Akorát jsem se musela dostat pryč…od babičky. Od otázek. Od šplouchání vodopádu do bazénu…hlavně od toho bazénu…

Na rozdíl od “incidentu” vloni na jaře ve staré škole, to byla moje chyba. Zakopla jsem o vlastní šátek a bouchla jsem se do hlavy, než jsem spadla do hlubin bazénu zpátky v Connecticutu.

Snažila jsem se zachránit ptáka…ano, dalšího.

Ten ptáček přežil, dokonce bez pomoci cizince ze hřbitova z Isla Huesos.

Nebylo to takové štěstí.

Teplota vody, když jsem tam spadla, byla tak ochromující jako rána, kterou jsem obdržela do zadní části hlavy. Můj zimní kabát a boty rychle nasákli vodou, takže moje ruce i nohy byli tak těžké, že jsem nemohla ani zvednout, natož plavat. Těžké zastřešovací plátno, které taťka zapomněl zabezpečit, se okolo mě omotalo a škrtilo jako obětí krajty.

Bylo to pro mě ještě vždy daleko od bezpečnostního žebříku nebo schodů, abych k nim mohla doplavat s mým oblečením a vším tím plátnem, co mě táhlo dolů. I kdyby se mi podařilo udělat pár kroků, pochybuji, že bych měla sílu dostat se sama nahoru.

Ale snažila jsem se, jak nejvíce jsem mohla. Je neuvěřitelné, co patnáct yardů, i když se subdurálním hematomem, může udělat, když se zoufale snažíte zůstat naživu.

Taťka měl zrovna telekonferenci ve své pracovně, na druhé straně našeho domu. Zapomněl, že mamka pracuje na dokončení své dizertační práce o páření růžových kuplíků, že nejsem u své nejlepší kamarádky Hannah nebo v útulku, a že hospodyně má den volna.

Stejně jako se zapomněl někomu zmínit, že pár kovových nýtů, které drželo střechu přes bazén na místě, přes zimu zrezivělo.

Ne že by to něco změnilo aspoň pro mě kdyby si na něco z toho taťka vzpomněl nebo měl vypnutý telefon. Stejně jsem neměla šanci křičet. Topení se, se ve skutečném životě děje úplně jinak, než ve filmu. Od doby, kdy jsem si pohmoždila hlavu, jsem měla jenom jeden problém. Váha celé té vody, kterou jsem reflexivně z podchlazení polykala byl únor v Nové Anglii způsobila, že moje tělo kleslo ke dnu bazénu jako nějaký kámen.

Po počáteční panice a bolesti, byl dole vlastně docela klid. Jediné co jsem mohla slyšet, byl můj tep a bublinky vycházející z hrdla…a oboje postupně sláblo a vzdalovalo se.

V tu dobu jsem to nevěděla, protože jsem umírala.

Odpolední světlo prosvítající skrz listy na hladině bazénu vytvářelo překrásné vzory na dně bazénu okolo mě. To mi připomnělo, jak sluneční paprsky pronikají skrz barevná skla v oknech kostela, když se konal pohřeb dědečka. I když jsem o tom nesměla mluvit, nikdy jsem nezapomněla na ten den, nebo jak maminka s babičkou celou dobu vzlykaly…

Také jsem nikdy nezapomněla, jak mě babička držela za ruku a později mě vedla ze hřbitova a jak červené květy na větvích stromu poinciana vypadaly nad našimi hlavami…

…červené jako střapce na koncích mé šály, která mi plavala okolo hlavy, jak jsem umírala na dně našeho bazénu.

Možná to je důvod, proč jsem je viděla znovu, když jsem odjížděla z párty ne střapce samozřejmě, poincianové květy a stiskla jsem brzdy na kole.

Neuvědomila jsem si, že jsem jela tam, kde je hřbitov. Nohy mě tam vezli nevědomky.

Samozřejmě jsem věděla proč. Nebylo to poprvé, co se mi to stalo.

Jela jsem přes hřbitov více než jednou od doby co jsme přijely na Isla Huesos mamka mi dokonce dala malou “orientační” prohlídku potom, co jsem přijela. Protože všechny rakve byly v nadzemních kryptách nebo sklepeních, hřbitov se stal jedním z nejlepších destinací na ostrově. Ukazuje se, že když pohřbíte těla na místě, na kterém jsou často hurikány, všichni kostlivci vyskočí ze země. Pak naleznete své blízké, jak visí na stromech a plotech nebo dokonce na pláži, jako někde v hororu.

“To je důvod,” oznámila mi mamka, “proč španělští průzkumníci, kteří objevili tento ostrov, ho nazvali Isla Huesos Ostrov Kostí. Když sem přišli, byl pokryt lidskými kostmi, nejspíš z bouře, která vyplavila indiánské pohřebiště.”

Ale i když jsem jela po hřbitově několikrát od mého příjezdu, nikdy jsem nemohla najít ten strom, který jsem viděla, když mi bylo sedm. Až do noci, kdy se konala párty.

Což byl důvod, pro jsem to udělala.

“Nikde se nezastavuj,” řekla mamka. “Zůstaň na kole,” řekla. “Bouřka se blíží.”

A teď, když jsem stála pod stromem poinciana, jsem mohla vidět, že bouřka opravdu jde naším směrem, jak mamka říkala.

Bylo to něco mnohem, mnohem horšího.

Většina květů ze stromu opadala na zem. Suché a uschlé leželi kolem mé nohy jako červený koberec, šeptající jeden druhému, jak se vítr zvednul a rozptýlil je dál po zpevněné cestě.

Krypta pod stromem se na pohled moc nelišila od doby, co měl dědeček pohřeb. Omítka opadávající na místech odhalovala cihly, které byly rudé, jako květy u mých nohou.

Hlavní rozdíl byl, že teď tam bylo vidět vytesané jméno velkými písmeny nad vchodem do sklepení.

Žádné datum. Jenom jméno. HEYDEN.

Když mi bylo sedm, tak jsem si toho jména nevšimla. Měla jsem mnoho dalších věcí na přemýšlení.

I když jsem v minulém týdnu jela přes hřbitov tolikrát, nikdy jsem nezahnula za ten strom. Až do dneška.

“Nebyl skutečný, Pierce”

Nebyla to jenom babička, kdo mi to druhý den v její kuchyni řekl, ale i všichni psychiatři, ke kterým mě mí ubozí rodičové dovlekli po nehodě, protože nemohli uvěřit zprávám od mých učitelů, že jejich milovaná dcera nevystupovala na nadprůměrné nebo průměrné úrovni.

U pacientů, kteří ztratili elektrickou aktivitu v jejich srdci či mozku na jakoukoliv dlouhou dobu, je velmi časté, že viděli nějaké halucinace, když nebyli při sobě.

Ale pro mé duševní zdraví bylo důležité, že mi řekli, že to byl jen sen.

Ano, bylo to velmi realistické. Ale neviděla jsem věci, které jsem četla v knihách ve škole, nebo viděla v televizi, nebo možná viděla o několik let dříve. I když jsem nikdy nikomu z nich neřekla, co jsem viděla na hřbitově ve vizi, kterou jsem viděla během mé zkušenosti s blízkou smrtí.

Bylo důležité také mít na paměti, jaká byla skutečnost. Zatím, co se to stalo, jsem nebyla schopna ovládat své jednání. Bylo to to, co bylo známé jako denní snění. Kdyby to, co se mi stalo, bylo reálné, nebyla bych schopna utéci mému vězniteli.

Takže jsem se neměla vůbec čeho bát. Nevrátí se pro mě. Protože byl pouze výplod mé fantazie.

Měla jsem se posadit naproti psychiatrům a přikývnout. Měli pravdu. Samozřejmě že měli.

Ale uvnitř jsem se cítila, tak…

…omlouvám se za ně.

Vzhledem k tomu, že stěna za stoly těch doktorů byly plny tolika zarámovaných diplomů a titulů některé z nich byli ze školy Ivy League, na kterou se moji rodiče někdy zoufale snažili dostat.

A to bylo nejsmutnější ze všeho. Protože rodiče neviděli, že na tom nezáleží.

A ti doktoři neměli ani nejmenší ponětí, o čem mluví.

Protože jsem měla pravdu. Vždy jsem ji měla. Jak jsem stála před kryptou pod stromem poinciana, rozepnula jsem si prvních pár knoflíčků na příliš těsných šatech, které mi mamka navrhla, abych si je vzala na párty, a stiskla jsem prsty proti nim. Mohla jsem to vytáhnout před kterýmkoliv z těchto úřadů, ukázala bych se tam a řekla bych jim: “Denní snění? Opravdu? A co povíte na toto pan Doktor?

Ale nikdy jsem to neudělala. Prostě jsem to měla zastrčené někde v koutě.

Protože přestože mi nevěřili se mi všichni doktoři snažili pomoci. Zdáli se tak milý.

Nechtěla jsem, aby se jim stalo něco špatného.

A tvrdě jsem zjistila, že špatné věci se stanou lidem, kteří se starají o můj krk.

Takže potom jsem to nikomu neukázala. Ani babičce, když mi to říkala u ní v kuchyni. Ne že by to byl pro ni nějaký rozdíl.

Nebyl, dokud jsem nestála před kryptou, kde jsme se setkali, než jsem si uvědomila, že jsem to já, kdo dělá ty špatné věci.

Protože jsem se vrátila. Ne jenom ze smrti, ale i na místo, kde to všechno začalo.

Co jsem tam vlastně ještě dělala? Byla jsem blázen, jak všichni v Connecticutu říkali, že jsem? Sama jsem byla po setmění na hřbitově. Potřebovala jsem se dostat pryč. Musela jsem běžet. Všechny chloupky na těle mi říkaly, abych běžela.

Samozřejmě už ale bylo pozdě. Protože někdo přicházel, vyschlé květy drtil pod nohama, jak se blížil.

Kosti. To je to, co znělo jako křupání květů. Lámání malých kostí.

Ach, Bože. Mami, proč jsi mi říkala ten příběh? Proč jsem nemohla mít normální matku, která říká pohádky o vílách kmotřičkách a skleněných střevících, místo příběhů o kosterních pozůstatcích pokrývajících pláž?

Ani jsem se nemusela otočit, abych věděla, kdo to byl. Věděla jsem. Samozřejmě, že jsem věděla.

Výkřik, který jsem vydala, když jsem se ve skutečnosti otočila a viděla jeho tvář, byl dostatečně hlasitý, aby vzbudil mrtvého.

4. kapitola

Vypadal stejně šokovaně, jako jsem se já cítila, “Co tady děláš?”

Jeho hlas zněl jako hrom, který jsem slyšela pokaždé, když se zablesklo nad vrcholky palem, kde se srážely šedé mraky.

Snažila jsem se něco říct, ale jediné, co ze mě vyšlo, byl vzduch.

No, tohle nebylo až tak překvapivé. I když část mě věděla už od chvíle, kdy mamka řekla Isla Huesos, že tento okamžik přijde. Že tento okamžik se už blíží. Myslím, že jsem doufala v to, abych už to měla za sebou. Proč jinak by hlava pořád říkala: nohy na pedál, směr hřbitov?

Ne moje hlava. Moje srdce. Že čtyři palce dlouhou jehlu mi vrazili do hrudi? Způsobili, že moje srdce začalo znovu bít.

Ale to neznamená, že není rozbité.

Po vyčistění krku, jsem se snažila znovu. Doufala jsem, že si nevšiml, jak se mi pod sukní klepají kolena.

“Já…Já omlouvám se,” řekla jsem. “Za ten křik. Vyděsil jsi mě. Nebyla jsem…já jsem…moje máma a já jsme se sem přistěhovaly.” Poslední věta ze mě nesouvisle vyskočila. “Na Isla Huesos. Chce tu začít znovu, protože…no, však víš.”

Můj hlas se vytratil. Nelíbilo se mi mluvit o tom, co se stalo v mé staré škole ve Westportu.

A jaký mělo smysl mu to říkat? Byl tam.

Jen na mě zíral. Z jeho výrazu jsem si byla jistá, že mě nerad vidí. Samozřejmě, vždyť jsem mu zakřičela do obličeje. Lidem se takové věci nelíbí. Hlavně klukům, což si dokážu přestavit.

“Není to moje chyba,” dodala jsem. Srdce mi v hrudi bilo tak silně, že jsem stěží slyšela vítr, který stále míchal s palmovými listy nad hlavou, nebo cvrčky a cikády mezi kryptami, které vrhaly stíny všude okolo nás. “Chce zachránit ptáky. Co jsem měla asi tak říct?”

Můj hlas nezněl vůbec jako můj. No, není divu. Která dívka by byla schopná normálně mluvit s někým jako on, když na ní zíral? Byl tak vysoký šest stop čtyři nebo pět, skoro o hlavu vyšší než já a jeho bicepsy a ramena tak široká, že by snadno uspěl v kterémkoliv školním fotbalovém týmu v zemi.

Během dostatečně útrpného cvičení, a díky “krásným chvílím” s mým otcem, jsem dokázala určit jisté tělesné rysy. Ke všemu, jeho trénink nebyl nijak záživný, a jeho velmi jasný přístup mi občas dělal problémy. Černé džíny, přiléhavé černé tričko, takticky černé boty a klouby protkané jizvami a to nejen klouby byly smrtelní výstrahou, že si s nikým nebude hrát. Dokonce i vlasy, husté, hnědé, dlouhé vlny, které mu spadali kolem obličeje a krku, tmavě křičeli.

Kromě jeho očí. Jako šedé mraky nad hlavou, vždy hořeli jasnou intenzitou, na kterou jsem stěží mohla zapomenout…a věřte mi, že jsem se snažila.

Ačkoliv už ne. Teď se dívali nudně, prázdně jako dvě díry po kulkách. Dalo by se říct…no, mrtvé oči.

Přemýšlela jsem, co se mu stalo, co způsobilo tuto změnu. Já rozhodně nenesu vinu. Nebyla jsem ten druh dívky.

Jeho hlas nebyl mrtvý. Byl plný sarkasmu.

“Myslel jsem,” řekl “co děláš tady, teď v noci? Na hřbitově. Tak pozdě.”

Ztěžka jsem polkla.

Samozřejmě. Samozřejmě že věděl, co dělám na Isla Huesos. Vždy vypadal, že ví, kde jsem a co přesně dělám. Nejspíš viděl přistát moje letadlo. Nejspíš se díval, když jsem si brala kufry ze zavazadlového kolotoče a mamku, jak mi pomáhala je naložit do auta. Napadlo mě, jestli se díval, když jsme musely bojovat, abychom ty těžké kufry zvedly a daly je do kufru našeho hybridního SUV. Bylo by hezké, kdyby přišel a nabídl nějakou pomoc.

Prakticky jsem cítila hněv, který ze mě vycházel.

Věděla jsem, že jsem mu jednou ublížila (Na svou obranu, on mi ublížil jako první. Neoprávněné věznění je zločin. Podívala jsem se nahoru.).

Ale vzhledem k tomu, že od té doby, co mi zachránil život, se objevil už dvakrát nebo aspoň myslím, že to bylo to, co si myslel, že dělá předpokládala jsem, že mi odpustil.

Přesto jeho oči neukázaly sebemenší záblesk světla, natož výčitek svědomí za to, co se mi pokusil udělat. Takže myslím, že jsem se mýlila.

“Podívej,” řekla jsem a můj hlas zněl trochu drsně s tím vším hněvem. Neměl právo být tak hrubý. Jistě, vyděsil mě, tak jsem křičela.

Ale jestli věděl celou dobu, že jsem na ostrově, proč mě nepřišel pozdravit? Ne že bych ho chtěla vidět někomu ublížit, jako pokaždé, když se objevil.

“Byla jsem v okolí, tak jsem si myslela, že bych sem přišla a ujistila se, že všechno mezi námi bylo, vždyť víš.” Uvědomila jsem si, že jsem si tím vykopala díru. Proč jsem poslouchala mamku a zůstala na kole? “Nic ve zlém.”

Dál na mě zíral. “Nic ve zlém,” opakoval.

“Správně,” řekla jsem. Bylo to ještě horší, než jsem si dokázala představit. A ta představa byla docela jasná. “Jsem nad tím, co jsi mi udělal. A chtěla jsem se ujistit, že to co jsem ti…udělala, když…vždyť víš. Potom. Nebylo to osobní.”

“Aha, rozumím,” řekl. Jeho hlas byl stejně chladný, jako jeho pohled. “Byla jsi v tom opravdu neosobní. Sama ses rozhodla. Pak jsi podle toho jednala.” Pokrčil rameny a zkřížil ruce na prsou. “Bez ohledu na důsledky.”

Mírně poukázal svou připomínkou, na mé chování onoho dne. Byla jsi v tom opravdu neosobní. Sama ses rozhodla. Pak jsi podle toho jednala cítila jsem, jak mi tečou slzy.

Ach, Bože. Teď jsem brečela před ním? Máma chtěla, aby všechno bylo dokonalé? No, tohle bylo perfektní.

“Bylo mi patnáct,” řekla jsem a snažila jsem se, ne zrovna efektivně, na sebe upoutat pozornost. Zkoušela jsem si tenhle rozhovor v mojí hlavě už tolikrát, že jsem ji měla chladnou. Problém ale byl, že reálné rozhovory jsou jiné, než ty v hlavě. “Kdo by byl připraven na takový závazek v patnácti?”

“Sedmnáct ti přijde lepší?” zeptal se jedovatě.

Zděšeně jsem vykřikla, “Co? Ne!”

“No,” řekl, “na někoho, kdo prohlašuje, že není připraven zemřít, to dokazuješ zajímavým způsobem.”

Dívala jsem se přímo do těch mrtvých očí. “Co to má jako znamenat?”

“Jen to, že většina lidí, kteří si nějakým způsobem váží života, nejdou bloudit do okolí hřbitova po setmění. Na druhou stranu, bavíme se tu o tobě.”

Devatenácti akrový hřbitov na Isla Huesos byl zcela bez kamer a stráží. Hřbitovní kostelník chodí přesně v šest domů, jak mě informoval, když mě jednou večer odtamtud vykopával, zatímco zamykal bránu na hřbitov.

Takže jestli se rozhodl, že si mě vezme zpátky do jeho světa a byla jsem si poměrně jistá, že má moc, udělat to pokud tam nebyl někde nějaký opilec, který spal za hrobem, neslyšel mě křičet a nezavolal 911, nikdo mě nepřijde zachránit.

Dobrý den. Dnes večer je desáté výročí, při kterém záhadným způsobem beze stopy zmizela sedmnáctiletá Pierce Oliviera z Floridského ostrova Isla Huesos, během zdánlivě nevinné horké zářijové noci…

“Vyhrožuješ mi?” Zeptala jsem se, dala si ruce v bok a snažila se vypadat odvážnější, než jsem se cítila. Vzhledem k tomu, že jsem byla totálně vystrašená.

Neuvědomovala jsem si, že zatímco mluvil, přibližoval se ke mně už jsem zapomněla, že když chtěl, dokázal chodit jako kočka. Tentokrát vyschlé květy poinciana, nedělaly pod váhou jeho ocelových bot žádný hluk až stál patnáct centimetrů ode mě.

Čím blíž se dostal, tím tvrději mi bilo srdce. Nebylo to jenom kvůli tomu, že jsem se bála, co by mohl mít se mnou v plánu, ale protože jsem si na něm všimla všech maličkostí, které byli velice atraktivní. Z blízka, byly jeho oči tak světlé jako moje tmavé…jenom moje, věděla jsem, že v těch očích byly hřejivě hnědé se skvrnami jantaru a medu jak mě sám jednou informoval, v okamžiku sblížení mezi námi.

Což, když se nad tím zamyslíte, není žádný kompliment, protože jak jantar, tak i med jsou lepkavé, mazlavé látky, které chytají hmyz.

Jeho oči byly naprostým opakem skvrny z oceli, jednoho z nejtěžších kovů na zemi.

Skutečně bylo těžké si toho nevšimnout, když měl obličej tak blízko mého.

“Vyhrožovat ti?” opakoval a díval se dolů. “Čím? Co bych mohl udělat? Ty nejsi mrtvá. Aspoň teď už ne.”

Nabrala jsem dech, ochotná snížit hlasitost mého pulsu, protože bylo najednou jasné, co se stane:

Chystal se mě políbit…

…nebo možná, uvědomila jsem si, že moje srdce znělo trochu zklamaně, ne.

Spletla jsem si cíl jeho pozornosti. Nebyli to mé rty, na co se díval, ale něco níž… na přední stranu šatů, které byly rozhalené, díky mému nezapnutému knoflíku. Ráda bych si myslela, že ho přitahovala moje ženskost a měla jsem důvod věřit, že ano.

Ale dnes to bylo to, co se ukrývalo uvnitř té mezery, co viselo ze zlatého řetízku, který jsem neodstranila ode dne, kdy jsem umřela, co ho zajímalo.

Mělo to svému nositeli nabídnout ochranu před zlem. Nebo to aspoň řekl, když mi ho dával.

Ale určitě mi to dnes neudělalo nic dobrého nebo kdykoliv jindy, jestli mohu říct.

To nebylo, dokud jsem před ním nestála na hřbitově, cítila jsem jeho jemný dech na tváři a uvědomila si, že jsem se ho nikdy nezeptala, jestli je v pořádku, že jsem si ho s sebou vzala zpět do tohoto světa. Nebyla to krádež, vždyť mi ho dal.

Ale jsem si docela jistá, že to byl dar za určitých podmínek a jednou z těch podmínek, bylo zůstat v jeho světě…

No, což se nestalo.

Bez jakéhokoliv ohledu na důsledky, řekl.

Žaludek se mi sevřel, jak jsem rychle zatoužila zakrýt si kámen rukou a vše, co se děje pod předními šaty.

“Ty ho pořád máš,” vydechl.

Jeho hlas už nezněl jako hrom. Zněl přesně jako ten den, kdy jsme se poprvé poznali, když byl laskavý a uklidňující.

“Samozřejmě, že ho pořád mám,” odpověděla jsem, zmatená jeho překvapením.

Co si myslel, že ve chvíli, co se od něj dostanu, ho hodím pod parní válec nebo co?

Pak jsem se kousla do rtu. Předpokládám, že měl oprávnění si myslet, že nebudu chtít mít nějakou památku na dobu, kdy jsem byla mrtvá…nebo na něj. Asi jsem trochu blázen, na vhození ho do oceánu, ve stylu staré-lady z Titanicu. Jakákoliv dívka by to asi udělala. Ve skutečnosti by ho většina dívek prodala, zvažovala jsem, kolik bych za něj, asi dostala.

Co myslel, že vůbec udělám?

Nic. Určitě ne, že bych k němu něco cítila. Opravdu bych musela být blázen, aby to byla pravda, s ohledem na to, co mi udělal. Oh, prosím, ať si nemyslí, že je to důvod, proč jsem si ho nechala.

Ale pak se mi vrátila myšlenka, co jsem vůbec cítila…no, trochu špatně od žaludku? Vše, co jsem cítila, byl pocit úlevy.

Neochotně jsem se natáhla po řetízku.

Kolo, mnohostranný diamant nyní jako šedé mraky nad hlavou a o velikosti velkého hroznu vypadl z bezpečné ulity, podařilo se mu nalézt způsob, jak zářit i v noci, jako tahle bouřka. Mraky ještě nepředběhly měsíc.

Když si všiml, co jsem dělala, bylo to jako vidět někoho hodit zpět bouří okenicemi domu, který byl uzavřen na období hurikánů. Všechna obezřetná pozornost vyzařovala z jeho výrazu. Dokonce se i živé oči vrátily k mrtvým.

Měl právo být překvapen, že jsem ho pořád měla: Kdo okolo nosí vzpomínku na den, kdyumřela? Asi bych se potřebovala vrátit ke všem psychologům a říct jim celou pravdu.

Ale k čemu by to bylo? Možná by mi to pomohlo. Ale určitě by to nepomohlo jim.

“Hm,” řekla jsem váhavě. Udělej to, hlas mojí mamky mě v hlavě varoval. Dokonce ani moje mamka nevěděla, kdy jsem ho vzala. Říct jí to, by akorát způsobilo, že by si myslela, že jsem se zbláznila, jak všichni říkají. “Chceš…chceš ho zpátky?”

Málem mě zabilo se zeptat. Ale už přišel čas, říkala jsem si. Nový začátek.

Celou dobu jsem ho skrývala pod košilemi, snažila jsem se všechny chránit.

Ale kdybych byla k sobě upřímná, snažila bych se to taky ochránit. Ale absurdně jsem to milovala už od chvíle, kdy jsem ho prvně spatřila, když mi ho dal.

Ale také jsem nechtěla žádné následky. Ne pro mě. Ne pro něj. Ne pro nikoho.

Přetáhla jsem si řetízek přes hlavu a bylo mi jedno, že jsem ho měla zamotaný ve svých dlouhých vlasech. Snažila jsem se to udělat co nejcitlivěji, jak nejlépe jsem mohla. Protože ve Westport Academy pro dívky ze které, pravda, jsem byla vyhozena, ale co? vás neučili, pokud jste neuměli být obratný a citlivý při jednání s jinými nebo s obtížnými otázkami. To je důvod, proč táta trval na tom, že z mateřské školky půjdu nahoru. Slyšel o nějaké škole od svých klientů a doufal, že dokázal, abych neskončila jako on.

Doposud to nebylo slibné.

Udělej to.

Natáhla jsem náhrdelník k němu, uzel vlasů a všechno.

“To je v pořádku,” řekla jsem a v duchu jsem se proklínala, že se mi stále třásl hlas. A prsty. Mohl si toho všimnout, stejně jako mých slz v očích, v měsíčním světle? “Můžeš si ho vzít zpátky. Vím, že jsem si ho neměla brát. Omlouvám se za jakékoliv…následky, které to možná způsobilo. Ale všechno se stalo tak rychle. No, ty to víš. Mimochodem,” dodala jsem s pokusem o ulehčení situace humerem, “aspoň mě už nebudeš muset všude sledovat.”

Kdybych hledala něco, co hnusného bych mu řekla, právě jsem to našla. Během okamžiku, kdy se vytáhly rolety, si všiml řetízku a jeho pátravý pohled přejel pře mou tvář a zpět k mým očím. Vytrhl mi řetízek z ruky a zeptal se, “Sledovat tě? Tak tomu říkáš?”

Zamrkala jsem na něj, ochromená jeho reakcí. Tolik obratnosti a citlivost. Také humoru.

“Dal jsem ti ho,” potřásl s ním před mým obličejem, jeho hluboký hlas se na mě osopil jako déšť, který jsem mohla cítit, jak proráží mangrovníky na pobřeží “protože, jak jsem ti myslím již vyjasnil, poskytuje svému nositeli ochranu před zlem…něco, mohl bych dodat, co, jak se zdá, potřebuješ víc než ostatní, protože pokaždé, když tě vidím, jsi v nějakém smrtelném nebezpečí nebo něco jinýho. Ale protože mě nebo to zjevně nechceš ve svém životě, tady je rada. Přestaň sem chodit. A nenos ho.”

Se slovy nenos ho se otočil a hodil jím mým krásným náhrdelníkem jak nejsilněji mohl. Někde ve tmě v devatenácti akrovém hřbitově na Isla Huesos šel k zemi.

Nemělo to být jako sledovat, jak hází pryč mé srdce.

Ale bylo.

5. kapitola

On tam je králem, ač má všude vládu,

tam Jeho město, Jeho trůn tam stojí:

Ó blažen, koho zvolí ve svou radu.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv I.

Když jsem se s ním setkala příště, po setkání s babičkou, byla jsem mrtvá.

Samozřejmě, že jsem řekla první věc, kterou říká každý, kdo otevře oči po nárazu hlavou a nasátí galonu vody z bazénu s rovnou čárou pro selhání srdce.

” Kde to jsem? “

Protože jsem už nebyla na dně našeho bazénu…i když jsem stále ještě byla v oblečení, které jsem na sobě měla, když jsem do něj spadla.Nyní bylo vlhké a lpělo na mě jako chladná, druhá kůže. Nebyla jsem ani v nemocničním posteli ani v záchrance.

Místo toho jsem byla v obrovské podzemní jeskyni, která se ponekonečna táhla podél břehu větrného jezera.

Ačkoli, nebyla jsem tam sama.

” Jméno? “

Otočil se ke mně do výše čnící muž v černém, po té, co slyšel moje ” Kde to jsem? ” a pozvedl zářící tablet, který držel v ruce. Byla jsem příliš zmatena, abych udělala cokoliv, ale odpověděla jsem, ” Pierce Oliveira. “

” Ty jsi tam. ” řekl poté, co zadal moje jméno.

Podívala jsem se směrem, kam ukazoval. Uvědomila jsem si, že stojíme v davu s tisícem dalších lidí převážně starších občanů, ale někteří byli v mém věku nebo ještě i mladší a zdálo se, že všichni vypadají stejně mizerně jako já. Prostě byli buď promočení až na kůži nebo omámeni prudkou ranou do hlavy. Ale byli stejně jako já zařazováni obrovskými muži v černém do dvou řad.

Muži vypadali jako popsaní vyhazovači z nočních barů v New Yorku, kam holky ze školy jezdili v noci vlakem, kteří je kontrolovali svalnatí, plešatí, oblečení do černé kůže a potetovaní po celém těle. Jinými slovy, super děsiví.

Na rozdíl od mé nejlepší kamarádky Hannah bych já nikdy neměla odvahu se pokusit propašovat, nezletilá, do klubu ve městě. Neměla jsem ani falešný průkaz. Sotva si pamatuji, kam jsem si dala svůj pravý. A tak jsem se neodvážila ani porušit příkaz člověka předemnou. Řady se vinuly směrem k jezeru do kterého vybíhala dvě mola.Jedna z řad byla extrémně dlouhá. Druhá byla o něco kratší. On vyplňoval tu kratší.

” Zůstaň ve své vlastní linii, ” zavrčel. Byl to rozkaz.

Spěchala jsem na konec kratší řady, přiliš vystrašená, než abych vydala jakýkoliv zvuk. Teprve když jsem zjistila, že jsem se ocitla za drobnou, sladce vypadající starou paní, poklepala jsem jí na rameno a zeptala se, ” promiňte paní? “

Otočila se. Měla ten nejzvrásněnější obličej jaký jsem kdy viděla. Vypadala tak na sto let na den přesně.

” Ano miláčku? Oh, podívej se na sebe. Jsi celá mokrá! “

” Jsem v pořádku,” zalhala jsem. Strašně jsem se třásla a trochu mi cvakaly zuby.

” Lámala jsem si hlavu nad tím, kde jsme. Vy to víte? “

” Ach ano miláčku,” řekla s obrovským úsměvem. ” Dostáváme se na loď. “

Ani jsem nevěděla, jak na to zareagovat. Byl to sen? Ale pokud byl, tak jako to, že jsem schopna ždímat vodu z mé šály a skutečně cítím kapky, jak mi protékají zkrz prsty?

” Kam ta loď jede? ” Zeptala jsem se.

” No, já nevím,” řekla mi stará paní s dalším sladkým úsměvem. ” Nikdo nám nic neřekne. Ale já si myslím,že to bude někde, kde je to nádherné. Protože podívej se, vypadá to, jakoby všichni moc chtěli sem, do téhle řady.” Ukázala na delší řadu, která byla jen několik desítek metrů od nás.

Byla to pravda. Lidé v té řadě zjevně poté co slyšeli to samé jako stará paní,byli dost nepokojní a pokoušeli se utéct z jejich řady do té naší.

Někteří z plešatých, potetovaných mužů v černých kožených kabátech je museli držet zpátky jako osobní strážci na rockových koncertech snažící se zkrotit neukázněné fanoušky.

“Hej!” řekl ten chlap co stál v řadě za mnou. Byl starší než já, ale mladší jak ta paní předemnou. Možná v jeho dvacátých letech. ” Můžeš tu chytit nějaký signál?” V ruce držel svůj mobil. ” Žádný tu nemůžu najít.” Poklepala jsem si na kapsy. Ty byly prázdné. Samozřejmě jsem neměla telefon. Takhle obvykle přicházely moje noční můry.

“Je mi líto,” řekla jsem. ” Já ne-”

Tehdy jsem ho uviděla. Vysoký muž oblečený celý v černém černé boty, černé kožené rukavice, černý kožený kabát cválal směrem k výtržnostem na vysokém černém koni. Poznala jsem ho okamžitě, třebaže to bylo už tolik let. Projela mnou vlna úlevy. Konečně známá tvář. Možná proto jsem neváhala a to i přesto, že jsem viděla jak jsou ostatní roztroušeni a vyhýbají se mu obloukem couvaje z řady a hlavně před ním.

” Ach Bože, já bych to nedělala, být Tebou,” volala za mnou stará paní.

“To je v pořádku,” řekla jsem přes rameno. ” Já ho znám. “

“Šílený,” Slyšela jsem zamumlat chlapa za mnou. ( Neměla jsem tušení, jak často ještě tohle později uslyším.)

” Musí zkoušet, jak se sama zabít.” Nedokázali to pochopit. A ani já. Potom ne.

Ne každý se cítí příjemně v blízkosti koně, říkala jsem si sama pro sebe, když jsem běžela směrem k němu přes písek. To je proč se, narozdíl ode mě, tolik bojí. A toto nebyl kůň jako ten, kterého má moje kamarádka Hannah, Double Dare (Dvojí Výhra nebo Odvaha v překladu ), který byl příjemně klidný

- začínal zastavovat i před dokonce sebemenším skokem

- možná to byl důvod proč teď Hannah upřednostňovala trávení více času v basketbalovém kroužku, potulovala se po nákupních centrech s nadějí, že zachytí pohled někoho z přátel jejího staršího bratra nebo dokonce chodila do nočních klubů místo do stájí.

Jméno Double Dare se začalo stávat tak trochu vtipem. Nebylo na něm vůbec nic odvážného, fakt.

Na druhou stranu na tohoto koně byla odvaha se jen podívat natož přiblížit se. Což bylo pravděpodobně důvodem, proč ho to, co dělám tak vyděsilo.

Vše co jsem řekla bylo “Hej!” ve snaze získat pozornost jeho jezdce, který právě kříčel na ostatní lidi ve druhé řadě, aby zůstali tam, kde byli po jeho příkazu proneseném jeho tvrdým tónem vypadali, že se bojí neposlechnout. Netušila jsem, jak kruté tóny mohou přicházet od tak laskavého člověka, jakého jsem si pamatovala já od toho, kdo dokáaál vrátit ptáčka do života z pohřbu mého dědečka. Stála jsem tam, paralyzována strachem…

…až poté jsem se dozvěděla, že kopyta černá jak uhel sekala ve vzduchu jen několik centimetrů od mé hlavy jak se kůň vzpínal a frkal v pobouření.

Skrčila jsem se, se strachem o život jsem si dala ruce před tvář, chráníc tak své oči. O sekundu později, vyletěla tato obrovská kopyta znovu nahoru rozstřikujíc zrnka písku na všechny strany a já se střemhlav vrhla do bezpečí. Byl to hluk, jako by ten nejhlasitější zvuk hromu vyplnil jeskyni. Nebyla jsem si jistá, jestli to byl skutečný hrom a nebo zvuk koňského těla narážejícího o pláž, když jeho zadní noha uklouzla po písku.

Mužský hlas cosi křičel. Když jsem vzhlédla, z místa, kde jsem se krčila ve snaze nebýt zabita, uvědomila jsem si, že to byl výkřik jezdce. Řval koňské jméno Alastor, tak blízko jak jen můžu říct a kopal botama ve třmenech dokud se kůň nepostavil zpět na nohy. Až pak jsem si uvědomila v šoku z koňské agresivní reakce že to nebyl zlý sen. Pokud byl, byla bych se teď probudila. Nebyla bych ochutnávala písek ve svých ústech.

A muž, kterého jsem potkala v den dědečkova pohřbu, stál najednou nade mnou a díval se na mě stříbrnýma očima bez sebemenšího poznání nebo kousku lidskosti.

Právě tehdy jsem si všimla, že tam bylo něco jiného, než ten strašný hlas něco jiného na něm.Ne, nebylo to tím, že on je jiný…

To já byla.

Už mi nebylo sedm.

Ale on byl přesně stejný jako byl ten den na hřbitově. Tmavé vlasy. Blýskající oči. Impozantně vysoký, jen už ne tak moc jako vypadal tenkrát. Jak to bylo možné, když mezitím uplynulo tolik let od doby kdy jsem ho naposledy viděla?

” Jsi v pořádku? ” zeptal se hlasem, který byl tak nějak horší hlasitější, autoritativnější jako ten hrom, co zněl jeskyní o sekundu předtím.

“Já já myslím,” řekla jsem a odolala pokušení vyskočit a utéct. Měla jsem srdce v krku, když jsem se natáhla a uchopila jeho ruku, což mu umožnilo vytáhnout mě zpátky na nohy. Jeho kůže byla lákavě teplá a suchá, narozdíl od mé, která byla přesným opakem.

” Jsi v pořádku?” hodil na mě nedůvěřivý pohled a se zářícíma očima se ke mně naklonil.

” Jestli já jsem v pořádku?” zeptal se. ” Ty jsi byla málem ušlapána a mě se ptáš jestli jsem v pořádku? “

“Valil se na Tebe? zeptala jsem se a nervózně si prohlížela jeho koně hrabajícího zem několik metrů od nás, jehož udza byla držena jen taktak jedním ze strážců. Kůň musel být alespoň částečně Clydesdale ( vysoký a mohutný kůň se vznešeným držením těla ). A zbytkem ďábel.

Majitel nevypadal, že by ho v nejmenším zajímala diskuze o možných zraněních, které mohl nehodou utržit a kterou jsem způsobila já.

” Jsem v pořádku,” odsekl. ” Ale musíš se naučit postupovat podle instrukcí.Nebo pro Tebe slova ” drž se ve své vlastní řadě,” nic neznamenají?” Pustil mou ruku a obejmul mě kolem ramen.A další věcí, kterou vím je, že mě odtáhl zpátky do řady. Ne do té, ze které jsem přišla. Do té druhé.

Snažila jsem se něco říct. Fakt. Ale myslím, že šok z toho všeho si konečně začal vybírat svou daň. Vše co jsem jen mohla dělat bylo zírání. Jeho oči byli přesně té barvy jako vrhací hvězdice z vojenské zakázky z Japonska věnované ménu otci. Když táta poprvé otevřel krabičku přede mnou, barva ostří rozvířila mou slabou vzpomínku. Až teď jsem si uvědomila, co to bylo za vzpomínku. Na něj.

” Nikdy se jich nedotýkej,” varoval mě táta. Jako bych kdy chtěla…dokud to neřekl.

Pak jsem měla to nejpodivnější nutkání vytáhnout jednu ze šuplíku, kde je táta schovával a hodit ji na kmen starého stromu v naší zahradě.

Táta pak musel použít kleště,aby ji dostal ven, jak hluboko byla zaryta. Potom už držel hvězdice zavřené u sebe v kanceláři v trezoru s vyjimkou případů, kdy si jimi zkoušel házet na strom on sám, aby zkusil, jestli je dokáže zarazit tak, jako já. Což, k jeho zděšení, nemohl.

Nyní, poprvé, jsem cítila, že vím, odkud přišel ten impulz dotknout se tátových vrhacích hvězd přes všechna jeho varování.

” Neotravuj mě tímhle pohledem,” varoval mě můj věznitel. ” Nefunguje to. Dělám tohle už dlouho. A znám všechny triky. A upírání velkých hnědých očí na mě, se mnou nic nedělá. Za to Ti ručím.”

Zamrkala jsem. To mluví na mě? Samozřejmě. Byla jsem jedinou osobou, která se nacházela poblíž. Triky? O čem to mluví?

Stále jsem si nebyla jista, jak zformulovat slova, natož pak celou větu, pod jeho hrozivým pohledem.

Ale myslím, že pokud jste kompletně promočení, zoufalí, vystrašení a sami, zjistíte, že nemáte už vůbec co ztratit.

” Já n-nevím o čem to mluvíš,” zakoktala jsem. Nedokázala jsem udržet svůj hlas stabilnější stejně jako mé třesoucí se prsty.

” Nezkouším žádné triky. Nechtěla jsem splašit Tvého koně. A je mi líto, pokud jsi se zranil. Ale potřebovala jsem s Tebou mluvit-”

” Příliš pozdě,” řekl, strnule zírajíc před sebe. ” A už jsem slyšel všechny výmluvy jaké se dnes užívají. Jednou udělené rozhodnutí už je i mé konečné. Nedělám vyjímky…ani pro dívky, které vypadají jako Ty.”

” Rozumím,” řekla jsem, aniž bych věděla o čem to mluví. Jaká rozhodnutí? A dívky, co vypadají jako já? Uměla jsem si představit, že vypadám totálně pateticky v mém promočeném-mokrém oblečení. Mé vlasy určitě vypadaly jako krysí ocásky.Bylo to to, co myslel? ” Ale to není to, co jsem chtěla…”

Druhá řada-ta výtržnická-se přiblížila. Nelíbila se mi ani trochu. Nebyly tu žádné laskavé staré dámy.Nikdo se tu nepokoušel, aby jeho mobil fungoval. Místo toho se tu lidé na sebe vrhali, mlátili se pěstmi, tahali se za vlasy a snažili se dostat přes stráže do druhé řady.

O vteřinu později se věci ještě zhoršili, když zazněla siréna.

Trajekt loď stejně tak velká, jako ta, která vzala jednoho léta rodiče a mě na “Martha’s Vineyard” , vleká natolik, aby se do ní vešly stovky lidí a jejich auta supěla přes vodu k molům, co nejblíže k řadě, ve které jsem předtím stála.

Vlna očekávání se šířila po jeskyni. Hluk vzrostl do téměř neuvěřitelné výše. Někomu z řady výtržníků se podařilo osvobodit a pak se nám vrhnul přímo do cesty, což způsobilo, že jsem ztratila svou, už tak křehkou, rovnováhu. Můj věznitel mě chytil chytil kolem ramen, abych neupadla.

” Vezmu si její místo,” křičel ten muž, ” když přešla sem. “

Jeden ze strážců ho chytil dříve než se dostal někam dál a křičícího ho odtáhl zpátky.

” Ale to není fér,” křičel. ” Proč si nemůžu vzít její místo? “

Cizinec ze hřbitova, který to vše pozorně sledoval se na mě podíval.

” Odkud jsi přišla? ” Podíval se podezřívavě na mě.

” To je to, co jsem se Ti snažila říct,” řekla jsem a oči se mi zalily slzami. ” Copak si mě nepamatuješ? ” Zavrtěl hlavou. Ale jeho sevření se začalo povolovat. “To jsem já,” řekla jsem. Nenáviděla jsem se za to, že pokaždé, když se spolu setkáme, brečím. I přesto by to možná mohlo pomoci jeho paměti. ” Ze hřbitova na Isla Huesos, den pohřbu mého dědečka. Vrátil jsi mrtvého ptáka zpátky do života-”

Celé jeho chování se změnilo. Zmizel ten tvrdý lesk z šedých očí. Najednou byli tak něžné, jako ten den, kdy jsme se potkali poprvé.

” To’s byla Ty?” Dokonce i jeho hlas se změnil.Zněl téměř lidsky.

“Ano,” řekla jsem smějíc se přes slzy. Viděla jsem, že bych se možná mohla dostat až k němu. Možná jen možná, bude nakonec všechno v pořádku. ” To jsem byla já.”

” Pierce,” řekl. Prakticky jsem viděla jak se mu vrací paměť zpět. ” Tvé jméno bylo…Pierce.”

Přikývla jsem, slzy se mi rychle vracely, tak jsem je setřela rychlým pohybem pryč.

” Pierce Oliveira.” Mé jméno na jeho rtech znělo tak krásně na tomto hrozném místě.

Skutečně, všechno kolem mě tak nepovědomé a strašné bylo najednou krásnější než se dá popsat. Musela jsem se držet, abych ho neobjala. Přece jen už mi není sedm. A on už není laskavý strýc, který vypadal, že umí dělat kouzla s holubicemi. A právě proto jsem si držela odstup.

” Myslím, že to byla chyba,” řekla jsem, zatímco on vytáhl tablet jaký tu měli všichni strážci. Hledal mé jméno, řekla bych.

” Proto jsem tak ráda, že jsem Tě našla. Opravdu si nemyslím, že bych tu měla být. Bez urážky, ale tohle místo je…” slova ze mě vypadla dřív, než jsem je stačila zastavit. ” Cokoliv to je, je to hrozné. Máte jej spustit nebo tak něco? “

Měla jsem pocit,že ano, ale to mě nezastavilo od urážení jeho manažerských dovedností přímo jemu do tváře, tento špatný zvyk jsem se naučila od svého táty, ktarý nikdy neměl výčitky svědomí, když posílal zpět steak nebo lahev vína, která se mu nelíbila.

” Protože by to chtělo opravdu nějak zaktualizovat,” šila jsem do něj, zatímco on stále ještě zkoumal , co říká jeho tablet.

” Nejsou tam žádné značky, které by určovali, kde jsme nebo kdy jede další loďa nemyslím si, že se tam vejdeme všichni a je tu fakt zima, nikdo tu nemá signál na telefonu a ,”- udělala jsem krok blíž k němu, takže ostatní stráže nemohli slyšet, co mu říkám dál, třebaže jsem si byla stoprocentně jistá že, přes hlasitě protestující za námi a cinkání kotevních řetězů, jak na druhé straně přirazila loď k molům, jsem v bezpečí ” tito chlapi organizují ty řady tady? Jsou velmi hrubí.”

“To je mi líto,” řekl. Šoupnul si tablet zpátky do kapsy, pak pokrčil rameny, svlékl si kabát a zabalil mě do něj, přitáhnul za límec blíž jak kabát, tak i mě.

” Je to lepší?”

Trochu šokována, že nevnímal pointu toho, co jsem se mu tu snažila říct ale nepochybně mi bylo mnohem tepleji. Jeho kabát vážil snad tunu a sálalo z něj teplo jeho těla. Jsem přikývla. Stále ještě držel límec kabátu. Byl to zvláštní pocit, být tak blízko něj. On tedy opravdu nebyl laskavý strýček. Byl naopak velmi mladým mužem, přibližně mého věku. A plný mužské sexuality.

Napadlo mě, že jsem asi měla zůstat stát ve své řadě. Všichni z řady nastupovali na loď, která vypadala velice pohodlně, teď když jsem si ji mohla prohlédnout zblízka.

” Nemyslela jsem pouze sebe,” pokračovala jsem pomaleji.

” Všichni tady vyšilují, jsou mokří a taky je jim zima,” poukázala jsem na řadu lidí, kteří ještě nebyli na trajektu, který právě přijel k molu.

” Co se s nimi stane?”

Podíval se tím směrem ,co jsem upozorňovala a pak zase zpátky na mě. Pořád držel límec svého kabátu a udržoval ho příjemně kolem mých ramen.

” Nemusíš se bát,” jeho výraz znovu ztvrdl, ale jeho oči se zase vrátili do bouřkové šedi jako by se jednalo o věc, o které nechtěl diskutovat.

” I pro ně je nachystaná loď. “

” No, ale stejně si zalouží, aby s nimi bylo zacházeno lépe,” řekla jsem, škubl sebou, když viděl, jak se nějaký muž na trajktu snaží dát pauzu, poté,co si jej stráž násilím podmanila.

” To není jejich chyba “

Přistoupil blíže ke mně a účinně mi tak zablokoval výhled, abych neviděla, co se děje vepředu na lodi.

“Chceš jít někam jinam?” Zeptal se mě.

“Někam pryč odsud? Někam, kde je teplo? “

“Oh,” řekla jsem a ulevilo se mi.

Uvědomil si, že tam byla chyba a chystal se ji napravit. Šla jsem domů. “Ano prosím.”

A pak jsem zamrkala. Protože to je většinou to, co lidé dělají, když předtím brečí. Jenže když jsem své oči opět otevřela, nebyla jsem doma. A nestála jsem už ani na břehu jezera. A to, co jsem doufala, že je už konec noční můry, se ukázalo býti jejím začátkem.

6. kapitola

“Tvá cesta teď být musí zcela jiná,”

mně odpověděl, slzeti mě vida,

když opustit chceš místa nehostinná.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv I.

Namísto toho, abych byla doma nebo na břehu jezera, byla jsem v dlouhém, elegantně zařízeném pokoji.

Kůň byl pryč. Stráže byli pryč. Pláž u jezera byla pryč. Všichni lidé lidé, kteří čekali v zástupech, byli pryč taky. Ačkoli, ješte tam byl vítr. Způsoboval, že se dlouhé, průsvitné, bílé záclony, visící z elegantních oblouků podél jedné strany místnosti, tiše vzdouvaly.Ale vítr byl to jediné, co jsem rozpoznala. Všechno ostatní kolem mě bíle povlečená postel s tmavým, těžkým baldachýnem na jedné straně pokoje, párem jakoby královských křesel s dlouhým banketovým stolem zasazeným před obrovským krbem na straně druhé; zdobené antické gobelíny zachycující středověce vypadající scény, které tu a tam visely na hladkých, bílých , mramorových stěnách, dokonce i na bílě sedačce, na které jsem seděla nikdy jsem nic takového ve svém životě ještě neviděla.

Zdálo se mi to. Muselo. Kromě toho, že všechno zvuk vody bublající ve fontáně na nádvoří před oblouky, měkkost srsti koberce pod mýma najednou bosýma nohama, vůně hořícího dřeva k krbu jsem cítila tak skutečně. Tak skutečné, jako všechno, co jsem cítila jen pouhou vteřinu předtím. A nejreálnější ze všeho byl ten, který seděl vedle mě na pohovce.

” Je Ti líp?” Zeptal se. Jeho hlas už nezněl jako hromobití. Místo toho, zněl svěže, jako ten koberec, do kterého se mi v minutě ponořily nohy, když jsem na ně vyskočila. Což jsem udělala ve chvíli, kdy promluvil. Co se to stalo? Zvedla jsem třesoucí se ruku, abych si zastrčila pár z mých dlouhých teď už suchých vlasů a zahlédla něco bílého. Podívala jsem se dolů. Neměla jsem už na sobě jeho dlouhý kabát nebo mé mokré, chladné oblečení. Měla jsem na sobě jakési šaty. A nebyla to ani nemocniční košile. Byl to přímo na míru šitý vršek s dlouho sukní, která spadala až skoro na podlahu. Bylo to podobné tomu, co měli na sobě dívky na tapiseriích kolem. Vypadalo to jako místo, kde se koná výroční ples vyšší dívčí ve Westport akademii pro dívky. Určitě teď sním.

Ale proč tedy cítím jak mi prudce buší srdce v hrudi?

Vstal z pohovky, tak jako já. Nyní stál a díval se na mě dolů s tváří, kterou můžu popsat jen jako starostlivou.

” Není to, to, co jsi chtěla?” Zeptal se mě. ” Jsi v teple a suchu. Říkala jsi přece, že chceš jít tam odtud.”

Zírala jsem na něj s otevřenou pusou, naprosto neschopna cokoliv říct. Byla jsem desetiletá druhačka (?) z Connecticutu, která právě zamrkala a ocitla se v ložnici 18 ti 19 ti letého staříka. Copak neviděl, jak to může být zneklidňující?

” Jsi tu v úplném bezpečí, víš.” Ujistil mě. Myslela jsem si, že jsem v bezpečí ve své vlastní zahradě a podívejte, jak to dopadlo.

” Nerozumím tomu” řekla jsem, když se mi konečně podařilo najít svůj hlas. I přesto to vyznělo patetičtěji než kdykoliv jindy. Musela jsem si znova sednout. Byla jsem si naprosto jistá, že jsme musela mít nějakou mozkovou příhodu nebo tak něco.

” Co se děje? Kde jsme? Kdo jsi? “

Předpokládám, že skutečnost, že dokážu mluvit, ho přesvědčovala o tom, že jsem v pořádku, protože tryskově vystartoval ke stolu.

“John,” řekl. Hodil to jméno náhodně přes jedno ze svých neuvěřitelně širokých ramen.

” Já jsem John. Copak jsem Ti to neříkal už minule? Myslel jsem, že jsem to udělal.”

John? Jeho jméno bylo John? Možná, že jsem se uhodila do hlavy více než jsem si myslela a te´d mám amnézii nebo tak něco. Možná, že jsem byla na maškarní to by vysvětlovalo ty šaty a tenhle chlap byl jedním z přátel bratra Hannah a já prostě jen zapomněla.

jenže nic z toho nevysvětluje, co se stalo na hřbitově s babičkou.

John. Já jsem John.

” Jak…Jak jsi to udělal?” Zeptala jsem se ho rozechvělým hlasem. ” V jednu chvíli jsme byli u jezera a následující…”

” Aha.“Pokrčil rameny. ” Výhoda mé práce, řekl bych. “

Odtáhl jednu u židlí od stolu. ” Musíš být unavená. Nechceš se posadit? Jsem si jist, že máš hlad.”

Neměla jsem, dokud to neřekl a já zjistila, že mám. Právě při pohledu na hromady zralých broskví, křupavých jablek a lesknoucích se hroznech ve stříbrných mísách nemluvě o chladné, čisté vodě v křišťálových pohárech studených tak, že po jejich stěnách stékala rosa nebylo dost dobře možné zůstat na místě, kde jsem byla zvláště díky pocitu vratkých nohou, který jsem měla.

Ale můj táta mě přesně před těmito situacemi varoval. Možná ne přímo touto. Ale nepřijímat žádné jídlo ani nápoje od cizích lidí.

Zvláště mladých cizinců mužského pohlaví. Dokonce i těch, které jsem znala z minulosti.

“Práce?” zeptala jsem se, zůstávajíc na místě. Moje mysl nedokázala pochopit, co se děje. Vzhledem k tomu, že se toho dějo velmi mnoho a velmi rychle.

” Jaká práce? Nerozumím. Stále ještě jsi mi neřekl, kde to vlastně jsem. A kdo byli všichni ti lidé? “

” No, tam venku? ” Teď byli jeho šedé oči víc než bouřlivé nebo naplněné ocelovými skvrnami .. no lítostivé. To bylo jediné slovo, kterým jsem to dokázala popsat. ” Omlouvám se za všechno. To, z čeho jsem Tě obvinil předtím…to bylo ode mne neodpustitelné. Já jen, nikdy jsem se nepotkal s dívkou, jako jsi Ty.Přinejmenším hodně dlouho už ne. “

” S dívkou jako já?” Opakovala jsem. Vzpomínala jsem, co mi říkal, když mě táhnul k té druhé řadě… k té drsně vypadající. ” Co to znamená?”

” Nic,” řekl rychle. ” Jen často nepotkávám dívky Tvého…charakteru.”

“Co Ty víš o mém charakteru?” Zeptala jsem se. Můj hlas se stále ještě třásl. Byla jsem si jistá, že začínám být hysterická, třebaže už jsem nebyla mokrá a v pokoji bylo mnohem tepleji, jak dole u jezera.

“Sotva mě znáš. Bylo mi sedm, když jsme se setkali naposledy. Ani jsi mě nepoznal, tam dole, dokud jsem Ti neřekla kdo jsem a dokonce jsi pak ještě musel podívat do toho Tvého malého přístroje…co v něm bylo o mě, že…”

” Myslel jsem to jako kompliment,” trval na svém a pustil opěradlo židle, kam mě chtěl usadit. Pohyboval se směrem ke mně s dlaněmi otočenými vpřed, jako bych byla poník, kterého je třeba uklidnit. ” Ve skutečnosti jsi se zas až tak moc nezměnila. Máš pořád ty největší oči jaké jsem kdy viděl. Jsou laskavé, víš. Jsou jako med. “

Nemohla jsem si nemšimnout, že jeho vlastní oči měli přesně tu samou barvu jako ty mísy s ovocem.

“Změnil ses.” řekla jsem. Nemyslela jsem to jako kompliment a zdálo se, že to ví. Musel to vědět už jen proto, že každý krok, který udělal směrem ke mně, jsem já ucouvla…tedy dokud jsem nenarazila na pohovku. Teď, když už nebylo kam jít, jsem jen stála, koukala na něj a srdce mi splašeně bilo až někde v krku. Jak jsem se do téhle situace dostala? Nikdy jsem neměla dopustit, aby mě vzal pryč z té pláže.

“Vlastně,” řekl, stojíc tak blízko, že jsem cítila teplo sálající z jeho těla. ” Jsem se vůbec nezměnil. A Ty taky ne. Stále ještě mě žádáš o laskavosti pro jiné. Minule, když jsem Tě potkal, jsi chtěla oživit ptáčka. Pak svého dědečka. A teď tam, jsi se taky bavila o všech ostatních. Oni byli mokčí a jim byla zima. Zaslouží si, aby s nimi bylo zacházeno lépe. To bylo to, co jsi řekla. Jsem v pořádku? To bylo první, co jsi se zeptala, když Tě můj kůň málem ušlapal. Byl jsem v pořádku. Víš kolikrát se mě kdo zeptal na tuto otázku od té doby, co jsem tady? “

Polkla jsem. Jeho obličej byl jen několik centimetrů od mého. Vůně ohořelého dřeva byla velmi silná. Nechtěla jsem vědět, vycházi-li ta vůně z něj a nebo z ohně v krbu. Možná obojí.

“Nevím,” řekla jsem.

“Nikdy,” řekl. A to už to dělám poměrně dost dlouho. Všichni ostatní vždy říkají, ” Jsem mokrý. Je mi zima.” Ale nikdy se nikdo neptal po mém zdraví. I když, Ty ne. Ty se zajímáš. Nejen o ptáky a koně, ale o lidi. A právě kvůli tomu,” řekl a sklonil se ke mně ještě blíž, “se domnívám, že by se hodně lidí mělo starat o Tebe.”

Na okamžik jsem si myslela, že se mě chystá políbit. Byla jsem si téměř jistá, že to udělá. Jeho ústa byla tak blízko těch mých a on natáhl jednu ze svých svalnatých paží jako by se chystal ji obmotat kolem mě. Slyšela jsem o lidech, ktaří se zamilují na první pohled.

To jak řekl, že se změnil můj pohled na něj, byla pravda: byl okouzlující s jeho tmavými vlasy, které mu padaly do obličeje a v kontrastu k nim jeho hodně světlé oči. Nebyl vyložené krásný, ale byl jako někdo, koho když uvidíte v obchoďáku nebo kdekoliv jinde, tak z něj nebudete moci spustit oči. Alespoň já toho nebyla schopna.

Jenže mě nepolíbil. Místo toho se ukázalo, že se natahoval pro něco na policii nad mou hlavou. Byla to malá, dřevěná krabička. Poté, co ji sundal, vzal jednu z mých dlaní a řekl, ” Posaď se tu se mnou. Jen na chvilku.”

Srdce mi ještě bušilo při pomyšlení, že by mě políbil. Ne, že bych chtěla, aby mě políbil. Ani sedat jsem si s ním nechtěla. Jen jsem nechtěla vypadat nevychovaně. Zvláště, když mě začal táhnout směrem ke stolu.

Co jsem mohla dělat. Bylo by nezdvořilé, ho odmítnout. Nezkoušel udělat cokoliv, co by mi ublížilo, kromě toho jak na mě křičel, protože jeho kůň uklouzl a mohl si ublížit a pak proto, že jsem byla mimo svou řadu, kde jsem podle všeho měla být. Byla jsem jeho hostem. Musela jsem udělat, co mi řekl.

Přesto jsem mu řekla, co nejpříjemněji to šlo, poté co jsem si sedla na židlo, kterou mi nabídl,” poslouchej, to bylo velmi pěkné, co jsi udělal se svou prací nebo, ehm, co to bylo, co’s udělal. Moc děkuji za pozvání na-” Kolik je vůbec hodin. Neměla jsem vůbec tušení. Nikde nebyly žádné hodiny a světlo, které prosvítalo zkrz bílé, průhledné záclony, bylo narůžovělé, stejně tak, jako dole u jezera. Celá jeskyně vypadala, že je zalita růžovou září. Byl čas oběda? Nebo večeře? Nevěděla jsem. “jídlo s Tebou. Ráda bych zůstala, ale-” Zatímco jsem mluvila, položil přede mě krabičku, kterou strhl z police zamnou, a otevřel víko.

A tam to bylo.

Můj hlas se vytratil, když jsem to uviděla. Nejsem zrovna člověk, co si potrpí na šperky, ale tohle bylo něco jiného.

“Líbí se Ti to?” zeptal se. Vypadal skoro…jako by byl nervózní, mimochodem. Což bylo, k jeho sebevědomí jeden by řekl až autoritativitě dost zvláštní. ” nemusíš si to nechávat pokud je Ti to nepříjemné nebo se Ti to nelíbí.” Velký kámen mi spadl ze srdce.

Protože, samozřejmě, že jsem přikývla na souhlas toho, zda se mi to líbí nebo ne. Nebyla jsem schopna slova touhou.

A pak-přirozeně- přišel zezadu k mé židli a připjal mi nárhdelník kolem mého krku. Nikdy v životě jsem neviděla nic tak nádherného.

Kámen měl barvu bouřkových mraků…kouřově šedá na okrajích, uprostřed přecházel z tmavěmodré až do černa. Byl to úplný opak od zářících bílých diamantů a bledě modrých safírů, které dostávaly ostatní holky u nás na škole, k narozeninám. Šedé, mohla jsem slyšet všechny, jak říkají. Šedé jako Pierce.

“Sluší Ti.” řekl krátce a jeho hlas už zase zněl jako hrmění hromu. Vyjasnil to. “Myslel jsem na to, když jsem Tě uviděl tam dole. Jen jsem nikdy nemyslel…no, nikdy jsem si nemyslel, že se ukáže někdo jako Ty nebo že bude chtít přijít se mnou sem.”

Neměla jsem vůbec ponětí, o čem to mluví. Proti mému bílému živůtku vypadal kámen jako bouřlivý den v mořské úžině Long Island Sound. Připomínalo mi to pohled z okna mé ložnice doma.

” Víš něco a barevných diamantech?” zeptal se mě. Zavrtěla jsem hlavou, stále neschopna slov, nad krásou jeho daru. Přikývl a pokračoval,” Mohou být v téměř jakékoliv barvě, kterou si umíš představit. Růžová, žlutá, červená, zelená. černá, šedivá…ale jsou velmi vzácné. Jakýkoliv tˇon modré, jako je tato, je velice žádaný. Muži zabíjejí kvůli modrým diamantům. Kameny jako tento, jsou pohřbeny velice hluboko v zemské kůře, víš, a je téměř nemožné je najít. Je zjištěno, že byli objeveny dva nebo tři, ale žádný není tak velký jako tento. “

Natáhl se přes opěradlo židle a zvedl těžký kámen z místa, kde visel. Stále jsem si nebyla jista, co se mi to stalo.

Ale, ze všeho naražení mé hlavy, zápasení v bazénu, probuzení se v podivném světě, zastřešeným růžovým nebem z kamene, útěkem za jakýmsi chlapem, kterého jsem potkala v sedmi letech, který měl tu sílu, navracet ptáky mezi živé, ale i magicky přepravovat dívky z jednoho místa na druhé tohle bylo to, co mě konečně dostalo: že se jen tak náhodně natáhl a vtrhl do mého osobního prostoru, jako by na to měl jakékoliv právo.

Jsem si jista, že si nevšiml mých najednou hořících tváří. Mluvil, jako by se vůbec nic nestalo. Což bylo docela možné, pokud, jak se domnívám, bylo jeho jedinou společností udržování koní, velcí potetovaní vyhazovači a sedmiletá. Nevěděl,že by něco mohlo být špatně. Ale to se mnou v pořádku nebylo.

“Četl jsem, že tento diamant má speciální vlastnosti,” řekl. ” Údajně by měl svého majitele chránit od zla a nebo ho umět i odhalit. Což je dobře, protože zlo občas nosí tu nejnevinnější podobu. Občas se ukáže, že ani naši nejbližší přátelé nemají na srdci jen ten nejlepší zájem o nás. A nikdy nemáme ani nejmenší podezření…dokud není příliš pozdě.” Mluvil s hořkostí v hlase což svědčilo o tom, že má v této oblasti osobní zkušenost.

” Nemyslím si,” pokračoval úplně jiným tónem teď už to znělo docela pobaveně “že kdokoliv toto potřebuje více jak Ty.”

Stále ještě jsem netušila o čem to mluví. Všechno co jsem věděla bylo, že ten kámen, co drží v mozolnatých prstech, zatímco mluvil, dělal něco divného měnila se od středu od téměř černé po bledě šedou, barvu prachového chmýří na hrudi mourovatého kotěte. Všechno se to na mě dělo příliš rychle.

Přes všechny pokusy Hannah , aby si jí kamarádi jejího bratra všimli -a mě tahala s sebou, během všech těch mnoha svých pokusů a s žádným výsledkem.A teď jsem byla v pokoji neuvěřitelně sexy chlapa, který mi dal tento náhrdelník a já ani nevěděla, kde je moje oblečení. Vyklouzla jsem zpoza jeho paže a řekla, vyskočiv ze židle, ” No, moc Ti děkuji Johne, ale asi bych měla jít, protože jsem si jistá, že mě bude máma hledat. Velmi se o mě bojí. Vždyť víš, jaké matky jsou. Takže, stačí, když mi řekneš, jak se odsud dostanu domů a já půjdu. ” Jedna moje část věděla, že je to marné. Ale musela jsem to zkusit. Možná tu byli taxíky. Můj táta vždycky říkával,že kdekoliv bych byla, tak pokud si zavolám taxislužbu, zaplatí to, i kdyby to bylo z New Jersey.

“Tak, skončila jsem, můžeš se vrátit k zpátky k ..ať už je to cokoliv co … jsi dělal…”

Můj hlas se vytratil, když jsem sledovala jeho výraz od mírně pobaveného až po pochmurně vážný.

“Co?” Zeptala jsem se. Nelíbil se mi výraz v jeho tváři.

“Co se děje? “

“Je mi to líto.” řekl a mračil se. ” Já myslel, že to víš.”

A pak mi jeho hlas připomněl, jak jsem zakopla a udeřila se do hlavy a spadla do bazénu a utopila se a to byl důvod, proč bylo mé oblečení mokré a …

Mrtvá. To bylo to hlavní slovo, které jsem slyšela. Byla jsem mrtvá. To bylo to místo, kde jsem přestala poslouchat.

Myslím, že část mého já to věděla po celou tu dobu. Ale slyšet ho doopravdy říct to slovo mrtvá. Byla jsem mrtvá to byl největší šok ze všech. Horší než úder do hlavy. Horší než dušení se ve vodě. Horší, než ležet na dně bazénu a vědět, že mě táta nepřijde zachránit včas a že jsem umřela kvůli ptákovi. Pro ptáka!

Pták, který nebyl vůbec zraněn, jan omráčen chladem nebo tak něco, protože odletěl hned, jak já narazila na plachtu na bazénu. Viděla jsem, jak jsem se utopila. Mrtvá. Byla jsem mrtvá!

Spousta věcí teď dávala smysl. To byl důvod proč žádný z mobilů nefungoval. Jejich telefony byli mrtvé.

Stejně, jako jsme byli my.

Cítila jsem se ztuhle. Celá. Jako bych byla stále na dně toho bazénu v té tak ledové, ledové vodě.

Bylo mi pouhých patnáct. Pouhých pár hodin předtím jsem mluvila po telefonu s Hannah. Plánovaly jsme si, že půjdeme do obchoďáku a pak do kina. Podařilo se mi ji přesvědčit, že nás musí její máma odvézt nejprve do stájí, navštívit Double Dare.

Máma!Máma ani nevěděla, kde jsem byla. Měla jsem to mámě říct, kde jsem byla.

“Já…” můj jazyk a rty byli asi jedinými částmi mého těla, které nebyli ztuhlé. “Děkuji, řekla jsem mu a přerušila tím cosi,co mi vysvětloval. Protože John stále ještě mluvil. Bůhví, co říkal. Znovu se na mě nervózně podíval. ” Moc Ti děkuju za všechno. Ale teď už musím jít. Měj se.” Otočila jsem se pryč od něj a odcházela pryč, směrem přes průsvitné záclony, ven na nádvoří. Rychlým krokem se vrhnul vpřed a zablokoval mi cestu.

“Vím, že je to znepokojující,” řekl. “Ale takhle to úplně nefunguje. Víš, jak se sem jednou dostaneš, nemůžeš odejít. “

Zavrtěla jsem hlavou. ” Ale já musím,” řekla jsem. “Musím dát mámě vědět, že jsem v pořádku. S vyjímkou té mrtvé části.” Dodala jsem. Nebyl jsem si úplně jistá, jak by vzala tuhle novinku.

“Tvoje maminka je v pořádku,” ujistil mě, položil ruce na má holá ramena a směroval mě zpátky do místnosti.

“Říkal jsem Ti, že nemůžeš odejít. A myslím, že by sis mohla zase znovu sednout. Byla jsi v šoku.”

“Co tím myslíš, že nemůžu odejít? ” Otočila jsem se k němu tváří v tvář. Bohužel už jsem se necítila býti nepřítomná.

“A co všichni ti lidé dole u jezera? Jsou na odchodu,že?”

Pokrčil rameny. ” Svým způsobem. Do jejich konečné stanice.”

“Co je to? ” Zeptala jsem se.

” Jejich zasloužené odměny,” řekl trochu hořce.

“To je to místo, kam je ta loď bere?” Zeptalal jsem se.

“A neměla bych být na lodi? Jedné z těch odjíždějících?”

Můj hlas se pomalu vytrácel,jak jsem četla v jeho výrazu. Byl mnohem vážnější, než jsem kdy viděla.

“Myslíš jednu z těch, co právě odjeli,” řekl.

Ta slova jako by se odrážela po celé místnosti.

I když, ne tak docela.

“Počkej.” řekla jsem. “Cože?”

“Loď je pryč.” řekl. ” Ptal jsem se Tě, jestli chceš jít někam jinam a Ty jsi řekla ano, prosím. A teď už je loď pryč. Vybrala jsi si mě místo lodi a tohle je teď místo, kde budeš muset zůstat. Podívej se, nevypadáš dobře. Myslím, že by sis měla sednout. Nechceš něco jíst? Nebo něco k pití? Trochu horkého čaje?”

Zahřměl hrom. Ale jen v mé hlavě, ne venku. Najednou mě znova zamrazilo, ačkoliv v obrovském krbu stále hořel oheň.

“CHceš mi tím říct, že už tu s Tebou musím zůstat navždy jen proto, že jsem kvůli Tobě zmeškala loď?” Dožadovala jsem se odpovědi.

Byl tak vysoký, že jsem musela natahovat krk, abych byla schopna se mu podívat do tváře. To, co jsem viděla škubající se sval ve tváři a paličatě vystrčená brada mě tak viděsilo, že jsem se cítila, jako bych byla zase dole u jezera. I když, navzdory rozhodnosti, kterou jsem viděla v jeho tváři, všimla jsem si smutku v těch jeho stříbrných očích. Nic z toho mi nemohlo pomoci k tomu zadržet slzy, které jsem cítila, že přicházejí nebo můj běžící puls.

“A co ta druhá loď?” Zeptala jsem se. Můj hlas zněl pronikavě i mým vlastním uším. ” Ten, co byl pro ty lidi v druhé řadě.”

“Nechtěla bys jít tam, kam míří tato loď.” řekl krátce John. ” Proč si myslíš, že se všichni chtěli dostat do vaší řady?”

Nemohla jsem uvěřit, že se vůbec něco takového děje.

“To je dobrý,” řekla jsem a bojovala o klid i když mi srdce bušilo až v krku. ” Takže vzhledem k tomu, že jsem se nedostala na loď, to tedy znamená, že jsem nedošla ke svému konečnému cíli,ne? A Ty dokážeš vracet mrtvé lidi zpátky do života. S tím ptákem jsi to udělal. Takže to uděláš i se mnou. Prostě mě znovu oživíš. Musíš, protože kvůli Tobě jsem zmeškala svou loď. Takže to udělej. Teď, Johne.”

Jeho výraz zůstal tvrdým a oči smutné.

“Nemůžu,” řekl.

“Nemůžeš?” můj hlas se zachytil ve vzlyku. “Nebo nechceš?”

Odvrátil pohled. ” Nechci.”

Mé srdce mělo pocit, jako bych byla opět zpátky v bazénu, zachycená znovu v plachtě.“Proč ne?”

“Protože,” řekl. Ale zdálo se, že o tom chvilku přemýšlí. ” Je to proti pravidlům.”

” A nevytváříš Ty ta pravidla?” zeptala jsem se. Tohle bylo hrozné. Nejhorší věc, jaká se mi kdy stala. Včetně umírání.

“Ne,”řekl. Mohla bych říct, že se snažil udržet svůj temperamnet na uzdě. Ale neměl o moc větší úspěch jako já se svými slzami. V dáli bylo slyšet dunění hromu. A tentokrát to nebylo jen v mé hlavě. “Já ne.”

“Tak kdo?” Jeho postava se mi začala rozplývat před očima. Ne proto, že by kamkoliv šel ,ale protože se mé oči zalily slzami a hrozilo, že se rozbrečím.

Zuřivě jsem si je otřela.

“Nevím,” řekl. Teď už zněl jen unaveně. “Jasný? Myslíš, že se mi to líbí víc jak Tobě? Nemyslíš si, že bych to tu třeba taky rád opustil a šel se podívat za svou matkou? Ale taky nemůžu.”

Slyšet, že už dlouho touží vidět svou matku, nebylo zrovna to, co by mi pomohlo s mými slzami. Nikdy jsem nezauvažovala nad tím, že by taky někdo jako on mohl mít matku. Ale samozřejmě měl. Nemá ji každý?“Proč ne?”

“Kvůli Fúriím.” řekl rozhodně jako by to vše vysvětlovalo. ” Věř mi, že se ujišťují a důsledky za porušení pravidel tady jsou mnohem horší než si vůbec dovedeš představit. A nejenom za porušení pravidel. Za cokoliv, co cítí jako -” odmlčel se, podíval se na mě, pka sklouznul pohledem dolů a zavrtěl hlavou. ” No, prostě mi věř. Proto jsem Ti dal ten náhrdelník. Bude Tě varovat, pokud budou Fúrie kdekoliv poblíž. Tak budeš vědět, že děláš něco špatně, byť i jen nechtěně, co by Tě mohlo od nich ohrozit.”

Když znovu pozvedl svůj zrak, byl už jeho pohled jasný. Jasnější, jak tatínkova vrhací hvězdice. Ale jeho hlas byl něžný.

” Slibuji Ti Pierce, že za chvilku už Ti to tu nepřijde tak hrozné. Máš všechno, co bys mohla chtít. Veškeré domácí pohodlí…”

To byla ta nejhorší věc, jakou mi vůbec mohl říct. Veškeré pohodlí domova … kromě všeho všecho co jsem milovala.

Teď už jsem nebyla jak ztuhlá mrazem. Roztála jsem. Mé slzy se hrnuly ven tak hustě a rychle, že mi vše, včetně něj, zmizelo před očima.

“Promiň,” schovala jsem si obličej do dlaní. Bylo to hrozné. Byla jsem mrtvá a teď ještě navíc trápena? “Nemůžu tu zůstat. Nemůžu.”

Ne.” řekl. Teď hrom jako by zněl přímo nad našimi hlavami. “Nebreč.”

Chtěl se natáhnout a položit mi ruku kolem ramen utěšit mě, myslím ale já uskočila pryč od jeho dotyku, couvala jako by mě opařil a utekla až ke krbu, kde jsem se zhroutila. Navždy? Byla jsem tu s ním v pasti navždy?

A proč? Kvůli jakýmsi nahodilým pravidlům? Něčemu zvaném Fúrie? Musel si dělat srandu. Umím si představit, co by řekl můj táta, kdyby tu byl.” Víš ty vůbec, kdo já jsem?” Už je pod zemí.

Třebaže jsem se cítila uvnitř úplně otupělá, stále ještě jsem cítila teplo z plamenů za mými zády. Jak bych mohla být mrtvá, když pořád ještě cítím? Jak? O sekundu později už u mě byl John a řekl: ” Tady, vypij to. Pomůže Ti to.”

Vložil mi do rukou šálek s něčím teplým uvnitř.

Já ale nemohla pít.

Pak si sedl u krbu vedle mě. Po chvilce jsem zaznamenala, že zase mluví.

“Vím, že to teď vypadá špatně, ale bude to lepší, slibuju. Brzy ne hned, ale nakonec Ti to nepřijde ani na mysl. Nebo Ti to alespoň nebude tolik vadit. Není to to samé jako úplně bez dohledu, já vím. Ale aspoň na to nebudeš sama. To je důležité. To bylo nejhorší. Být tak dlouho sám.”

O čem to ještě mluví ? Zvedla jsem můj pohmožděný pohled a nechala ho putoval kolem dokola místností až jsem se zastavil u postele. Teprve tehdy jsem si všimla, jak velká byla. Vyrobená pro dva, opravdu. Ach Bože.

Drž se v zimě dál od bazénu Pierce. Třebaže je zakrytý, není to bezpečné. Tohle byla cena, kterou jsem platila za neposlušnost. Nikdy jsem si nemyslela, že bude tak vysoká. Nemohla být náhoda, že právě v tu chvíli jsem si všimla otevřených dveří v oblouku napříč místnosti, hned za postelí. Přes ně byla vidět dlouhá chodba osvětlená elegantními nástěnnými svítidly. Z ní vedla dvě točitá schodiště. Jedno vedlo nahoru. Druhé dolů. Předtím jsem si jich nevšimla, tím jsem si byla jistá, protože jsem na sobě neměla ten náhrdelník. On sám mi řekl, že má diamant chránit před zlem. Už tedy pracoval.

Měla jsem v mysli jen jednu otázku: Které ze schodišť mě odvede co nejdále odsud je to možné ? Jen jsem musela toto rozhodnutí udělat až přijde správný čas.

“No,”řekla jsem, když jsem si uvědomila, že musím nějak odlákat jeho pozornost, jinak nikdy nedostanu šanci zkusit odsud utéct.

“Myslím, že máš pravdu. Jsem…jsem jen hloupá.”

Díval se na mě trošku v šoku nad mou náhlou změnou postoje.

“Opravdu?” Zeptal se. “To…to si myslíš?”

“Samozřejmě,” řekla jsem. Dokonce jsem se zmohla i na slabý úsměv.

Pak jsem pozvedla pohár, který mi dal, jako by jsem se z něj skutečně chystala pít.

Pak udělal něco, co dosud nikdy v mé společnosti neudělal. Něco hrozného. Něco, co ukázalo, že navzdory tomu, co říkal o poznání dříve o tom, jak dobře zná mou povahu, ve skutečnosti mě vůbec neznal.

Usmál se.

A pak jsem udělala něco, co do teď způsobuje, že se mé srdce zkroutí v mé hrudi, kdykoliv si na to vzpomenu. Něco, co mě stále pronásleduje v mých snech. Něco, co nemůžu ani uvěřit, že jsem mohla udělat a do dnes si přeju, abych to neudělala. Kromě toho, že jsme to musela udělat. Způsob, kde byla postel a kde byl on…a no, jakou jinou možnost jsem měla?

Já jen, že kdykoliv si vzpomenu na ten úsměv, mé srdce stále ještě bolí.

Jenže jsem byla tak mladá a tak moc jsem se bála.

A tak jsem udělala první věc, kterou jsem vymyslela. Jsem si jista, že táta a i máma a Westport Academy pro dívky by chtěli, abych to udělala.

Hodila jsem mu šálek vařícího čaje do obličeje.

Pak jsem utekla.

7. kapitola

Tak duch můj, stále chvátající k spáse,

přec ohlížel se do průsmyku zpátky,

jímž nikdo živý dosud nedostal se.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv 1.

Vybrala jsem si schodiště stáčející se dolů, protože jsem si myslela, že by mě mohlo dovést zpátky k jezeru. Vzpomínám si tak jaksně, jako by to bylo včera že s každým krokem jako by mělo mé srdce explodovat. To, jak mě ujistili psychiatři později, byl adrenalin.

Další věc, kterou jsem poznala, byla tvář mé matky. Dívala jsem se na její výraz, přecházející od bolestného, trýznivého smutku, k divoké, radostné naději, když jsem, jako robot, odpovídala doktorovi z pohotovosti na otázky.

Ano, věděla jsem, kdo jsem. Ano, věděla jsem, kdo byla má matka a jaký byl rok a kolik prstů mi doktor ukazuje.

Byla jsem naživu. Dostala jsem se tam odsud, ať už to bylo kdekoliv.

Pryč od něj.

Vše potom se mi zdálo jako zahalené mlhou.

Operace kvůli výronu. Mé zotavování se. Doktoři. Psychiatři.

Rozvod.

Protože nakonec samozřejme můj táta nebyl tím, kdo mě zachránil. To máma. Když se vrátila domů z knihovny a volala mě a nakonec zjistila, kam jsem zmizela, ona byla ta, kdo skočil do bazénu a vytáhl mě. Její rty byly ty, které zmodraly od pokusů, vdechnout zpátky život do mého zmrzlého těla po dvanáct minut, které trvaly záchrance dostat se sem. Byly to její vlasy, které přimrzly jako rampouchy k mé tváři. Táta si ani neuvědomil, že se něco děje, dokud neslyšel sirény od ambulance, kterou máma zavolala mobilem. Stále ještě se věnoval svému konferenčnímu hovoru.

“Ale je dobře,” říká vždycky táta, “že ta voda v bazéně byla tak ledová. Jinak bys už dnes nebyla mezi námi. Tohle je jediný způsob, jak mohli oživit Tvé srdce, jakmile Tě zahřáli.”

I když v tomhle má táta vlastně pravdu. Díky tomu, že byla teplota vody skoro na bodu mrazu, byla má fyzická obnova kompletní.

Byl to můj psychologický “problém”, na kterém bylo potřeba pracovat. Zvláště, když mě odepisovala z nemocnice po zotavení se a ptala se: “jo a miláčku, chtěla jsem se Tě zeptat. Odkud se vzalo tohle?”

A spustila mi do klína náhrdelník. Náhrdelník. Ten, který mi dal on.

“Kde jsi k tomu přišla?” zeptala jsem se, chytíc jej a doufala, že hrůza, kterou jsem cítila, není vidět na mé tváři.

“Přivezli to s ostatními věcmi, zatímco jsi byla připravována na operaci,” řekla. “Poté, co Tě oživili. Zdá se, že jsi to měla na sobě pod kabátem. Skoro jsem jim řekla, že je to nějaká chyba, že Ti to nepatří, protože jsem to nikdy předtím neviděla. Je to Tvoje? Půjčila sis to od Hannah nebo tak něco? “

“Hm, ne. Je to… byl to dárek,” řekla jsem. Jak je to možné? Jak to mohlo projít se mnou? Zvláště, když mi řekl každý doktor, kterému jsem vyprávěla, co jsem viděla, když jsem byla mrtvá neurolog, že je to trauma, chirurg, dokonce i lékaři, kterí mě chodili kontrolovat přes víkend mě ujišťovali, že to byl jen strašný, příšerný sen Ale tohle znamenalo, že to vůbec žádný sen nebyl. To znamenalo, že… .

“Dárek?” Máma byla rozrušená ve všech směrech. Byl to táta, kdo většinou vyplňoval formuláře. Ale máma tátu z nemocnice vyhodila. Pohled na něj ji vytáčel a to jsem ještě nevěděla, že ho už vyrazila i z domova.

“Dárek od koho?” ptala se, roztržitě vyplňujíc formuláře ležící před ní. Nevím, co to bylo, protože jsem držela náhrdelník a přemýšlela, jaké moudro jí odpovědět a nebo ne a zda nebude lepší říct jí pravdu.

“Pouze od kamaráda,” bylo vše, co jsem jí tehdy řekla, zatímco jsem se dívala do modrošedých hlubin kamene. Byla jsem příliš rozrušená, než abych řekla cokoliv jiného.

To znamená, že to bylo skutečné. Všechno to bylo skutečné. On byl skutečný. Díky Bohu, že jsem mámě neřekla pravdu. Díky Bohu, že byla tak zaneprázdněná rozvodem a o náhrdelníku už se nikdy nezmínila. Díky Bohu, že jsem pak už vždycky nosila náhrdelník zastrčený pod košilí, příliš zmatená jeho existencí na tomto světě, zahrnujíc v to i mé ” lehce srozumitelné sny,” či jakékoliv dělení se o ně.

No, kromě toho, o čem jsem se zmínila Hannah, poté co jsem se vrátila do školy. A i to se ukázalo být dost chybné a naučilo mě to, držet jazyk za zuby.

Což nebyla zas až taková chyba jako ta, co jsem udělala o týden nebo dva později, když byla moje máma “neodvratně zdržena” u tátových právníků, když mě měla vyzvednout ze sezení ambulantních pacientů a já se přistihla u obcházení klenotnictví, které jsem našla ve stejném bloku, jako byla ordinace doktora, zatímco jsem na ni čekala. Zírala jsem nepřítomně na všechny ty šedé křemeny, které tu měli k prodeji a musela jsem si nevědomky vytáhnout diamant a začít si sním hrát, protože muž stojící v pozadí si ho všimnul a komentoval jeho krásu.

Vzteky jsem zčervenala, zkusila si ho strčit zpátky, ale bylo pozdě. Zeptal se mě, jestli si ho může prohlédnout blíže se slovy, že ještě nikdy neviděl tak neobvyklý kámen.

Co jsem mohla dělat? Dovolila jsem mu, podívat se, ale řetízek jsem si nechala zapnutý kolem krku,jako vždy. Nikdy jsem si ho nesundavala od té doby, co mi ho máma vrátila zpátky. Nevím proč. Ten kámen mě fascinoval. Nezdálo se, že by zůstával na jedné či druhé barvě, neustále se měnil. Dokonce i muž za přepážkou, který ho držel v ruce, v jeho rukou se měnil ze světle stříbrné do hluboké, fialové barvy dešťových mraků.

Další věc, jak jsem zjistila bylo, že muž za přepážkou řekl, že to prostě musí ukázat šéfovi, který vzadu obědval. Že se mu bude líbit. Nevím, co jse msi myslela, že se stane…nebo proč mám tak silné nutkání utíkat odsud. Měla jsem poslouchat své instikty. Měla jsem vidět, co se mi kámen snaží říct. Ale neudělala jsem to.

Poté, co asistent zmizel, objevil se šéf, otíraje si pusu ubrouskem. Vtom jsem uviděla, že moje máma parkuje auto naproti přes ulici.

“Vlastně,” řekla jsem a přelévaly se přese mě vlny úlevy. Teď jsem měla záminku odejít. “Už tu mám odvoz. Musím jít. Omlouvám se…”

Ale starší klenotník už mezitím chytil konec mého přívěsku, takže jsem byla v pasti. Držel mě, bez možnosti odejít, přes skleněný pult, za zlatý řetízek.

A pak to vypadalo, že se stalo hned několik věcí najednou. Cosi zastudilo v klenotníkově pohledu, když se na kámen podíval blíže. Čím blíže se sklonil, aby se podíval, tím jsem já byla nervóznější… a tím tmavší bylo srdce diamantu ve svém středu. Mé srdce začalo silně bušit.

A ačkoliv jsem nemohla otočit selou hlavu, abych se podívala, protože jsem klenotníka měla doslova na krku, mohla bych přísahat, že jsem viděla koutkem oka, že před obchodem stojí on a dívá se výlohou dovnitř.

” Máte představu, co to je, to, co nosíte, mladá dámo?” zajímal se klenotník. A pak spustil jakýsi druh divné diamantové mluvy.” Je to fantasticky tmavě šedomodré. Pokud mohu říct. Je to fantasticky tmavě šedomodré a pokud se nemýlím, všude to má asi tak hodnotu mezi padesáti a pětasedmdesáti miliony dolarů. Možná i víc, pokud lze prokázat i jeho místo původu, protože vypadá stejně záhadně jako ten, kerý jsem někde kdysi viděl.” Co jsem na to mohla říct? Kámen se zbarvil do barvy ebenového dřeva. Jemně jsem zatahala za řetízek, doufaje, že mě pustí. Jenže si mě samozřejmě přidržel mnohem pevněji, držíc mě jako vězně ve svém obchodě.

“Je mi líto,” řekla jsem, “ale už musím…”

“Neměla byste chodit jen tak po ulici s tímhle,” přerušil mě klenotník. “To patří do bezpečnostní schránky. Právem bych Vám to mohl zabavit, jen kvůli vaší bezpečnosti. Kde jste k tomu vůbec přišla? Vědí vůbec vaši rodiče, že máte něco takového?”

To bylo měsíc po nehodě. Všichni ve škole se ke mě začínali chovat jinak, protože jsem se chovala divně od svého návratu za záhrobí. Ztratila jsem zájem chodit po nákupních centrech a pracovat ve skupině pro záchranu zvířet, kterou jsem měla moc ráda. Říkala jsem Hannan podivné věci o tom, jak jsem chráněna “od zla” ( s odkazem na můj náhrdelník,ale to ona samozřejmě netušila.) A brzy jsem ztratila i roli ve školní hře Sněhurka. Byla jsem už na sklouznutí se do své vlastní skleněné rakve.

Ale i tak jsme nějak našla způsob, jak ubezpečit klenotníka, s koktáním, že náhrdelník je rodinné dědictví a že moc děkuji. A že mě skutečně venku čeká moje máma a že už opravdu musím jít, hned teď. I když jsem možná víc děsila představy, že jdu ven z klenotnictví a možná i běžím, než pobytu vevnitř s velmi nedůtklivým klenotníkem.

To se stalo ve chvíli, kdy jsem uslyšela zvonky nade dveřmi, což naznačovalo, že nekdo přišel.

Mé srdce pokleslo. Ne, prosím, jen to ne.

“Nevěřím ti,” řekl rozhodně klenotník. “Ve skutečnosti, je abys to věděla, mlj asistent vzadu telefonuje a za chvilku bude zpátky i s policií. Už jsou na cestě. Takže tvoje matka pokud čeká venku, o čemž upřímně pochybuji, protože je jasné, že’s to někde ukradla může přijít dovnitř a připojit se k nám, pokud má starost a sledovat, jak tě zatýkají pro velkou krádež.”

Jenže má matka k tomu nikdy nedostala příležitost. Protože do toho vstoupil John. A stěny obchodu se zbarvili do krvava přímo před mýma očima.

“Promiňte,”řekl John hlubokým hlasem, který zněl úplně mimo místo, jako byl tento malý, luxusní obchod. Vypadal úplně mimo mísu, vždy tak hrozivě veliký a teď ještě víc, protože měl na sobě černou koženou bundu a džíny.

Myslela jsem, že omdlím. Co tu dělá? Přišel si mě vzít zpátky, protože jsem porušila pravidla? To proto se kámen na náhrdelníku zbarvil do černa, aby mě varoval?

Klenotník se na něj otráveně podíval. “Můj asistent se Vám bude za chvilku věnovat, pane,” řekl.

“Ne, děkuji,” řekl John, jako by odmítal nabídku arašídů v letadle. “Nech ji jít.”

Zlatníkovi oči se mírně rozšířili. neměl v úmyslu, nechat mě jít.

“Promiňte,” řekl klenotník, rozhořčeně se dívaje.” Ale vy se znáte s touto mladou dámou? Protože ona…”

V tom okamžiku se John aniž by vypadal rozčíleně nebo otráveně nebo jakkoliv jinak, fakt natáhl přes pult a vzal klenotníka za ruku , kterou mě on držel v zajetí obchodu, tak, jako by mu chtěl změřit tep. Jenže John mu zjevně nechtěl měřit tep. Dělal něco úplně jiného. Klenotník začal lapat po dechu. Jeho ústa byla dokořán. Trocha chladu odešla z jeho očí. Vystřídal je strach.

Nevím pak-co John udělal. Má mysl se stále ještě zaobírala faktem, co tu všeho všudy dělá.

Ale uznávala jsem, že to klenotníkovi zjevně vadilo, podle jeho pevně zatnutých čelistí a odhodlaným výrazem v očích.

A úzkost, která mě zaplavila, neměla nic společného se strachem o mou vlastní bezpečnost.

“Johne,” řekla jsem. Vyprostila jsem přívěsek ze zaťatých prstů staršího muže a ustupovala od pultu. Nemohla jsem spustit pohled z klenotníkovi tváře. Vystřídala všechny barvy. “Prosím, ať už děláš cokoliv. Nedělej to. To je v pořádku. Opravdu.”

Nic nebylo to v pořádku. Bylo jasné, že je všechno špatně.

Ale ukázalo se, že bylo dobře, že jsem to řekla, poté John nejprve hodiv mým směrem nervózním pohledem, jako by posuzoval pravdivost mého tvrzení pustil zlatníkovo zápěstí.

Jakmile to udělal, starý muž zalapal po dechu, zapotácel se a chytil se za srdce. Nebyl jediný. O vteřinu později se sevřelo i mé vlastní srdce, když jsem uviděla ostrou výčitku v jeho očích…těsně předtím, než se u zadního vchodu objevil klenotníkův pomocník a řekl,“Dobře pane Curry, policie už je na cestě Ach, můj Bože!”

Pak já zbabělec jsem vyběhla z obchodu, jen zvonky nade dveřmi za mnou zacinkaly.

Ale co jiného jsem měla dělat? Zdržovat se kolem a čekat, až dorazí policie? Běžela jsem přímo k mámě čekající v autě.

“Pierce,” řekla máma, snížila mobilní telefon a překvapeně sledovala, jak se hroutím, celá roztřesená na sedačku spolujedzce.

“Tady jsi. Právě jsem se Ti snažila dovolat. Zase jsi si zapomněla telefon? nebrala jsi to. Kde jsi-”

“Jeď,” vyhekla jsem. “Prostě jeď.”

“Co se stalo? Nelíbí se Ti ten nový doktor? ¨Matka Jeniffer McNamarové říkala,že-”

“To není o tomhle. Prostě jen pojeďme.”

Příštích několik hodin bylo utrpením, když jsem čekala zda se policie nebo on dostaví k našim dveřím. Jasně, že někdo mohl vidět naše auto, do kterého jsem naskočila a mohl si opsat matčinu poznávací značku. Co když byla v obchodě pana Curryho bezpečnostní kamera?

Ale policie nikdy nepřišla.

A ani John ne.

A třebaže jsem pročítala každý den noviny, dokonce i nekrology, nikde jsem nenašla jediný článek, týkající se klenotníka.

Zjistila jsem proč až napodruhé, když jsme byly zase v této městské části.

V okně klenotnictví byla cedule k pronájmu. Když jsem se zeptala prodavačky s oděvy ve vedlejších dveřích, řekla mi, že slyšela, že se pan Curry zotavuje po infarktu a měl by se stěhovat…snad na Floridu. Myslela, že jí říkal, že tam má vnoučata. A díky Bohu, protože každý v této ulici nenáviděl tohoto mrzutého, starého muže a teď snad konečně tu bude slušný obchod s obuví a že toto oblečení na mě bude vypadat velice rozkošně a jestli si ho nechci zkusit?

Z toho, co jsem si dokázala dát dohromady, ve chvíli, kdy přijela policie, měl pomocník pana Curryho příliš práce s oživováním pana Curryho, než aby si pamatoval, že je volal kvůli nějaké holce, která by mohla vlastnit kradený náhrdelník…

Nevadil ani jakýsi chlapík v černé, kožené bundě, který zmizel stejně záhadně, jako ona.

Možná proto už jsem nikdy nikomu jinému svůj nárhdelník neukázala.

Od té doby bylo těžké necítit se jako kdyby…no, jako kdyby mě John sledoval. Možná i chránil. Až příliš horlivě.

Zvláště po tom, co se stalo ve škole s Hannah a panem Mullerem.

Co jsem nikdy nepochopila bylo proč?.Proč by se trápil? Vždyť jsem od něj utekla.

A teď, když mrštil náhrdelníkem do spleti nadzemních krypt, které tvořily Isla Huesoský hřbitov, jsem věděla, že to nebylo proto, že by ho chtěl zpátky.

Měla jsem se jít po něm podívat. Měla, ale nešla jsem. Protože, když zvedl ruku, aby zahodil náhrdelník, viděla jsem což by se dalo očekávat od někoho, kdo byl vyhozen z Westport Akademie pro dívky že jsem to všechno pochopila úplně špatně.

Nebyla to moje věc, samozřejmě. Už ne. Právě sledoval, jak můj vržený náhrdelník mizí z dohledu na vzdálenost fotbalového hřistě.

Kromě toho, že jsem se rozhodla udělat ze záležitosti jiných, svou záležitost.

To byla část z mého “nového startu” a důvod proč máma chtěla,abychom byli právě na tomhle ostrově. A jeho záležitost byla vždycky moje věc.

On byl ten, kdo tohle všechno začal. Napoprvé, kdykoliv.

Takže jsem nemohla jít hledat můj nahrdelník. Musela jsem zůstat. neměla jsem na výběr.

To byl ten důvod, proč jsem byla teď, tuto noc, tady na hřbitově, stála nohama pevně na zemi a zeptala se,” Co se Ti stalo s paží?”

8. kapitola

Ach, trudno líčit ona místa, kde jsem

probloudil ten hvozd divý, pustý, tmavý,

že dosud na to vzpomínám jen s děsem.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv 1.

Díval se na mě, jako by mě podezříval z duševní choroby. No, proč by taky měl být jiný ode všech ostatních?

“Co?” Stále vypadal pěkně šíleně. Bylo dobrým znamením, že jeho hruď stoupala a klesala, jako by právě běžel, což bylo to, co právě dělala. Což jsem mohla vědět líp, než jsem udělala, co jsem udělala a to, že jsem natáhla ruku a prstem běžela po jizvě, jen abych spatřila, jak se vine až nahoru pod rameno a tam mizí pod černým rukávem.

Nikdy jsem neměla říkat,” To je nové.”

Ale stejně jsem to řekla.

Trhl paží, jako by můj prst byl živý drát a já se ho snažila zabít elektrickým proudem.

“Nech toho,” řekl prudce. “To nic není.”

“Pro mě to nevypadá, jako že je to v pořádku,” řekla jsem starostlivě. Začala jsem si dávat pár věcí, uvnitř hlavy, dohromady a nelíbilo se mi, nač jsem přišla. ” To je důsledek?”

Jeho oči se zúžily. Cítila jsem žár jeho těla a vůni, kterou jsem si tak dobře pamatovala vůni hořícího dřeva a něčeho, co mi připomínalo podzim.

“Nejsem pták,” řekl nebezpečným hlasem. “Nepotřebuji pomoc, ani od Tebe ani od nikoho jiného.Ví Tvá matka, kde právě teď jsi?”

Bylo legrační, že zmínil mou matku. Protože to byl její hlas, který jsem slyšela ve své hlavě hned poté, co mě donutil říct tu věc, kterou jsem mu neřekla, když jsem ho viděla naposledy, v ten příšerný den ve škole…tu věc, kterou mi nedal šanci říct. Odešel dřív, než jsem mohla.

No, on musel. Přijížděla policie. Opět. Ne, že by o něm máma cokoliv věděla, kromě toho v co psychiatři ( a teď, jak už vím i babička )všichni věřili: že neexistuje. Ale kdyby máma zjistila, co o něm vím, chtěla by, ať jí to řeknu. Jasně, že jsem to potřebovala říct, teď víc, jak jindy, protože bylo jasné, že mé první posouzení na něj nebylo tak daleko: byl divokou věcí, jako ta holubice, kterou jsem našla, špatně snášející pomoc od jiných, zvláště, když s tím nesouhlasil. A i když bych mu pomohla, třeba bych mu tím ublížila ještě víc, ale musela jsem to alespoň zkusit.

Tak jsem řekla to, co jsem mu zřejmě měla říct už dávno: “Promiň.”

Jeho oči se zúžily ještě více. “Prosím?” řekl.

“Je mi to líto,” zopakovala jsem, tentokrát hlasitěji. “Za to, co jsem Ti udělala ten den, kdy jsem umřela. Pokud z toho byly nějaké…důsledky.Zvláště pro Tebe.”

Neodpověděl, kromě toho, že na mě i nadále shlížel dolů tak, jako bych byla antisociální osoba s poruchou osobnosti. Kdo dá dívce náhrdelník zvláště ten s kamenem, který mění barvy jako je nebe, někdy šedý jako únorové ráno, jindy černý jako půlnoc a pak ho zahodí přes celý hřbitov, když se ho ona snaží velice zdvořile vrátit, protože má podezření, že by to mohlo mít trvalý vliv na její prospěch?

Ale proč jsem měla být jediná, kdo se omlouvá? Bylo by hezké od něj jednou slyšet ” omlouvám se” nebo i dvakrát. Protože pro mě to byl hrozný den, když jsme se potkali. A, ano, měl by třídit, co pro koho dělá, jako to, co udělal pro mě v tom zlatnictví a pak i ve škole s panem Mullerem.

I tak. Ztratila jsem tak moc. Pravda, dostala jsem zpátky svůj život. Ale co všechny ty věci, které jsem nedostala zpět? Jako manželství mých rodičů, Hannah, například. Nebyla jsem ve škole ani celý den, poté, co jsem se vrátila z nemocnice, když se na mě má nejlepší kamarádka, Hannah Chang, vykašlala, když jsem jí řekla kromě jiných věcí, že se potlouká po obchoďácích a doufá, že si jí všimnou kamarádi jejího staršího bratra a zanedbává Double Darea-a hru “Zadrž dech, když jdeš na hřbitov nebo zlí duchové posednou Tvou duši”, kterou jsme hrávaly, o které si teď myslela, že je hloupá a že už ji nikdy nebudem hrát.

Pravdou je, že v patnácti už jsme na takovéhle věci byly stejně příliš staré.A moc jsem tomu nepomohla tím, když jsem vesele poznamela,“neměj strach ze zla Hannah. Já ho teď vidím. A ochráním Tě od něj.” Nedivím se, že mě nazvala bláznivou. A tak mi pak ve škole říkali všichni.

Myslím, že se jim nemůžu divit. Proč by nemohli někoho, kdo říká, že vidí zlo a je schopen je od něj ochránit nazývat bláznem? Zvláště, když pak úžasně selže, když má tak učinit.

Vím, že mě Hannah nazývala bláznem jen proto, protože se o mě bála. Musela si myslet, žejsem se vrátila po mé nehodě z nemocnice…no, psychicky labilní.

Později mi Hannah řekla, že toho lituje, a můžu říct, že to fakt myslela vážně. Přátelé se občas rozejdou, jak řekla. Stejně jako ona s Double Darem. Prostě jen už nemá na koně čas, jak mi vysvětlila. Přesunula se k jiným věcem. Jako basketbal. A kluci. Řekla jsem jí, že je to v pořádku. V té době už jsem stejně byla zakopána příliš hluboko ve své skleněné rakvi, než abych se starala o ni nebo o zlo, od kterého jsem ji slíbila chránit nebo o skutečnost, že si všichni kolem myslí, že jsem blázen.

Vše bylo v pořádku až do minulého roku, kdy jsem si uvědomila, jaký zmatek jsem ve všem udělala.

Pak už bylo pro Hannah pozdě, samozřejmě. Věděla jsem, že si nemůžu vyčítat všechno ohledně Johna. To je jen v pohádkách, že si mohou princezny dovolit čekat na krásného prince, který je zachrání. V opravdovém životě se musí ony samy násilím dostat ze své rakve a zachránit samy sebe.

A ve které pohádce vlastně by John mohl být normální osobou s nápady Krásného Prince? On byl opak okouzlujícího. Byl spíše princem Děsivým. Ale pak…možná, že si nemůže pomoct, vzhledem k tomu, že je děsivý.O nic víc, než jakým způsobem jsem si nemohla pomoci nebo reagovat na něj já, tak jako když mi bylo patnáct.

“Já se jen neomlouvám,” řekla jsem, lámajíc si hlavu nad tím, proč to tak je, že i teď, ačkoliv jsem starší, tak nenacházím správná slova, jak mu to říct, ” za to, co jsi pro mě udělal v tom klenotnictví nebo minule jaro v mé staré škole. “

Tentokrát, místo toho, aby naklonil hlavu, jen zvedl jedno ze svých tmavých obočí. To skutečně nebylo to, co by dělalo věci jednoduššími. Jeho výraz byl i nadále nečitelný.

“Nemá to s tím co společného,” řekla jsem, když stále mlčel. “Ne, že bych Ti nebyla vděčná. Protože já jsem. Je mi líto, že jsem Ti pak nepoděkovala. Věci byli trochu hektické…když jsi odešel.”

Hektický bylo chabé slovo k popisu bouře, kterou po sobě zanechal, poté, co se ukázal ve Wesportské Akademii pro dívky.

“Což,” řekl, “je to, proč jsi teď tady se svou matkou. Začínáte znova.”

“Přesně tak,” řekla jsem. “Takže Tě na mé nové škole nebudu potřebovat. A jen abys věděl, měla jsem situaci ve Westportu zcela pod kontrolou, než ses tam ukázal.”

Nyní povytáhl obě obočí.

“Ano,” stála jsem si na svém, ” Nepotřebovala jsem Tvou pomoc. To proto byla kamre “

Jeho ruka byla jako rozmazaná šmouha, jak rychle vystřelila při slově kamera. Než jsem se nadála, popadl mě za paže, ačkoliv to nebolelo, příjemné to fakt nebylo a přitahoval si mě k sobě. Stíny, které se stahovali v jeho očích nakonec přilétli znova na chvíli.

“Jaká kamera ?” zeptal se.

“Kamera,” zamumlala jsem a začínala si myslet, že jsem o tom asi neměla začínat, ” kterou jsem narafičila do svého batohu “

Říci, že vypadal šokovaně by bylo podhodnocení největších rozměrů.

“Chceš mi říct, že jste to plánovali?” zeptal se.

“To, co se stalo s Tvým učitelem, to bylo schválně? To jste na něj vymysleli, aby Ti to udělal?”

Možná, že mě fakt nesledoval. Protože, kdyby ano, o tomhle by určitě musel vědět.

“No,” řekla jsem a měla sucho v puse. “Ano.” Potom, dřív než měl šanci vybuchnout, protože jsem viděla, že se k tomu chystá, jsem rychle dodala,” To byla jediná možnost, jak získat důkaz o tom, co má profesor Muller skutečně rád, protože nikdo nechtěl věřit, že on a Hannah měli…”

Můj hlas se vytratil, protože když jsem vzhlédla k jeho tváři, jeho rty byly staženy do rovné linky… jako byla ta mého srdce, v den, kdy jsem spadla do jeho světa.

Věděla jsem, že to není dobré. Bylo to všechno naopak velmi, velmi špatné. “Ale nikdy jsem neměla v úmyslu, nechat to dojít tak daleko.” dodala jsem rychle. “Vzala jsem si plnou zodpovědnost za vše, co se stalo…”

Jeho stisk zesílil.

“Jak se, v prvé řadě, můžeš vůbec do takovéhle situace dostat?” ptal se.

“A pro něco, tak stupidního? Máš vůbec představu, co se Ti všechno mohlo stát?”

No, ano. Věděla jsem to … teď. Tehdy jsem o tom neměla ani potuchy a ani jsem se o to nesnažila.

Ale řekla jsem, snažíc se ho setřást, ” Opravdu to nebylo tak velké . “

“Neměla jsi tam co dělat,” procedil zkrz zaťaté zuby. ” O nic víc, jako bys neměla být tady.” Další věc, kterou jsem pochopila bylo, že mě fyzicky vyvlekl ze záhrobí.

“Na hřbitově se brány na noc zavírají,” zamumlal. Květy poinciany pod jeho těžkýma černýma botama explodovaly.

Sotva jsem ho slyšela. Byla pravda, že se mi kdysi od něj podařilo utéct… a od smrti. Ale to bylo kvůli těm defibrilačním elektrodám a vstřelujícímu adrenalinu, že jsem byla zpátky ve skutečném světě… nebo to aspoň tak doktoři tvrdili. Můj útěk neměl nic společného s čímkoliv, co jsem kdy udělala v jeho světě tam, jak mi bylo řečeno. Protože jeho svět nebyl skutečný. Kromě toho, a já to věděla lépe jak kdokoliv jiný že byl.

“Jak jsi se sem vůbec dostala? Ten plot musí býtvysoký dobrých sedm metrů. S hroty nahoře.” Řekl jedním dechem.

Nechtěla jsem říkat už nic, co by ho rozčililo ještě víc… jako to, že na ten plot zase nebylo až tak těžké vyšplhat, když jsem si tam dotlačila jeden z těch obřích, zelených kontejnerů, které tu byli rozesety všude kolem. A nebyla moje chyba, že se rodina Dolores Sanchezové, milované ženy Rodriga, rozhodla, že bude jejich krypta, tak blízko vnitřní strany hřbitovní zdi, čímž mi poskytne, tak úžasnou přistávací plochu.

A mám riskovat, že ho ještě víc vytočím, když ho upozorním, že pokud policie pochopila to, co na té pásce bylo nahrané což se nestalo zjevně by se ho snažili najít a položit mu pár otázek?

Westportská policie nevěděla, kde žije. A zajímalo by mě, jestli to vůbec někdo jiný ví, kromě mě.

Ačkoliv, i já pro něj měla pár otázek. Jak mohl vědět, kdy se ukázat, v ten den s panem Mullerem, právě ve chvíli, kdy jsem ho potřebovala nejvíc? Bylo to opravdu díky nárhdelníku, jak mi řekl, když viděl v mé tváři, jak moc jsem otřesena? A jak to věděl předtím,tam s klenotníkem?

Ale proč ho ještě obtěžovat, když mě zjevně nenáviděl za to, to jsem mu tehdy udělala? Teď se ale nezdála býti vhodná doba na to, vytahovat cokoliv z toho či onoho na světlo.

“Nic z toho ale není moje vina, víš,” řekla jsem v okamžiku, kdy mě otočil tak rychle, že jsem málem ztratila rovnováhu. Ačkoliv to byly především hlavně mé obavy.

“Ach, opravdu?” řekl a otočil hlavu tak, aby na mě viděl. ” Jak to, že nic z toho není Tvoje vina?”

“Vše, co jsem udělala bylo, že jsem umřela,” řekla jsem. ” A pak, když se mi nabídla příležitost nebýt mrtvá, jsem ji jen využila. To nebylo nic osobního. Nemělo to s Tebou nic společného.”

Obrátil se a zadíval se přímo před sebe.“Správně,” řekl.

“Co to má znamenat?” zeptala jsem se, protože se mě dotknul jeho tón. ” Říkala jsem Ti, že se bojím. Nechtěla jsem Ti ublížit. To je ten důvod proč jsem teď tady, abych se Ti omluvila. Chci, abysme byli kamarádi, chci Ti pomoct. Dala jsem Ti zpátky náhrdelník. Nevím, co víc mám udělat.”

“Řeknu Ti, co můžeš udělat,” přerušil mě stroze. Natáhl se a pevně sevřel má ramena. Ale stále mě nepolíbil. Pouze mě celou přejel o něco víc zlejším pohledem. “Můžeš mě nechat být.”

Znovu mi vytryskly slzy. To je to, co ode mě chce? Abych se od něj držela dál? Vypadalo to na větší katastrofu než když jsem umřela. A já stále dýchala, takže jsem musela něco říct.

“Ráda bych,” řekla jsem. Jediné, co jsem mohla slyšet, bylo hluboké, nesouhlasné zbarvení jeho hlasu a zrychlený tep mého srdce v uších. Pitomá holka. Pitomá holka. Pitomá holka, vypadalo mé srdce, že říká. “Kromě toho, pokaždé když se ukážeš snažím se Tě podpořit a tak a jednat jako…jako…”

“Jako co?” zeptal se. Zdálo se, jako by sbíral odvahu mi to říct.

Ne, varoval mě hlas mé mámy v hlavě. Neříkej to.

“Blbec.”

Věděla jsem, hned jak to slovo vyšlo z mých úst, že to nebylo ani opatrné a ani ciltlivé. Zejména proto, že jsem se snažila udělat správnou věc. Vzhledem k tomu, že máme žít oba na jednom ostrově. Konckonců, zachránil mi život, aspoň ten den s panem Mullerem. No, možná že ne život. Ale něco každopádně. Ale tak nějak, když jsem se snažila omluvit, vždycky jsem to jen zhoršila.

A jako by to nebylo dost horzné, že jsem po něm mrskla tím slovem, zvedla jsem ruku a dotkla se té čerstvé, nové jizvy na vnitřní straně jeho paže.

Nemohla jsem si pomoct. Nikdy jsem nebyla schopna, sržet se dál od bolestivých věcí.

Takže tady to je: má poslední chyba toho večera. Jeho ústa se stáhla do velmi nepěkné grimasy dokazujíc, že jsem v jedné věci měla pravdu: On nebude nikdy pro nikoho krásným princem.

“No, o tohle už se nikdy starat nemusíš,” vyletěl a vytrhnul mi svou paži jako byl můj dotyk jedovatý. “Protože od této noci už mě nikdy neuvidíš.”

Pak jsem si uvědomila několik věcí. První byla, že jeho oči už nevypadaly mrtvě. Byly živé jako elektrické vodiče a právě tak nebezpečné. To druhé jsem si uvědomila o dost pomaleji, když jsem se dívala na jeho prsty obmotané kolem mé paže a prsty, kterými vracel zpět mé tmavé trsy vlasů, které se mi uvolnily ze spony. Jeho ruce nebyly měkké a hladké jako jiných lidí našeho věku z nichž většina nezná nic jiného než smskování, dívání se na videa a hraní videoher.

Johnovi ruce, bylo vidět, že vykonávají práci opravdovou, náročnou práci. Byly to ruce bojovníka. A ne pouze bojovníka, jak jsem si uvědomila, když mě sevřel. Ty jeho byli ruce, které zabíjely.

Část mě to všechno musela vědět. Ale vyplavalo to napovrch až tento večer.

A pak už, samozřejmě, bylo pozdě, příliš pozdě.

9. kapitola

Kde život náš je v půli se svou poutí,

mně bylo procházet tak temným lesem,

že nemohl jsem cestu uhodnouti.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv I.

Když jsem se vrátila domů, řekla mi máma, ” Ahoj zlato. To je dobře, že jsi se stihla vrátit před bouřkou. Vypadá to, že každou vteřinou začne lít. Zajezdila sis?”

“Jo,” řekla jsem. Otočila se a zamkla dveře. Zavřela jsem jak nahoře bezpečnostní zámek, tak dole zamykání na klice. Pak jsem zmáčkla tlačítko alarmu a zadala náš kód. Náš kód byly začáteční písmena našich jmen plus rok, kdy mámina školní hymna vyhrála mistrovství NCAA. Máma se vyrovnala se zklamáním, že se nejspíš nedostanu na žádnou z čtyřletých středních škol, natož na tu, kde se seznámila s tátou, velmi dobře.

“No zlato,” řekla mi se zvláštním výrazem v tváři. “Co to děláš?”

“Bezpečnost,” řekla jsem. Srdce mi stále ještě zběsile bušilo v hrudi. Jakmile jsem se dostala ke svému kolu, nasedla jsem a jela domů jak o život. Ani jsem se nezastavila, abych ho zamkla nebo vypnula světla, uvědomila jsem si, když jsem zvedla záclonu u jednoho z oken na chodbě a vykoukla ven, jestli mě pronásledoval. “Bezpečnost především.”

“Dobře zlato,” řekla máma, zmáčkla tlačítko na vypnutí alarmu a zadala kód. “Ale někteří z našich hostů jsou stále ještě tady. Tak co třeba počkat, až všichni odejdou a zapnout alarm až pak? Ano?”

Přikývla jsem, stále ještě se dívajíc z okna. Nepůjdu už znova ven, abych zhasla ta světla. Můžou se zapínat a vypínat třeba celou noc, nezajímalo mě to. Koupím nová, pokud se tahle vypálí. Stojí to za to. A pokud kolo někdo ukradne, co jako? Jen řeknu tátovi a on mi koupí nové. Stejně je celá tahle věc jen jeho vina. Aspoň máma si to myslí.

Za nic na světě už bych se znovu ven nevrátila. Alespoň tak dlouho, dokud tam bude on.

“Miláčku?” zeptala se máma. “Jsi v pořádku?”

“Jasně mami,” řekla jsem a vrátila záclonu zpátky na místo. “Je mi fajn. Užíváš si ten svůj večírek?”

“To je Tvůj večírek,” řekla s úsměvem. “A ano, bavím se. Je tak prima zase všechny vidět. Myslím, že strýček Chris se baví -.”

“Skvělý mami,” přerušila jsem jí. ” Podívej, jsem fakt unavená. Půjdu do postele, ano.” Chystala jsem se, že si přetáhnu peřinu přes hlavu a už nikdy nevystrčím nos.

“Aha,” řekla máma a vypadala zklamaně. “A nechtěla by ses se všemi rozloučit? Strýček Chris čekal především na Tebe, než odjedou s babičkou a Alexem domů. A myslím, že Alex si chce být jistý, že už nemáš žádné jiné otázky ohledně zítřejšího začátku školy. Myslím, že je to od něj hrozně sladké.”

Jen zmínka o tom, že zítra začíná škola mě nutila k tomu, abych si okusovala konečky nehtů. Ale máma mě včera vzala na zpátky-do-školy manikúru a pedikúru, takže jsem je prostě musela udržet dál od své pusy.

“Víš co,” řekla jsem. ” Jsem fakt utahaná. Musí to být z toho všeho vzrušení okolo večírku na poslední chvíli. Jen řekni Alexovi, že mu děkuju, ale já ho stejně uvidím zítra ráno až mě přijede vyzvednout do školy. Dobrou noc mami.”

Spěchala jsem nahoru po schodech než mi na to mohla cokoliv odpovědět.

Zničil hřbitovní bránu.

Rozdrtil zámek jediným surovým kopem jednou ze svých těžkých černých bot. Pak rozrazil násilím otevřenou bránu a vyvedl mě ven.

“Vypadni,” varoval mě ďábelsky hlubokým hlasem. ” Slyšíš mě Pierce? Vypadni a už se nikdy nevracej.Nejsi tady v bezpečí. Ne, pokud opravdu nechceš skončit mrtvá. Tentokrát navždy.”

Právě v té chvíli proťal oblohu obrovský blesk a pak zahřmělo tak hlasitě, že jsem měla pocit, jako by se nebe rozdělilo vedví a utlumil zvuk kývající se brány za mnou.

Běžela jsem, aniž bych se ohlédla, tam, kde jsem měla připoutané kolo a byla vděčná zato, že se mi podařilo utéct.

Teď, když jsem stála pod sprchou a nechávala kolem mě proudit vodu horkou tak, že byla téměř vroucí a divila jsem se, že:

Opravdu se něco z toho stalo? A jak by mohlo? Nikdo přece nedokáže rozkopnout zamčenou železnou bránu a černé, kované brány na hřbitově na Isla Huesos byly opravdu obrovské, velké dostatečně na to, aby jimi projel pohřební vůz a silné a pevné jako mříže ve vězení. Vlastně nikdo, z tohoto světa.

Nechtěla jsem o tom přemýšlet.

A nemohla jsem myslet na nic jiného.

Opravdu jsem ho viděla…mluvila s ním…dotýkala se ho….a dotýkal se i on mě? Podívala jsem se dolů na své nahé paže, kde se mě dotýkaly prsty toho zabijáka. Je neuvěřitelné, že nezanechaly vůbec žádnou stopu, ačkoli předtím jsme měla pocit jako by mě propalovaly až na kost.

A už jsem neměla ani náhrdelník, aby mi dokázal, že se opravdu něco z toho stalo. Teď už byl ztracený navždy, tak jak mi to řekl protože já jsem si jistá, že už rozhodně na hřbitov nikdy nevkročím.

Možná, že ho najde nějaký turista. A třeba nakonec skončí někde online na prodej nebo v zastavárně.

Vyšla jsem ze sprchy a zabalila se do jednoho z tlustých, bílých ručníků, které vybrala mámina bytová architektka a zavrtěla hlavou. Vždyť na tom nezáleží. Vím, co jsem viděla a vím, co jsem cítila. Nepotřebuji šperk, aby mi to dokázal. Ani mě ani komukoliv jinému.

To, že jsem ho dnes večer viděla, věci jen zhoršilo.

Má omluva za to, co jsem mu provedla, byla zřejmě na nic, stejně tak jako je prázdná, velká, tlustá pi?ata na narozeninové oslavě pro pětileté dítě.

Na druhou stranu, od něj jsem neslyšela omluvu vůbec žádnou. Tak proč se pořád starám? Kluci jsou fakt trhlí. Aspoň z toho, co jsem vypozorovala. Máma si to určitě taky myslí. A právě proto nás dvě sbalila a odstěhovala na Isla Huesos. Protože jsem nebyla to jediné, co milovala a protože cítila, že díky tátovu zanedbání by o to mohla přijít.

“Isla Huesos, Deb? Opravdu?” zaslechla jsem ho říkat, když mě pouštěl z jednoho z našich ( soudně přikázaných, samozřejmě, ačkoliv mně to nevadilo ) obědů. Ani jeden z nich neměl tušení, že poslouchám venku za dveřmi. Vím, že poslouchat tajně za dveřmi se nemá. Ale jak jinak jsem se měla dozvědět, co se děje?

“Myslíš, že tohle je to, co sociální poradkyně myslela, když mluvila o místě lépe vyhovujícím jejím potřebám?”

“Nemůže,”řekla máma, “to tam být horší než, jak se ukázalo, tady v Connecticutu.

“Nemůžeš nechat učení na mě, Deb,” řekl na obranu táta. “To už by bylo moc. Slyšel jsem, že vám nabídli nějaké doučování a tlačí s tím “

“Nech toho,” řekla máma. Tentokrát zněla ona, jako by se bránila. “Beru ji s sebou domů. Konec příběhu.”

“Ale samozřejmě. Chystáte se zachraňovat ptáky.”

“Někdo musí,” odpověděla upjatě.

“To na věci nic nemění Deb,” ujistil ji táta. “Bude to jen kapka v moři. Pravděpodobně se vracíš spíš proto, že je zase volný.”

Teď už zněla máma vztekle. “Řekla bych, že máš teď lepší věci na práci než je sledování rodinných stavů mých bývalých přátel po internetu.”

“Rád sleduji jejich páření se,” řekl táta. ” stejně tak, jako to děláš Ty s Kolbíky růžovými.”

“Kolbíci,” odsekla máma, ” už se nepáří. Stále víc jich umírá. Díky vám.”

“Ale proboha, Deborah. Ty si myslíš, že jsem to udělal schválně, ne?”

“Stejně jako spousty jiných věcí, které bych mohla jmenovat,” řekla máma, “ty olejové skvrny by taky nebyli, kdyby jste tomu věnovali trochu víc pozornosti.”

Au.

Tak tohle táta zapřít nemohl, ačkoliv jsem si jistá, že by to moc rád udělal. Byl to jeden z důvodů, proč byl neustále v televizi. Tátova společnost nesla alespoň částečnou vinu na tom, že bylo zničeno veškeré místní hospodářství ve stovkách obcí ležících buď v a nebo kolem Perského zálivu, včetně ostrova Isla Huesos. Turisti nechtějí jezdit na dovolenou někam, kde se jejich pronajaté vodní skútry budou prohánět v olejových skvrnách. Nevěsty nechtějí mít na svých svatebních fotkách z pláže dehtové koule. Sportovci si také nechtějí pronajímat lodě k rybolovu v oblastech, kde je veškerý mořský život považován za nepoživatelný díky rozptylu, jehož se tátova společnost tak neopatrně dopustila.

“Je to naprosto bezpečné,” prohlašoval táta vždy ve zprávách v televizi. ” Bylo to otestováno!”

Ale když pak jeden z novinářů tátovi naservíroval talíř s krevetovým koktejlem o kterém tvrdil, že je z živočichů chycených v zasažených oblastech a vyzval ho, aby ho tedy ochutnal on sám, když je to tak bezpečné, táta zrudnul a prohlásil, že má od doktora zakázáno jíst krevety kvůli vysokému cholesterolu.

Táta nikdy vysoký cholesterol neměl.

Jen jsem přemýšlela, kdo byl ten, koho táta zmiňoval před mámou. Nechtěla jsem ji otravovat se zbytečnostmi, když to vypadalo , že má i tak dost přemýšlení o Kolbících a pohybu a strýci Chrisovi a samozřejmě o mě.

A právě proto, když jsem nadzdvihla záclonu ve svém pokoji než jsem šla spát, a měla pocit, že vidím siluetu muže stojícího u našeho bazénu, jsem jí o tom nic neřekla.

V té době už odešli všichni pozvaní hosté domů a máma už dávno spala. Mezitím přišla bouře v celé své síle. Elektřina, jak se dost často stávalo na Isla Huesos, který byl daleko od pevniny, vypadla.

Tolik tedy k našemu prvotřídnímu bezpečnostnímu systému.

Déšť stékal po listech. Náš malý bazén ve tvaru ledviny krozil, že přeteče a vítr zmítal palmovými listy jako kusy novin.

Když ale blesk změnil metr temnoty na jasné denní světlo jen na okamžik přísahala bych, že tam stojí John a dívá se na mě.

Byl jedinou osobou, která by to mohla být. Kdo jiný by se dokázal dostat dovnitř?

Táta souhlasil, že mě nechá žít mimo Státy, ale s podmínkou, že mě máma pošle do školy s programem přizpůsobeným mým ” zvláštním potřebám” a koupí dům v oplocené čtvrti s hlídaným vjezdem věděl moc dobře, jak moc tím urazí máminy liberální sklony.

Dolphin Key byla jediná taková čtvrť na Isla Huesos. U vchodu byla dvacetičtyřhodinová ochranka a byla to jediná cesta, jak se dostat z ulice dovnitř a nebo odsud ven.

Španělské zdi, které obklopovaly náš nový domov, byly dvanáct metrů vysoké. Neexistoval způsob, jak se přes ně dostat bez použití žebříku.

Ačkoli, ani stěna a ani ostraha nedokáže zastavit někoho jako je John.

Proč se ale obtěžoval stát pod okny mé ložnice, když mi řekl, abych ho nechala na pokoji? Nemluvě o tom, že jsem mu přímo do tváře řekla, že je pitomec.

Proč jsem se ještě obtěžovala se mu omluvit? Udělal to pro mě mnohem horší. Proč ho nemůžu nenávidět tak, jak bych měla?

Možná právě proto, že je John jako jeden z máminých ptáčků: nespoutaný. Nemohl za to, jaký byl. Jak táta říkával, co bylo podstatou celého toho snažení?

Zejména poté, co jsem porušila “pravidla”, o kterých John tak tajemně mluvil, když jsem utíkala.

Nepochybně jsem za to chtěla být potrestána, nejraději jím… nebo, možná, těmi Fúriemi, co o nich mluvil. Nemůžete uniknout smrti. Po mé nehodě jsem o tom přečetla vše. Smrt si pro vás nakonec stejně přijde.

Když se zablesklo o vteřinu později, nikoho už jsem tam neviděla. Možná, že tam nikdy nic nebylo. Možná, že to byla jen má hyperaktivní fantazie, kterou mi každý vyčítal, kdo na mě zkoušel své triky.

Spustila jsem záclonu na své místo a vrátila se do postele. Tohle byla pitomost. Měla bych se cítil dobře. Vrátila jsem náhrdelník, který jsem získala pod falešnou záminkou a řekla vše, co jsem cítila, že říct chtěla. Doslova vše, co jsem ze sebe potřebovala dostat. Začala jsem znova od začátku, jako moje máma.

John mou omluvu přijal! Sice trochu mrzutě, ale přijal. Také se přesunul a vypadal jak animovaný , když hodil náhrdelník dobrých sto metrů přes hřbitov a řekl, abych se od něj držela dál.

A pak, když jsem šla zkontrolovat zkrz okno v koupelně své kolo a viděla jsem, že ho někdo připoutal a vypnul světla, řekla jsem si, že to byl nejspíš stýček Chris a nebo Alex, když odcházeli z večírku. V žádném případě to nemohl být John. Proč by pro mě dělal něco tak pěkného, když bylo zcela jasné, že mě z duše nenávidí a chce, abych se od něj držela dál?

Tak proč když jsem lezla do postele, cítila jsem se spíš hůř než líp? Neměla jsem pocit, že by bylo vše uzavřené jediné, co jsem cítila, byl strach. Od první chvíle, kdy jsem vkročila na tento ostrov jsem cítila divný tlak zezadu na krku s pocitem, že se něco stane, něco špatného.

Aněco špatně už se stalo. Viděla jsem ho. Už to bylo moc.

Tak proč jsem byla půlku noci vzhůru a nemohla usnout? A nebylo to kvůli bouřce. Skoro se zdálo,že což nebylo možné, protože to byla fakt hloupost mi chybí ta, tak známá, váha náhrdelníku kolem krku.

Co bylo špatně? Proč nešlo i mně začít s máminým programem “začneme znova”?

Druhý den ráno, hned jak jsem vlezla k Alexovi do auta, poděkovala jsem mu a on se mě zeptal za co.

“Za kolo,”řekla jsem. “Copak jste mi ho včera nezamkli? A nezhasli světla cestou domů?”

“Hm,”řekl. “Ne. Když jsem odcházel což bylo, tuším, hned potom, co jsi přišla, protože máma nám řekla, že jsi odešla nahoru. A mimochodem, dík za včerejší “dobrou noc”. A za ten odchod a zanechání mě tam samotného jen s babičkou. To bylo fakt úžasný a tvoje kolo už bylo připoutané a světla zhasnuta. Myslel jsem, žes to udělala Ty.”

“Ne,” řekla jsem a zamrazilo mě. Až na to, že klimatizace v babiččině autě, o kterém se Alex zmiňoval jen jako o starém harampádí, nefungovala, takže jsme jeli se staženými okny a venku bylo už něco přes 40 stupňů. “Já to neudělala.”

“Hm,” řekl. “Je to divné, ale ne nejpodivnější část.” Zatroubil na pár turistů, kteří se vydali středem ulice, aby se mohli vyfotit s velkým banánovým stromem. “Hej, co si ti lidi myslí, že je to tu hlavní třída v Disneylandu, někteří z nás tu taky bydlí, víte.” A znova zatroubil.

“Co je ta nejpodivnější část?” zeptala jsem se hned jak se turisti rychle klidili z cesty poté, co je tak Alex uzemnil. Nebyla jsem si jistá, jestli to chci slyšet.

Ačkoli jsem si ani nebyla jistá, jestli to chci neslyšet. “No. Jen to, že na vaší přední cestě byly všechny ty mrtvé okvětní lístky z Poinciany. Jen tam tak ležely. A bylo to před tou bouřkou. Takže je tam nemohl nafoukat vítr. A že je to podivné, si myslím proto, že ve vaší ulici vůbec žádné Poinciany nejsou. Tak jak se tam mohly dostat?…No, dobře.” Zapnul rádio. ” Připravená do školy?”

Polkla jsem.“Ne.”

10. kapitola

Jak jsem tam vešel, říci nedovedu,

neboť mi sen v těch místech oči sklížil,

až pravá cesta zmizela mi vpředu.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv I.

Máma mě zapsala na celostátní ( což byl taky jediný důvod, proč to táta schválil. V opačném případě, jak řekl, by pro mě byla vhodná jedině internátní škola ve Švýcarsku.) program na Isla Huesos střední, zvaný Nové Cesty. Nové Cesty byl program pro “problémové” studenty: kluků jako Alex, jehož táta byl právě podmínečně propuštěn z vězení a jehož matka byla víceméně nezvěstná od doby, kdy se narodil, proto byl nucen žít celý život s babičkou, pro kterou se celý svět na ostrově točil jen kolem obchodu Knuts for Knitting (pletení). A ano, bylo to právě tak hrozné, jak to znělo.

Program Nové Cesty byl také pro dívky jako jsem byla já, co umřely a vrátily se zpátky s trochu jiným postojem.

Opravdu. Nové cesty: Cokoliv vám je, tady se uzdravíte ( neoficiální slogan ).

“Má to vysoká doporučení,” opakovala mi máma celé léto. I tak budeš chodit na pravidelnou, běžnou výuku, tak jako všichni ostatní. Během roku budeš navíc pod dohledem sociálních pracovníků s rozpoznáváním chování a poradenskými zkušenostmi. Ti skutečně ví, co dělají, Pierce. Nezapsala bych Tě tam, kdybych si nemyslela, že Ti mohou pomoct.

No, pomyslela jsem si, ale nedodala, že střední na Isla Huesos by mě nevzala, pokud bych se nepřihlásila do programu Nové Cesty, kvůli tomu, co se stalo s panem Mullerem.

Ale tak co. Pokud byla internátní škola pro bohaté děti se sociálními problémy ve Švýcarsku má jediná, jiná možnost, co jsem mohla říct? Ano, programu Nové Cesty!

Alespoň, že poradci z Nových Cest obzvláště Jade, ke které jsem byla přidělena mě fakt pěkně přivítali, přestože věděli, co jsem udělala ( nebo údajně chtěla udělat, tak jako tak ) svému učiteli na mé minulé škole. Jade nikdy nevypadala, že by měla strach, když se mnou mluvila na naší informační schůzce, vždy udržovala plný oční kontakt, usmívala se a dokonce mi nabídla i pásky červené lékořice z dózy, kterou měla vždy na stole. Všimla jsem si, že můj náhrdelník nikdy nezměnil barvu, když jsem byla u Jade v kanceláři. Prostě zůstal ustálený na uklidňující šedé…stejné jako srst vysloužilých Greyhoundů.

Ale když jsem první den přišla do školy, která byla jedinou střední na Isla Huesos, kam se sváželi stovky studentů ze sousedních ostrovů existuje jich více jak 1700 kolem pobřeží Floridy, jak mě jednoho dne velice ochotně poinformovala moje máma, když sepisovala seznam, kolika různými způsoby tátova společnost pomalu ničí jejich ekosystém necítila jsem se moc uklidněná. Nemusela jsem se dívat dolů na barvu svého náhrdelníku ( který už stejně nemám ), aby mi řekl, co a jak. Cítila jsem se ohromena i přes Jadeiny opatrné poučky o tom, co mám očekávat. Nikdy jsem neviděla tak hodně dětí a zejména kluků, nacpaných do tolika budov…všehovšudy čtyři obrovská křídla spojená hlavním, dlážděným nádvořím a říká se mu Nádvoří, jak mi vysvětlila Jade kde v centru byli ve stínu piknikové stoly.

Toto, vysvětlila mi Jade, je místo, kde každý den obědváme. Jídelna byla venku.

Pro mě to byl absolutní nesmysl a je jedno, kolikrát mi to Jade řekla.

Pouze starším žákům bylo dovoleno opustit v čase oběda areál univerzity. Byla jsem sice starší, ale jak bych se odsud dostala? Nemám řidičák. Stát Connecticut zjevně souhlasil s mým neurologem, že není dobrý nápad, abych řídila. Dívala jsem se na písemné testy on-line ve státě Florida, protože Jade mě v tom povzbuzovala, ale bylo tam ještě o mnoho víc otázek jak v testech pro Connecticut. Bylo to beznadějné.

Cestou do školy mi Alex řekl: “Sejdeme se na Nádvoří na oběd. Hodíme do sebe nějakého hamburgra.”

Když ale pak přišlo poledne, nemohla jsem ho samozřejmě najít. Neřekl mi, kde se sejdeme. To je typický Alex. A bohužel taky typická já, protože jsem se zapomněla zeptat.

Vybrala jsem si dvě kofeinové limonády, pytlík oříšků, pytlík brambůrků a jedny sušenky z automatu. Pak jsem se s tím vším ukryla do knihovny, abych to snědla. Vypadalo to, jako nejbezpečnější věc, kterou můžu udělat. A knihovna byla místo, kde mě pak našla Jade.

“Pierce,” řekla, přitáhla si ke mně křeslo a sedla si do něj. “Hledala jsem Tě.”

“Tady jsem,” řekla jsem hloupě. Smozřejmě, že jsem tam byla. Vyndala jsem si sluchátka z uší. “Jak to jde?”

“Fajn,” řekla. “A co Ty? Nešla jsi na oběd do jídelny, jak vidím.”

“Dnes ne.”řekla jsem. “Možná zítra.”

Co jiného jsem měla říct? Když už jsem neměla svůj náhrdelník, který by mě chránil? Ne, že bych věřila, že tak nutně potřebuju jeho ochranou sílu. Jen jsem si nebyla jistá, zda ji opravdu nepotřebuji.

“Hele, já to chápu. To je v pohodě,” řekla Jade. Jade měla velmi tmavé vlasy a spousty černých, kožených šňůrek kolem krku a zápěstí. Tetování na jejím zápěstí říkalo: Zastav Sebe Sama, Než Se Zničíš a bylo napsáno ozdobným písmem. ” Ale pokud by sis chtěla promluvit, třeba o tom, co se stalo v tvé staré škole s tím učitelem nebo o tvé kamarádce, co umřela…cokoliv. Víš, kde mě najít.”

Věděla jsem, kde ji mám hledat. Kanceláře Nových Cest se nacházejí v D křídle, kde se, zcela náhodou, nacházejí i všechny mé třídy. Jak pohodlné.

A opravdu…cokoliv, Jade? Co třeba o klukovi, na kterého jsem narazila včera na hřbitově? Můžeme mluvit o něm? Protože jsem ho potkala už předtím, lépe řečeno během ” toho, co se stalo s mým učitelem” v mé staré škole. Když “má kamarádka” umřela. Nebo alespoň, když jsem se snažila,aby její smrt vypadala jako pravá. A on poslal učitele do nemocnice.

“Díky,” řekla jsem a o ničem z toho se nezmínila. “Udělám to.”

Jade na mě hodila legrační pohled, něco mezi úsměvem a mračením.

“Hej,” řekla a natáhla se, aby se mohla dotknout mé ruky. “Myslím to vážně. Nic z toho, co se stalo ve tvé staré škole není tvoje vina.”

Ztuhla jsem, když se mě dotkla. A to nejen proto, že po nás knihovnice střílela nesouhlasnými pohledy přes celou místnost, ačkoli … a myslím, že jsem si naprosto jistá, že neoceňovala naši probíhající konverzaci v klidové zóně její knihovny, natož mé použití jí jako jídelny.

“Jasně,” řekla jsem.“Já vím.”

Dělala si srandu?

Jade přikývla. “Dobře,” řekla. “Jen si to pamatuj. A v mezičase se zkus bavit, ano. Já vím, že už toho máš hodně za sebou, ale zkus si dát pauzu. Je to jen střední škola.”

Donutila jsem se usmát. “Jistě,”řekla jsem. Možná, že Jade tady byla ten blázen, ne já. Ačkoli ona i její kolegové z Nových Cest vynaložili hodně úsilí, aby nám všem připomínali, že nejsou věci jen “bláznivé” a “normální”. Tato slova nejsou terapeuticky přínosná. “Zkusím to.”

“Fajn, dobře, skvělá řeč.” Jade vstala. “Pět minut do zvonění. Určitě se u mě po škole zastav. Získala jsem zase tu dobrou lékořici, jak máš ráda. Tu červenou. Jo a ve dvě bude v posluchárně shromáždění. Nezmeškej to. Bude to impozantní.” Mrkla na mě a odešla. Impozantní bylo slovo které, na rozdíl od bláznivý a normální, zaměstnanci z Nového Světa milovali. Zvláště Jade. Zastav sama sebe, než se zničíš.

Bylo jasné, že mými zkušenostmi v IHHS (Isla Huesos High School) bude , že půjdu ke dnu a nebo poplavu dál.

Už jsem věděla jaké to je klesat.

Rozhodla jsem se, že teď bych pro změnu mohla zase plavat.

Když jsem dorazila do posluchárny na shromáždění, byl tam ohlušující hluk. Dvou tisíc sedačkový sál byl plný lidí, zdravících se po dlouhém letním odloučení: dívky s dlouhými nehty s francouzskou manikúrou tento trend momentálně vedl na severu…alespoň jsem to zaslechla v drbech na Westportské akademii pro dívky, než mě vyhodili křik a objímání se, tetovaní kluci s šátky na hlavách, narážejíc do sebe pěstmi a plácající si dlaněmi na pozdrav a někteří z nich se zdravili ještě mnohem agresivněji. Tolik studentů mluvících tak strašně moc hlasitě v tak obrovském množství v jedné velké místnosti mě uvádělo v pokušení, vrátit si do uší zase sluchátka, abych z toho všeho nezbláznila. Nebo jakékoliv jiné,terapeuticky prospěšné, slovo pro zbláznění se.

Jenže jsem věděla, že nemůžu. Slíbila jsem si, že se tento rok budu do všeho zapojovat. Pokud bych se neangažovala, jak bych pak jinak měla vše na očích a udržela další dívku dál od smrti?

A jasně, při poslední pomoci jsem totálně vybouchla.

Ale člověk nikdy neví. Měla jsem tu spousty výhod, které jsem v Connecticutu neměla.

Aspoň, že jsem tu nebyla neviditelná jako se mi to bohužel stalo na dlouhý čas v mé minulé škole. Což jsem tady nemohla říci, protože si mě všiml jakýsi chlápek v bílém tričku a otevřel mi dveře do posluchárny. Přišlo mi to neuvěřitelné.

“Až po Tobě,” řekl zdvořile.

Nejsem si jistá, co mě polekalo víc: jestli skutečnost, že byl prvním člověkem, který na mě promluvil za celý den kromě Jade nebo fakt, že to byl ten nejnehrozivější a nejnádhernější kluk v celém okolí, tedy : vysoký, modré oči, s přátelským úsměvem v pohotovosti, který odhaloval řadu dokonale bílých, rovných zubů, opálený ze zdravého pobytu venku a ne ze salónu, řekla bych a s blonďatým melírováním v pískově hnědých vlasech. To vše bylo završeno khaki šortkami s polokošilí ve kterých se rýsovaly jeho bicepsy.

Neuvěřitelné.

Vodní lyžování za drakem, odhadovala bych. Nezískáte svaly a opálení jen z plachtění.

“Dík,” odpověděla jsem bez úsměvu.

Stalo se to právě když mi vítr od oceánu sfouknul školní rozvrh, který jsem měla nahoře v batohu.

“Ach tady,” řekl a pustil dveře. “Dovol mi Ti ho chytit.”

“To je v pořádku,”řekla jsem. Jen jsem si přála, aby šel pryč. Byl jako koncept venkovní jídelny: nepochopitelný.

Ale to už bylo příliš pozdě. Už odlupoval můj rozvrh od koše s nálepkou, která říkala, že tento koš je pouze pro plechovky a lahve.

“Tak Pierce Oliveira,” řekl dívajíc se dolů na můj rozvrh a vraceje mi ho zpátky. Zasmál se. “Křídlo D,co?”

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví. Myslím, že to z mého výrazu poznal, protože mi to rád vysvětlil.

“To je v pohodě. Nestarej se o to,” řekl. Tohle bylo divný. Bylo to, jako když mi Jade říkala, že to je v pohodě, ať si dám pauzu. Aspoň, že mi neříkal, abych se uklidnila.

“Nové Cesty, viď?”

Zírala jsem na něj. Jak to mohl vědět? Měla jsem na sobě znamení nebo co? A to jsem se dnes ráno oblékala tak pečlivě. Byl to můj první den ve veřejné škole, což znamenalo, první den bez uniformy…můj první den ve škole, kdy jsem si mohla vzít na sebe cokoliv jsem chtěla. Tak co jsem udělala špatně?

“Všichni v D křídle patří do Nových Cest,” vysvětlil mi. “Ne, že by to bylo špatné. Nové Cesty jsou skvělé. Mám hodně přátel, kteří prošli Novými Cestami. Je to výborný program. Fakt skvě…”

Naklonila jsem se, vzala si od něj rozvrh a nacpala si ho zpátky do tašky. Byla jsem z něj nervózní. Čím víc byli lidi atraktivnější, tím víc jsem byla nervóznější a snažila se jim vyhnout.

Možná to bylo tím, že atraktivní lidé byli většinou dost zaneprázdnění a mě zaneprázdnění lidi děsili. Jak dokázali udržet svoje oblečení tak čisté? Tričko tohoto kluka bylo neuvěřitelně bílé. Jak to, že si ho do teď ničím nepolil? To není normální.

Jediná dobrá věc na tom, že už nikdy nebudu nosit uniformu což mohu potvrdit je ta, že konečně můžu nosit černá trika, takže skvrny na nich nebudou vidět.

John nikdy nenosil bílou. Mně to přišlo fajn.

Jo, jasně, neměla bych o něm zase přemýšlet.

“Chovám se vyšinutě,” informovala jsem ho. Na každého to občas pasovalo. A mohlo se to klidně rozkřiknout.

“Hele, to není to nejhorší,” řekl mi ukazujíc mi celý svůj blýskavý chrup. “Chci tím říct, že pořád ještě jsi Pierce Oliveira. To je dobře,ne?”

“Jo,” usmála jsem se na něj stejně tak jako on na mě. Jade mi říkala, že když nebudu vědět, jak mám na něco zareagovat, mám napodobovat chování lidí kolem sebe. ” Myslím, že ano.”

Ještě pořád jsi Pierce Oliveira? Co to vlastně znamená? Mohlo by to být s úšklebkem “Ty jsi příbuzná se Zackem Oliveirou?”,úsměv.

Nebo “bratr tvé maminky je ten, který byl tak dlouho ve vězení?” úsměv. ¨

Nebo “nejsi ta dívka, co se jí stala ta věc s učitelem?” úsměv.

Těžko říct. Možná všechny tři možnosti. Možná, že žádná z těch uvedených výše. Přála bych si, aby mi John nezahodil ten náhrdelník do noci.

Ne, já ne. To on byl blázen. Já ho z něj udělala. Já byla na Nové Cestě.

Ukázala jsem na dveře do místnosti. “Ty jsi “

“No jistě,ano.” Kluk se naklonil a otevřel znova mi dveře. Zasáhl nás ohlušující výbuch zvuků.

“Díky,” řekla jsem a odešla od něj.

Setřes to, řekla jsem sama sobě. To bylo to, co Jade nazývala pozitivní interakcí. Mělo to být impozantní. Až na to, že nebylo. Protože když jsem zahlédla toho kluka v polokošili podruhé uvnitř, podíval se na mě a usmál se. Už se připojil k několika svým kamarádům. A ti všichni se na mě usmívali též. Dvě holky s do rovna vyžehlenými vlasy ( čehož je docela zázrak dosáhnout v Jižní Floridě ) mě probodávaly zlým pohledem. Klepaly si cosi svými dlouhými nehty s bílými konečky do telefonu. Byla jsem ohromena, jak dokážou psát a ještě se na někoho dívat najednou. To dostávalo dělání dvou věcí najednou na úplně novou úroveň.

“Křídlo D,” ušklíbla se jedna z nich mým směrem. Úplně stejně, jako by to byla největší urážka.

Co to tady všichni mají za posedlost křídlem D?

Doufala jsem, že mě nepřepadne panika naplno pulsování vzadu na krku bylo silnější jak kdy jindy rozhlížela jsem se kolem dokola,ale Alexe bylo nemožné najít. Nicméně jsem poznala jednu dívky z mé třídy na ekonomiku. Měla minulý týden v kanceláři Nových Cest sezení s jiným poradcem. Zapamatovala jsem si jí protože… no, byla docela dost těžko zapomenutelná. Také jsem si všimla, že kdykoliv byla poblíž, můj náhrdelník znachověl. Nevěděla jsem, co to znamená, ale seděla na konci uličky a bylo kolem ní spousta prázdných míst.

“Je tady to místo obsazené?” šla jsem k ní a zeptala se. Ignorovala mě. Trvalo mi vteřinu nebo dvě, než jsem si uvědomila, že mě tím neuráží. Měla nasazená sluchátka. Nedalo se to odhadnout, protože ji obklopovaly její tmavé kudrnaté vlasy s cik cak záblesky nachové jako svatozář, pod kterými byli schované.

Dívala se na displej svého telefonu, když jsem jí poklepala na rameno a pak řekla, ” ach promiň,” a posunula jsem jí nohy tak, abych mohla projít.

“Díky,” řekla jsem a zhroutila se na sedačku vedle ní.

Mohla jsem samozřejmě vědět, že to tak bude. Ne jen po té včerejší noci to jsem si stále ještě nebyla stoprocentně jistá ničím, co se do té doby stalo, dokud mi Alex nevyprávěl o těch poincianových květech. Bouřka jich většinu odehnala pryč, než jsem vstala ale poté, co jsem přišla do školy a viděla, že jsem jedna z mála holek tady, co na sobě nemá mini. Ta moje byla v souladu se studentskou příručkou, kterou jsme s mámou dopodrobna prostudovaly, zejména části označené Studentské oblečení, přesně, ne víc jak čtyři centimetry nad kolena, stejně jak uváděla příručka. Jak jsem měla vědět, že se tu pravidla oblékání zásadně nedodržují zejména zákaz “holá břicha a nízko posazené nebo svěšené nebo volné kalhoty když jsem se na Isla Huesos až do teď nesetkala s žádnými lidmi mého věku? Když jsem minulý týden před začátkem školy netrávila hodiny ježděním na kole kolem hřbitova,doufajíc, jestli třeba neuvidím Johna, tak jsem visela u babičky na gauči s Alexem a jeho tátou a sledovala televizi. A Alex, typický kluk mi odpověděl,“Nevím. Šaty,” když jsme se ho s mámou ptaly, co běžně nosí holky na IHHS do školy.

Dívka vedle mě piercing ve rtu a v obočí se zase, hned jak jsem si sedla, vrátila k obrazovce svého mobilu. Někdo by si řekl, že je neslušné odposlouchávat, co dělá. Ale já ne. Je pravda, že zvenčí by to mohlo vypadat že špehuju…třeba proto, že nemám vlastní mobil. Ale ve skutečnosti mi ho vzal Tim, vedoucí Nových cest. Řekl mi, že ho můžu dostat zpátky ke konci dne. Myslel si, že se budu soustředit a “více komunikovat”, když nebudu online.

Nechtěla jsem se obtěžovat hádáním se. Veděla jsem z toho, co se stalo minulý rok v mé škole, že všechno co říká, je pravda. Řekla jsem své nejlepší kamarádce, poté co jsem se vrátila po mé nehodě zpátky, že ji ochráním ode všeho zla.

Ale neudělala jsem to. Místo toho, uražená skutečností, že mě nazývá bláznem a ještě ochromená tím, že jsem potkala v klenotnictví Johna a strach, že se jednoho dne vrátí zpátky a udělá to zase, zatímco budu ležet ve své skleněné rakvi a budu čekat na svého krásného prince, až přijde a zachrání mě. A tak jsem si toho zla nevšimla. Není to ten druh lidí, kteří předstírají, že je to reálné a ani ti, kteří vypráví duchařské historky a točí o tom hororové filmy.

Ale skutečné zlo, které se potulovalo po chodbách Westportské akademie pro dívky, rozhlížejíc se po té nejsladší a nejnevinnější oběti, kterou by zde mohl najít.

V době, kdy jsem konečně pochopila, že žádní hezcí princové nejsou že to bylo jen na mě že to vždycky bylo jen na mě už bylo příliš pozdě.

Hannah byla mrtvá.

A na rozdíl ode mě už se nikdy nevrátí.

11. kapitola

Hluboký spánek v hlavě rána děsná

mi přetrhla, že procitl jsem skokem

jak ten, kdo mocí vyburcován ze sna.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv IV.

Svým způsobem jsem panu Mullerovi vděčná, že začal vyučovat na Westportské akademii pro dívky, když jsem byla mladší. Dal mi jednu věc, začala jsem přemýšlet o tom, co jsem nikdy neměla: o jiný zájem mimo akademii, kterému jsem se začala “věnovat”,což bylo doporučeno mým rozhodujícím se rodičům paní Kellerovou hned po mé nehodě.

Popularita pana Mullera u studentů a jejich rodičů na Wesportské akademii pro dívky vyletěla prudce vzhůru okamžitě poté, co byl najat jako nový basketbalový trenér a měl vést tým do státního finále. A aby toho nebylo málo, začal ještě nabízet soukromé hodiny zdarma pro své “speciální” studenty…i pro ty z nás, jako já, kteří byli přesunuti do “alternativních” tříd a to díky tomu, že jsme byli ve finále vyhodnoceni jako studenti s poruchou pozornosti, hyperaktivitou a především nepozorností.

Samozřejmě, že nejen tím, že byl mladý, dobře vypadající instruktor mužského pohlaví na vyšší dívčí nemluvě o tom, že to byl sportovní trenér pan Muller by byl pravděpodobně populární tak jako tak.

Ale doučování zdarma pomohlo.

Vypadalo to, že jsem jediná osoba na škole, které jsou pan Muller a jeho motivy podezřelé hned od začátku. Možná, že to bylo i kvůli jednomu z tátových oblíbených výrazů “Neexistuje něco jako oběd zdarma.” Nikdo není tak obětavý, zvláště když vše co za to dostává jsou pouze domácí koláčky od vděčných maminek.

Teprve, když mi jednoho dne o hodině spadl drobeček z jednoho z těchto koláčků na mé holé koleno, zatímco se pan Muller nakláněl nad mým stolem, aby mi pomohl s mimořádně obtížným početním problémem, jsem si na něm všimla něčeho zvláštního, kromě jak úžasně skvěle vypadá a jaký má zdánlivý nadbytek volného času.

“Jejda,” řekl pan Muller a tlačil drobeček svým prstem do mého kolena. Pak zvedl prst, strčil si ho do pusy a ocucával z něj ten kousek drobečku. Pak se na mě dolů usmál. “Je mi to líto.”

Možná, že dívka, která nezemřela a následně neskončila sledována kolem dokola znepokojivě velkým, stříbrnookým mužem, který se ji pokusil nutit s ním žít, by si mohla říct jen Huh. Tenhle chlap musí mít fakt hodně rád koláčky.

Já jsem však měla pocit, jako bych dostala elektrický šok. A nebyl to ten druh šoku jako “Oh, on se mě dotknul!” Ostatní dívky ve třídě nad ním možná vzdychaly, ale já jsem rozhodně pana Millera neměla ráda a ani jsem nechtěla, aby se mě dotýkal. A nechtěla jsem ani, aby na mě padali jeho drobečky z koláčků a dotýkaly se mě.

Neuvědomila jsem si to, dokud jsem nedorazila domů a neviděla to.

Pan Miller se dotýkal holého kolena Pierce Oliveiry a pak si olíznul prst. Hustý!!!!!!

K tomu následovala tuna poznámek z různých sociálních sítí, kde byla tahle hláška uvedena jako že, ta má štěstí a čím si to zasloužila zrovna ona? A kdo je, sakra, vůbec ta Pierce Oliveira?

Těmto poznámkám se skutečně podařilo prosáknout i přes tlusté sklo mé rakve. Cítila jsem se díky nim nepohodlně, nejen proto, že vyvolaly staré démony ( v poslední době jsem se úspěšně zvládala vyhýbat výletům do kanceláře vedení ), ale protože se mě pak pan Miller zeptal přede všemi o den nebo dva později, jestli bych nechtěla chodit na nějaká jeho soukromá doučovací sezení.

A od té doby to šlo všechno z kopce.

Pan Miller se právě zeptal Pierce Oliveiry, jestli by nechtěla soukromé hodiny! Ta má takové štěstí! On je tak úžasný!!!!

“Já tomu nerozumím,” řekla mi máma.“Pan Miller mi na rodičovských schůzkách říkal, že Ti nabízel doučování, protože jsi dost pozadu za ostatními ve třídě a Ty jsi řekla ne. Proč jsi to udělala?”

“Já už mám učitele na doučování,” řekla jsem. A také jsem měla. Táta se ujistil, že mám doučujícího učitele na téměř každý předmět. Ne, že by to pomáhalo. Musíte si na ně dávat pozor a rozlišovat je.

“Ale pan Miller vypadá tak sympaticky,” řekla by máma. A já bych jí pak taky měla něco říct. Měla bych jí říct: Mami, pan Miller není sympatický.

Jenže tu byl problém, nevěřila by mi.

To, že mi s toho chlapa naskakuje husí kůže, nic nedokazuje.

Zvlášť když si nejen máma myslí, že je pan Miller darem od Boha pro Westportskou akademii pro dívky. Všechny matky dávaly svým dcerám vizitky a krabice s domácími koláči jako dárek pro pana Millera, aby ukázaly, jak moc si ho cení, ačkoliv basketbalová sezóna už byla dávno u konce.

Pan Miller se vždy rozzářil radostí, když na svém stole našel jeden z těchto balíčků na svém stole a říkal kárajícím tónem ( ale ve skutečnosti můžu klidně říct, že byl velice potěšen ), “Děvčata! To jste nemusela!”

Dokud má bývalá nejlepší kamarádka Hannah Chang která přes léto, zatímco jsme spolu nemluvily opravdu zženštěla a která se stala hvězdou basketbalového týmu na Westportské akademii pro dívky a byla jednou z nadšených účastnic soukromých doučování pana Millera nezanechala na jeho stole vzkaz, nad kterým se on jen zamračil.

Vím to, protože Hannah byla ve studovně se mnou a panem Millerem a seděla u stolu přede mnou. Viděla jsem, jak mu ten vzkaz píše a pak mu ho tam i nechává. A také jsem viděla, když ho pan Miller otevřel.

A myslím, že z toho neměl zrovna radost.

Ne, že bych nad tím nějak přemýšlela. Hannah neustále zanechávala nějaké vzkazy panu Millerovi. Vždy byla komplikovaně složená a vyzdobená nálepkami malých srdíček. V den mých narozenin mi Hannah nechala vzkaz na zvláštním papíře, kde všude kolem dokolečka byli polepení koně. Našla jsem ho hned, jak jsem zasedla za stůl.

Všechno nejlepší k narozeninám Pierce! Hannah vše psala svým velkým jankovitým písmem. Nakreslila mi tancující košíček se svíčkou nahoře. Měj se skvěle! S láskou, Hannah.

Dokonce jsem odřízla sebe samu od zbytku světa můj postoj byl: A jaký to má smysl?

Všichni máme jen umřít a pak být a nebo nebýt na lodi nemohla jsem si pomoct, ale tohle se mě dotklo. Hannah se možná nechovala ke svému koni Double Dareovi tak , jak si myslím, že by měla. Ale Hannah se starala o lidi. A protože se o ně zajímala, lidé se zajímali i o ni. Neslyšela jsem tohle už někde předtím?

Každopádně i přesto, že mě v prváku nazvala bláznivou, stále jsem Hannah Changovou měla moc ráda.

To byl důvod, proč jsem to všechno, co se jí stalo, dávala vždycky za vinu jen sama sobě.

Ráno, den poté, co jsem viděla Hannah, že nechává vzkaz panu Millerovi, jsem si s mámou dávala snídani. Máma, která četla místní noviny náhle krátce vykřikla a pak si přikryla ústa rukou. “Mami?” podívala jsem se na ni zvědavě před svůj bylinkový čaj. Můj neurolog mě varoval ,abych si neordinovala kofeinové nápoje, že budu mít zlé sny a nebudu moct spát. Máma žertovala, že kdyby si táta přestal ordinovat své denní dávky kofeinu, svět by se stal daleko bezpečnějším místem. “Co se stalo?”

“Nic,” řekla a odložila noviny. Jen to, že to určitě nebylo nic. Vzhledem k tomu, jak zbledla.

“Mami,”řekla jsem.” Co to je? Řekni.”

“Je to jen…” bylo mi jasné, že je to ta nejposlednější věc na světě, kterou by mi tak toužila říct.

A bylo také jasné, že ví, že by mi to říct měla. “Jen se tady říká, že dnes v noci zemřela dívka jménem Hannah Changová na předávkování drogami,” řekla máma s novinami v ruce. “Ale jsem si jistá, že to není ta samá Hannah Changová “

Přidusila jsem se douškem čaje, co jsem usrkávala. Když jsem dokašlala, řekla jsem,“ukaž mi to.”

Umřela Místní Dívka, Patrně Sebevražda, křičel článek na přední straně našich městských novin. Byla tam vyfocena tvář Hannah, usmívající se ve své školní uniformě. Máma Hannah neviděla téměř dva roky, od té doby, co jsem se po nehodě uzavřela do své skleněné rakve. Hannah se od té doby hodně změnila.

“Je to ona,”řekla jsem přiškrceně. “To je Hannah.”

“Přece to nemohla udělat schválně?” zašeptala máma a hladila mě po vlasech zatímco jsem se dívala na fotografii. “Píší, že to byly prášky na spaní. Možná si jeden vzala a pak byla tak ospalá, že si jich vzala ještě pár navíc. Jsem si jistá, že neměla v úmyslu se zabít.”

Byla jsem si jistá stejně tak jako ona. Dívky jako Hannah Changová si ani omylem neberou příliš mnoho pilulek na spaní.

“Díky mami,”řekla jsem a objala ji zatímco jsem vstávala. “Ale musím jít, jinak přijdu pozdě.”

“Pierce,” řekla máma a nervózně se na mě podívala. “Jsi v pořádku? Bude v pořádku, pokud ještě dnes zůstaneš doma. Vím, že jste si s Hannah už nebyly tak blízké od…no, od té nehody. Ale jednou už jste byly dvě nejlepší kamarádky…”

“To je v pořádku,” řekla jsem automaticky. “Jsem v pohodě.”

Šla jsem si do garáže pro kolo, abych mohla odjet do školy. Táta mi k šestnáctým narozeninám koupil BMW kabriolet s tím, že to pro mě bude pobídka, abychom něco společně udělali a já dostala řidičák.

Jenže to samozřejmě nefungovalo. Dvaačtyřicetkrát jsem zkusila udělat zkoušky online. Ani jednou jsem neprošla. Protože jsem nebyla v pořádku. V mnoha směrech.

Narozeninová přání plné koní a srdíčkových nálepek od Hannah, to, že byla hvězdou basketbalového týmu a nikdy nezapomněla na ničí narozeniny a předstírala, že zlí duchové mohou posednout tvojí duši, když půjdeš na hřbitov a nezadržíš dech všechny tyto věci byli jen naaranžované, aby zakryli skutečnost, že pod tím vším ani ona nebyla úplně v pohodě.

Ale stačilo to k tomu, aby mě to oklamalo. Tak moc, že ačkoliv po celou tu dobu seděla přede mnou, vůbec nevšimla toho, že se v jejím životě děje něco tak hrozného, až jí to donutilo si vzít hrst prášků na spaní a udělat za sebe Šípkovou Růženku. Navždy.

Jak to, že jsem byla tak nevšímavá?

Ve chvíli, kdy jsem přišla do školy už všichni věděli, co se stalo Hannah. Všichni o ní mluvili jako by to byla jejich nejlepší kamarádka a jako by to byli oni, kdo za ní seděl ve třídě. Každý spekuloval o tom, proč to udělala. Jejich šepot mi zněl jako by na mě křičeli, protože normálně bych měla na uších sluchátka, která blokovala všechny zvuky na chodbě, které jinak byli slyšet uvnitř mé hlavy jen jako zvýšené bzučení.

Ale ten den jsem si je vyndala. Řekla jsem si, že musím poslouchat. Alespoň to Hannah dlužím. Musela jsem zjistit, co se jí stalo.

Jediné, co jsem však kolem sebe slyšela bylo vyptávání se na ty samé otázky, jaké jsem si pokládala i já: Jak mohla dívka, která vypadala tak sladce a šťastně jako Hannah Changová, přijít včera domů a předávkovat se?

Kde mohla teď být? Přemýšlela jsem. Byla v pořádku? Byla jedna z těch šťastných, kteří se dostali na tu správnou loď, která odváží lidi na lepší místo? Nebo stále ještě stojí na té příšerné pláži, prochladlá a mokrá, ve druhé řadě a čeká na další loď?

Nevěděla jsem. Uvědomila jsem si, že se to nikdy nedozvím. Ale bylo tu něco, co bych zjistit mohla: Proč.

Ten den, poprvé po více než roce, namísto toho, abych se mezi hodinami ukrývala v bezpečí své rakve a všechny kolem ignorovala, se sluchátky v uších, vyndala jsem je a šla ven za upovídanými holkami postávajících u automatů venku před tělocvičnou.

Hodila jsem dovnitř peníze a i přes varování mého neurologa si vystřelila ten nejvíce kofeinový nápoj, který jsem tam našla. Rozhodla jsem se, že je na čase přestat se bát a začít být nebezpečná, stejně jako je můj táta.

Otevřela jsem sodu a zatímco jsem ji pila, poslouchala jsem jejich spekulace o tom, proč to Hannah udělala.

Cestou do třídy jsem pila druhou sodu bez sluchátek a snažila se vzpomenout si na vše, co se stalo tu poslední hodinu, kdy jsem Hannah viděla naživu. Zdála se naštvaná? Nebo smutná?

A to nejdůležitější: Co psala do toho vzkazu panu Millerovi, který mu nechala na stole, že měl tak zamračený výraz?

Srdíčka. Na to si vzpomínám. Papír, který použila na psaní toho vzkazu pro pana Millera byl celý pokryt srdíčky.

A láska. Myslím, že jsem ji viděla psát slovo láska. Bylo to jedno ze slov? Proč jsem nevěnovala víc pozornosti věcem, na kterých opravdu záleželo?

Nevím. Bylo tohle jedním z oněch slov? Pokud ano, tak jsi se stejně neobtěžovala, Pierce. Jsi přesně takový blázen, jaký všichni říkají, že jsi.

Když jsem přišla do třídy, nedalo se to vydržet, dívat se na její prázdný stůl, natož na bledý a smutný obličej pana Millera.

Zkoušet se zapojit byl pro mě zvláštní pocit. Nedělala jsem nic takového celý rok. Teď jsem pochopila proč: Zúčastňování se bylo neuvěřitelně náročné. Jak tohle můžou dělat lidi celý den, denně?

Vklouzla jsem na své místo a dávala si pozor na to, nikam se nedívat, abych se při případném pohledu na stůl Hannah nepomátla.

Snad právě proto jsem zahlédla ten pár bot. Byli to černé mokasíny s třásněmi patřící panu Millerovi.

“Pierce,”řekl mi pan Miller tichým hlasem. “Mohu s Tebou mluvit? Mám na Tebe speciální prosbu.”

Snažila jsem se nepřemýšlet o jeho botách protože to byla ta nejsměšnější věc, zaměřit se na něco takového ve chvíli jako byla tato a podívala se mu do očí.

“Ano pane Millere?” zeptala jsem se ho.

“Jsem si jistý, že už jsi slyšela tu smutnou zprávu o Hannah Changové,”řekl.

“Ano,”řekla jsem. “Slyšela.”

“No, vedení je opravdu znepokojeno možností, že by někdo tento pokud mohl chtít zopakovat,” řekl mi konverzačním tónem. Jako bychom byli stejně staří. Jako bychom si byli rovni. To bylo důvodem, proč pana Millera všechny dívky tak zbožňovaly. Protože s námi nikdy nemluvil “svrchu”. “Často se stává, že když jeden ze studentů spáchá sebevraždu, další ze studentů dostane nápad zkusit to taky…viděla jsi, jak lidé pokládají květiny k její skříňce.”

Míjela jsem skříňku Hannah cestou do třídy. Byla tam velká hromada z květin, přání a plyšáků. Hlavně vycpaných koní. “Ano,” řekla jsem a těžce polkla.

“Škola nemá v úmyslu pořádat bohoslužbu a ani nic jiného,” řekl pan Miller a pokračoval.“Bylo rozhodnuto, že se její smrt nebude idealizovat. Vedení prostě chce, abychom se chovali, jako by se vůbec nic nestalo.”

Jako by se nic nestalo. Přikývla jsem. Všimla jsem si, že se pan Miller rozhodl, že se dnes ráno neoholí. Vypadal sportovně, s malou bradkou. Tak trochu vypadal jako pohledný herec hrající doktora v populárním televizním pořadu. Pokud si dobře vzpomínám, tak tam ten doktor často nosil boty se střapci. Proč jsem nemohla přestat na ty střapce myslet?

“Takže, mohla bys pro mě něco udělat?” řekl mi hlasem typu “jsme nejlepší přátelé”, “a můžeš si přesednout? Nemohu nechat stůl po Hannah tahle prázdný. To vypadá jako bychom uctívali její památku a jako bychom podporovali to, co udělala. A to teď skutečně nemůžeme, že?”

Zírala jsem na něj a jeho trapnou, rostoucí bradku. Příště, rozhodla jsem se, až půjdu s tátou na jeden z našich soudem určených obědů, proberu mu celý botník a všechny boty se střapcem věnuji místnímu útulku pro muže. Včetně těch od Prady. Už nikdy víc jsem nechtěla vidět pánské boty se střapci.

“Jistě pane Millere,” řekla jsem a donutila se usmát. Sednu si ke stolu, kde seděla Hannah.”

Třebaže ještě nebyla mrtvá ani čtyřiadvacet hodin, bude to, jako by nikdy neexistovala.

Vstala jsem za svého místa a dopadla na to její. Vcítila jsem se do představy, že se nacházím v rakvi někoho jiného.

“Díky,“usmál se na mě pan Miller a bylo vidět, že se mu ulevilo. “Díky za porozumění, Pierce.”

Bylo legrační, že to řekl. Protože v momentě, kdy jsem vklouzla za stůl, kde sedávala Hannah, jsem tomu všemu porozuměla. Podívala jsem se dolů na diamant, schovaný pod halenkou a viděla, že se zbarvil do černa úplně stejně jako tehdy v tom klenotnictví.

A najednou jsme si vzpomněla na slova, která psala Hannah na vzkaz určený panu Millerovi. Jen tak.

Možná proto, že jsem seděla za jejím stolem. Možná, že to bylo vším tím kofeinem. Možná, díky náhrdelníku. Nevím. Ale najednou jsem to pochopila…všechno.

Dobře, dobře, možná, že ne úplně všechno. Ale proč by mě jinak pan Miller tak strašně moc odpuzoval?

“Samozřejmě…“znova jsem ztěžka polkla. “Vy přece víte proč to udělala, že pane Millere?”

Pan Miller, který už byl na cestě ke svému stolu, ztuhnul. Právě zvonilo, ale i přesto ještě všichni mluvili a hemžili se kolem. Nebyl nikdo, kdo by mě slyšel nebo tomu věnoval pozornost.

To byla ta první věc, kterou jsem si uvědomila, když jsem zvedla víko své rakve a začala se rozhlížet kolem. Lidé nikdy nedávají pozor, že?

Jistě, za tento stav jsem byla stejně tak vinna já jako i všichni ostatní kolem.

“Proč to udělala?” otočil se pan Miller a podíval se na mě svýma rozšířenýma ořískovýma očima. Stále ještě se přátelsky usmíval. “Ne, to nevím. Samozřejmě, byla trošku…problémové děvče.”

Problémová. Jistě. Pokud měl pocit, že byla Hannah problémová, měl by začít utíkat. Hned.

Protože jsem mu teď chystala způsobit takové problémy, o kterých se mu nezdálo ani v těch nejdivočejších snech.

“Ale ona vám tu včera nechala vzkaz.” Řekla jsem s rozšířenýma očima, nevinnost sama. “Viděla jsem to. Viděla jsem vás to číst.” Pozorně jsem ho sledovala. Všechno záleželo na tom, jak pan Miller zareaguje.

“Ach, to,”řekl pan Miller. Nenechal se nachytat. “To nebylo nic důležitého.” Pokrčil rameny. “Znáš Hannah. Vždycky nechává legrační vzkazy. Kéž bych věděl, že tenhle je její poslední. Možná bych si ho schoval. Místo toho jsem ho hodil do koše na recyklaci.” Ukázal na modrý koš vedle stolu. Pouze na papír, bylo tam napsáno na štítku. Už od místa, kde jsem seděla bylo vidět, že je koš prázdný. Teď už je nejspíš na cestě do nějakého recyklačního závodu v New Jersey. No jo, no.”

Pak se vrátil do přední části místnosti, aby zkontroloval docházku. Když se dostal k místu, kde bývalo jméno Hannah, přeskočil ho jako by nikdy nebyla existovala. Nikdo neřekl ani slovo. Ani já. Ani potom, nikdy.

12. kapitola

Mě také zchvátil děs, jenž se tam plouží,

a řek’ jsem: “Mistře jaké jsou to davy?

Jaký to lid se tady mukou souží?”

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Dívka, sedící vedle mě v sále IHHS si kontrolovala komentáře na Facebooku. Viděla jsem, jak sebou trhla, ale nakonec vypnula telefon a opřela se, mumlajíc si něco ve španělštině. Má psaná španělština je oficiálně hodně pod průměrem, ale znám všechna sprostá slova.

“V mé staré škole,” začala jsem sama od sebe, ačkoliv jsem věděla, že nemluvila na mě,” o mě psali, že jsem velká osina v zadku.”

Dívka se na mě ostře podívala jako by mě viděla poprvé. Měla tmavé, výrazné oči, zkušeně olemované černou linkou a maskarou a v každém koutku víčka měla přilepenou malou, stříbrnou hvězdičku. Vzpomněla jsem si, že na IHHS je i třída pro kosmetiku. Asi byla přijata tam.

“Cože?” řekla a vypadala zmateně.

“Online,” ukázala jsem na její telefon. “V mé staré škole. A taky mě nazývali skunkem.” A to jsem nezmínila ty další, mnohem horší věci, kterými mě nazývali poté, co se stalo s panem Millerem.

Zamračila se. Těžko říct, jestli to bylo dobré nebo špatné znamení.

“Jo?” řekla.“No, mě nazývají skunkem taky. Kvůli tomuhle.” A ukázala na svá prsa. Což bylo dost těžké popřít, protože byla opravdu dost obrovská. Černá, bavlněná košile, kterou měla na sobě, byla na přední části zdobena volány. Což situaci taky moc nepomáhalo.

“Někteří lidi jsou prostě pitomí.” Řekla jsem a můj pohled mimovolně sjel po dvou dívkách s narovno vyžehlenými vlasy, které stále ještě stály pár kroků od pódia. Zíraly na mě…jenže už ne pohrdavě. Vypadaly ohromeně. Jedna z nich, když si všimla, že se dívám jejich směrem, zvedla ruku s bíle nalakovanými nehty, usmála se a zamávala. Na mě. Na vteřinu jsem nemohla přijít na to, proč. Pak jsem si všimla, že k nám má namířeno ten kluk v bílé polokošili, směřujíc od nich k nám a měla jsem jasno.

“Nedostatek hlouposti tu fakt není,” řekla dívka vedle mě sarkasticky. “Hele, nejsi ty z ekonomické třídy jako já?”

“Ano. Jmenuju se Pierce.” Opatrně jsem se vyhnula tomu, abych řekla své příjmení. Měla jsem pocit jako by ty dvě byly právě ve stadiu, že to právě zjistily. To byl pravděpodobně ten důvod, proč tak najednou změnily svůj postoj k mé účasti.

Je to malý ostrov, varovala mě máma. A ne každý tady je tak sofistikovaný jako ve Westportu. Lidi na Isla Huesos mohou dojít k názoru, že se jim líbíš právě kvůli tomu, kdo je tvůj táta. A nebo taky ne. Záleží na okolnostech. Jen buď opatrná.

“Kayla Rivera”, řekla dívka vedle mě, představujíc tak sebe sama. “Ty jsi ta sestřenice Alexe Cabrery.”

Bylo to konstatování faktu. Takže, buď o mě Alex mluvil a nebo si Kayla pamatuje mé jméno odjinud. Naléhali snad Tim a Jade na všechny studenty z Nových Cest, aby na mě byli milí? Tohle byla ta necharitativnější interpretace, kterou jsem si pod tím dokázala představit. Jak žalostné, pokud je to pravda.

No, alespoň se nezdálo, že by věděla, kdo je můj otec. Fakt jsem doufala, že až dostanu zpátky svůj telefon, podaří se mi o mě najít online všechno možné. Neměla jsem ani profil na Facebooku nebo Twitteru, žádný blog, nic. Měla jsme kolem sebe dostatek lidí i v reálném životě. I když myslím, že teď už ne.

“Jo,” řekla jsem. “Poslyš, můžu se Tě na něco zeptat?”

“Ach, jsou pravé,” řekla ukazujíc na svá prsa. “Pojištění mojí mámy se vztahuje i na zmenšování prsou a já to udělám hned jak mi bude osmnáct. A nebude to kvůli kosmetickým důvodům. Je mi jedno, jakými jmény mi říkají. Bude to jen proto, že jsem už otrávená tím, jak mi bradavky narážejí do kolen, kdykoliv šlapu na kole. A navíc mě bolí záda. Udělala bych to hned, ale doktor mi říká, že pořád ještě mohou růst. Věřila bys tomu? Tyhle věci můžou pořád ještě růst.” “Wow,” řekla jsem. A to jsem si myslela, že mám problémy. “Ale tohle jsem nemyslela. Co to znamená, když ti lidi říkají, že jsi křídlo D?”

Než se zmohla na odpověď, někdo nám praštil zezadu do sedaček, lépe řečeno jako by do nich kopal. Rychle jsem se otočila, jestli to není on.

Samozřejmě, že nebyl. Byl to jen můj bratranec Alex, plazící se do řady hned za námi.

“Ahoj,” řekl mi. “Tak tady jsi. Hledal jsem Tě na obědě. Proč nezvedáš telefon?”

“Vzal mi ho Tim.”Řekla jsem. ” Prý se mi bude líp zapojovat bez něj.”

Kayla se zasmála.“Teda člověče,”řekla. “Ty jsi tu vážně nová. Nemůžu uvěřit, že ses na tohle nechala nachytat. Nikdy se nevzdávej telefonu, kotě, ať už Tim říká cokoliv. Nikdy.”

Pokrčila jsem rameny. “Mně stejně nikdo nevolá.” Bylo to smutné, ale pravdivé. Měl kdy John telefon? Pochybuji. Jak by platil účty? Šedými diamanty? To by asi dost dobře nešlo přes telefonní společnost.

Alex přelezl na sedačku vedle mě a pak do ní zapadl.

“Dík,”řekl. “Myslím, že se nedám počítat jako nikdo.”

“Vždyť víš, co myslím.”Řekla jsem.

Žduchnul mě do ramena v přátelském gestu.

“Uklidněte se lidi.”

Což pronesl ředitel školy unaveným hlasem, poté co si stoupnul na pódium a čekal, až se všichni posadí. Zatímco si listoval svým svazkem poznámek, aby si zkontroloval a ujistil, že jsou všechny v pořádku, slyšela jsem, jak Alex zhnuseně zasténal. Nedivila jsem se mu. Rozhlížela jsem se kolem a nudila se. Potřebovala jsem další sodovku. Měla jsem jich od snídaně jen šest. Ten chlap by udělal dobře, kdyby ta jeho řeč byla rychlá.

“Takže,” zeptal se mě Alex,“jaký byl do teď Tvůj první den?”

“Do teď?” Pokrčila jsem rameny. Dívky, které se na mě ušklíbly se slovy “křídlo D” , tak jsem viděla, že si našly místo … vedle kluka v bílé polokošili, který mi otevíral dveře. Zajímavé. “Dobře.”

“Wow,” řekl Alex. “Lžeš skoro stejně tak dobře jako můj táta. Fakt. Jsem inspirován.”

“Tohle místo mě štve,” řekla Kayla, kroutíc se. “Vím jako, že je ministerstvo školství na Floridě, bez peněz. Ale myslím, že v mé sedačce jsou štěnice.”

“Lidi.” Hlas ředitele Alvareze zahřímal do mikrofonu. “Dokud toto dětinské chování pokračuje “

Někdo zakřičel něco nelichotivého a páně ředitele Alvareze původu a pak navrhl, aby šel dělat něco incestního se svou matkou.

V té chvíli se otevřely dveře do posluchárny a policajti v uniformách s krátkými rukávy vyrobené tak, aby respektovaly žár se objevili u každého východu. Vešli do posluchárny a opřeli se o stěny.

Nervózně jsem si je prohlížela. Doufala jsem v něco zajímavějšího než bylo typické univerzitní shromáždění zdržte-se-mlácení a držte-se-dál-od-drog.

Pár měsíců předtím jsem ale strávila značné množství času ve společnosti policie a třebaže jsem nebyla tou, která by cokoliv udělala, pouze ta, co to všechno vzala na sebe bylo toho trochu moc.

Kvůli policajtům vypadali nervózní všichni, nejen já. Posluchárna byla najednou velice tichá.

“Pane Floresi,” řekl ředitel do mikrofonu. “Možná budete překvapen, ale víte, odsud jste zcela jasně vidět. A právě jste získal DVŠ za poznámku ohledně mé matky. Což znamená Dočasné Vyloučení ze Školy, pro ty, kteří by nebyli obeznámeni s tímto termínem. Buďte tak laskav, pane Floresi , opusťte území školy a neobtěžujte se vrátit dříve jak příští pondělí.”

Všichni v publiku uznale zahulákali a mladý muž s černým šátkem na hlavě zrudnul a odloudal se pryč nevypadaje ani moc znepokojen svým vyloučením ze zadní řady hlediště. Policajti bezstarostně sledovali jeho odchod z míst, kde stáli.

To bylo na hony vzdálené od Westportské akademie pro dívky, kde byl, při prvním shromáždění, vždy věnován hold v písni zakladatelce školy, slečně Emily Gordon Portsmithové.

“Hej.”

K mému překvapení se zvedl z místa ten kluk v bíle polokošili. Otočil se čelem k celému sálu. Bez jakéhokoliv nervózního stírání si potu z dlaní do khaki šortek ( pravděpodobně proto, že se nervózně nepotil ), řekl klidným hlasem,” Vítejte zpátky, ničitelé.” K mému údivu byli všichni zticha poslouchali ho. Předpokládám, že to mohlo být i kvůli všem těm policajtům tady.

Ale dělo se ještě něco víc než jen to. Byl to ten klid a jistota, s jakou ten kluk mluvil a předpokládám, že tomu nevadilo ani jeho chlapecké vzezření že se zdálo, že lidi chtějí mlčet a poslouchat ho.

“Vím, že to bylo dlouhé léto,” řekl, dívaje se vážně a přitom přátelsky a přívětivě. “Jsem nadšený, že už jsem zase zpátky a že vás tu všechny taky vidím. Dobře, některé z vás. Správně Andre?” Jeho pohled padl na kluka v davu, který se na něj výsměšné zamračil. André předstíral, že se krčí na svém místě. Všichni se rozesmáli. “Ale teď má slovo pan Alvarez,“pokračoval kluk v bílém tričku.“Takže si pojďme poslechnout, co nám chce říct. V pořádku? Mír.”

Otočil se zpátky a sednul si za hromového potlesku. Tleskala jsem taky, aniž bych přesně věděla proč. Kromě toho, že všichni ostatní…kromě mého bratrance Alexe, jak jsem si všimla.

“Proč netleskáš,” naklonila jsem se k němu šeptem. Pokrčil rameny. Stejně jako jeho otec, ani Alex nebyl vždy super komunikativní.

“Děkuji,”řekl pan Alvarez, když utichlo tleskání. Zjevně chtěl dostat situaci pod kontrolu dřív, než začne kdokoliv jiný zase něco vykřikovat o jeho matce. “Děkuji pane Rectore. A pro všechny z vás prváků nebo převedených studentů, kteří jsou na IHHS noví a nevědí to, toto byl prezident starších ročníků, Seth Rector, který je shodou okolností v tomto školním roce i rozehrávačem a pokladníkem pro středoškolský klub na Isla Huesos-”

Rector? Už jsem určitě slyšela nebo aspoň viděla tohle jméno v souvislosti s ostrovem. Ale kde?

Jo jasně. Vzhledem k tomu, že na tom místní ekonomika není dobře díky nemalé účasti tátovy společnosti všechny ostatní obchody na Isla Huesos vypadají, že mají za oknem NA PRODEJ. Vypadá to jakoby Rector Reality byli všude. Mohlo by tohle mít nějaký vztah k Sethu Rectorovi?

“Chtěl jsem jen říct, že Vás tu všechny vítám, jak nové, tak vracející se studenty, než předám mikrofon někomu, koho si myslím, velmi dobře znáte. Ale nejprve bych si s vámi všemi rád promluvil o důležitém bezpečnostním problému. A tím problémem jsou…ohně.”

Ředitel Alvarez se podíval dolů do svých poznámkových karet.

Poznámkové karty? Opravdu? Usnu.

“Proč už nedovolíme žádné ohně v průběhu IHHS fotbalových her? No, řeknu vám to. Tady na Isla Huesos je průměrná teplota v září kolem pětačtyřiceti stupňů. A při teplotách jako je tato se oheň velice rychle dostane mimo kontrolu…”

Ale nebyl to jen znak realitní společnosti, kde jsem viděla jméno Rector. Bylo napsáno ještě někde…

Teď jsem si vzpomněla. Bylo vyryto do jednoho z nablýskaných mramorových mauzoleí na hřbitově, kolem kterých jsme s mámou jeli, při jedné z našich prohlídek ostrova na kolech, na kterou mě vzala máma.

Na rozdíl od všech ostatních krypt v okolí, bylo mauzoleum na svém vlastním pozemku, ohrazené nízkým, řetězovým plotem a bylo dvoupatrové s lesklými, mosaznými štítky. Tato rodina se vydal fakt za všeho pro své drahé zesnulé.

“Někdo má peníze na podpal,” poznamenala jsem líně a divila se, proč můj náhrdelník, schovaný ve véčkovém výstřihu, který jsem tehdy nosila, se zbarvuje do tak hluboké, bouřlivě šedé.

“Ano,” odpověděla máma podivným hlasem. “Má.”

“Co se děje mami?“zeptala jsem se, když jsem vzhlédla od svého náhrdelníku a viděla, že zbledla jako ty letní šaty, co měla na sobě.” Ty tyhle lidi znáš nebo co?”

“Kdysi,” řekla vzdáleným hlasem. “Ale to už je dávno.”

Pak vypadalo, že to ze sebe setřásla, dala nohu na pedál a usmála se na mě. “Podívej se na nás. Trávíme celý čas na hřbitově a přitom je tak krásně. Pojďme na limonádu.”

“A to je důvod, proč v letošním roce,“mlel dál ředitel Alvarez.“Budeme přijímat aktivní opatření k omezení těchto činností. Měli byste si být vědomi toho, že policisté na Isla Huesos společně se členy střední školy jsou mezinárodně uznáváni a oceněni za novátorský, sociálně organizační program Nové Cesty, který vyjde v platnost v nejbližších dnech a nocích a v plánu je být tento rok zvláště opatrní -.”

V tu chvíli hlučící dav vybuchnul. Byla jsem tím tak překvapená, stále ještě jsem vzpomínala na ten den na hřbitově s mámou, že jsem málem vyskočila ze sedačky. Opravdu jsem neměla vůbec představu, co se děje. Jak jsme se dostali od ohňů a policie a z nějakého důvodu, mých poradců z Nových Cest a teď byli v plné síle abychom zbrzdili tuto činnost?

Nikdy jsem neviděla takový davový nesouhlas. V mé staré škole se nikdy nic takového nestalo…pokud nepočítáte skandál, který propukl, když jsem se snažila dokázat, že se má nejlepší bývala kamarádka zabila kvůli poměru se svým basketbalovým trenérem.

“My prostě nechceme vidět, jak si lidé ubližují.” Křičel ředitel Alvarez do mikrofonu.

“Měli byste vědět, že tohle vše je jen pro vaši ochranu! Delikventní chování, vandalizmus a žhářství nebude tento rok tolerováno a bude stíháno v nejširším rozsahu zákona. A pokud bude kdokoliv chycen, bude se zodpovídat trestně a podle školního řádu. Tresty se budou pohybovat v rozmezí mezi kriminální škodou a ublížením na těle, nemluvě o vyhoštění-”

Hukot se proměnil v posmívání. Lidi také začali házet urážkami a nejen na maminku ředitele Alvareze. Začaly létat nadávky i na jeho ženu myslím, že ne všechny byli v angličtině, protože jsem nedokázala zachytit detaily.

Na druhou stranu, Alex a Kayla se na to vše jen znuděně dívali. No, dobře. Kayla vypadala znuděně. Znova se dívala na své stránky na Facebooku.

Alex vypadal znechuceně.

Ale Alex vypadal znechuceně dost často. Kdo by mu to ale mohl mít za zlé? Život k mému bratranci zrovna moc spravedlivý nebyl. Nejen, že musel žít s babičkou, ale jeho otec byl po většinu jeho života zavřený a Alex o něm nemohl mluvit ani, když přijela jeho máma na příležitostnou návštěvu z pevniny, která už se tu jen tak neukáže, protože teď, když je jeho táta zpátky doma, strýc Chris ji tu nebude tolerovat (pracuje kdesi, kde se na ni můžete dívat online, ale pouze, pokud je vám víc jak osmnáct ).

Zastav se dřív, než se zcela zničíš.

“Dále,“pokračoval ředitel Alvarez, zvyšujíc svůj hlas, jako by se zvýšením hlasu stali lidé vnímavějšími. Všimla jsem si, že se mu začíná lesknout čelo. V posluchárně začínalo být trochu horko. A nebylo to jen teplotou.

“Měli byste vědět, že jsme kontaktovali všechna místní železářství a požádali je, aby během příštího týdne neprodávali velké množství dřeva nezletilým a ani jejich rodičům. “

Blázinec. Nikdy jsem neslyšela takovou explozi. Lidi stáli na svých sedačkách. Člověk by myslel, že jim vzali právo na obědy mimo areál nebo tak něco.

Policajti, kteří se do té doby opírali o stěny, zvýšili ostražitost a udělali krok vpřed. Lidi, kteří stáli na svých sedadlech si znova sedli. Ale stále vypadali rozrušeně.

“Co,” obrátila jsem se s otázkou na Alex, nechápajíc.“se děje? Proč tak šílí? Jen proto, že si nemůžou udělat nějaký pitomý táborák?”

“Ne,”řekl Alex a zavrtěl hlavou. Hořce se usmál. “To vůbec není o táborácích. To není to, co dělají s tím dřevem.”

Zavrtěla jsem hlavou.“Cože? Pořád nechápu.”

“Neboj. To ani on.” Řekl Alex a ukázal hlavou směrem k řediteli. “Je to jako ty Nové Cesty. Ti taky vždycky dělají blbosti jako je tahle. Ale nikdy se tím nic nezmění. Po většinu času je to všechno jen horší. Jako když nás všechny zařadili do křídla D.”

“Počkej,” řekla jsem, teď už naprosto zmatená. “Co s tím má křídlo D co dělat?”

Alex se podíval přese mě. “Chce vědět, co s tím má křídlo D co do činění.” Řekl s úšklebkem Kayle.

“Všechno,”řekla Kayla. Mlaskla a zavrtěla hlavou.

“Kotě.”

“Co?“zeptala jsem se naprosto zmatena.” Co to znamená? Vždyť je to jen budova.”

“Ta je tak sladká.” Řekla mu. “Kde’s jí našel?”

“Na pevnině,” řekl Alex s “není Ti jí líto” v hlase.

Ředitel Alvarez zvedl ruce. “Lidi! Lidi poslouchejte… tady … tady náčelník policie Santos vám to vysvětlí.Náčelníku…jsou vaši.”

A s tím ředitel utekl z pódia se zjevnou touhou, aby na sebe vinu vzal někdo jiný.

Náčelník policie si dával na čas se stoupáním si na pódium. Na rozdíl od ředitele, náčelník policie s sebou žádné poznámky neměl.

Nicméně jeho pravá ruka stále spočívala na pažbě pistole, kterou nosil na boku. Ať už to bylo úmyslné a nebo ne, všimla jsem si, že všechen křik okamžitě utichl.

A nikdo ani nezmínil jediné slovo o jeho ženě. Ve skutečnosti uctivé nebo možná spíš vystrašené ticho opět padlo na celou posluchárnu.

Náčelník Santos vypadal trochu děsivě. Velký muž s šedým knírem, husté, šedivé obočí zápasníka a velmi hluboký, sytý hlas. Nedával si na čas jen s výstupem k mikrofonu, ale i při výběru svých slov.

“Děkuji řediteli Alvarezovi,” řekl policejní šéf a ani se neobtěžoval pohledem na menšího muže. Jeho jestřabí pohled naopak kroužil po nás všech. Ve skutečnosti to vypadalo jako by se zaměřil přímo na mě.

Zanořila jsem se do své sedačky ještě o trochu víc. Chtěla jsem sodovku víc než kdy jindy.

“Na nic si tu nehrajme,” řekl policejní šéf, sykaje trošku přes zuby. “Nejste už děti. A všichni víte, proč jsem tady.” Dali se zaslechnout delfíni, skákající venku ve vodě.

Neudělala jsem nic špatného totiž na střední škole na Isla Huesos. Ale cítila jsem se, jako kdyby ano.

Moment…bylo to tak? Četl mou složku? Věděl, co jsem provedla ve své staré škole? To muselo být ono. Věděl to.

Až na to, že jsem nic neudělala. Jistě, něco jsem plánovala. Ale neudělala jsem to. To všechno byl John. Nikdy nebylo nic prokázáno každopádně ne u soudu. Obžaloba už proti mně obvinění znova nepodala, pro nedostatek důkazů.

Civilní nepokoje? To je věc jiná.

“Už jsme zaznamenali vandalizmus v jisté části města a to je teprve první den školy,” pokračoval náčelník rozvážným hlasem.

Počkat. Vandalizmus?

Chtělo se mi smát. Co to se mnou bylo? Kromě toho, co bylo jasné, samozřejmě. Proč jsem si, proboha, byť jen na vteřinu myslela, že to má něco společného se mnou?

Jade měla pravdu: potřebovala jsem to prolomit. Koneckonců to byla jen střední škola.

“A myslím, že víte, o které části města mluvím,” pokračoval policejní ředitel.

Všimla jsem si jemného posunu policistů u východů. Měli, stejně jako jejich šéf, ruce položené na pažbách svých pistolí.

Mysleli to vážně.

“Když ke mně přišel váš ředitel,” řekl policejní šéf ještě opatrnějším hlasem než jakým mluvil dosud, “řekl jsem mu, že není na světě nic , co by mi činilo větší potěšení, než přijít sem k vám a promluvit k vám všem. Ve skutečnosti .”

Najednou se policejní ředitel předklonil z pódia a ukázal na nás všechny ukazovákem jako by nás vábil, abychom přišli blíž, že nám prozradí nějaké tajemství.

Byl, na rozdíl od ředitele Alvareze, velice přesvědčivým mluvčím, takže jsem se přistihla, že se předkláním než jsem si uvědomila, jakou to dělám hloupost. Co by měl říkat policejní šéf na Isla Huesos zrovna mně? Vždyť mě ani nezná.

A pokud vše půjde tak, jak doufám, ani nebude mít důvod.

“Byl bych rád, kdybyste, až to tu skončí, šli domů a řekli svým rodičům mnoho z nich také docházelo na tuto kvalitní instituci že dnes sem za vámi přišel policejní ředitel z Isla Huesos a vyprávěl vám tu a starodávných tradicích Isla Huesos a věřím, že mnozí z nich si na ta léta tady velice rádi vzpomenou. A zde je to, co jim chci říct: ´Mami, tati´.”

Změnil zabarvení i výšku hlasu. Teď už nešeptal. Nyní jeho slova rachotila sálem a odrážela se od stěn jako hrom.

“Noc Rakví bude letos zrušena.”

Okamžitě se ozval nepochybně naštvaný povzdech, následovaný rozhořčenými šelesty. Lidi vypadali rozrušeně, kvůli tomu, že nebudou moci slavit cosi, co se nazývá Noc Rakví.

Co je tohle za šílené místo?

“Lidi,” pokračoval policejní šéf a zvednul ruce, aby nás utišil. Stalo se. “Možná jste na tohle měli myslet dřív, než se někdo z vás vloupal minulou noc na hřbitov a zdemoloval to tam. Ne jen jednu kryptu, ale i celý vchod.”

Zírala jsem na něj a skoro zapomněla dýchat.

Hřbitov. Ach Bože.

A brána. Rozsekaná a zkroucená brána.

“Hřbitov není vaše soukromé hřiště!” dosud přívětivý hlas policejního šéfa se změnil na hromový řev, který překvapil i Kaylu, která odložila telefon a zírala na něj rozšířenýma očima. “Je to místem odpočinku pro mrtvé. Ty hroby si zaslouží úctu. Nebudete je znesvěcovat jen pro své vlastní dětinské pobavení pod mým dohledem…nikdo z vás! Vyjádřil jsem se jasně?”

Cítila jsem, jak bolest v mém zátylku začala pulsovat víc než kdy jindy.

“Teď, když mám vaši plnou pozornost,” řekl policejní šéf už poněkud klidnějším hlasem, “chci, abyste věděli, že brány hřbitova budou uzavřeny čtyřiadvacet hodin denně až do dalšího upozornění dokud nebudou opraveny, samozřejmě jen pro případ, že by mě někdo tady nebral vážně. A protože by se tu našli jeden nebo dva hlupáci, kteří by se mohli pokusit přelézt plot uh,oh bude tam v noci hlídat několik mých důstojníků. Vzhledem k tomu, že je jisté, že to naruší plány těch, kdo chtějí vzdát úctu našim milovaným, kteří jsou tam pohřbeni, nechť si neváhají domluvit schůzku s kostelníkem na hřbitově, panem Richardem Smithem.”

Šéf policie ukázal na postaršího muže, elegantně oděného do lněného saka s jasně zeleným motýlkem a slamákem, který seděl na skládací židli nacházející se v dolní části schodiště vedoucího do hlediště s aktovkou položenou na kolenou. Jak bylo zmíněno jeho jméno, vstal, smekl klobouk směrem k nám a zase se posadil.

Poznala jsem ho okamžitě. Byl to ten samý muž, co na mě několikrát řval, že používám jeho hřbitov jako veřejnou dopravní tepnu.

“Hřbitovní hrobník, pan Smith, vám rád otevře bránu a doprovodí ty z vás, kteří vyjádřit úctu svým blizkým, až ke hrobu a počká tam s vámi dokud nebudete hotovi.” Vysvětlil nám policejní šéf.

Kostelník, pan Richard Smith zase vstal a zvolal hlubokým hlasem jako starý muž,” Ve vhodných návštěvních hodinách.” Než si zase sedl.

“Ve vhodných návštěvních hodinách, samozřejmě,” zopakoval šéf od policie do mikrofonu.

Dalších pár nešťastných zamumlalo cosi z davu kromě Alexe, který pozdvihl jedno obočí jako by na této věci našel cosi zajímavého. Začal nervózně bubnovat perem do sedadla před sebou k velké zlosti holky sedící před ním.

“Mohl bys s tím prosím přestat?” otočila se najednou s otázkou dívka.

“Promiň,”řekl Alex a přestal.

“Kdo je pro Gut Busters po tomhle?” zeptala se Kayla, zvednuvší oči od telefonu.

“Mám jen pět dolarů,”řekl Alex.

“Tady kotě to může zaplatit,”řekla Kayla.“Neměl by být její tatík ve všech směrech bohatý? Že jo, kotě?”

“Jistě,”řekla jsem.“Cokoliv.”

Neměla jsem ponětí, co jsem právě odsouhlasila. Jediné, nač jsem dokázala myslet bylo, že sedím tady cítíc se stejně omráčeně jako bych zase zakopla o přehoz a způsobila si supdurální hematom bylo to, jako by to John udělal zase: Opustit vše, aniž by nechal důkaz o tom, že je skutečný a přitom spáchat trestní čin.

Kriminální čin, který policie na Isla Huesos stejně jako policie zpátky v Connecticutu, kteří cítili, že nemají jinou možnost, protože, jak by mohli obvinit šest stop a čtyři palce vysoký stín, který se objevil na videu, aniž by zanechal jedinou stopu nebo otisk prstu? hodila vinu na mě.

Mohl by být můj den ještě horší?

Ale ukázalo se, že mohl. O dost horší.

Protože když jsem vešla po skončení shromáždění do kanceláře Nových Cest, abych si vyzvedla svůj telefon Alex s Kaylou v závěsu za mnou, hašteříc se, proč ho jdeme vyzvednout, když jsem říkala, že mi stejně nikdo nevolá a tak koho bych tam mohla najít než Tima a Jade a další poradce, ale mojí mámu?

Což pořád nebylo to nejhorší. Ne na dlouho.

Protože v jedné z fialových, vinylových židlí na chodbě v čekárně tiše seděl kostelník Smith a prohlížel si stará čísla časopisu Time zkrz zlaté obroučky brýlí. Jeho slaměný klobouk a aktovka ležely na židli vedle něj. A na vrchu kufříku ležel náhrdelník.

Můj náhrdelník.

13. kapitola

“Sem nejdou duše dobrem zachráněné,

a proto, když ti Charon takto laje,

víš, jaký význam v řeči rozezlené.”

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Poskočilo mi srdce v hrudi, když jsem to uviděla. Neuvědomila jsem si, jak moc jsem po něm toužila, dokud jsem neviděla, že patří někomu jinému.

A nebyl to jen tak někdo, kdo ho měl. Byl v rukou kostelníka ze hřbitova.

Co to vůbec znamená?

Hádala bych, že nic dobrého.

“Ahoj miláčku,“plakala máma. Podařilo se mi ubránit se jejímu házení rukou kolem mě a následně velkému objetí přede všemi.

Dalo se ale říct, že to chtěla udělat.

“Doufám, že to nevadí, že jsem se stavila,”řekla máma. “Vím, že jsi ji měl odvézt domů ty, Alexi, ale prostě jsem se nemohla dočkat. Chtěla jsem vidět na vlastní oči, jak to tu probíhá. Přísahám, že jsem víc nervózní první den, jak vy děcka!”

Ne, nemyslím si, že bys byla mami. Víš, nemusíš vědět, co se mi minulou noc stalo na hřbitově. Spala jsi během bouřky.

A nemáš ani tušení, co chystá tenhle muž sedící tu na vinylové židli.

A vlastně ani já ne.

Nemůže ale nic dokázat. Kdokoliv by mohl mít náhrdelník jako je tento. No, možná, že ne každý. A možná, že ne docela tak jako tento…

Ale to je jedno. Tak dlouho už neudělal nic, co by mě dovádělo k šílenství.

“Neboj mami,” odpověděla jsem jí a věnovala takové napůl objetí. Doufala jsem, že neucítí, jak moc se klepu. “Dneska probíhalo vše skvěle.”

Lži. A byli zcela jasně stále horší a horší.

“Oh,” řekla máma tisknouc mě, “to jsem moc ráda. Nečekala jsem nic jiného.” Dodala tiše.“Ale nedokázala jsem se ubránit pocitu strachu, když jsem přijela a viděla všechna ta policejní auta kolem…”

“To nic není,” řekla jsem a dávala si pozor, abych se nedívala směrem ke kostelníkovi.

“No jo,” sarkasticky se zasmála Kayla.

“Vůbec nic, jen se snažili udržet studenty, aby se nevzbouřili a nazabili ředitele Alvareze, protože zrušil Noc Rakví. Už zase. Jako obvykle.”

“Noc rakví?” máma vesele zabublala smíchem. Kdyby sem někdo vešel a moc dobře to tu neznal, mohl by ji mylně pokládat za člena Nových Cest a ne mámu. Nevypadala moc rozdílně, kromě toho, že neměla tetování. Hlavním rozdílem bylo mámino tmavě modré triko s bílým odznakem Námořního Institutu Isla Huesos. NIIH bylo jejím pracovním místem tady na ostrově. Myslím, že musela věnovat hodně velký díl z peněz, které dostala v rozvodovém řízení od táty, aby tu práci vůbec dostala.

Vzhledem k její reputaci, jsem si jistá, že by ji NIIH zaměstnalo tak jako tak. Jenže nebyli schopni jí dávat jakýkoliv plat, protože měli velmi malé finanční zdroje. Teď díky mámě jich měli tuny. A Kolbíci jejichž populace byla skutečně zničena, z velké části hlavně díky tátově společnosti měli šanci … a nejen Kolbíci, ale i spousta dalších mořských živočichů.

Někdy to docela pomáhalo, vědět, že ne všechny problémy mezi rodiči pramenili z mé nehody jako takové.

“Neříkej mi, že Isla Huesos střední stále ještě drží Noc Rakví,” říkala máma nadšená jak malé dítě, třesouc Kayle rukou, aby se představila. Kayla zjevně milovala představování lidem sebe sama. Nevím proč byla v Nových Cestách, ale pro plachost to určitě nebylo.

“No, řekněme, že administrativa dělá vše co je v jejich silám pro to, aby se tak nestalo,” řekl Tim. “Ale je velmi těžké zbavit se starých zvyků.”

Dost těžko se mi sledovalo konverzaci a zároveň kontrolovalo kostelníka Smitha. Jestlipak mě poznal ze všech těch mých četných dohadů s ním, abych jezdila na kole někde jinde a projevila tak mrtvým trošku úcty? Určitě ne.

A i kdyby, tak co? Nevěděl, že je ten náhrdelník můj nebo že jsem byla minulou noc na hřbitově nebo že bych měla co do činění s tím, co se stalo s bránou.

Samozřejmě až na ten chomáč vlasů pramínky, které jsem si vyrvala z hlavy, poté co jsem si tak dramaticky strhla náhrdelník z krku, abych ho mohla Johnovi vrátit který byl stále ještě namotán na zlatém řetízku. Ta tmavě hnědá spleť byla jasně vidět proti světle hnědé barvě jeho kufříku.

Mohl by ode mne požadovat vzorek DNA? Bez oprávnění ne.

A i kdyby mohl, tak co? Byla jsem na hřbitově mockrát a táhne se to už dobře přes deset let. Nemůže dokázat, že jsem tam byla včera večer. A já jsme rozhodně s bránou nic neudělala! Jak bych mohla? Jsem jen debutantka z Westportské Akademie pro dívky.

Nebo bych alespoň byla, kdyby mě nevyhodili za napadení.

“Když už se bavíme o tom, že se těžko zbavuje starých zvyků,” řekl Tim.

“Gratuluji ti Pierce. Jeden den máš za sebou a žádné VŠT nebo BŠT. Dobrá práce, jen tak dál.“Otevřel zásuvku a vytáhnul můj mobil a máchnutím mi ho podal.

“Díky,”řekla jsem a vzala si ho z natažené ruky.

Tim, ředitel programu Nové Cesty byl věkem blíže spíš mojí mámě než Jade, což znamenalo, že neměl tendenci používat slova jako impozantní a neměl ani žádné tetování. Místo toho říkal věci jako VŠT ve školním trestu a BŠT bez školního trestu a nosil kravatu.

“Takže už můžeme jít?“zeptal se Alex tak netrpělivě, že Jade opírající se o dveře své kanceláře, se sklenicí červené lékořice v ruce, vybuchla smíchy.

“Nač ten spěch, kámo?” zeptala se a nabídla mu sklenici s lékořicí. “Nemůžeš se dočkat, až si budeš moct napsat úkoly?”

“Jedeme do Královny,“vysvětlila Kayla a zalovila rukou ve sklenici s lékořicí poté co Alex zavrtěl hlavou a Jade nabídla i jí. “A chceme se tam dostat dřív, než tam bude hemžící se dav.”

“Aha,” řekla máma s pohledem, který jsem poznala. Byl stejný jako když se Jade zmínila o Noci Rakví, ať už to bylo cokoliv….máma vypadala sentimentálně, když s nostalgií vzpomínala na uplynulé šťastnější dny.

“Pořád ještě chodí děcka po škole na zmrzlinu na místo, které je naproti Higgins Beach?”

“Ano,”řekl Alex krátce.“Což je důvodem, proč bychom si měli pospíšit. Potřebuju víc než jen nízkotučnou lékořici na opravu hladiny mého cukru.”

Smáli se všichni…kromě kostelníka Smitha, který položil časopis a postavil se.

“Nežertoval bych o opravách, být vámi, mladý muži.” Řekl Alexovi vážně. “S ohledem na to, kolik si tvůj otec odseděl ve vězení a za co.”

Smích ustal stejně náhle jako by byl stržen včerejším uragánem.

“Promiňte,”řekla máma napjatě a otočila se čelem k správci hřbitova Smithovi. “Nevěřím, že bychom se potkali. Jmenuji se Deborah Cabrero a toto je má dcera Pierce. Alex je můj synovec. Christopher Cabrero jeho otec je mým bratrem.”

“Já vím,”řekl kostelník Smith. Vůbec nevypadal, že by se cítil nějak nepříjemně. Vypadal, jako by postávání kolem Nových Cest ve svém lněném sáčku s motýlkem a dělání potíží, bylo jeho jediným programem dne.

Což, vzhledem k tomu, že nechali hřbitovní bránu ( rozbitou ) uzamčenu 24/7 , bylo opravdu jediné, co měl na pořadu dne.

“Je škoda, co se stalo s tvým bratrem. A také zbytečné. Nerad vidím, že to s tímhle jde z kopce úplně stejně.” Tmavé oči pana Smitha se zastavili na Alexovi, který zrudnul vztekem až po kořínky svých uhlově černých vlasů.

Ale dříve, než měl Alex čas zareagovat, podíval se pan Smith na mou mámu skrze zlaté obroučky svých brýlí a řekl,“Pro tebe však proběhly věci zcela jinak než pro tvého bratra, nemám snad pravdu, Deborah? Hrával jsem bocce s tvým otcem, než umřel. Byl na tebe velice hrdý. Jaká škoda, že jsi ho nenavštěvovala častěji, dokud byl naživu.” Neušla mi výčitka v jeho hlase a nechápal jsem jak může máma…i když…..u ní se nikdy neví. Častokrát měla myšlenky jen pro Kolbíky.” Ale mezitím jste se vrátila zpátky na Isla Huesos, jak vidím. Doufám, že nyní budete schopna dát Christopherovi víc podpory než tomu bylo doposud. “

Matčiny oči byli široké jak čtvrťáky. Byla jsem si naprosto jistá, že právě teď se její hlava neobírá Kolbíky. Zaregistrovala pokárání za to, že nedostatečně navštěvovala dědu, než umřel. A také to, o nedostatečné podpoře strýčka Chrise…ať už to mělo znamenat cokoliv.

Vzadu za krkem mi začalo pulsovat ještě dřív, než jsem nepodívala dolů. Ale jakmile jsem podívala na boty pana Smítne, bylo mi to vše jasné.

Střapce.

“Nejsem si jista, že jsem opravdu pochopila vše, co jste mi tu říkal pane Smithi,”řekla máma umírněným zdrženlivým hlasem. “Můj bratr se má velice dobře od té doby co byl propuštěn .”

“Už?“zeptal se pan Smith a znělo to jako by byl opravdu rád, že to slyší. “No, to je dobře. Byl na střední škole dost populární, pokud si dobře pamatuji. Musel mít neustále návštěvy…”

Co? To nemohla být pravda. Na strýčka Chrise se nepřišel podívat vůbec nikdo, alespoň ve chvílích, kdy jsem přišla k babičce na večeři nebo jen tak si vyrazit s Alexem nebo jen tak sedět a sledovat program o počasí, v tichosti s jeho otcem. Ten kanál ve skutečnosti nebyl zase až tak špatný. Bylo tam hodně ukázek o lidech, které téměř vsálo tornádo.

“Vy dva,” prohlásila vždycky babička, když se po dlouhém dni vracela z Knuts and Knitting. Jste si podobní jak vejce vejci, jak můžete pít takovéhle věci? Shnije vám z toho mozek, víte. Pierce, ví tvůj doktor o tom, kolik limonády denně vypiješ? Nezajímá mě, jestli je to dietní. A myslím, že by to mělo být bez kofeinu. Něco takového mi říkala tvoje máma. Měla jsi jich víc jak tvůj táta za celý den. Christophere, mohl bys ji v tom laskavě přestat podporovat?”

Zastav sama sebe než se zničíš.

Ale to co říká ten kostelník, byla nepochybně pravda. Strýček Chris, stejně tak jako moje máma, byli na střední škole zřejmě docela populární. Když jsme šli do hlavní budovy IHHS která je nyní nazývána křídlem A doručit můj zápis z Westportské Akademie a přihlásit mě sem do třídy na tento školní rok, upozornil mě Alex na trofeje ve vitrínách. Jméno strýčka Chrise bylo všude kolem. Mámino taky a to za věci jako tenis a plavání Děda si udržoval přehled a babička zase kralovala domácnosti. Rodina Cabrerových byla celá v křídle A. Všichni, kromě Alexe. A mě, samozřejmě.

Moje máma stála v kanceláři Nových Cest, kousala si spodní ret a zírala na podlahu…i když ne ve směru bot pana Smitha a jeho střapců. Což jsem nedokázala pochopit. Jak je mohla nevidět? Jak se mohl kdokoliv dívat kamkoliv jinam? Byly tak odporné.

Podívala jsem se na náhrdelník. Ani jsem ho neměla na sobě a přesto se začal zbarvovat do barvy modřin. Uvědomila jsem si, že se musím dostat ven dřív, než se stane něco strašného.

“No,“prolomil ticho Tim útočně optimistickým hlasem. “Alexander se zapsal do programu Nových Cest a jde mu to skvěle. Je to super kluk.”

“To velmi rád slyším.” Richard Smith se podíval na Alexe skrz zlaté obroučky svých brýlí. Ale zatímco jeho ústa mluvila o radosti, pohled říkal něco úplně jiného. “Zastavil jsem se tu, protože s vámi potřebuji prodiskutovat něco velmi významného.” Otočil se a naklonil ke své aktovce na které byl opatrně vyrovnán můj náhrdelník.

To snad ne. Věděl to. Nevím jak, ale věděl to. Věděl, že jsem byla včera večer na hřbitově u brány. I když to tak nebylo. No, ne úplně.

Zvedl purpurově šedý kámen.

Slyšela jsem, jak máma zalapala po dechu. Poznala ho. Samozřejmě, že ano. Viděla mě ho nosit tisíckrát, během chaosu, který následoval po mé nehodě a rozvodu a každý den poté, ačkoliv se mě nikdy znova nezeptala, kde jsem k němu přišla. Vypadalo to, že si myslí, že je to jen kousek bižuterie, se kterým jsem si vytvořila excentricky silný vztah.

Teď, když ho viděla v rukou někoho jiného, její zjevně zmatený pohled se střetl s mým.

Krev mi hučela v uších, s tichou zarputilostí jsem jí nechtěla nic říct. Stěny kanceláře Nových Cest se najednou začaly měnit doruda jako by z nich začaly rašit květy poinciany.

Neříkej to, pomyslela jsem si. Nebyla jsem si jistá, jestli to říkám sobě nebo mámě a nebo Robertu Smithovi. Prosím, neříkej to. Pokud to řekneš, stane se něco hrozného…

Pak kostelník odložil náhrdelník stranou, otevřel kufřík a vyndal z něj štos papírů.

“Doufal jsem, že byste mi mohli pomoct roznášet tyto letáky.“otočil se, došel až k nám a dal nám každému do ruky hromadu letáků. “Vysvětlují novou návštěvní strategii na hřbitově a jsem docela nedočkavý, aby se rozdaly, co nejdříve to půjde, dál.”

Tim stojící vedle mě se podíval na letáky, které mi kostelník vrazil do rukou. Vypadal zmateně.

Nebyl jediný.

“To jste je mohl právě tak nechat v hlavní kanceláři,”řekl.“Většinou tyto věci řesí oni, víte Richarde.”

“Ach ano,”řekl kostelník a pobíhal horlivě kolem svých hromádek.“Já vím, ale zjistil jsem, že zaměstnanci v křídle D jsou mnohem vstřícnější.”

Stála jsem tam a dívala se na listy papírů v mých rukou. Červená, která stékala po stěnách kanceláře začala mizet a tlukot mého srdce a dýchání se vrátilo do normálu.

Pak jsem si ale všimla, že mé letáky byly odlišné od všech ostatních. Na mé horní stránce byl plnícím perem načmáraný vzkaz.

Sjednejte si se mnou schůzku, psal kostelník. Udělejte to, pokud nechcete mít problémy.

Pod zprávou bylo uvedeno telefonní číslo.

Potíže bylo to poslední, co bych potřebovala.

Problém byl v tom, jak se John minulou noc ukázal a vypadalo to, že mě potíže následují všude, bez ohledu na to, kam jdu.

Dívala jsem se na zprávu a snažila se najít jakýkoliv smysl toho. Jak to mohl vědět? Jak mohl Richard Smith vědět, že jsem to byla já? dokud jsem neuslyšela cvaknutí. Když jsem vzhlédla, zavíral akorát kostelník svůj kufřík.

S mým náhrdelníkem zavřeným uvnitř.

“No, sbohem všichni.” Řekl pan Smith, zvedl kufřík a zvesela nám všem zamával. “Přeji vám příjemné odpoledne.”

Pak vyšel z kanceláře, pískaje si jakousi melodii, když odcházel podívaje se mi přímo do očí, zatímco jsem na něj zírala skrz velká prosklená okna kanceláře. O chvilku později jsem si uvědomila, že ta melodie, kterou pískal, je “kruh kolem Rosie”.

Což vůbec nic neznamenalo, fakt.

Leda, že patříte mezi ty, kteří umřeli a pak se zase vrátili zpět. Takže pak strávíte spousty času na internetu a vyhledáváte podivné skutečnosti o smrti.

Například o tom, že někteří lidé věří, že dětská říkanka “Kruh kolem Rosie” je pravdivá a je o epidemii černého kašle, která ve středověku zabila sto milionů lidí.

“Hm,” řekla Jade. “To byl ale divný chlápek.” Naklonila ke mně zavařovačku se sladkým.“Lékořici?”

Podívala jsem de dolů na červené biče. “Uh, řekla jsem.“Ani ne, ale děkuju. Nějak mě přešla chuť.”

Myslím, že máma se cítila úplně stejně jak já.

Usmála se na mě příliš rozzářeně jako by mi chtěla ukázat, že je vše v pořádku.

Všimla jsem si ale, že drží pásek na kabelce tak pevně, že jí zbělely všechny klouby. Věděla, že nic není v pořádku, stejně tak jako já.

“Tak,“podívala se na Alexe, Kaylu a mě a pak zase zpátky. “Island Queen,nebude to zábava?”

“No,jo.”řekla jsem.“To bude trhák.”

14. kapitola

…a zem, jež pláčem proměněna v bláto,

vydala vítr a v něm blesk tak děsný,

že jasné cítění mi bylo vzato…

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Vzpomněla bych si na hodně věcí, které bych dělala raději, než stát ve dvacetihlavé řadě před Island Queen Isla Huesoská lacinější verze Dairy Queen pod rozpáleným pozdně odpoledním slunci.

Spánek by byl jedna z věcí. Noc předtím jsem toho opravdu moc nenaspala. A jasně, z větší části to byla jen moje vina. Ale i tak.

Oklepala jsem se z jednoho setkání s Richardem Smithem a chystala se na další.

Ale nezvedal mi to, když jsem mu volala z dívčích toalet před setkáním s Alexem a Kaylou dole na parkovišti zřejmě proto, že se ještě nedopravil domů. Možná, že to číslo co mi napsal, nebylo na mobil. Nevypadal jako typ, který by nosil mobil. Možná ani neví, co to je.

“Ehm, ahoj, uh, pane Smith,“koktala jsem. “Tady Pierce Oliveira. Právě jsme se setkali v kanceláři Nových Cest. Zanechal jste mi vzkaz, v němž mě žádáte, abych vám zavolala.” Mé dlaně byly stále ještě zpocené od setkání s ním, třebaže škola udržovala klimatizaci na teplotě rovající se nule. “Takže volám přesně tak, jak jste stanovil ve své žádosti.” Řekla jsem.

To byla asi ta nejubožejší zpráva na světě, jako kdy kdo zanechal. Ale co jsem měla říct, když jsem chtěla, aby mi vrátil zpátky náhrdelník, který jsem nechala minulou noc na hřbitově, kde byl spáchán trestný čin? Nechtěla jsem nechat na nahrávce nic, z čeho by mě pak mohli obvinit. Byla jsem dost poučená z toho, co se stalo ve Westportu.

“Pokud byste mi mohl zavolat zpátky,”řekla jsem,“co nejdříve to bude možné, budu vám velmi vděčná. Čím dříve, tím lépe, protože bych to chtěla vyřešit ještě dnes, pokud by to bylo možné.” Zanechala jsem telefonní číslo, pokud by neviděl ID volajícího a zavěsila.

Teď už jsem nemohla udělat vůbec nic, jen zabíjet čas, dokud nezavolá. Jen bych ocenila, kdyby to nemuselo být v tisícihlavé řadě na pražícím, horkém slunci, čekajíc na objednávku čehosi, co se nazývá Gut Burner.

“Buster,” opravila mě Kayla, když jsem se jí ptala, proč si to nemůžeme jít dát někam jinam. “Gut Buster. A dělají to jen tady. Je to něco jako Blizzard, který můžeš dostat v Dairy Queen, jen lepší, protože do toho dávají víc věcí.”

“Jakých věcí?” zeptala jsem se. Byla jsem podrážděná a v téhle řadě jsem fakt neměla co dělat. Co když se mě pan Smith na rovinu zeptá, odkud ten náhrdelník mám?

Co když? On se mě na to chystal zeptat.

“Víš,”říkala mi Kayla.“Věci. Já mám moc ráda čokoládovo čokoládové lupínky ze sušenkového těsta. Alex má rád kousky máslových tyčinek s M&Ms. Co si vybereš ty, kotě?”

Ale bylo tu ještě něco horšího, nač by se mě mohl kostelník zeptat. A já se ještě víc děsila toho, co bych mu musela odpovědět. Vzpomínka na to, jak byla rozbita brána a proč byla stále ještě hodně čerstvá. A já si nebyla jistá, zda bych ještě dokázala lhát, aniž bych se prozradila.

“Řeknu Ti, co můžeš udělat,”řekl mi John, když jsem se ho zeptala, co víc bych mohla udělat proto, abych mu pomohla. “Můžeš mě nechat být.”

A pokračoval,“Můžu Tě ujistit, že už se nemusíš starat o mé ztrapňování se a dělání ze mě blázna.“Hned poté nohou rozkopl hřbitovní bránu. Ten rámus zněl jako aerodynamický třesk.

“Kotě. Kotě. Pierce.”

Podívala jsem se na ni. “Promiň,”řekla jsem a zamrkala. “Co?”

Kayla obrátila oči v sloup. “Co je to s tou tvou sestřenkou, Alexi?”

“Měla by se léčit.“zamumlal Alex. “Obohacuje svou stravu vysokými dávkami kofeinu, třebaže by neměla.”

Zírala jsem na něj. “No páni,”řekla jsem. “To vypadá, jakoby tu někdo poslouchal babičku.”

Ani se neobtěžoval odpovědět. Rozhlížel se kolem sebe po lidech, dopředu i dozadu v řadě, jako by se snažil někoho najít a nebo jako by se děsil, že je tu všechny vidí …

Jenže koho?

Tohle fakt nebylo přesně to, co jsem očekávala, když jsem souhlasila, že s nimi po škole půjdu sem na zmrzlinu. Jen jsem chtěla vypadat jako že jsem normální jako, že mám přátele, že jsem jen jednou z davu před mámou, protože to vypadalo, že už jen ta část návštěvy v kanceláři Nových Cest ji potěšila, dokud to celé nezměnil kostelník Smith zmínkou o strýčkovi Chrisovi.

Mimochodem, o čem to vůbec bylo? Nikdy mi nebylo příliš jasné, za co šel strýček Chris do vězení. Něco s drogami… držení s úmyslem je distribuovat. Tak jako tak, nic násilného. To jsem věděla. Byla jsem z rodiny jediná, kdo tento druh věcí zaznamenával. A nebo bych alespoň byla, kdyby tátův právník nedělal to, zač ho platil.

“Bavte se,” mávala na nás na rozloučenou máma, když jsme opouštěli kancelář Nových Cest. Prosím, vypadaly její oči, že prosí. Prosím nehraj to na nás jako jsi to dělala ve Westportu.

A tak jsem se snažila to nehrát, tak jako to bylo ve Westportu. Zatím ale jediná zábava, která na Island Queen byla, bylo sledování boje mezi mým bratrancem Alexem a Kaylou.

“Dobře,”říkala Kayla Alexovi,” jenže to není jako by byla slečnou miss Nevinnost.”

“Kaylo,” řekl Alex s ostrostí v hlase.

“Co?” zeptala se. “Je to pravda nebo není? Každý o tom mluví. Je to i na Googlu, když tam zadáš její jméno.”

“Kaylo,” řekl Alex.“Nech toho.”

Vrhla na něj další z rozhořčených pohledů. “Stejně to tento týden ve skupině všechno vyjde na povrch Alexi, tak se může stejně tak dobře přiznat i teď.”

“Uh,”řekla jsem. “O čem to mluvíte?”

“O tobě,”řekla Kayla. ” Zabila jsi a nebo nezabila toho učitele v tvé minulé škole?” Alex zabořil obličej do dlaní.

“Wow,” řekla jsem.“Fakt? Ne.”

Kayla vypadala zklamaně. ” Ach, každý říká, že jsi ho zabila.”

“No,”řekla jsem. “Já ne.”

“Ale ublížila jsi mu fakt ošklivě,” řekla Kayla.”Že je to tak?”

Než jsem se zmohla na odpověď, jedna z dívek, která po mě v posluchárně házela nevraživými pohledy poznala jsem ji díky těm neuvěřitelně rovným vlasům prošla kolem.

“Ach Bože,”řekla, zastavila se a přešla ke mně.“Počkej. Ty jsi Pierce Oliveira, že ano?”

Nikdy v životě jsem tuhle holku neviděla, kromě toho, jak mě ignorovala v posluchárně a pak zdánlivě změnila názor.

Ale teď přišla s úsměvem velkým tak, jako bychom byly dávno ztracené nejlepší kamarádky.

“Uh,”řekla jsem.“Ano?”

“Ach můj Bože,“vykřikla znovu. Vlastně si přímo povyskočila do vzduchu. “Nemohla jsem se dočkat, až se s tebou seznámím! Jsem Farah. Farah Endicott? Přítelkyně Setha Rectora. Seth mi říkal, že tě dneska potkal a že jsi úplně v pohodě.”

Zpočátku jsem vůbec nevěděla o čem to mluví.

Později mi došlo, že to byl ten kluk, co mě zachránil před mým plánem utéct ze třídy a kdo později uklidnil všechny na shromáždění. Seth Rector z Rector Reality. A pravděpodobně i Rector z mauzolea na hřbitově.

No, někdy ano. Zjevně ne teď.

“Aha,”řekla jsem a nebyla si úplně jistá, jak jinak bych měla reagovat.

“Ahoj.”

“Co tu děláš, schovaná takhle vzadu?” zeptala se Farah zděšeně. Její hlas byl tak hlasitý, že lidi z řady přestali zírat na mě dívka, která údajně zabila svého učitele v minulé škole, alespoň podle toho, co říkala Kayla a dívali se raději na ni. “To je šílený.”

“Uh,”řekla jsem a podívala se na Kaylu a Alexe, kteří, jak jsem si nemohla nevšimnout, ji zcela ignorovali. Což vypadalo, že je v pořádku, protože i ona ignorovala je. Alex se díval kamenným pohledem pryč, směrem k vodě. Pláž odsud byla pouhých sto metrů, jen přes parkoviště, za tři stopy vysokou hrází. A Kayla si vyndala mobil a kontrolovala své smsky.

“Myslím, že jsme sem přišli trošku pozdě.”řekla jsem. ” Museli jsme se ještě stavit ve škole, při cestě sem.” Nezmínila jsem se už, že ta zastávka v kanceláři Nových Cest byla kvůli mému telefonu, který jsem si tam šla vyzvednout v rámci mé neurobehaviorální vývojová porucha.

“No, tak si pojďte sednout k nám,” řekla Farah s velkým úsměvem, natáhla se a popadla za ruku Kaylu a ne mě…vypadalo to, že to gesto překvapilo Kaylu úplně stejně jako mě. Viděla jsem, jak se napjala a vyměnila si rychlý pohled s mým bratrancem Alexem.“Máme na pláži stoly se slunečníky, takže jsou ve stínu. A Seth je téměř v přední řadě. Jen mi řekněte, co chcete a já to přidám k naší objednávce.Pak si všichni můžeme jít posedět u vody. Je to tam o hoooooodně lepší, to mi věřte.”

“Ne,”řekla rychle Kayla. ” To je v pořádku Farah. Ale dík.”

“Jo,”řekl Alex. ” Díky, ale my jsme v pohodě.”

Podívala jsem se z Alexe na Kaylu a pak zase zpátky. Dělo se tu něco divného.

Pravdou je, že jediná věc, kterou jsem teď chtěla udělat bylo, dostat do žaludku ten můj pitomý Bister nebo co to bylo, najíst se a pak jít domů a čekat, až zavolá pan Smith, abych zjistila, co vlastně chce.

Nebyla jsem úplně nadšená z dalšího obvinění ze zločinu, který jsem, ve skutečnosti, nespáchala.

Ale protože by se to stalo tak jako tak, chtěla jsem, aby vlaná část čekání byla v klimatizované místnosti a nebo aspoň ve stínu.

A třebaže neměli Kayla ani Alex stejně problémy jako já, i tak bylo divné, že dávali přednost stání a pocení se tady další hodinu, než abychom přijali pozvání od Farah.

“My máme ale velký stůl,”řekla Farah a vypadala sklíčeně. Našpulila své třešňově červeným leskem na rty natřené rty. Ukázala na škálu jasně modrých, kovových, piknikových stolů přímo na pláži, všechny ve stínu obrovských, žlutých deštníků.Bylo tam pouze pár opuštěných míst a zřejmě se jednalo o místa vyhrazena pro nás. “Tady to nemůžete cítit, ale tam pofukuje celkem příjemný větřík. A přísahám, že pokud mi řeknete, co chcete, a můžu vás ujistit, že to Seth pro vás objedná. Co můžete ztratit?”

Podívala jsem se na Kaylu a svého bratrance. Co by mohli ztratit?

Strach. Mohla jsem ho vidět v Kayliných exoticky namalovaných očích. Z jakéhosi důvodu měla z Farah strach. Nebo alespoň z někoho, kdo mohl být u stolu s Farah.

A Alex? No, z Alexových tvavých očí se nedalo vyčíst nic.

Věděla jsem ,že měl Alex se Sethem Rectorem problémy. Věděla jsem, že se můj diamantový náhrdelník zbarvil do bouřkově šeda, když jsems mámou stála na hřbitově před Rectorovic mauzoleem a stejně tak jako jsem věděla, že se zbarvil do fialova, když jsem poprvé uviděla Kaylu v kanceláři Nových Cest.

Nevím, proč se to všechno dělo.

A pravdou je, že i já měla několik svých tajemství. Takže kdo jsem já, abych mohla soudit Alexe a Kaylu?

Věděla jsem ale také, stojíc na parkovišti před Island Queen noc poté, co jsem měla ode dne, kdy jsem měla a co jsem teď už udělat nemohla. Celá pointa byla v tom ,že jsem začala znova: nechtěla jsem už být jen dívkou dívající se kolem, zatímco lidem kolem mě bylo ubližováno.

Takže bez ohledu na problémy Alexe a Kayly se Sethem a Farah nebo kýmkoliv jiným, kdo tam seděl s nimi u stolu já se chystala dostat k jádru celé té věci toho všeho. Tentokrát jsem chtěla své přátele ochránit od všeho zlého.

A věděla jsem, že jediným způsobem, jak to udělat, bylo zjistit, co je tím zlem.

“Já mám Coke float,” otočila jsem se a řekla Farah..

“To je velká cola s kopečkem vanilkové zmrzliny uvnitř. A tady máš” vrazila jsem jí do ruky s bíle nalakovanými konečky nehtů dvacetidolarovku “kup jim jeden čokoládovo čokoládový Buster se sušenkovými kousky uvnitř a jeden Buster s vanilkovými máslovými tyčinkami s M & M’s uvnitř.”

Lesklé, našpulené rty Farah se roztáhly do širokého úsměvu, který odhalil řadu dokonale bílých, rovných zubů. Byli stejně tak úžasné jako ty jejího přítele.

“Fantastický,”řekla. “Sejdeme se lidi támhle u toho stolu.”

Všimla jsem si, že většina kluků kolem nás byla nadšena způsobem, jakým se od nás Farah nesla ne opravdu nešla pryč, houpajíc záhyby své tmavě zelené kostkované sukně ( končící určitě víc jak 4 centimetry nad koleny ).

Byla to většina kluků kolem, kromě mého bratrance Alexe.

“Neměla jsi to dělat.“otočil se ke mně.

“To je v pohodě,” řekla jsem a hodila si batoh na záda. Byl těžký, protože jsem ho nacpala knihami, které jsem potřebovala k napsání domácích úkolů. Nevím, proč jsem je nenechala v autě. Nikdy jsem o věcech nepřemýšlela zcela. Samozřejmě. Nebyla šance si tu dělat jakékoliv úkoly. ” Můžete mi to vrátit poz…”

“Myslíš, že tím, že mi koupíš Gut Buster,” řekl Alex a jeho vztek se na mě řítil jako jeden z Johnových blesků, ” znovu půjdu a sednu si k těm z křídla A, a všichni se budeme učit přes naše zjevné vnější rozdíly, jako třeba, oni nosí značky módních návrhářů a řídí zbrusu nové značky aut, které jim koupili jejich tatínkové k narozeninám a já nosím oblečení z Armády Spásy a řídím starý, zrezivělý krám a budu dělat jako že máme něco společného? Jako třeba, že můžeme všichni zpívat a tancovat a pak dostaneme hlavní roli v Isla Huesos muzikálu ze střední jako z nějakého zatraceného filmu od Disneye? No, mám pro Tebe novinku, Pierce. Tohle se prostě nestane. A nezáleží na tom, když babička říká, že jsi nic stejně tak jako tvůj táta. Nemůžeš jen tak hodit penězi, aby ten problém zmizel. Víš co ve skutečnosti můžeš s těmi penězi udělat Pierce? Můžeš si je strčit do-.”

“Páni,“přerušila ho Kayla, snažíc se zachovat klid.

“Co se děje? Myslela jsem, že jsme si sem jen přišli dát zmrzlinu.”

“Děkuju,” řekla jsem jí vděčně. Nikdy jsem Alexe neviděla tak vzteklého.

“Ještě mi neděkuj,”řekla mi Kayla. “Kdo si objedná Coke floak místo Gut Buster? To je prostě šílenost.”

“Oh,” máma mi říkala, že musím být opatrná, abych bezděčně neurazila místní obyvatele. Snažila jsem se vymyslet, co by v mé situaci dělala Jade. “Aspoň, že jsem nepožádala o dietní colu,” podotkla jsem.

Kayla se na mě podívala a zavrtěla hlavou.

“Jsi si jist, že toho učitele nezabila?” směřovala dotaz na Alexe.

“To není vtipné,”řekl Alex. Ale na Kaylu se nedíval. Díval se na mě. A nemluvil ani o tom, co jsem objednala. “Někteří z nás tady totiž žijí, víš.”

To samé říkal i turistům ráno cestou do školy.

A to bolelo přesně tak, jak měl v úmyslu protože jsem věděla, že tohle je přesně to, co si o mě myslel…a o mámě asi taky. Jako, že tu jen procházíme a nestaráme se o místní a jejich problémy.

A ne, že bychom si to nezasloužily. Kde jsme byly po celý ten čas co vyrůstal bez mámy a táty, pouze s bláznivou babičkou?

Jasně, že jsme mu připadaly jako turisti. Dokonce i Richard Smith, místní kostelník na to upozornil. Máma se pak už nikdy nevrátila poté, co jsem se narodila a strýček Chris byl zatčen. Nikdy jsem se s mým dědečkem nepoznala. Až do jeho pohřbu ne. Tam, kde jsem potkala Johna.

Ten, stejně jako Alex, jen chtěl, abych ho nechala na pokoji.

“Promiň,” řekla jsem Alexovi a myslela to tak. “Vím, že nás pozvali jen aby mohli hrát hru Prověřování Nové Holky. Ale koho to zajímá? Mají sedačky ve stínu a my už tu přece dýl nechceme čekat ve frontě “

“Možná, že ty si chceš jít sednout s nimi do stínu,” řekl Alex prakticky kypící vzteky. “Ale celý svět se netočí jen kolem tebe Pierce. Někteří z nás s tím můžou mít problémy. Skutečný problémy. Přemýšlela jsi o tom někdy? “

“Jaké problémy?” zeptala jsem se. Konečně jsme se někam hnuli. Přemýšlela jsem o tom celé odpoledne. “Co ti kdy Seth Rector udělal Alexi?”

“Jen se od toho drž dál,“zamračil se na mě. “Nevíš, do čeho lezeš, věř mi.”

“Hej vy tam!” Farah držíc zásobník s vysokými poháry na nás mávala z přední části řady.“Jdete?”

“Uh,”řekla jsem a zamávala zpátky.“Jo, vydrž.”

Otočila jsem se zpátky k Alexovi. “Že nevím do čeho lezu?” zeptala jsem se ho.“Děláš si ze mě legraci? Musím Ti připomínat, že jsem umřela? Takže ať už se děje mezi tebou a Sethem Rectorem cokoliv, opravdu pochybuji, že to může být horší jak tohle.”

Kayliny oči byly obrovské.“Mrtvá? Alexi, tohle jsi mi nikdy neřekl.”

Alex na mě i nadále zlostně shlížel po dobu jednoho, dvou úderů srdce. Na vteřinu jsem si myslela, že by mi mohl skutečně říct pravdu. Viděla jsem jeho ohryzek pohybující se nahoru a dolů. Na čele a skráních se mu lesknul pot. Vypadal, že mi o tom chce říct…což by bylo vhodné, abych konečně něco věděla a mohla začít pracovat na řešení problému. Někteří lidé by nemuseli mou pomoc chtít…

Ale bohužel vše, co nakonec řekl bylo,“Do hajzlu. Chceš si vyrazit se svými novými přáteli s křídla A, Pierce? Pobav se. Kéž bys vybouchla. Já jdu odsud.”

Pak se otočil a bez jediného slova odcházel přes parkoviště ke svému autu.

“Sakra,” řekla Kayla, sledujíc ho, jak odchází. Otočila se a podívala na mě. “Všechny moje věci jsou stále ještě v jeho autě. Knížky a všechno.”

“To je v pohodě,”řekla jsem jí.“Jdi za ním.”

Kayla zaváhala a podívala se přese mě k úžasně atraktivnímu stolu křídla A, kde se všichni pokoušeli získat svůj Gut Buster ze zásobníků, které jim přinesli Farah se Sethem.

“Já to nechápu,”řekla.

Povytáhla jsem obočí. “Nechápeš co?”

“Proč se zbavuješ svého vlastního bratrance kvůli posezení s nimi. Mají určitý druh mínění o lidech kteří…no, nejsou jako oni.”

“Snažím se začít znova,“vysvětlovala jsem. ” a jedna z částí toho je, nedopustit, aby se lidem, které miluji, dělo něco špatného.”

“Aha,”řekla Kayla. Nevypadala, že by to pochopila. Ale to bylo v pořádku. Nikdo to nechápal, fakt.

“No, tak tedy hodně štěstí, s tím.” Pak zavolala,“Alexi, počkej,“a vyrazila za ním. Povzdechla jsem si.

Pak jsem zvedla svou těžkou tašku a vyrazila na dlouhou procházku přes horkou pláž k piknikovým stolům.

15. kapitola

A pak svou rukou stisknuv moji ruku,

a radost na tváři mně pro potěchu,

do jícnu ved’ mě tajemství a hluku.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Proč už mě nemiluješ?

Konečně jsem si vzpomněla, že tohle bylo to, co Hannah napsala do vzkazu panu Millerovi ten den, kdy umřela vzkazu, který už díky panu Millerovi neexistoval, protože ho zničil.

Proč už mě nemiluješ?

Hannah mohla spolykat prášky, které ji zabily.

A já selhala v tom, být tady pro ni, stále ještě příliš zmatená a traumatizovaná ze všeho, co se mi stalo, než abych si pamatovala na svůj slib, že ji budu chránit.

Ale pan Miller?

On byl tím, kdo byl opravdu zodpovědný za smrt Hannah. Cítila jsem to ve svých kostech se stejnou jistotou jako jsem věděla, že máma Hannah zachovává její pokoj tak, jak byl v den, kdy zemřela a dělá z něj jakousi svatyni včetně jejích špinavých věcí v koši na prádlo, aby čas od času jen mohli otevřít víko a ucítit vůni své dcery a předstírat, že je stále ještě naživu.

Několik týdnu po smrti Hannah jsem nemyslela na nic jiného.

Jak jsem to mohla dopustit?

Já byla ta, kdo Hannah řekl, že zlo není jen na našem hřbitově.

Zlo může být kdekoliv. V kostele. V našich vlastních domovech.

V naší škole.

A i když jsem to slíbila, neudělala jsem vůbec nic, abych ji ochránila.

Když jsem zaslechla svého tátu tvrdit, že Changovi neměli šanci uspět ve své žalobě proti škole a dostat pana Millera pryč z jeho místa, bylo to jen jejich slovo proti jeho vše co měli jako důkaz bylo jen pár slov z deníku Hannah věděla jsem, co musím udělat.

A tentokrát nebudu utíkat jako vyděšená holčička, tak jako jsem to udělala u Johna dvakrát.

Ačkoli vše bylo, samozřejmě, od začátku špatně. Nečekala jsem, že pan Miller zhasne stropní světla během našeho soukromého doučování, se kterým jsem nakonec souhlasila. Kvůli bolestem hlavy ze všech těch úzkostí, jak mi řekl.

Samozřejmě, že ne každý na Wesportské Akademii pro dívky věřil , že by byl milostně zapleten se studentkou, která se kvůli němu zabila. Každý, kromě mě. Ve skutečnosti přinesli soudní spory s Changovými jen větší popularitu panu Millerovi. Bez sebe starostí o své zdraví ze stresů ze soudních procesů zapříčinilo jeho bledost pod kozí bradkou, kterou si začal pěstovat a mnoho matek a dcer mu začalo nechávat více upečeného zboží. Pár dívek vymyslelo nový pokřik, aby mu ukázaly, že má jejich podporu. Říkaly si Millerovi vyvolávačky. Vystupovaly s tím na každém zápase a při každé školní události.

Což nebylo tak hrozné jako to, jaká jména začaly dávat Hannah online: coura, lhářka, skunk. Jako by nebylo dost hrozné jen to, že Hannah musela umřít. Musely zabít i vzpomínky na ni.

Škola ani panu Millerovi nedala žádnou administrativní dovolenou. Domnívám se, že nemohli nebo stáli při něm nebo tak něco. Díky tomu jsem viděla rudě. Doslova. Každý den, když jsem procházela chodbou Westportské Akademie kamkoliv jsem se podívala, všude jsem viděla: červenou. Červenou jako květy Poinciany. Červenou jako byly na střapce na mém šátku.

Což by tak mohlo být, jak jsem si uvědomila, probírajíc to v mé hlavě předtím, než toho odpoledne zhasla světla v učebně pana Millera. Srdce v hrudi mi bušilo tak prudce, že jsem skoro nemohla mluvit a to se mě ještě ani nedotknul prstem. K čemu mi byla kamera schovaná v mém batohu prostrčená skrz díru, vyřízlou do přední kapsy podle návodu, který jsem si přečetla na netu když to, co měla zachytit bylo v podstatě v šeru, díky jarní bouřce, která se proháněla venku.

Neměla jsem vlastně ani promyšleno, co by se mělo dít dál, až ho nafilmuju při nevhodném chování vůči mně. Myslím, že jsem chtěla říct něco jako, Oh, promiňte pane Millere, právě jsem si vzpomněla, že mám další schůzku. Musím jít. Mějte se!

Jak jinak bych se dostala ven bez jakéhokoliv dělání no, toho s ním?

To jsem nemohla dopustit. Musela jsem to mít neustále pod kontrolou. Pan Miller neustále říkal, že bychom si měli dát vzájemně masáž krku. Řekl, že ví, jak moc nervózní jsem ze všech mých problémů doma s máminým a tátovým rozvodem ( což bylo ve všech zprávách, kvůli objemu vložených prostředků a kvůli tomu, kým můj táta byl. ) Pan Miller mi řekl, že si umí představit, jak moc se cítím být ve stresu, stejně tak jako on. Ale že to je v pořádku. Oba, že jsme dospělí. A že bychom si mohli také přiznat, že jeden druhého přitahujeme.

Věděla jsem, že nemám v úmyslu zacházet dál. Každopádně kamera nejspíš nic nenahraje kvůli nedostatku vhodného osvětlení, takže celá věc byla pro nic na nic a já samozřejmě musela mít něco, co Changovi neměli:důkaz ale teď, když jsem tu s ním byla sama, z pomyšlení, že by se pan Miller dotýkal jakékoliv části mého těla, třeba i jen krku, se mi chtělo zvracet.

Nejhorší na tom všem bylo, že mi nikdo nechtěl věřit. Proč by měli?

Myslím, že právě to mě dělalo tak vzteklou. Vzteklou tak, že jsem začínala vidět rudě.

To snad ne.

Při přehrávání záznamu, co se stalo ten den ve třídě pana Millera, toho kvůli špatnému světlu moc neuvidíte, kromě mé bílé,školní, uniformní halenky a tmavého fleku paže pana Millera, jak se ke mně blíží.

Na pásce uslyšíte jeho hlas, jak mě ujiš´tuje, že bude všechno v pořádku. Jen si potřebuji odpočinout,řekl.

Nesnáším, když mi lidi říkají, že si musím odpočinout.

Řekl i Hannah, že si musí jen odpočinout? Vsadím se, že ano.

V tu chvíli jsem začala vidět červenorudě.

“Je to nezodpovědné, Pierce.” Vždy rád vysvětloval táta během našich chtěných obědů. “A nikdo nečiní nikoho zodpovědného za to, co dělá. Je to vždy chyba někoho jiného. Obvykle lidé obviňují oběť.”

Coura. Lhářka. Skunk.

No, já činila pana Millera zodpovědného za to, co se stalo Hannah.

Zatímco mi pan Miller říkal, abych se uklidnila a natahoval ke mně ruku původně jsem myslela, že kvůli té masáži krku, ale brzy zjistila, že to bylo z úplně jiného důvodu se to stalo. Že se tak dělo, byste viděli i na té kazetě. Jsem tam já, opřená o okraj stolu, říkala jsem si, že bych tak mohla ovládat situaci, pokud by se mi vymkla z rukou ( jednou, když jsme čekali na tátu, než přijde z jednání představenstva, naučil mě jeho řidič, bývalý policajt, jak někoho v sebeobraně trefit, kdyby to bylo zapotřebí ), a je tam pan Miller, jak stojí a natahuje ke mně ruku.

Jeho ruka, blížící se k mé tváři.

Vzápětí pan Miller zmizí.

Nemám tím na mysli, že by doslova zmizel. Chci tím jen říct, že se na kazetě objeví na vteřinu nebo dvě černý stín a zablokuje celý objektiv. Je to jako by přišel do místnosti někdo třetí. Ačkoli nikdo bez ohledu na to, kolik odborníků na digitální filmovou analýzu nebo kolik táta slíbil, že za jejich svědectví zaplatí mi nedokázal s určitostí říct, že tento stín skutečně vypadá jako silueta muže…velmi vysokého muže s delšími, tmavými vlasy, možná tak osmnácti-, devatenáctiletého.

Na pár vteřin na kazetě nevidíte vůbec nic. Obrazovka je černá. Můžete slyšet jen zvuky.

Krátká rvačka, pak ošklivý křupavý zvuk, tlumený hovor.

O sekundu později je stín pryč.

Na filmu jsem přesně tam, kde jsem byla vždycky, nakloněná přes stůl. Jen teď, místo toho, aby stál přede mnou s napřaženou rukou, choulí se pan Miller u tabule a podpírá si ruku na hrudi.

A křičí.

Protože všechny kosti v jeho ruce jsou zlomené.

Ale speciálně kosti v prstu, kterým stiskl drobeček koláčku na holé kůži mého kolene. Zvláště ty jsou rozdrceny.

Westportská policie říká,“je to nepravděpodobné…ačkoli ne nemožné,” aby tak malá dívka jako já mohla způsobit tolik škody dospělému muži.

Bohužel, pan Marzjak, správce, přísahá, že nikoho neviděl ani vcházet a ani vycházet z místnosti dokud, nedorazili zdravotníci, které hned pár minut poté on sám zavolal, když šel kolem a našel pana Millera zmítajícího se v obrovských bolestech. Pan Marzjak slyšel ten řev. Vytíral v té době chodbu nahoře. Ve skutečnosti si byl sám pan Miller toho faktu vědom a proto se prve snažil zakrýt má ústa rukou s tím, že bych mohla začít křičet a přivolat tak správce.

Policie nevěřila příběhu pana Millera, že jsem ho napadla já který se jim zjevně snažil vnutit a který oni popsali ve své zprávě jako “velmi rozrušené chování.”

Nevěřili tomu a proto prohledali celou školu a to na základě toho, že hledali “třetího zúčastněného” ještě předtím, než zjistili, že kamera v mém batohu stále ještě běží a nahrává.

Nicméně, nikdo jiný nalezen nebyl. Protože, kdokoliv by skočil z okna třídy pana Millera v prvním patře, zanechal by po sobě stopy, neboť venku právě zuřila bouřka. Ale bahno pod okny třídy bylo neporušeno.

Samozřejmě, že nebyl nalezen žádný takový důkaz. Proč by se měl John obtěžovat používat okna a dveře jako normální člověk? Proč by se měl obtěžovat pozdravit? Jen si frnknul. Křup. A čau.

Jenže on se ani neobtěžoval říct sbohem.

I když, zastavil se a hodil po mě jedním z dalších vyčítavých pohledů svých stříbrných očí, než zmizel.

“Počkej,”řekla jsem mu poté, co se zjevil odnikud, udělal krok vpřed, chytil trenéra za ruku namířenou na můj obličej a zkroutil mu ji takovou silou, že donutil basketbalového trenéra padnout přede mnou na kolena.

V místnosti zase nebyla až taková tma, abych neviděla, jak hraje tvář pana Millera všemi barvami. Na pár vteřin jsem si myslela, že omdlí, dokud nezačal hrůzostrašně křičet. To jak ho John přirazil k zemi, držíc ho tak, že mohl sotva dýchat a udržoval ho v zhrouceného na zemi.

“Co?” John už měl druhou ruku sevřenou v pěst a připravenou bušit s ní pana Millera až do bezvědomí. Nevypadalo to, že by byl šťastný, že mě vidí.

Nemohla jsem se mu divit, vzhledem k okolnostem. Vypadalo to, že kdykoliv se potkáme, je to jen proto, že jsem v nějakém maléru.

John tam stál, mračil se na mě a hruď mu prudce stoupala a klesala, stejně tak jako té holubici, kterou jsem našla toho dne, kdy jsme se poprvé potkali, jeho oči blýskající se stejným druhem zmatku a bolesti. Myslím si, že plétání mezi dimenzemi asi nebude moc snadné.

“Ne,”řekla jsem a sklouzla pohledem na bledou tvář pana Millera. “Prosím Johne. Jen to ne.”

John se na mě podíval jako by nerozuměl tomu, co říkám.

I když jsem si ani nebyla jistá, rozumím-li tomu já. Veděla jsem jen, že se nemůžu dívat na kohokoliv jiného i kdyby to byl někdo, koho nenávidím stejně tak moc jako pana Millera jak umírá.

Natáhla jsem ruku a položila ji na Johnovu pěst. Bylo tolik věcí, které jsem tehdy mohla říct.

Tolik věcí, které jsem říct měla.

Ale vypadlo ze mě jen jediné slovo…jméno, které jsem po celé týdny nebyla schopna dostat z hlavy. Důvod, proč jsem tam byla, důvod, proč jsme tam byli my tři.

“Hannah,” řekla jsem a v těchto dvou slabikách byl svět plný bolesti.

Nemohla jsem snést pomyšlení na to, že by stále ještě mohla stát na břehu toho jezera a čekat na loď…na další loď. Od chvíle, kdy jsem slyšela o její smrti, to bylo vše nač jsem dokázala myslet kromě ověření si, zda s ní měl pan Miller poměr.

Musela jsem vědět, jestli je v pořádku.

A věděla jsem, že John mi řekne pravdu.

Jakmile jsem se ho dotkla, stal se jeho výraz méně divočejším. Jeho pohled se zmírnil a vypadalo to, že konečně popadl dech. Dokonce potřásl hlavou jako by byl zmatený, jako že Opravdu? To je to, oč tady běží?

“Je s lidmi, kteří ji milují,”řekl.

Má ramena poklesla úlevou. To bylo všecko, co jsem chtěla slyšet.

John se podíval na pana Millera, který stále ještě sténal a křičel, pak se podíval zpátky na mě.

“Vy jste -”

Odmlčel se, protože se otevřely dveře do třídy. Vešel pan Marzjak, který slyšel křik pana Millera.

V tu chvíli John zmizel.

A všechno se to stalo tak rychle, že jsem mohla mít pocit jako by se mi to jen zdálo…protože on na kazetě zachycen nebyl.

Pan Miller samozřejmě popřel, že by ve třídě byl kdokoliv jiný. Řekl, že jsem začala vyvádět, když jsme společně procházeli maturitní otázky k závěrečné zkoušce a napadla ho, aniž by mě provokoval. Tomuto vysvětlení se všichni na Westportské střední rozhodli věřit. Takže místo Hannah Changové, začali děvko, lhářko a skunku říkat, online, mně.

Což mi vyhovovalo, protože pan Miller byl trvale suspendován. “Incident” jak to všichni nazývali, byl stále v šetření.

Alespoň už nikdo nepředváděl Millerovi vyvolávačky.

Ale, jak tátovy právníci poukazovali, pan Miller měl dostatečnou motivaci k tomu, aby se držel svého příběhu. I v případě, že by už nikdy neučil a on nebude, ledaže by to dělal jen s jednou rukou by měl být schopen získat rozumnou dohodu z občanskoprávní žaloby. Koneckonců, byl napaden napůl bláznivou dcerou Zacharyho Oliveiry (nebo jak to tvrdil.)

Každý přece ví, že lidé, kteří umřeli a vrátili se zpět jsou…no, trošku mimo.

I tak. Zatímco se nikdo nemůže shodnout, co přesně se během “incidentu” stalo, díky slabému světlu a sténání pana Millera, záznam všeho, co pan Miller řekl než začal křičet nemluvě o Changových zaujal.

A pak tu bylo moje prohlášení.

“Proč se mi snažil pan Miller dát ruku přes pusu?“ptala jsem se policie na místě činu. Byla jsem otřesena každý by byl. Ale měla jsem Johnova slova coby útěchu. Hannah byla s lidmi, kteří ji milovali.

“Pokud nedělal nic špatného, proč se tak bál, že bych mohla začít křičet?”

“To je velmi dobrá otázka,”říkali.

Po tom, co se stalo, paní Kellerová jemně doporučila rodičům, že by mi měli najít “jiné alternativní výchovné řešení”, školu, která se lépe vypořádá se studenty s mými “záležitostmi.”

Rozesmála jsem se, když tohle říkala, přímo před mými rodiči.

Záležitostmi. Správně.

“Jedna věc je chránit se,”řval na mě táta v průběhu našich dalších obědů. “Tomu rozumím. Copak jsem někdy řekl, že by ses neměla bránit? Ne. Ale musela jsi ho trvale zmrzačit? Utratil jsem za tuto luxusní školu už dost peněz nemluvě o všech těch penězích za cvokaře a co mi to přineslo?”

Pokrčila jsem rameny.” Sedmimístnou občanskoprávní žalobu?”

“Dokonce jsem Ti koupil toho zatraceného koně,” ječel, ignorujíc mě, “od Changovým, protože jsi trvala na tom, že ho tak moc chceš. A co jsi udělala? Otočila ses a věnovala ho jakémusi domu pro mentální případy!”

“To je škola pro artistické děti, tati,” řekla jsem klidně a hrála si se slámkou v mé sodě. “Double Dare bude součástí jejich programu koňské terapie. Udělá spoustě dětí opravdovou radost a bude jezdit a bude hýčkán a budou se k němu lísat každý den. Ty si ho odepíšeš z daní a pro Changovi to nebude finanční zátěž navíc v podobě koně, na kterém už nikdo nejezdí.”

“Nemluvě o tom,“zařval táta dost nahlas na to, aby se ostatní podnikatelé otočili ve svých sedačkách a civěli na nás,“co se stalo se všema mýma botama? Všechny ty, na kterých byly střapce, jsou pryč! Co budu muset zamknout příště až Tě uvidím? Když to nejsou moje japonské vrhací hvězdy, tak jsou to moje boty. Řekni mi to prosím. Někdy se o Tebe bojím Pierce, opravdu. Rozumíš plně důsledkům svých činů?”

“Nevím tati,”řekla jsem mu. Pravdou bylo, že jsem se poprvé po dlouhé době cítila opravdu dobře. Třebaže na mě řval táta přes Cobbův salát v luxusní restauraci v centru Manhattanu.

Jistě, byla jsem vyhozena ze školy. Nemohla jsem, jak se zdá, vydržet víc jak hodinu bez touhy po kofeinových nápojích. A kluk, kterého jsem potkala, když jsem byla mrtvá se nečekaně objevil a způsobil, že jsem se plácala v sedmimístné občanskoprávní žalobě.

Ale ohledně budoucnosti jsem se cítila optimisticky.

“Nemůžeš říct, že z toho nevzešlo nic dobrého,” řekla jsem mu.

“Jednu věc,“vyzval mě táta, zvednuv krátký,tlustý ukazováček,“jmenuj mi jednu dobrou věc, která z toho vzešla.”

Pokrčila jsem rameny. “Alespoň,”řekla jsem,“jsem našla novou mimoškolní zábavu, které se věnuji.”

Tátovi to tak legrační nepřipadalo.

Myslím, že v jedné věci měl pravdu: občas mi plně nedocházely důsledky mých činů.

16. kapitola

…hřmot působily, který bez ustání

vzduchem, jenž bez barvy a času,krouží

jak písku smršť, již vichr žene plání.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Nebyl tam žádný pokus o jemnost.

“Haló všichni, tohle je Pierce Oliviera,“oznámila významně Farah.

Jakýsi kluk s blond ježkem, se stejně růžovou barvou pleti jako jsou západy slunce na Isla Huesos s krkem silným jak pneumatika od traktoru, vypadal ohromeně,“Oh, hej, o tobě jsem slyšel. Není to tvůj táta, co řídí tu společnost dodávající zbraně vojsku? Ten, co vždycky tak křičí v televii?”

“Bryce.” Farah obrátila oči v sloup a omluvně se na mě usmála. “Omluv ho, prosím tě. On zrovna moc ostrov neopouští.”

“Co jsem udělal?” vypadal rozhořčeně Bryce. “Jen jsem položil otázku. Co je špatného na tom, zeptat se, jestli ten chlápek v televizi je její táta? Je to on, že jo?”

“Ano,” řekal jsem a posadila se vedle něj. “Zack Oliviera je můj táta.”

A bylo to. Byla jsem v módě. ( in.)

Ale nejen proto, kdo byl můj táta. Jak se ukázalo, byla tam spousta dalších důvodů.

“Kde jsou tví přátelé, kam odešli?” zeptala se zvědavě Farah, rozhlížejíc se po Alexovi a Farah.

“No, museli odejít.” Řekla jsem bezstarostně a doufala, že jsem byla dostatečně stručná a milá, aby těch otázek bylo co nejméně.

Nemusela jsem se bát. Nikoho to nezajímalo natolik, aby se ptal na colokiv víc ohledně Kayly a nebo Alexe ( i když Bryce dojel oba jejich Gut Bustery a pak ze sebe vydal obrovské říhnutí, na což všechny dívky zaječely na protest a házely po něm obaly od svých brček).

To, co chtěli probírat, bylo něco úplně jiného.

“Tak jsem dostal čtyři za osm,” řekl Seth a urovnal list papíru, který vyndal z kapsy svých šortek a se kterým vítr neustále škubal. Zamžourala jsem dolů na papír, co je tam psáno, ale z místa, kde jsem seděla, bylo nemožné zjistit, co to je. No, úplně nemožné ne, samozřejmě.

Jen jsem tomu nemohla uvěřit.

“Kde jsi to vzal?” dožadoval se Bryce. “Myslel jsem, že Alvarez odklepnul všechen prodej dřeva -.”

Seth mu věnoval velmi sarkastický pohled. ” Vole. Prosím.”

“Aha,”řekl Seth a znovu si říhnul. “Jasně.”

“Bryce, ale opravdu,” podrážděně řekla dívka, která, jak se ukázalo, se jmenovala Serena.“Musíš?”

“Myslím, že mám syndrom rozdrážděných střev,” stěžoval si Bryce.

“No to mě nepřekvapuje,“odpověděla. “Víš kolik kalorií je v jedné z těchto věcí? A Ty jsi právě měl tři.”

Serena. Zaznamenala jsem si to jméno do paměti. Když jsem byla na dívčích toaletách, abych zavolala kostelníkovi, zkontrolovala jsem při tom i Kaylinu stránku na Facebooku. Jen tak pro zajímavost. Osoba, která tam zanechávala ty z nejhorších poznámek se tam nazývala SerenaSweetie.

Byla to tahle, které se Kayla bojí a kvůli komu nechtěla přijmout pozvání od Farah?

“Můžu získat přístup k cirkulárce,“pokračoval Seth.

“Je to soubor obrazu a paměti a bude to drsné. Jak si pravděpodobně vzpomínáte z minulého roku -.”

“To je pravda,” řekla Farah a narovnala se na své židli.

“To bylo, jak jsme je chytili. Pamatujete? Bylo to tak jasné. Všichni se shromažďovali u Caleba Tarantina doma.”

“Oh, správně,” Dívka jménem Nicole, sedící naproti mně se rozzářila. “Všechny ty reflektory mě udržovali vzhůru. Tehdy jsem Ti volala, pamatuješ si to, Cody?”

Protože oni se tahali pořád dovnitř a ven po příjezdové cestě jeho táty, celé hodiny a já nemohla spát, bylo to jako: “Co to znamená, všechny ty párty u Cala? A jak to, že nejsme pozvaní i my?”

“Byla to věc krásy,“Cody, další člen fotbalového týmu i když zdaleka ne tak veliký jako Bryce, jen trochu větší intelektuál s radostí pokýval hlavou. “Nikdy se nedozvěděli, kdo je napadl.”

“Byli jsme jako ninjové,” řekl Bryce. “Ninjové noci. Naučili se, nedělat trable Rectorovým Škůdcům.”

Cody a Bryce se postavili ve stejnou dobu a tvrdě do sebe narazili hrudníky přes stůl. Farah se Serenou obrátily oči v sloup.

“Jo,”řekla Nicol a její brčko hlučně narazilo o dno Gut Bustera..“No, já bych to ocenila, kdybyste ovšem pánové zničili o něco méně věcí. Protože můj dům pak pár měsíců smrděl kouřem. A rekonstrukce nové Tarantinovic garáže začíná každý den v osm hodin přesně a stále ještě pokračuje a víte jak vypadám, když nenaspím svých deset hodin spánku pro krásu.”

“Tak to je to, co se ti stalo s tváří,”řekl Cody. “Přemýšlel jsem o tom.”

Každý se chechtal, jak Nicol vykřikovala v předstíraném pobouření a pak se otočila a dala mu přestíranou facku.

Pokračovala jsem v ucucávání mého Coke floaku. Všichni ostatní asi věděli oč jde. Ale já rozhodně ne.

“Dobře,”řekl Seth. “Takže si myslím, že už jsme zjistili beze špetky pochybností, že jsme chytřejší než maturanti minulý rok a letošní úroda třeťáků není nic jiného než banda smutných oslů a poserů, ale pořád potřebujeme najít nějaké bezpečné místo.”

“No, myslím, že to bude mimo hřbitov.” Řekl s úšklebkem Cody.

Všichni se rozesmáli. Všichni, kromě mě.

“Samozřejmě,” řekl Seth. “I když nemyslím, že bych o tom neuvažoval než přišel Santos se svým malým prohlášením. Kdo marnil čas s bránou? Víte to někdo?”

Ztuhla jsem s lžičkou s kouskem ještě nerozpuštěné zmrzliny na půl cesty k puse.

“Slyšel jsem, že to udělali gangy zezdola z Miami,”řekl Bryce.

Všichni si z něj dělali legraci.

“Myslím to vážně,“trval si na svém Bryce. “Přítel mé sestry má bratrance, který dělá u federálů a ten říkal, že právě nějaké zatkli v Myrtle Grove. MGB…Murda Grove Boys? Možná,že používají hřbitovy jako součást jejich obřadů zasvěcení. Viděl jsem tyhle kluky s nějakými plnoletými ráfky minulý týden jezdit po Wendy’s blízko Searstown pasáže -”

.“Zpátky do reality,”řekl Seth kouleje očima, “co potřebujeme, je místo, kde by bylo otevřeno dvacet čtyři hodin denně, sedm dní v týdnu, ale nikdo ze školy se tam nemůže objevit.”

“Máš na mysli něco jako oplocenou čtvrť s hlídaným vjezdem,“vzdychla zasněně Farah. “Kdybychom tak věděli o někom, kdo žije v Dolphin Key…”

Málem jsem se přidusila sodovkou. Opravdu se to dělo? Opravdu se snaží ani ne moc nenápadně abych je nechala použít můj dům na něco, co zní velmi nezákonně a také nebezpečně?

Vypadalo to tak. Zjevně si nemysleli, že bych byla moc chytrá. Jak jsem zjistila, bylo to proto, že jsem byla v křídle D. Křídlo A nemělo křídlo D ve velké úctě. Všimla jsem si toho během dřívějších útržků konverzace a troušených poznámek tu i tam.

“Jo, no, co jiného byste čekali. Je z křídla D,“poznamenala Serena k další dívce, která jak se ukázalo během léta porodila.

“No, samozřejmě, že měl být dán do křídla D hned od začátku,“slyšela jsem říkat Codyho o jednom z jeho kolegů fotbalistů, který byl rodiči ukryt do ” vojenského tábora v poušti”, protože se svým chováním stal nezvladatelným.

Všimla jsem si Sethova varovného pohledu, který poslal přes piknikový stůl, hned poté následovalo rychlé zavření úst, ale to už bylo příliš pozdě. Měla jsem to:

Každý, kdo se zapsal do Nových Cest, byl v křídle D, ale ne každý, kdo byl v křídle D byl přijat do Nových Cest. Pouhých padesát dětí bylo v Nových Cestách. Ale v křídle D bylo pět set dětí.

Do křídla D, jak se ukázalo, byli vedením posláni všichni “problémoví” studenti všichni členové pouličních gangů a vyhořelí, kdokoliv, kdo měl problémy s drogami nebo disciplínou aby neinfikovali svým špatným přístupem ostatní “normální” děti ve zbytku školy.

To byl jediný důvod jaký jsem dokázala vymyslet, stejně tak jako proč jsme všichni byli umístěni do samostatného křídla , stranou od všech ostatních studentů. A ačkoliv se to zdálo být příliš divné, byla to pravda. Stejně tak jako skutečnost, že se mě tyto, pro mě nové tváře dětí s vysportovanými postavami, které mě sotva znaly, vypadá chtějí zeptat na to, jestli obětuji svůj domov na jejich bizardní rituály.

“O čem,”řekla jsem a sklonila svůj hrnek,“to tu přesně mluvíte kluci?”

Farah se zasmála jako by to byla ta nejroztomilejší věc, jakou kdy viděla.“Noc rakví,hlupáčku.”

“Netvrdil ale policejní šéf, že byla tento rok noc rakví zrušena?“zeptala jsem se.

Teď už se začali smát u stolu všichni mé směšné naivitě.

“Vedení to ruší každý rok,“trpělivě vysvětloval Seth, když se smích utišil. “Ale každý rok se stejně koná. Musí. Je to Noc rakví. Je to tradice.”

“Aha,” řekla jsem a vzpomněla si na výraz v maminčině tváři, když se ptala na Noc rakví. Zřejmě to byla velmi důležitá věc kolem Isla Huesos. “Ale co to je, ta tradice, přesně?”

Cody kašlo-kýchl slovo křídlo D, ale Seth, poté co se na něj zamračil, zcela jasně říkajíc Hele, dej té nové dívce pokoj, vysvětloval,” každý rok, si čtvrťáci na střední Isla Huesos staví vlastní rakev. Pak ji schováme někde na ostrově. A na třeťácích je, aby se ji pokusili najít.”

Vyčkávala jsem s očekáváním, že uslyším víc.

Nic víc ale už nenásledovalo. Každý na mě jen s očekáváním hleděl, zatímco vzadu za námi se kolem nás snášeli rackové, hledajíc námi náhodně upuštěné hranolky. Na druhé straně pláže zase jakýsi kluk bez trička házel svému psu frisbee, ten minul a pak se za ním šťastně řítil do vody, aby ho přinesl.

“Uh,”řekla jsem nakonec.“Dobře. Ale…proč?”

Seth vrhnul rychlý pohled na všechny kolem s žádostí o pomoc. ” Co proč?” zeptal se nakonec.

“Proč ji chtějí najít?” Nechtěla jsem být otravná. Jen jsem to nechápala. “Co je uvnitř?”

Seth se usmál jako bych se ptala na něco roztomilého. “Jak to myslíš, co je uvnitř? Nic uvnitř není.”

Dobře, ale proč na tom pak tak záleží?” zeptala jsem se, teď už opravdu zmatená. “Koho zajímá hledání nějaké prázdné staré rakve?”

Sethův úsměv zmizel a z druhé strany stolu se začalo ozývat mumlání. Zřetelně jsem slyšela slova Opravdu? a Ona je fakt z křídla D.

“Hele,”řekl Seth ostře. Ale všem ostatním, ne mně. “Uklidněte se.” Vrátil se k příjemnému tónu a dokonalému úsměvu a řekl mi, “Zaprvé, není to stará rakev. Je to zbrusu nová rakev, jak už jsem řekl a budeme ji vyrábět a ručně malovat , bude na ní náš školní rok a všechna naše jména. Vaše taky. A pokud ji třeťáci najdou, odnesou ji do středu fotbalového pole, během prvního zápasu v sezóně a přede všemi ji tam zapálí. Natočí přitom sami sebe a pak to dávají všude na net. Pak budeme totálně potupeni. Což nechceme.”

Část s ohněm už jsem si dohromady dala, po neuvěřitelně nudné řeči ředitele Alvareze, kterou nám udělil a s tím, co říkala Nicol o svém domě, který ještě několik měsíců poté páchnul kouřem po zásahu Rectorových Škůdců což, jak jsem předpokládala, byl Seth a jeho přátelé kteří minulý rok objevili rakev čtvrťáků v garáži Nicoliných sousedů a zjevně se rozhodli založit oheň hned na místě.

Co jsem stále ještě nepochopila bylo, proč jim na tom tak záleželo.

“Protože,”řekla Farah a položila svou ruku na mé rameno,“jsme si říkaly, že by bylo skvělé, kdybychom mohli tento rok schovat rakev tam, kde bydlíš ty. Jen na chvilku. Protože bydlíš v Dolphin Key. Pro vjezd i výjezd musí mít lidi povolení od strážných u brány, ne?

Jsi jediná ze studentů, kdo tam tento rok bydlí. Vím to, protože moje máma vypomáhá v komisi a já jsem zkontrolovala databázy. Dolphin Key je především pro lidi ve výslužbě a pro Ptačí Společenství. Je opravdu exkluzivní. Většina lidí tady na Isla Huesos si nemůže dovolit tam žít. Což znamená, že by se tam nikdo z IHHS neměl dostat jen my, pokud nám pomůžeš, promotat se kolem brány. Ty a rakev budete v úplném bezpečí. To, co se stalo u Cala minulý rok se u vás nikdy nestane.”

Jen jsem na ni zírala. To musel být vtip. Nikdo z nich neví, co o čem mluví. Bezpečí.? Já byla tou nejposlednější bezpečnou osobou na světě. Zvláště teď, když už nemám svůj náhrdelník.

Jo, jasně. A kluk, který mi ho dal a kterého jsem potkala v den, kdy jsem umřela, mě už neměl rád, protože jsme se hrozně pohádali. Nebo tak něco.

Což bylo v pořádku, protože jsem začínala znova od začátku. Nové Cesty. Potřebovala jsem další sodovku.

“Bylo by to stejně jen po tu dobu než bychom ji pomalovali,” dodal spěšně Seth.

“Pak bychom ji dali někam jinam. Nemůžeme ji mít příliš dlouho na jednom místě, aby se zabránilo tomu, že by nás odhalili. Po tvém domě ji nejspíše přestěhujeme do hangáru na letišti Isla Huesos táta vlastní letadlo a ty vtěrky se nikdy nedostanou přes FAA bezpečnost a pak možná na námořní základnu -.”

“Můj táta je plukovník,” zamrkala na mě řasami Nicole.

“- pak možná nahoru na ostrov, na chvilku.”řekl Seth.

Uměla jsem si představit, že to tak budou dělat celou noc.

“Co se stane, když ji nenajdou?” přerušila jsem ho.

“Myslím třeťáky.”

“Když ji nenajdou,”řekla Serena, dívajíc se na mě jako bych řekla něco hodně hloupého,“vytáhneme rakev,až bude hra v půli jako součást show a budeme se s ní promenovat přede všemi, dokud bude kapela a taneční tým, kterého jsem kapitánkou, hrát hit MC Hammera napsaný v roce 1990, ´U can’t touch this´.”(nemůžeš se toho dotknout.)

“Což nemůžou, protože to jsou pravidla Škůdců!”

Bryce a Cody se znovu srazili hrudníky.

Dívala jsem se na ně a nemohla uvěřit, že moje máma vzpomínala na Noc Rakví s takovou sentimentalitou.

Pokoušela jsem se ale, nedávat najevo své skutečné pocity. Stále ještě jsem potřebovala zjistit, pro Alex tak moc nenávidí Setha. Kromě faktu, že o křídle D všichni uvažovali jako o zrůdách.

Ačkoliv termín zrůda byl subjektivní. Něco jako normální a bláznivý. Například já bych mohla považovat za zrůdu někoho, kdo běhá kolem ostrova a snaží se ukrýt podomácku vyrobenou rakev a pak s ní pochoduje dokola na dvacet let starý song od MC Hammera během poločasu sportovní akce.

Ale to jsem byla jen já. A bylo velmi dobře známo, že já jsem ta bláznivá.

A tušila jsem, až Alex zjistí, že chce Seth schovat rakev čtvrťáků u mě doma a to musí, protože pokud s tím budu souhlasit, musí si všimnout, že se nějak moc lidí z křídla A motá kolem naší garáže pravděpodobně mi ten důvod řekne velmi rychle.

“Nevím,”řekla jsem. “Budu se muset napřed zeptat mámy. Víte jak to je…”

“Samozřejme,”řekl Seth a hleděl na mě svým modrookým, klidným pohledem.

“Určitě. Neradi bychom dělali něco, co by tvou mámu mohlo rušit.”

“Jsem si jistá, že řekne, že je to v pohodě,”řekla Farah. “Nechodila tvoje máma na IHHS? Myslím, že jsem viděla její jméno na pohárech-.”

“Mám další otázku,“přerušila jsem ji. ” Proč rakev?”

Farah a Nicole se na mě podívaly jako bych se zeptala proč je obloha modrá. “Cože?”

“Proč rakev?” zeptala jsem se. “Proč stavíte a schováváte rakev?”

Teď už zírali všichni. Nechápala jsem ale, co je na té otázce tak divného.

“Proč ne loď?” pokračovala jsem. “Nejsme Škůdci ze střední na Isla Huesos? Škůdci jsou přece lidi, co drancovali lodě, které se potopili mezi tímto místem a útesem,ne? A pak, za účelem zisku, prodávali to, co se jim podařilo uloupit zpátky majitelům lodi? Takže nemělo by pro nás větší smysl vystavět a schovávat loď? Vzhledem k tomu, že maskotem školy je chlap vypadající jako pirát a ne kostlivec?”

V tichu, které následovalo jsem mohla slyšet šplouchání vln, které olizovaly pláž za námi. Na Isla Huesos většinou není ten velký druh otáčejících se vln, které byste většinou na Floridě čekali, protože ostrov je usazen uvnitř korálového útesu třetího největšího na světě. Z nějakého důvodu ale, jak jsem si všimla, byli dnes vlny větší něž obvykle. Možná, že stejně jako já, cítily ten neklid ve vzduchu.

“Hele,” řekl Bryce a pozvedl obočí.“Má pravdu. Dávalo by větší smysl, kdyby to byla loď. Proč je to rakev?”

“Víš co?“zvedl Seth svůj batoh.“Nevím. A je mi to jedno. Všechno co vím je, že to vždycky byla rakev.”

“Asi je to tak nejlepší,”řekl zamyšleně Bryce. “Protože Noc Lodí nezní tak dobře jako Noc Rakví, víš.”

Všichni se zasmáli.

Nevím, kdy potom jsem zjistila, proč to je rakev. Ale kdyby to kdokoliv z nich věděl, o čem je Noc Rakví, rozhodně by se nesmáli.

17. kapitola

Smršť pekelná, jež vztekem všechno předčí,

ty duchy unáší a do muk vhání,

že bolem svíjejí se jako v křeči.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv V.

Jak jsem se vysoukala ze Sethovi černé F-150 narozeninového dárku od jeho táty, jak mi bezstarostně vysvětlil zatímco mě vezl domů zahlédla jsem strýčka Chrise na naší příjezdové cestě s jednou z našich zahradních židlí v náručí.

“Kdo to je?” zeptala se Farah zvědavě, zatímco si přelezla na moje sedadlo vepředu, které jsem právě uvolnila.

“Bratr mé mámy,” řekla jsem.

Strýček Chris se zastavil a jen tak tam stál a díval se na nás, ústa mírně pootevřená, v rukou velkou dřevěnou židli, světle modře a zeleně pruhované polštáře a všechno.

Je pravda, že Sethův náklaďák byl celkem pohledný. Nikdo v mém sousedství v Connecticutu natož ve Westportské Akademii pro dívky neřídil něco podobného tomuhle. Seth nadzvedl tělo auta na pneumatických tlumičích, takže sedělo dobrou stopu od kol jejichž ráfky se stříbřitě leskly. Všechna okna byla zabarvena stejnou černí jakou bylo natřeno i auto , takže jste neviděli, kdo je uvnitř, dokud se neotevřeli dveře. Seth měl puštěnou muziku kapelu, která mi připadala, že na mě po většinu času jen řve a hlasitost měl nastavenu tak vysoko, že celý vůz vypadal jako by pulsoval.

Neměla jsem ale pocit, že by tohle byl důvod, proč strýček Chris tak zírá.

“To je Alexův táta?” zeptala se Farah.

“Ano,” řekla jsem. Samozřejmě, že byla zvědavá. Kdo by nebyl zvědavý na člověka, který byl ve vězení skoro stejně tak dlouho jako byl naživu?

“Díky za svezení.”

“Takže, máš moje číslo,”řekl Seth. “zavolej mi, až zjistíš, co na to říká tvoje máma.“Myslím, že jsme se na něj musela dívat trochu nechápavě, dokud nedodal,“Vždyť víš. O té věci.” Vrhnul na mě významný pohled.

“No,jo.”řekla jsem a otřásla se. “Ta věc. Jistě.” Zabouchla jsem dveře. Rozumově jsem věděla, že mě stále ještě mohou vidět skrz tónovaná skla. Ale psychicky, protože už jsem nemohla vidět, cítila jsem to, jako by ani oni nemohli vidět mě.

A tak nějak jsem se cítila dobře.

“Ahoj strýčku Chrisi,”řekla jsem a šla směrem k němu se svým těžkým báglem plným knih. Z sebou jsem slyšela skřípat, po kouscích štěrku na příjezdové cestě, obrovská kola vozu. Pulzující muzika začínala znít tlumeněji. “Co děláš?”

Alexův táta se ani nehnul. Stále ještě sledoval vůz. “Kdo to byl?” zeptal se.

“Jen pár lidí ze školy,”řekla jsem. ” Hodili mě domů.”

“Myslel jsem, že Tě má odvážet ze školy domů Alex,”řekl.

“No, měl dneska po škole na práci jiné věci,”řekla jsem. Nebyla to přímo lež. “Tak jsem se svezla s jinými lidmi. Co to děláš s tou židlí?”

“Schovávám ji do garáže,”řekl. “Právě hlásili na programu o počasí, že je tu zpozorován uragán. Jsme v kuželu.”

“Cože?“Neslyšela jsem nic o hurikánu. Dobře, možná, že ano, ale nevěnovala jsem tomu moc pozornost, protože neříkali, že by šel naším směrem. Slunce zapadlo, ale na obloze nebyl jediný mrak.

“Kužel je to, co nazývají možností sledovat hurikán, protože bouřka může být velice nepředvídatelná,”řekl strýček Chris. Počasí bylo koníčkem, ke kterému se strýček Chris rozhodl, že připojí, po návratu z vězení. “Nejspíš nebudeme chyceni ničím, jen vedlejšími pruhy to jsou bouřky, které obklopují vnější oko bouře.

Ale s touhle zatím opravdu neví. Jsme v třídenním kuželu nejistoty.

Zírala jsem na něj, šokovaná, byla jsem tak moc zabraná do vlastních zájmů, že jsem si toho nevšimla sama, zejména díky vlnám, které jsem dnes viděla na pláži, nemluvě o síle poslední noční bouře. Sezóna hurikánů trvala od července do listopadu a teď bylo teprve září. Byli jsme přímo uprostřed.

V mém případě se ale sezóna bouří neukázala být jen jako obrazná, ale doslova přímo tady a teď, jak jsem si uvědomila zatímco jsem následovala Farah a Setha do jeho auta poté, co jsme odešli z Queen Island a mně začal zvonit mobil. Na obrazovce se mi objevilo číslo Richarda Smitha, které bylo načmáráno na letácích.

“Haló?” odpověděla jsem s tlukoucím srdcem.

“Slečna Olivierová?” ozval se známý chraplavý hlas.

“Ach, pane Smithe,”řekla jsem. “Mockrát vám děkuji, že jste mi zavolal zpátky.”

Žádná odezva.

“Ehm…“Farah se Sethem se rozhodli, že si před nasednutím do auta udělají “soukromou chvilku”. Jen to fakt nebylo až tak soukromé, neboť každý z Queens Island je mohl vidět.

Přesto se plně vystavovali před autem. Pokud budu moci tohle očekávat po celý příští týden nebo tak, až budou tihle lidé neustále v mém domě stavět v garáži rakev, nebyla jsem si jistá, jestli to fakt stojí za to, třebaže je to i kvůli Alexovi. Stejně jako můj strýček Chris bych si mohla vybrat počasí za svého koníčka.

“Takže, je teď ten správný čas na schůzku, jak jste se zmiňoval ve svém vzkazu?“zeptala jsem se.

“Teď by to bylo výborné,”řek kostelník. “Kdy byste měla čas slečno Olivierová?”

“Hm,”řekla jsem. Podívala jsem se na Setha a Farah. Stále ještě se líbali. Znova jsem se odvrátila. “Teď. Teď by se mi to hodilo. Vyhovovalo by vám to teď?”

“Teď by mi to tedy nevyhovovalo,“odpověděl mi nevrlým hlasem. “Ale v šest hodin se v mé kanceláři zavírá, pak bych mohl. Věřím, že víte, kde je má kancelář.”

“Jistě,” řekla jsem, ignorujíc to, co řekl, měl to být zřejmě kopanec, protože věděl velice dobře, kolik času jsem trávila na hřbitově. “V šest tam budu.”

“Nebuďte nedochvilná,”řekl.“Odejdu v šest, pokud tu nebudete.”

A pak mi zavěsil.

Zírala jsem dolů na svůj telefon, zúžily se mi oči. Možná, že zvenku vypadám jako studentka s medovýma očima a sukní předpisově se čtyřmi palci nad kolena.

Ale já ti rozervu ty tvoje střapce na botách, staříku.

Jen si mě zkus vygooglovat.

No, dobře, v mé fantazii se něco takového stát může.

“Nedá se být příliš opatrný s těmito bouřemi, pokračoval strýc Chris po příjezdové cestě. “Záleží na tom, jakou cestu si vyberou, může nás minout a nebo smrtelně zasáhnout. Obvykle se není čeho bát, ale nechceme přece, aby tento krásný, starožitný nábytek skončil v bazénu, když za něj tvoje máma utratila tolik peněz. Seth jednička.”

“Pardon?“potřebovala jsem si pospíšit , abych se dostala na schůzku s panem Smithem včas.

Po Island Queen mě Farah se Sethem vzali na prohlídku do Reef Key, kde se jejich otcové specializovali na zástavbu této oblasti. Musela jsem předstírat, jak je pro mě vzrušující, potřásat si rukou s panem Rectorem a panem Endicottem a hrát, jako že se zajímám o neobyčejně nudné věci, které mi vyprávěli a které mi zněli jako bla, bla, bla atmosféra luxusního resortu! Bla, bla, bla. Svobodný soukromý ostrov. Bla, bla, bla. Tenisové kurty! Bla, bla, bla. Soukromé mořské laguny pro plavání. Spolu s osmi malými slovíčky, které jsem si zvykla poslouchat, kamkoliv jsem šla: Možná, že by váš otec měl zájem investovat.

Ulevilo se mi, když jsem mohla vyváznout se svým obvyklým: “Jistě. Proč byste mu nezavolali? Tady je jeho vizitka.” Vždycky jsem měla jednu u sebe pro případ nouze. Myslím, že měl táta rád telefonáty od lidí, kterým jsem dávala jeho vizitky. Užíval si řvaní do telefonu stejně tak jako to v televizi.

Strýček Chris se teď chystal otevřít dveře od garáže. Seth jednička (Seth one ), to bylo napsáno na poznávací značce tvého kamaráda.”

“Aha,”řekla jsem. ” Ano. Jmenuje se Seth. Víš, tohle nemusíš dělat strýčku Chrisi. Myslím, že máma platí službu, která chodí kolem a bední cokoliv je třeba, pokaždé, když hrozí uragán-.”

“Zatím je na bednění příliš brzy. Ale pokud ten nábytek nepoužíváte, není nikdy na škodu, přesunout ho dovnitř. Možná, že chceš stejné auto jako je tohle,”řekl strýček Chris. Složil židli na vrcholek několika dalších, které už do garáže přinesl předtím. Nezdálo se, že by mě poslouchal. “Jako Seth jednička. Nemám pravdu?”

“Uh,”řekla jsem. “No, ani ne. Kvůli jedné věci. Nemůžu řídit. A za druhé, něco takového opravdu není můj styl.” Mírně řečeno.

Strýček Chris se na mě podíval opravdu podíval jako by mě viděl poprvé.

“Nemůžeš řídit?” Jeho výraz byl zmatený.

“Proč nemůžeš řídit?”

“No,”řekla jsem,vešla do garáže a sundala batoh s knihami. Proč si Alexův táta musel vybrat zrovna tuhle chvíli za všech chvil, aby byl náhle tak hovorný? ” Protože jsem neudělala dobře testy, pamatuješ?”

Viděla jsem jeho tvář vyplnit něco, co jsem tam ještě nikdy neviděla: emoce.

“Pomůžu Ti projít testem,”řekl.

“Oh,”řekla jsem s úsměvem. “To je v pořádku strýčku Chrisi.”

Následoval mě, když jsem se vracela k přední části domu, abych odpoutala své kolo. “Jsem v pohodě. Vidíš? Mám na čem jezdit.”

“Budu tě zkoušet,”řekl. ” Co ty na to? Přijdeš k babičce nebo, chceš-li přijdu já sem a budu tě zkoušet. A také tě vezmu zajezdit si ven, na parkoviště v Searstownu, u Wendys. Učil jsem se to tam i já tehdy to ještě nebyl Searstown, samozřejmě, protože jsme tu neměli Searsovi. Ale to je v pořádku. Neměl jsem šanci, naučit to Alexe, ale, no, ujišťuju tě, že tím testem projdeš. Nech to na mě.”

“To je od tebe moc hezké, děkuji za nabídku strýčku Chrisi,“usmála jsem se na něj zatímco jsem s odvážela kolo od zábradlí u verandy. Neměla jsem ani čas si převléct sukni, uvedomila jsem si, což znamenalo, že si ji budu muset za jízdy přidržovat,aby se mi nezvedala nahoru. Ale nechtěla jsem se “zpozdit”.

“To není o tom, že bych to jako jiní lidé nezkoušela. Ale já jsem v tom vážně hrozná.”

Nechtěla jsem se vrátit do doby, kdy jsem narazila do korby náklaďáku od UPS a zároveň se snažila nesrazit veverku a jak na mě pak táta hlasitě řval, že jsem zničila BMW, které mi dal. “Je to koneckonců možná lepší, že neřídím žádné motorové vozidlo.”

“Tohle nedělej,”řekl strýček Chris. “Tohle už nikdy neříkej.”

Vykulila jsem na něj oči.“Promiň?” řekla jsem.

“Neponižuj se,”řekl. “Vím, co se ti stalo. Slyšel jsem o tom, třebaže jsem tu nebyl. Tvoje maminka se mnou byla stále v kontaktu a posílala mi i nějaké tvé fotky. Vsadím se, že jsi tohle nevěděla, viď. No, je to tak.”

Zírala jsem na něj. Měl pravdu. O tomhle jsem neslyšela.

“A když jsem slyšel o tom, co se ti stalo jak sis nevedla moc dobře řekl jsem tvé mámě, že se není čeho bát.” Usmál se na mě stejně mile, tak jako vždycky. “´Bude v pořádku´, řekl jsem tvé mámě, ´je jí to vidět na očích´. A Alex nyní? Alexem si vůbec nejsem jist. Je smutné, říkat to o svém vlastním synovi, ale…” pokrčil rameny.“Obávám se o něj.”

Přesně jsem věděla, co má na mysli. Taky jsem se o Alexe bála.

“A není to proto, že jsi dívka nebo proto, že jsi dcera Deb.“zavrtěl hlavou. “Deb nikdy nebyla taková jaká jsi ty.”

“Vím,”řekla jsem a snažila se zadržet hořkost v mém hlase. Zkontroluj se, než se zničíš.

“Stále ještě mají všechny ty trofeje, co získala pro školu. Trofeje, které jste vyhráli vy oba. Jsou k vidění v křídle A.”

Vypadal zmateně.” Co je křídlo A?”

“To je…to je jedno.” Myslím, že spolu on a Alex opravdu moc nemluví. “Předělali to tam, na střední, zatímco jsi…byl pryč.”

“Předělali spoustu věcí, zatímco jsem byl pryč,”řekl. “Ale tohle jsem nemyslel. Jen, že Deb…všechno pro ni bylo lehké. Stejně tak jako vyhrát všechny ty trofeje. Každý věděl, že odsud Deb jednou odejde. Nikdo by si nepomyslel, že to budu já. S výjimkou toho, jak jsem to udělal.” Krátce se zasmál. “Myslím, že to jen dokazuje, že trofeje, které vyhraješ na střední škole nemusí nutně mnoho znamenat. Takže…” odvrátil se pryč, směrem k zapadajícímu slunci a červánkům. “Už nikdy je nenech říkat, že jsi příliš hloupá na to, abys cokoliv udělala. Neříkám, že to pro tebe bude snadné, tak jako to bylo pro tvou mámu. Možná, že na tom budeš muset zapracovat trošku tvrději jak jiní lidé, což, vím, není fér. Ale to neznamená , že bys to měla prostě vzdát. Protože pokud to uděláš, tak kde pak budeš?“podíval se na mě a pokrčil rameny.

“Hm,”řekla jsem. “Na kole?”

“Jo,”řekl.“Na kole.”

Až na to, že jsem si byla jistá, že správnou odpovědí byl život s lady, která vlastnila Knuts and Knitting, po odpykání si šestnácti let ve vězení.

Teď teprve mi začalo docházet, co táta myslel tím, že strýček Chris teď půjde cestou hrůzovlády a teroru, poté, co se vrátil z vězení. Stále ještě to bylo o věcech schovaných v ´hlubokých vodách´. Bylo toho ještě o dost víc, co se dělo v strýcově hlavě, než bych si byla myslela.

“Takže, tvoje máma mi řekla, že ti mám vyřídit, že přijde později, protože se musela vrátit do práce kvůli nějaké schůzi,”řekl.

“Aha,”řekla jsem. “Vlastně, taky mám ještě schůzku .”

“Dobře,”řekl strýček Chris. “No, já dám ten nábytek zase zpátky. Pokud potřebuješ odvézt na schůzku nebo něco…”

“Ale ne, to je dobrý, díky.” Nasměrovala jsem kolo k hlavní bráně. Všimla jsem si jeho skleslého výrazu a dodala, “Ale možná bys mi zítra mohl dát lekci v řízení.”

Viděla jsem, jak se mu rozsvítila tvář a věděla, že jsem udělala správnou věc.

“Výborně,”řekl. “Vždycky je moc prima tě vidět, Pierce.”

Kdybych věděla, jak to později dopadne, možná, že bych se jen neusmála, zamávala, otevřela bránu a jela pryč. Mohla jsem zrušit svou schůzku s kostelníkem a zůstat přilepená po strýčkově po boku po celý zbytek noci. Ujistit se, že ho žádné zlo nedostane. Měl by to být můj nový koníček.

Nevěděla jsem, jak moc se kužel nejistoty zúžil ani to, že ukazoval přímo na Isla Huesos.

18. kapitola

“Můj synu,” řekl Mistr přelaskavý,

“kdo v hněvu Božím zemřou zatvrzeni,

sem přijdou, ze všech zemí všechny stavy.”

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Kancelář na hřbitově, jak mi kostelník připomněl, zavírala přesně v šest. Bylo těsně po šesté, když jsem zaklepala na dveře.

“Jdete pozdě,“zabručel Richard Smith poté, co prudce otevřel dveře. “Ale nic jiného jsem ani neočekával. Pojďte dál.”

Ustoupil stranou a dovolil mi vstoupit do své, bezchybně čisté kanceláře. A protože už slunce začalo zapadat za koruny stromů, rozsvítil malou, stolní, mosaznou lampičku, jedinou věc, která vypadala v souladu s historickým vzezření hřbitova na Isla Huesos, který, jak vysvětlovala mosazná deska na předních dveřích, byl založen před více jak 150 lety, v roce 1847.

Což, myslím si, překvapilo lidi nejvíce, vzhledem k tomu, že se kancelář nacházela v malebné, sněhobílé chatě s dohromady s laťkovým plotem, plechovou střechou, verandou, okny s tyrkysovými okenicemi a původními borovicovými podlahami.

Ale uvnitř to bylo úplně stejné jako jak jsem si vzpomněla, před deseti lety, když tu ještě Richard Smith nebyl kostelníkem: všechny kovové kartotéky a police obsahující špatně okopírované žádostmi o internaci a stavební povolení pro zapečetění a uspořádání hrobů.

I když to byla práce, kterou dělal kostelník.

Dohlížet na pohřbívání mrtvých. Předpokládám, že by tu neměl být na dekoraci.

“No tak tu jen tak nestůjte,”řekl nevrle Richard Smith a zavřel a zamknul za mnou dveře.

“Posaďte se.”

Ukázal na jednu z několika židlí potažených koženkou, které stály před velkým, dřevěným stolem. Trošku se lišily od těch, které jsem si pamatovala z minula, ale ne moc. Tehdy jsem si ani nestačila na kteroukoliv z nich sednout. Babička mě poslala ven dřív, než jsem k tomu dostala šanci. Byly pohodlné. Měla jsem ale pořád nutkání se vrtět.

John mi říkal, až se na hřbitov nevracím. Není to tu pro tebe bezpečné, byla přesně jeho slova.

Ne, pokud opravdu nechci skončit mrtvá. Tentokrát navždy.

No, byla jsem zpátky na hřbitově. Nebo alespoň v kanceláři na hřbitově u kostelníka. Skončím mrtvá kvůli téhle návštěvě?

Fakt si nemyslím, že by tohle bylo spravedlivé.

Pan Smith musel vycítit mé vzrušení, protože si sedl na vrzající kancelářskou židli za stolem a dal se do práce s překvapující rychlostí. Z horní zásuvky vytáhl můj náhrdelník a položil ho před sebe na tmavě zelenou podložku stolu.

“Poznáváte to?“zadíval se na mě přes obroučky brýlí.

Během jízdy jsem se snažila přijít na to, jak tohle zvládnout.

A rozhodla jsem se, že při jednání s policií o panu Millerovi, bude zapírání tím nejbezpečnějším způsobem, jak na to jít.

Bylo to ale těžké vypadalo to, že se tmavě zelená, kožená podložka snaží ukázat ty nejlepší vlastnosti mého náhrdelníku, lesknoucí se zlatý řetěz a bouřlivě šedý kámen. Vypadal ve středu světlejší než normálně nebo to byl jen světelný trik? co ho jen vzít a jít. Co by udělal, kdybych to provedla? Nemohl mě honil. Byl starý. Dokonce starší než klenotník. Měl by pravděpodobně infarkt sám o sobě, aniž by potřeboval Johnovu pomoc.

Ale nemohla jsem to udělat. Jemu ne. I když jsem si přesně nebyla jista, proč. Nebyl příliš milý ani ke mně a ani k mé matce.

Zapírání. To byla ta cesta, po které jít.

“Ne,”řekla jsem, odtrhla pohled od náhrdelníku a podívala se mu do očí. Nebylo to osvětlením. Kámen vypadal ve středu bílý. Dělo se něco divného. “Nikdy předtím jsem to neviděla.”

“Myslel jsem si, že to řeknete,” řekl Richard Smith s úsměvem. “Zajímavé je, že já, na druhé straně, už jsem ho předtím viděl.”

Srdce mi přestalo bít. No, skvělý. Nic nového. Tohle bylo přesně to, co říkal i klenotník. Jak jsem sama sebe dokázala dostat do takovýchto situací? A oběma nohama. Vypadalo to, že do nich kráčím nebo šlapu neustále.

“Nikdy ve skutečném životě,samozřejmě,“pokračoval.“Jen v uměleckém provedení. Jak vidíte, tak ve svém volném čase, pokud tady zrovna nezpracovávám přihlášky rezervací na místa pro hroby nebo se tu nesnažím udržet idiotské teenagery jako jste vy od znesvěcování sto let starých hrobů, tak čtu. Většinou o mrtvých bozích…těch, kteří doprovázejí nově zesnulé do posmrtného života,“dodal, asi proto, pomyslela jsem si, že jako jedna z těch ´idiotských teenagerů´bych tomuto termínu nerozuměla.

Nevěděl, samozřejmě, že jsem byla NDE ( Nedestruktivně hodnocená ) a jako taková jsem velice dobře znala všechny věci, týkající se smrti.

“Můj partner si taky myslí, že jsem blázen,” řekl s pokrčením ramen. “A myslím, že si svou práci beru tak trochu domů. Zjistil jsem ale, že v naší společnosti je strach ze smrti tak trochu absurdní, jelikož smrt je opravdu jen přirozenou součástí životního cyklu. Neříkám, že by se život neměl naplno užít, protože já si svůj užívám. Měla bys vidět reakce některých lidí na večírcích, když se mě zeptají “Co děláte?” a já jim to řeknu. Nevědí, jak by se ode mě dostali dostatečně rychle pryč.”

“Oh?”řekla jsem, abych byla slušná. Věděla jsem, jak se ti lidé na večírcích museli cítit. A nedalo se říci, ačkoliv jsem si to myslela, co by mohl mít jeho partner do činění s bláznivými věcmi. Ačkoliv já byla stěží někdo, kdo by osazoval kameny.

“Tak vidíte,”řekl Richard Smith, “proto, když jsem narazil na tohle” pohladil náhrdelník “dnes ráno na hřbitově, nejen, že jsem přesně věděl, co to je, ale také jsem věděl, že to tu neztratil nikdo z náhodných turistů, kteří tu náhodně procházejí kolem našeho malého hřbitůvku, aby si udělali pár fotek při zpáteční cestě do jedné z výletních lodí. A když jsem našel s tím spojené tohle” uhladil přes podložku na stole pár pramenů mých dlouhých, tmavých vlasů, které byly zcela jasně získané ze spleti, kterou zachytil řetízek “Přemýšlel jsem, koho jsem naposledy viděl na hřbitově s tak dlouhými vlasy a kdo by mohl mít ve svých rukou tak zvláštní věc? Rozhodně by to nemohla být ta mladá dáma, kterou tu vídám skoro denně a která, nejenže se nemíní řídit mým požadavkem, aby nepoužívala cestu jako veřejnou dopravní tepnu, ale která také nosí neobvykle dlouhý zla

tý řetízek kolem krku. Je to tak?”

Uvědomila jsem si, že jsem ho, v kanceláři Nových Cest, podcenila. Motýlek a střapečky byli jen třešničkou na dortu.

Ten chlap byl dobrý. Fakt dobrý.

“Nikdy předtím jsem tento náhrdelník neviděla,”řekla jsem. To byl můj příběh pro teď a já se ho držela.

Usmál se ještě trošku víc a pokračoval jako bych vůbec nic neřekla.

“Přemýšlel jsem, proč se odsud vyřítila mladá dáma, bez ohledu na chodce, skoro, jako by trénovala na Tour de France, dalo by se říct, že večer, poté, co tu byl spáchán tak strašný vandalizmus. Takže, přirozeně, jsem šel k místu, kde k tomu vandalizmu došlo. A podívejte se, co se mi podařilo najít ležícího u brány.”

Zvedl další dlouhé, tmavé vlasy. Nejprve je přiložil k těm, které už získal z náhrdelníku. “Ta samá barva. Ta samá délka.” Pak je přidržel ve vzduchu a přimhouřil jedno oko, jako by měřil délku mých vlasů od kořínků hlavy až dolů pod ramena. “Dobře k sobě ladí, řekl bych,” Nebylo možné, aby to věděl, i kdyby je, samozřejmě, opravdu našel u brány. Nedalo se říct, jestli všechno z toho byla pravda nebo jestli to všechno bral jako zábavu, jen kvůli tomu, aby tomu přišel na kloub a vyřešil to mým přiznáním, že jsem té noci byla na hřbitově.

Znenadání jsem se cítila slabá. Jako kdybych měla omdlít nebo tak něco.

Nezpackej to, prosím, žádala mě máma. Ne slovy, ale očima. Zpackala jsem to. Zpackala jsem to prvotřídně.

Proč? Ptala jsem se sama sebe. Proč jsem neviděla rudě, když jsem to nejvíc potřebovala? Co bylo špatně? Ten chlap nebyl tak dobrý. Byl jako někdo, koho můj táta nazývá cvokem.

Možná, že to tak bylo. Možná, že to byl jen cvok. Nedávalo mi smysl, proč by mi chtěl ubližovat.

Tak co chtěl?

“To…nic nedokazuje,“podařilo se mi zašeptat.

“Ne,“souhlasil, smetl všechny vlasy zpátky do zásuvky a zamknul ji. Důkaz na později, pomyslela jsem si zachmuřeně. “To ne. Jen jsem se zmínil, protože jsem velmi překvapný, že ze všech lidí vidím právě vás -vnučku Carlose Cabrery s něčím tak…zapeklitým. Řekl bych, že budete chtít zůstat mimo všechny problémy, už v zájmu vašeho strýce.”

Ach Bože. Strýček Chris ne. Ten je opravdu hodný.

“Já,”řekla jsem a mé oči se zalily slzami.“Chci se vyhnout problémům.” Proto mi dal John ten náhrdelník.

A teď se podívejte, co se stalo. Proč ho odhodil?

Není to tu pro Tebe bezpečné.

“No,”řekl Richard Smith, trochu vyvedený z konceptu, možná díky mým slzám.“Určitě máte dost zajímavý způsob, jak to ukázat. A teď mi řekněte. Kdo vám dal ten náhrdelník?”

Podívala jsem se dolů na kámen. Nebylo to osvětlením. Nebyla to má fantazie. Byl bílý. Bílý.

Přesný opak toho, co bylo za okny jeho kanceláře, kde byla nyní téměř tma jako v noci. Zahřměl hrom. Byl daleko, ale byl tam.

Třeba to byl ten vedlejší pás, kam jsme se, zmiňoval strýček Chris, měli dostat. Vypadalo to, že přichází strašlivě rychle, ačkoliv, když to vezmeme kolem a kolem, údajně to mělo být jen pod dohledem.

Zavrtěla jsem hlavou.

“Nemůžu vám to říct,”řekla jsem. Bylo to těžké říct se slzami lechtajícími můj nos. “Je mi to líto. Ráda bych. Vypadáte jako milý člověk. A…” Nemohla jsem si pomoct, ale musela jsem smyslet na to, co se stalo se zlatníkem. Nemyslela jsem si, že by se John vrátil někdy. Ale nevěděla jsem to s jistotou. “Prostě nemůžu.”

Pan Smith se zamračil, zjevně mnou otrávený.

“Slečno Olivierová,”řekl. “Jste si vědoma toho, že je tento diamant ukradený? Ne jen ukradený, ale i prokletý?”

Nadechla jsem se, ale neměla bych být překvapená. To znamenalo, jako že mi dal John prokletý a kradený diamant.

“Ve skutečnosti je velmi slavný, v některých kruzích,“pokračoval. “No, mnou ne. Údajně byl vydobyt Hádem, řeckým bohem smrti, pro Persefonu, jeho choť, aby ji chránil před Fúriemi…”

Cítila jsem, jak mi naskakuje po celém těle husí kůže. Kostelník seděl samozřejmě příliš daleko, než aby to zaznamenal.

Fúrie. John se o nich zmínil.

Hádes, byl jako Bůh smrti, samozřejmě, nenáviděn v myslích mnoha dobrých duší, které nebyli spokojeny s tím, kde skončily poté, co se dostaly do podsvětí.“Pan Smith pokračoval i přes mé rozpaky. “Fúrie jsou ty duše, které ho nenáviděly. Jsou kolem toho samozřejmě jakési akademické spory,ale já věřím téhle verzi. Fúrie mohou být docela lstivé ve snaze o odvetu. Takže Hádes potřeboval najít způsob, jak ochránit svou choť nebo pravděpodobně…slečno Olivierová, jste v pořádku?”

Myslela jsem, že vyzvracím svůj Coke Floak. Nemohla jsem přestat myslet na ty lidi, které jsem viděla stát v řadě k té druhé lodi…k té, o které mi John řekl, že bych tam nechtěla být. Změní se tihle všichni taky na Fúrie?

Něco mi říkalo, že ano.

“Ne,”řekla jsem. Venku se nečekaně zablesklo až jsem nadskočila. “Musím jít. Jsem tu totiž na kole. Musím jít, dřív, než začne pršet. Takže…”

“Nebojte se. Odvezu vás.” Pan Smith se natáhl pro knihu, která byla na polici za ním.

“Já osobně jsem nikdy nebyl fandou mýtu Hádes/ Persefona. Tolik dramatických událostí, únos chudé dívky nechutným způsobem a nucení ji, aby s ním žila proti své vůli v podzemí a pak musela zasahovat Persefonina matka…nikdy jsem neměl moc ráda příběhy, kde byly moc zapleteny matky. Nechte děti, aby si na to přišly samy, jak vždycky říkám. Ale to jsem odbočil. Tady to je, jak nazývají ten diamant, víte. Persefonin diamant. Á, tady to je.”

Zvedl ilustraci, aby mi ji ukázal.

“Marie Antoinette, v celé své kráse, na sobě váš diamant. Dal jí ho její manžel, král Ludvík šestnáctý. Netuším, jak se mu dostal do rukou. Fúrie prý mají sílu, ovládat jakéhokoliv člověka chtějí. to znamená, kohokoliv tak slabou vůlí, že s ním mohou Fúrie hýbat tak, aby jim byl po vůli takže Fúrie možná ovládaly krále nebo královnu nebo někoho, kdo jim dal náhrdelník v naději, že tím způsobí škodu. Smůla pro oba, nicméně se tak stalo. Tento portrét byl jediným okamžikem, kdy si měla Marie Antoinette možnost vzít na sebe ten kámen, předtím, než proti nim povstali rolníci, jak proti ní, tak i proti jejímu muži a nechali je popravit za zradu a zločiny proti státu. Zmiňovali se ve škole o Francouzské revoluci nebo ne, slečno Olivierová?”

Dívala jsem se na obrázek, reprodukci portrétu Marie Antoinetty, odsouzené královny Francie.

Úžasné, měla na sobě šaty, které se podobaly jakémusi druhu tógy, ve které byla Persefona, neochotná nevěsta Hádova, vždy zobrazována, na stěnách starých váz. A byli tam i hroznové listy, vpletené do královniny obrovské, napudrované paruky. No, ty vinné listy byli ze zlata, ale tak co.

A na jejím krku tak štíhlém krku, který bude brzo rozdělen madam Gilotinou na dva visel můj diamant na tmavě zeleném obojku místo zlatého řetízku.

John mi řekl, že muži kvůli tomuhle diamantu, který mi dal, umírali. A nejen muži, jak je vidět.

Věděl to? Znal jeho “krvavý” původ, jak tomu říkal klenotník?

Samozřejmě, že ano. Musel to vědět.

A přesto mi ho dal. Řekl, že mě má ochránit…

Hodně dobrý, to co udělal Marii Antoinette.

Nekontrolovatelně jsem se roztřásla. A propínací svetr jsem nechala doma. Přála bych si, abych ho byla bývala hodila do košíku u kola, než jsem šla.

Jenže, jak jsem to mohla vědět? Jak jsem mohla vědět, že uslyším o … no, o tomhle?

Ačkoli kostelník stále ještě nevypadal, že by si mého nepohodlí všiml. Docela vesele mi tu vyprávěl svůj morbidní příběh.

“Diamant zmizel,”řekl a zavřel knihu,“spolu s většinou ostatních královniných šperků, hned po zatčení. Až se. Zcela náhodně, ukázal znova o více jak padesát let později na seznamu lodi, která ze všech možných míst, zakotvila právě tady u Isla Huesos, jedenáctého října 1846. A to bylo naposledy kdy je a nebo kohokoliv z těch lodí viděli. Každá loď, která byla toho dne v přístavu byla potopena, pravděpodobně hurikánem číslo pět, který se objevil z ničeho nic, utopilo se víc jak tisíc lidí, zničil všechny lodě i budovy na pobřeží včetně nemocnice, takže nebylo kam dávat raněné, i maják, takže nebyl způsob, jak poslat signál o pomoc.Také to”,dodal,” vyplavilo všechny rakve, které tu byly pohřbeny na hřbitově, do moře. Takže nebylo kam pohřbívat nové mrtvé.” Zavrtěl hlavou. ” Musel to být docela zmatek se věemi těmi komáry a cholerou.”

Myslím, že jsem vydala jakýsi přidušený zvuk, který Richard Smith zaměnil za nedůvěru, protože si pospíšil, aby mě ujistil,“Oh ano. To je důvod, proč teď dáváme rakve do krypt, víte. Samozřejmě, že by to měli vědět lépe, s ohledem na to, co tady našli Španělé o tři sta let dříve,ale…“komplikovaně pokrčil rameny.” Někteří lidé si raději vyberou být vůči historii slepí.”

Teď už jsem se necítila na omdlení. Ani zima už mi nebyla. Teď už jsem cítila…nijak.

“Zajímavé jsou skutečnosti o tomto hurikánu,“pokračoval kostelník. Byl nejstrašnějším, jaký kdy historie Isla Huesos zaznamenala. Někdo, více pověrčivý než já by mohl říct, že je to téměř jako by někdo nechtěl, aby se diamant se špatným juju (???), jak to nazývá můj společník z této lodi ztratil. Protože se to nikdy nestalo, víte. Potopil se na dno i se zbytkem nákladu a nikdo ho už nikdy neviděl…i když společnost, která loď vlastnila, najala na záchranu zboží záchranáře a oni to po měsíce a roky hledali v hloubce pouhých tří metrů. Nikdy nic nenašli. Odsud jste to získala?” jeho pohled za obroučkami brýlí vypadal nabroušeně.“Od záchranářů? Protože dneska už se jim neříká záchranáři, slečno Olivierová nebo hledači pokladů nebo kterákoliv jiná osoba, která vám dala tohle a kterou byste mohla jmenovat. Nazývá se to narušením archeologických nalezišť skrytých pod vodou a n

ičení podvodního kulturního dědictví a stejně tak jako znesvěcování hrobů, je to nezákonné.”

Šokována jsem zavrtěla hlavou. O čem to vůbec mluví?

“Ne,”řekla jsem a mé srdce začalo bušit hlasitěji jak hřmění venku.

“Ne, samozřejmě, že ne. Nic takového -.”

Pomyslel jsem na to v tu chvíli, jak jsem tě spatřil, řekl mi John, když mi dával náhrdelník. Jen bych si nikdy nepomyslel, že…no, nikdy bych si nepomyslel, že se ukáže, že jsi to ty, kdo za mnou přijde, aby tu se mnou zůstal.

Je to tedy tak, že ho získal tímto způsobem? Že způsobil hrozný hurikán, který zabil tolik lidí a potopil tolik lodí a potom sebral všechno jejich bohatství ze dna moře?

Ale to je nemožné.

Pak opět…nic z toho, co jsem s ním viděla nebylo možné.

“Kdokoliv už vám ho dal,“zabručel pan Smith a pozvedl náhrdelník, aby ho prozkoumal v lepším světle,“nechal ho opravit od časů Marie Antoinetty. A o módě můžu říct jen jediné a to jen pokud budu chtít být vlídný nevyzpytatelná.”

“Řekla jsem vám,”řekla jsem.”Že…”

“No dobře,”řekl a podíval se směrem ke stropu.

“Nic o tom nevíte. No, tento šperk je velmi jedinečný. Vidíte, jak se jednotlivé hroty protínají a kudrlinkovou výzdobu přes vršek diamantu? Velmi krásné. A velmi neobvyklé. Víte, co těchto pět hrotů představuje?” ani nepočkal na odpověď.”Řeky,”řekl. “Pět. Nyní zkuste přemýšlet, které místo má pět řek? No tak. Hádejte.”

“Já nevím. Jsem na zeměpis hrozná.” Z každého předmětu jsem, pokud to nemá co do činění s pomstou za smrt Hannah Changové.“Hele, já opravdu musím -.”

“Je to docela jednoduché,“Vzal tužku a ukázal s ní na první hrot.”Žal.” Ukázal na druhý.“Nářek.” Ukázal na třetí.“Oheň.”Čtvrtý.“Zapomnění.“Pátý.“A nenávist.”

Zaburácel hrom. Teď už byla bouřka tak blízko, že to vypadalo, že je přímo nad našimi hlavami.

“Pět řek z podsvětí.”řekl Richard Smith a zněl, jako by byl sám se sebou spokojen. Odpočítával je na prstech.” Acheron, Cocytus, Phlegethon, Lethe, řeka Styx. Dobrý Bože, děvče.“Opřel se o opěradlo židle a zíral na mě. “Učí ty děti dneska vůbec něco užitečného? Říše mrtvých.”

Cítila jsem se jako přejetá. Nevěděla jsem to, samozřejmě. Měla jsem to vědět. Bylo to tady přede mnou celou tu dobu. Doslova. Měla jsem to přímo na krku.

Nevím, proč jsem to neviděla. Psychiatři se mi to snažili říct. Mé sny byli údajně plné věcí, které jsem viděla v televizi. Copak jsem nestudovala řeckou mytologii ve škole?

Samozřejmě, že jsem měla.

Já jsem ale nikdy nevěnovala moc pozornosti věcem, které mě nezajímali a to i před nehodou.

Tohle jsem taky zdědila po rodičích, po obou, ale kdybych to kdy zmínila, mohli by z toho navzájem obviňovat jeden druhého.

Kolbíci, tvoje chyba. Ne, vrhací hvězdice, tvoje.

Ale kdo by věnoval pozornost mýtům,že? Všechny ty podivné názvy a lidé zasažení šípem do achilovky a dívky stažené do podzemí. Bylo to složité a zvláštní a nemělo to nic do činění s realitou.

A už v té domě…něco nedávalo smysl.

“Ale,” zamrkala jsem na něj.“tam nebyly žádné řeky, když jsem tam byla. Jen jezero.”

Teď to byl zase on, kdo na mě zíral.

A opravdu není divu. “Když jsi tam byla?” pan Miller si sundal brýle. “Co tím myslíš, Když jsi tam byla?”

Někdy už jsem byla tak unavená ze všeho toho předstírání. Bylo to opravdu vyčerpávající snažit se zapadnout a snažit se být “normální”.I když tohle slovo nebylo terapeuticky prospěšné.

“Tento náhrdelník,”řekla jsem a přiložila nad něj ruku. Zpoza dlaně jsem cítila klid a uklidnění, tak jako vždycky.

Ale teď, když vím, že kvůli němu bylo zabito tolik lidí že kvůli němu královna, nepřímo, přišla o hlavu necítila jsem se vůči tomu být tak přátelská jako předtím.

“Údajně by měl chránit nositele od zla,” řekla jsem.

“No,”řekl Richard Smith a rychle zamrkal. Poprvé nevypadal, že si je sebou tak strašně moc jist. “Ano. Tak to je, podle legendy. To je pravděpodobně důvod, proč to Hádes dělal. A pokud někdo není vybrán za manželku boha smrti, ale pokouší se to vlastnit -.“Pokrčil rameny, promnul si oči a pak si zase nasadil brýle.“No, nic dobrého se s ní samozřejmě nestane. Ale to je všechno jen příběh. Co jste myslela tím, když jste řekla -.”

“O téhle části se nezmínil,“zamumlala jsem a dívala se přes rameno k oknu za mými zády. “Neřekl mi, že by si pro mě mohli přijít zlí duchové. Ani mi neřekl, kým byl. A nebo možná, že ano. Strašně moc jsem brečela…”

Vstala jsem ze svého křesla s pocitem omámení a přestěhovala se k oknu. Oknem z kostelníkovi kanceláře bylo vidět do ulice, ale i za roh, na hřbitov, kde stál strom Poinciany, jehož temné a pokroucené větve se rozpínaly přes kryptu Haydenů.

Nevím, co jsem doufala, že tam uvidím.

Jeho? Jako by tu mohla být šance, že by tam byl, u krypty, kde odmrštil náhrdelník, který mi předtím dal (protože jsem mu ho vrátila zpátky)? Nebo u brány, kterou rozkopl poté, co mi řekl, abych šla (protože jsem ho nazvala bláznem)?

Nebyla jsem si jistá, jestli ho vidět chci a nebo z toho mám spíš strach.

Nemusela jsem se bát. Hřbitov, stejně tak jako ulice, byl opuštěný. Každý se snažil vyvarovat se blížící se bouře.

Stejně tak jako se on snažil vyhnout mně. A nebo mu to bylo jedno.

“Slečno Olivierová,“ozval se za mnou kostelník. “Ničemu z toho nerozumím. Kdo je on? Co jste myslela tím, když jste říkala, že jste tam byla?”

“Na tom nezáleží,“zasmála jsem se. Ničemu z toho jsem nemohla uvěřit. “Hodila jsem mu do obličeje šálek čaje.”

Slyšela jsem zaskřípat kostelníkovo křeslo, jako by se zvedal.

“Počkejte,”řekl. “Chcete mi říct, že -.”

“Co chcete?“Otočila jsem se od okna. Nevím, proč jsem si to vyřizovala s ním. Chudák, nebyla to jeho chyba. Myslím, že to bylo proto, že jsem šla k oknu a dívala se ven a uvědomila si, že tam není a nikdy víc už ani nebude a to po tom všem, co jsem zažila, všechno, co jsem slyšela, když jsem mohla s úlevou zjistit, že tam není,což jsem cítila jako zklamání.

Nepatřila jsem do Nových Cest. Patřila jsem do mateřské školky.

“Co ode mě chcete, podáváte mi záhadné informace, snažíte se mě tím zastrašit?“dožadovala jsem se. “Chcete peníze na opravu té pitomé brány? Fajn, dostanu je z mého táty, aby to zaplatil. Jen o tom nikomu nic neříkejte. Moje máma se tu snaží začít znova.”

Šla jsem ke stolu a popadla náhrdelník. Jakmile jsem to udělala, hned jsem se cítila lépe. Příjemněji. To by mohlo být tou nejvíc znepokojující věcí ze všech.

“A lhala jsem vám,”řekla jsem. “Je to moje. Beru si to zpátky. Nestarám se o žádné hloupé prokletí. Tak.“Podívala jsem se mu do očí. “Tak kolik?”

Vypadal překvapeně. Více než překvapeně. Vypadal vyděšeně.

“Peníze?“Opakoval.“Nikdy jsem nechtěl peníze slečno Olivierová. Peníze s tím nikdy neměli co dělat.”

Zmateně jsem se na něj podívala.

“Ale pokud ode mě nechcete peníze,”řekla jsem.” Co ode mě teda chcete?”

“No, pro začátek, pravdu.“pohlédl na mě, zatímco jsem se dívala skrz okno.

“Jak dlouho znáte Johna?”

19. kapitola

Což neslyšíš tu nářek jeho lkavý

a nevidíš, že ve vírech, jichž síly

i moře předčí, na smrt v boj se staví?

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv II.

“Já?“zírala jsem na něj.“Chcete říct, že VY Johna znáte?”

Pak jsem si uvědomila, co jsem udělala. Právě jsem připustila, že John existuje.

Kromě toho, že… nepřiznal právě i on Johnovu existenci?

“No, samozřejmě, že ano.”řekl Richard Smith, dívaje se na mě, jako bych byla mírně nechápavá. “I když evidentně ne tak dobře jako vy. Jen, když jsem prošel, tak jsem nešel do říše mrtvých.”

Najednou jsem cítila slabost v kolenou. Zašátrala jsem po židli a pak si na ni sedla, svíraje náhrdelník na své hrudi.

“Chcete tím říct,že -.”

“Ano, ano,”řekl a netrpělivě si poklepal na hruď.

“Infarkt. Voperování bypassu. Ale jen jsem viděl světlo.”

Sednul si zpět do svého křesla a díval se na mě s úplně jiným výrazem, než jaký měl předtím. Teď vypadal,no…trochu ohromeně. Jako bych nebyla ten “hloupý teenager “, jak si o mě původně myslel.

Což, musela jsem přiznat, jsem se nějak tak jako chovala.

Ale byli tam polehčující okolnosti.

“A co vy, slečno Olivierová? Jak jste prošla vy?” jeho pohled byl něžný.

“Uklouzla jsem a udeřila se do hlavy.” Řekla jsem. “A utopila se. Ale byla jsem podchlazená.“dodala jsem, protože jsem nenáviděla to, jak jsem umřela. Znělo to tak pitomě. Zvláště, když jste zohlednili toho ptáka.

Přikývl.“Ah. Samozřejmě. To bylo důvodem, proč vás dokázali oživit.” Znovu začal zápasit se svými brýlemi, leštil skla látkou, která ležela na stole, pak si je znovu nasadil a prohlížel si mě ještě více. “Říkala jste něco o házení…čaje do jeho tváře?”

Podívala jsem se dolů na podlahu. “Ano. To je jak…no, tak jsem utekla.”

“Vida,”řekl zcela neodsuzujícím tónem.

“A to bylo asi tak před…jeden a půl rokem?”

Znova jsem se na něj překvapeně podívala.“Jak jste -?”

“No, jen hádám,“odpověděl se vzdáleným pohledem. “Jen to mnohé vysvětluje. To je všechno.”

“A co?“nechápala jsem.

“Nevadí,”řekl a podíval se znova na mě. “Tak,”řekl a naklonil se v křesle, přiměv ho tak k opětovnému zavrzání. “Řekněte mi, co se stalo s náhrdelníkem. Pokud si pamatujete, jako to bylo. Zeptal bych se ho sám, ale…no, není v poslední době příliš komunikativní.“Najednou se usmál a oči mu zajiskřily za čočkami brýlí. “Teď už samozřejmě vím proč. Ačkoliv, a jsem si jist, že se mnou budeš souhlasit, když řeknu, že John má i své světlé chvilky.”

Zavrtěla jsem hlavou a nemohla uvěřit tomu, co slyším. Celou dobu jsem si stála za tím, že je John skutečný a nikdo mi nevěřil.

A teď, naproti mně sedí někdo, kdo mi nejen věří, ale i ho viděl mluvil s ním osobně.

A zjevně si nemyslel, že by byl zrůda. Nazýval ho Johnem. Jen tak. Jen…John. John měl i své světlé chvilky.

Nebyla jsem blázen. Nikdy jsem nebyla blázen.

“Já tomu nerozumím,”řekla jsem. “Vy jste s ním mluvil? Mluvil jste s ním. Vy dva jste…spolu mluvili.” Potřebovala jsem sodovku, presso, svoje prášky, velmi, velmi rychlou jízdu na mém kole směrem dolů u kopce, něco. Tuhle informaci jsem nějak nemohla zpracovat. Představe, že John sedí tady, v této kanceláři, v tomto křesle, mluví s tímto mužem, mi nevycházela.

“No,”řekl Richard Smith, opřel se ve svém křesle a vypadal zamyšleně.”Často ne. Samozřejmě. Ale občas ano, potkal jsem se tam s ním a povídali jsme si. Nebylo to vždy snadné. Občas může být tak trochu…jak to vy mladí dnes říkáte? Oh, ano, náladový.”

Náladový? Objeví se a zase zmizí odnikud, snaží se zavraždit každého, kdo se mě jen dotkne? A to bylo řečeno ještě mírně.

“Ale já mám tu výhodu, že jsem měl už předtím zkušenost se smrtí, což můj předchůdce v této funkci který mi zanechal četná varování ohledně Johna neměl, vysvětlil mi kostelník. “Takže jsem neměl strach ze smrti a ani z věcí, které obnáší, jako třeba z Johna.”

Vytřeštila jsem oči. Skutečnost, že se Richard Smith nebál Johna nebo místa odkud přišel, mi přišlo jako extrémně lehkomyslné.

“A některá varování, to připouštím, se ukázala jako oprávněná,“pokračoval.“Tak je to, samozřejmě, tak trochu utrápený mladý muž. Kdo by nebyl, na jeho místě? Ale historky o něm věci, které mají lidé sklon směřovat na něj,když chtějí někoho obvinit narostly naprosto nepřiměřeně. Vandalizmus, například -.”

“Děláte si ze mě legraci?” dívala jsem se na něj v šoku. “Mluvíte o bráně? Protože to byl on. Byla jsem tam. A byl to naprosto určitě on.”

Richard Smith pozvedl obočí.

“No, zcela určitě není zodpovědný, za všechna ta záhadná úmrtí, kterými mí předchůdci -.”

Zavrtěla jsem hlavou. “Dovolte, abych se vás na něco zeptala. Byli ti lidé, kteří byli tak odporně zabiti, ti, kteří si vlastně zasloužili zemřít? Protože pokud ano, tak to udělal on.”

Kostelník zavrtěl hlavou.“Ale -.”

“Co je to s vámi?“vybuchla jsem. “Neslyšíte ty hromy venku? To celé je on!”

Odmlčel se a jen mě pozoroval.“Zcela určitě neumí ovládat počasí.”

“Dobře,”řekla jsem. Tenhle chlap žil v úplně jiném světě.

“Fajn. Nemůže. Jak dlouho už tady je? Byl taky už během toho velkého hurikánu, který jste zmiňoval, toho, při kterém zmizel ten náhrdelník?”

Kostelník vytřeštil oči. ” Je Bohem smrti, slečno Olivierová, ne vrah a nebo meteorolog. Ze všech lidí byste to měla vědět právě vy.”

Nemyslela jsem si, že by tenhle chlap Johna opravdu tak hodně znal, ale neřekla jsem nic, abych ho opravila.

“Ale z toho, co vím,“pokračoval,“ano, Velký Hurikán v roce 1846, je ta doba, kdy se na tomto ostrově prvně objevil John.“Asi jsem vypadala překvapeně, protože řekl,“Oh ano, viděli ho i jiní lidé a nejen kostelníci…i když nejvíckrát byl spatřen někde tady nablízku. Proč myslíte, že jsme se nikdy neobtěžovali investovat do koupi bezpečnostní kamery? Protože všichni na Isla Huesos ví, že se po setmění mají odsud držet dát, protože nikdo nechce riskovat setkání s ním.” Jeho výraz potemněl. “No, s výjimkou teenagerů, samozřejmě, kteří se přesto ještě nepoučili, zejména během dne v předvečer Noci Rakví -.”

Potřásla jsem hlavou.“Co je to? Má to také co dělat s Johnem?”

“Jistě, že ano,” řekl. Tou dobou už byl pokoj tak tmavý, že jsem sotva viděla kostelníkovi do obličeje. Vítr venku se uklidnil. Bylo to jako bývá naprostý klid, těsně předtím, než začne lít jako z konve. “Až na to, že se to všechno stalo tak dávno, že už si na ten příběh nikdo nepamatuje nebo alespoň ne správně. Pamatují si pouze, že je důležité postavit rakev a pak ji skrýt…samozřejmě, že úkryt je jen symbolický. Ukrývání představuje pohřbívání.”

“Ale proč?“zeptala jsem se. “To nedává žádný smysl.”

“Ve skutečnosti dává,”řekl.“Protože žádný život pokud ho vedl slušný člověk by neměl být zapomenut. Takže, například, voják byl zrazen lidmi o kterých si myslel, že jsou přátelé, jeho tělo hodili přes palubu a nechali osamocené ve vlnách, jeho rodinu zanechali navždy se divící, co se mu mohlo stát, aniž by se kdy dozvěděli, zda přežil, jestli se měl dobře…to je jedna z částí z celého jeho vlastního pekla.”

Zamrkala jsem a má mysl se, z nějakého důvodu, najednou vrátila zpátky na dno bazénu na zahradě v Connecticutu, když jsem tam ležela a dívala se na střapce na mé šále. Opuštěná.

Přesně takhle jsem se cítila. I když mě, samozřejmě, ve skutečnosti nikdo nezradil a nezavraždil. Moje smrt nebyl ničí vinou, jen mou.

“To je to, co se mu stalo?“zeptala jsem se svým najednou nečekaně rozklepaným hlasem. I když mi na Johnovi nezáleželo, samozřejmě, nesnesla jsem pomyšlení, že by se mu stalo něco takového. Muselo to být hrozné, být vhozen do všech těch mořských vln kolem. To v našem bazénu pod vodou to bylo krásné. Alespoň moje máma věděla, kde mě hledat.

Nemyslíš, že se mi to nelíbí stejně tak jako tobě?

To se mě tehdy ptal John v tom pokoji s hlasem plným nespravedlnosti. Nemyslíš, že bych si i já přál vidět svou matku?

Myslím, že mé srdce se, právě teď a tady v kostelníkově kanceláři, rozbilo ještě o trošku víc.

Nevěděla jsem to. Neměla jsem ani tušení, o čem to John mluvil.

Teď už to vím.

Kostelník se ve svém křesle najednou opřel a to strašlivě zavrzalo. Ten okamžik nebo co to bylo byl rozbit. Nehodlal mi říct o Johnově smrti nic navíc, pokud to bylo to, o čem hovořil.

“Jako všechno,”řekl, celý podnikavý najednou,“i tento příběh byl pokroucen. A možná, že to je dobře, právě v tomto případě. Protože někdy, když lidé slyší opravdový příběh, nepochopí ho. Je to příliš děsivé. A tak z toho udělají něco jako je Noc Rakví a má více co do činění s fotbalem a rovnáním věcí do ohně než k uctívání mrtvých. Ale já jsem stále ještě zvědavý,”řekl,“co se stalo vám, slečno Olivierová, poté, co jste umřela.To pak vám dal John ten náhrdelník?”

Bůhvíproč jsem cítila, jak se červenám.

“Když jsem umřela…co se stalo…to bylo…“Potřásla jsem hlavou. Bylo to úžasné. Teď, když jsem konečně našla někoho, kdo by mi opravdu věřil, slova nepřicházela. Nikdy jsem nemohla říct tomuto milému staříkovi, jaké to v podsvětí opravdu je nebo co jsem tam viděla.

“Nebylo to jako v knížkách,”řekla jsem nakonec. “Musela jsem utéct. Musela.”

Pan Smith pozdvihl obočí.“No vida.” Řekl.

“Ale nejprve vám dal tohle,že?“ukázal na náhrdelník v mých rukou. “A to se pak s vámi nějak dostalo zpátky?”

Stále ještě jsem se příliš styděla za to, co jsem tam provedla než abych se mu dokázala podívat do očí. Dívala jsem se dolů na kámen. Vypadal, jako by na mě mrkal zpátky, bílý stejně jako triko pana Smithe.

“Ano,”řekla jsem. “předtím jsem ho potkala tady, v den dědečkova pohřbu, když mi bylo sedm. On byl…milý, toho dne. Pak jsem v patnácti umřela a viděla ho znova. Ten den už tak milý nebyl. Alespoň nejprve. Od té doby jsem ho jen vídala, občas. Naposledy minulou noc.”

Najednou jsem si uvědomila, že jsem si zničila celou svou ´zpátky-do-školy´ manikúru, odloupaje si většinu laku z nich, zatímco jsem si ním povídala. Ležel ve vločkách, dole na dřevěné podlaze, všude kolem mé židle. No výborně.

“John…děsí mě.“slyšela jsem se přiznat.“Dokáže být tak trochu…divoký. Předtím jsem to nevěděla, ale teď, díky vám, myslím, že mám lepší nápad. Chtěla bych mu pomoct, ale nechce mi to dovolit -.”

Pan Smith vydal drobný nesouhlasný zvuk.“Oh, ne. Myslím, že si umím představit, že vaše pomoc je to poslední, co chce.”

Zvedla jsem ruce v bezmocném gestu. “Pak ale nevím ,co mám dělat. Copak vás neděsí?”

“No…možná trochu, na začátku. Myslím, že jedním z nebezpečí práce na hřbitově je, že po celou tu dobu vidíte samé děsivé věci. Ale -.“pan Smith pokrčil rameny. “Víš, proč říkají tomuto místu Ostrov Kostí, ne? Nemůžeš mít místo, které je neustále poseto mrtvými, aby tam nebyl vstup do podsvětí -.”

Podívala jsem se na něj a mé srdce vypadalo, že se mi vypařilo z hrudi.” Isla Huesos je tím místem?”

“No, samozřejmě, slečno Olivierová,” prohlásil a slabě se usmál. “Co jste si myslela? A kvůli tomu, samozřejmě, musíte mít i strážce mrtvých. A někdo, s prací jako je tahle, má přímo za povinnost být poněkud děsivým.”

“A tím je on?” zeptala jsem se a přemýšlela o jméně, které bylo napsáno na dveřích krypty u které jsem ho teď podruhé potkala. Nechtělo se mi ptát se. Ale teď, když už jsem věděla a náhrdelníku, jsem se musela zeptat.” On je…Hádes?”

Venku začaly padat první kapky deště a dopadat na plechovou střechu. Nejprve málo. Ale tvrdě. Znělo to jako kulky.

“Samozřejmě, že ne,“stařík vypadal překvapeně. “Hádes byl Bůh a tím John Hayden není. Narodil se jako člověk, žil jako člověk a umřel stejně tak a až pak se stal tím, čím jak víte i vy i já je dnes…vládcem podsvětí.”

“Takže, on vzal Hádovo místo, poté co šel on…do důchodu?” zeptala jsem se. Stále jsem tomu nerozuměla.

Pan Smith zavrtěl hlavou.“Ne, ne,”řekl.“Tak blízko, jak jsem na to byl schopen přijít a pochopte prosím, že jste jedinou osobou, kterou jsem kdy potkal, kromě Johna, kdo tam skutečně byl podsvětí Johnovi nepatří. Já osobně nevěřím, že je jen jedno podsvětí. Byla by to docela čest pro náš malý ostrov s malou populační explozí od dob Homérových, nemyslíš?”

Zírala jsem na něj. “Nerozuměla jsem jediné věci, kterou jste říkal.” Kromě toho, že John nebyl Hádes. Což by měla být úleva. Stále ještě jsem se ale nedostala k tomu, kým přesně je.“Kdo je Homér?”

Povzdechl si, jako by přemýšlel, proč právě on je proklet tak neschopným žákem a pak se otočit zpět ke své knize s mrtvými Bohy a ukázal mi část s jasně barevnými ilustracemi, z nichž každá znázorňovala rozdílné vypodobnění, vypadající pro mě jako peklo. Předpokládám ale, že pro někoho jako on to bylo něco jako super zábavné dětské hřiště.

“Podívejte,”řekl Richard Smith, jasně se snažíc, mít se mnou trpělivost. ” Opravdu je to docela jednoduché. Každá kultura, každé náboženství na světě, má své vlastní mýty vztahující se k podsvětí, jehož prostřednictvím duše nově zemřelých dostává dál ke svému posmrtnému životu, od Aztéků až k Řekům, k muslimům a ke křesťanům. Mohou existovat desítky a možná i stovky podsvětí, pro všechny, co známe. Slouží jako…jako jakýsi druh zpracovatelských závodů pro duše zesnulých, třídí je na ty, co si to zaslouží a na ty bezcenné, než je odešlou dál do jejich konečných destinací. A tento malý hřbitov, jak to tak vypadá je v centru jednoho z nich. Váš dědeček který sdílel můj zájem o tohle téma a já, jsme tuto záležitost intenzivně studovali -.”

Šokována jsem ho přerušila,“Můj dědeček Johna znal? Myslela jsem, že jste říkal, že jste spolu jen hráli bocce.”

Vypadal, jako by se styděl sám před sebou,“Ach, vy máte na mysli, to co jsem řekl dnes ve škole? No, ano, to byl jen malý výmysl. A ne, váš dědeček Johna nikdy nepotkal, ačkoliv o něm věděl, samozřejmě. Ten, kdo byl na tomto místě přede mnou -.” Odkašlal si. “Řekněme, že jeho názory na existenci posmrtného života byli poněkud úzkoprsé. Neumíte si představit, jak mohou být někteří lidé nepřístupní myšlence, že by tu byl mladý muž, který je schopen chodit jak v pozemské tak i astrální rovině a dělá to tak celkem snadno už století a půl -.”

Ve skutečnosti jsem si dokázala velice lehce představit, jak nepřístupní mohli “někteří lidé” být k tomuto nápadu. Jako můj táta, například. Což bylo důvodem, proč jsem se mu o tom nikdy nezmínila.

“Můj dědeček,“snažila jsem se ho nasměrovat zpátky k původnímu tématu.

“Aha,”řekl. “No, jak jsem říkal, v těchto dnech jsme Johna zrovna moc neviděli. To se nestalo do té doby, dokud jsem nebyl jmenován místním hrobníkem tady a měl tu možnost potkat Johna, což bylo bohužel až poté, co váš dědeček odešel. Pokud jde o bocce, váš dědeček nikdy nechtěl, aby babička věděla, že je členem naší malé, ehm, společnosti. Jak jsem již zmínil, někteří lidé, považují studia o mrtvých bozích a podsvětí za poněkud…no, prostě, morbidní. A vaše babička je jednou z nich. Neříkám, že by to nebyla milá žena,” dodal rychle. “A přínosem pro společnost. Můj společník plete a všechna klubíčka kupuje jedině u ní.Je to jen velice konzervativní dáma a myslím, že by pro ni skutečnost, že je váš dědeček zapojen do něčeho tak…ezoterického, byla trochu těžce pochopitelná, než jeho bytí v bocce týmu.”

Zavrtěla jsem hlavou. “To je zvláštní.”

Kostelník mě sledoval přes obroučky svých brýlí,“Proč je to zvláštní?”

Už jsem chtěla říct, že ona byla tou, kdo mi Johna představil.

Ale vzpomněla jsem si, že to nebyla ona. Ve skutečnosti, ve své kuchyni, trvala na tom, že jsem si celou tu věc vymyslela.

Není to tu pro tebe bezpečné.

Podsvětí? Mrtvá Božstva? Fúrie? John nežertoval: Tady na hřbitově to nebylo bezpečné pro nikoho. Babička by mi v žádném případě nedovolila vyjít ven z této kanceláře, kdyby o tom měla tušení.

“Je zvláštní,” řekla jsem místo toho,”že to babička neví. Protože říkáte, že to ví každý. Každý ví o Johnovi a o tom, že Isla Huesos leží přímo na vrcholu tohoto podsvětí.”

“Jde o to, něco vědět,”řekl pan Smith,“a v něco věřit. Vaše babička zná příběhy o Johnovi. Jako všichni tady kolem. Ale jestli opravdu věří a nebo ne, že je to skutečně pravda…to je jiná. Vaše babička je velmi známá tím, že stojí nohama pevně na zemi.”

Měl pravdu. Babička nevěřila ničemu, co neviděla na vlastní oči, s výjimkou toho, co říkala Bible. To samé říkala mámě o tátově rozkládající společnosti.

“Nikde o tom nevidím žádné známky,”říkala.” Nebo někde nějakou ropu na kterou si lidé tak stěžují.”

“To je to, oč tu jde, mami,”říkala máma. “jen proto, že ji nevidíš, ještě neznamená, že tam není. Nikdo neví, jaké škody v ekosystému to může napáchat od teď za pár let.”

“Ach proboha, Deborah,”řekla babička.

“Dala jsem do své pohledávky, ztráty z přijíždějících turistů a ta společnost mi obratem splatila vše do posledního centu. Takže, je mi líto, ale proč bych se měla starat a nějakou skupinu hloupých ptáků?”

“V každém případě,”říkal Richard Smith, “váš dědeček a já, jsme vždycky podporovali teorii, že ve vesmíru musí být mnohem víc takových Johnů Haydenů duší, které jsou z jakéhosi důvodu určeny trávit věčnost tříděním duší zemřelých a postavením jich na cestu k jejich konečným cílům stejně tak jako v podsvětí.”

“Ale pak, jak to, že jsem byla poslána do podsvětí tady na Isla Huesos, když jsem umřela v Connecticutu?” zeptala jsem se.

“Nedávalo by větší smysl, kdybych šla do jednoho, řekněme, v Bridgeportu? Měla bych být v Bridgeportu. Pokud by tam bylo podsvětí pro oblast společenství tří států, rozhodně mi to připadá, jako že bych měla být umístěna pod Bridgeport.”

Vypadal zamyšleně. “Říkala jste, že jste se s ním setkala už dříve, když vám bylo sedm. Tak možná proto.”

Zavrtěla jsem hlavou. Nebylo to proto, že by to, co pan Smith říkal nedávalo smysl…bylo to tím, že jsem jen nemohla uvěřit tomu, jak jsem mohla být tak dlouho slepá. A měla jsem stále tolik otázek.

“Copak není nic, co by mohl kdokoliv udělat?“ptala jsem se kostelníka. “S Fúriemi? Pomoct Johnovi?”

Trochu smutně se na mě usmál. “Co navrhujete, abychom s nimi udělali, slečno Olivierová? Mluvíte o oblasti, kam odcházejí lidské duše, když zemřou. Máme na to zaútočit s osvětlenými loučemi a vidlemi? Jak bychom se tam dostali, aniž bychom museli nejprve umřít?”

Chtělo se mi brečet. Fúrie vypadaly jako ještě větší katastrofa než jakou by mohla způsobit jedna z tátových firem.

“Jak byl vlastně John vybrán pro tak podřadnou práci?“zeptala jsem se. “Nepřijde mi to fér. Co udělal, že si zasloužil tohle?”

“To,” řekl pevným hlasem pan Smith, zavíraje knihu,“je něco, nač se ho budete muset zeptat vy sama.”

Zrudla jsem.

“Nemohu si s ním promluvit,“odpověděla jsem rozhodně.“Nenávidí mě.”

“Aha,“pan Smith se postavil. Byl jednoznačně připraven odejít. “Jsem si jist, že to není pravda.”

“Ne,”řekla jsem. “Vy tomu nerozumíte. Snažila jsem se na něj mluvit. To je vše co můžu udělat proto, aby mě poslouchal. Snažila jsem se mu omluvit za to, co se stalo… no, když jsme se potkali. S tím čajem. A víte, co udělal? Hodil tento náhrdelník přes celý hřbitov.”

“Konečně,”řekl pan Smith a vypadal, jako by ho to trochu pobavilo, “vysvětlení, proč jsem ho dnes ráno našel na pozemku rodiny Wolkowských.”

“On je jako noční můra,”řekla jsem. Byl to dobrý pocit mít konečně někoho, u koho jsem mohla dát průchod svým pocitům ohledně této věci. Někoho, kdo skutečně poslouchá a ví o čem to mluvím. Bylo jen škoda, že to byl stařík, který nevěděl o ničem jiném, než o mrtvých Bozích. “Nevím, co mám dělat. Pokud bych věděla o čemkoliv z tohohle že Isla Huesos je posazen na vrcholku jakéhosi druhu podsvětí myslíte, že bych souhlasila s přemístěním sem? A jediné, co jsem kdy udělala bylo, že jsem umřela. A pak, jen proto, že jsem Johna znala z předchozího setkání na hřbitově, když mi bylo sedm, myslela jsem si, že by mi mohl být schopný pomoct a jen tak mimochodem, jsem mu dala pár návrhů, jak to místo udělat trošičku lepším…”

Kostelník, který začal házet papíry do aktovky sebou trhnul. “Ach drahá. Jsem si jist, že nebyl moc rád.”

“Jo,”řekla jsem.“Vím to,jasný? A pak, další z věcí, co vím je, že mě vzal do pokoje s postelí a říkal mi, že tam budeme muset zůstat navždy, protože jsem zmeškala loď, o čemž si náhodou mimochodem myslím, že to udělal schválně a co jsem mohla dělat? Vyšilovala jsem. Vy byste dělal to samé.”

“No,” řekl pan Smith.“Ano,jsem si jist, že bych, ehm, vyšiloval.”

Najednou jsem byla zase na nohou a znovu přecházela po malé kanceláři s náhrdelníkem v ruce. Venku padaly vodopády deště tak, jako by se v nebi pro mě rozplakali všichni andělé zároveň. Až na to, že to tak rozhodně nebylo, protože jsem si byla jista, že všichni andělé v nebi se ke mně obrátili zády, jinak by se mi tohle všechno nemohlo dít.

“Uvědomujete si, že od té doby, co jsem se z toho místa vrátila zpět, pokaždé, když se otočím,” informovala jsem jej,“způsobí někomu infarkt nebo rozdrtí ruku nebo rozbije bránu, přímo přede mnou a já jsem ta, koho za to obviní? Pokaždé!”

Vypadal znepokojeně. “Nemyslím si, že bys měla činit Johna zodpovědného za všechny tyto-.”

“Viděla jsem ho to dělat!“zvolala jsem.“Musela jsem ho držet, aby neudělal nic horšího! A teď mi tu říkáte, že s ním musím mluvit? Jak bych si s ním mohla promluvit? Vždycky, když s ním mluvím, stane se něco hrozného. Přišla jsem sem s mou maminkou, abychom začaly znova, být normální. Třebaže slovo normální není terapeuticky prospěšné. Ale jak můžu být normální, když mi tu říkáte, že mám mluvit s někým, kdo je zodpovědný za jakési podsvětí a kdo, jen tak mimochodem, mi dal náhrdelník, který věnoval Hádes Persefoně a PS: zabil tisíce lidí?” Zatřásla jsem diamantem jeho směrem. “Celá tahle věc je šílená.”

“Ne,”řekl pan Smith, zavřel svou aktovku s rozhodným cvaknutím a otočil se ke mně tváří, ktrá byla najednou ponuře šedá, stejně tak jako kámen, který jsem držela v ruce.

“To není. Celé mi to teď dává smysl. Když jsem tu začal pracovat, nejprve pro mě byl John výzvou, to je pravda. Ale když jsem pak měl možnost, dostat se k němu, pravděpodobně stejně jako vy, tím, že jsem viděl smrt… Je toho už jen velmi málo, co mě ještě děsí. Ale je to přesně rok a půl zpátky, co se stalo něco, co Johna změnilo na, ehm, noční můru, jak popisujete. Až do dnešního večera jsem netušil co by to mohlo být, protože on o tom nechtěl mluvit. Ale teď už to vím. To jsi byla Ty.”

Sklonila jsem překvapením ruku. Déšť venku začal polevovat.

Ale napětí v kostelníkově hlase ne.

“Slečno Olivierová, já tu jen pohřbívám mrtvé. John třídí, kam jde která duše poté, co odejde. Nevím, jakou roli v tomto hrajete vy…ale vím, že na to musíte přijít a že na to musíte přijít rychle. Protože mi trvalo měsíce, poté co jste přišla poprvé, než se mi podařilo Johna uklidnit. A vše bylo v pořádku až do minulé noci, kdy jste ho znovu rozrušila. Další věc, kterou vím je, že má brána je rozbita, náhrdelník mrtvé královny leží na mém hřbitově a z čistého nebe se tu najednou objeví hurikán odnikud a je zřejmé, že směřuje vaším směrem. Takže, pokud bych mohl něco navrhnout, pro dobro nás všech, proč nezkusíte “- prosili jeho hnědé oči ” být na toho hocha o trošku milejší?”

Otevřela jsem pusu. Byla tam spousta věcí, které jsem Richardu Smithovi chtěla říct. Zaprvé, nezáleželo na tom, jestli jsem na Johna byla milá a nebo ne, stejně v tom nebyl žádný rozdíl. John byl divokou věcí a jako divoká věc si i dělal cokoliv chtěl a nikdo ho nedokázal zastavit.

A zadruhé, nezáleželo na tom jak milá jsem byla na Johna Haydena. Mohl jít kamkoliv a dělat cokoliv jen chtěl, pouhým mrknutím oka.

Pak jsem si ale uvědomila, že říct všechny tyhle věci by bylo špatné. Bylo by to jako mařit romantické představy Richarda Smitha o podsvětí s jeho pěti řekami smutku a nářku a kdovíčeho ještě. Upozorňovat na odpornou pravdu o potetovaných strážcích a lodích a zástupech a mrazivé pláži tomuto staříkovi by vůbec nic nezlepšilo.

Co dobrého by to přineslo? Zdrtilo by ho, kdyby věci, o kterých se tolik miloval učit, ve skutečnosti vůbec neexistovali.

Stejně tak by pana Smitha mohlo zdrtit poznání, že do mě John nebyl, ať už si o tom myslel cokoliv, zamilovaný, kvůli tomu všemu, co mi říkal že ví o mém charakteru, kvůli tomu, co viděl v mých očích a kvůli faktu, že se starám mnohem víc o další chudáky tam dole než abych se víc starala o sebe.

Pokud by byl do mě zamilovaný, jak mi tu pan Smith vypadalo, že naznačuje, proč by pak na mě nebyl o trošku milejší on? Proč by mi,za všechny ty měsíce, kdy jsem trpěla ve své soukromé rakvi, místo vyskakování a snažení se o zabití lidí kolem mě, jen neřekl, že mě miluje, kdyby to byla pravda?

Samozřejmě, že tam vždy byla ta možnost, že se stal tak divokým mučen Fúriemi nocí i dnem za to, že mě nechal utéct že zapomněl, jak důležité je pro lidi slyšet ta slova Miluji Tě.

Možná, že nevěděl, jak má říct ta slova Miluji Tě. Rozhodně to vypadalo, že má problém i se slovem Promiň.

Ach Bože, co to dělám? Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem mohla brát tu zábavnou myšlenku pana Smitha vážně. On byl Isla Huesoským bláznem nic jiného, opravdu, svým způsobem, jiný než má babička. Kdo vlastní obchod s pletením na místě, kde je průměrná teplota kolem 30 stupňů? A není divu, že jmenovali hrobařem Richarda Smitha: byl posedlý mrtvými Bohy!

Přemýšlela jsem, že přijít do jeho kanceláře nebyl zrovna dobrý nápad. Co jsem tím vlastně opravdu splnila? Nic dobrého. Až na to, že jsem dostala zpět svůj náhrdelník.

Můj náhrdelník, který, jak jsem se poučila, zabil každého, kdo se ho dotknul. Výborně.

“podívejte,”řekla jsem kostelníkovi a přetáhla si řetízek dolů přes hlavu. Když jsem ucítila těžké žuchnutí přívěsku proti mému srdci, cítila jsem se o něco klidnější. Což bylo samo o sobě dost skličující.

“Nevadí. To je v pořádku. Chápu.”

Podíval se na mě ve světle lampy. “Myslíte slečno Olivierová? Protože já mám pocit, že jsem nebyl o nic úspěšnější v dotažení všeho do konce jak u vás, tak stejně tak i předtím u Johna.”

“No,”řekla jsem, “teď už víte, proč jsem nebyla nadšena z představy, že tam s ním strávím celou věčnost. Protože je nemožný.”

Kostelník vypadal zamyšleně.

“Nemožný,ano,“připustil po několika sekundách.

“Ale zajímavý. Stejně tak jako vy. A věčnost je dlouhý čas. Takže pokud ji budete muset strávit s někým, shledávám,že by to mohlo být neuspokojivé, trávit ji s někým nemožným…ale zajímavým.”

20. kapitola

Jak holubi, jež roztoužení žene,

že k hnízdu svému, ač jim vichr brání,

slétají na peruti rozpřažené.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv V.

“Zlato, stavili se tu za tebou nějací chlapci. Měli s sebou dřevo.”

To byla první věc, kterou mi máma řekla, když jsem se konečně dostala domů. Chvíli mi trvalo, než jsem přišla na to, o čem to mluví. Pak jsem si uvědomila, co se stalo.

“Promiň mami,”řekla jsem hned poté, co ze mě opadl vztek na Setha Rectora natolik, že jsem mohla zase mluvit. “Neřekla jsem jim, že smí. Řekla jsem jim, že se musím nejprve zeptat, jestli to vůbec jde.”

“To říkali.” Máma byla v naší nové kuchyni která, myslím si, už nebyla až tak nová a vařila těstoviny. “Říkali ale, že se tě nemohli dovolat. Vzhledem k tomu, že byl tvůj telefon v batohu v garáži kde jsem ho pak našla, když jsem se ti taky snažila dovolat a odkud jsem nakonec slyšela ho zvonit hádám, že to byl asi ten důvod proč.”

Trhla jsem sebou. Nemohla jsem uvěřit, že jsem to úplně pustila z hlavy. Vlastně jsem mohla.Není divu, že se kolem mě točilo tolik babiččiných úvah.

“Mami,” řekla jsem. “Moc se ti omlouvám. Ale oni sem neměli jen tak -.”

“Miláčku, to je v pořádku,” řekla a přisunula ke mně misku hned jak jsem se posadila k pultu. “Vysvětlili mi, že je to pro Noc Rakví, tak jsem řekla, že je to v pořádku a nechala je jít dál. Vypadali velmi mile. I když mě oslovovali madame.”

Máma předstírala zamračení, zatímco si sedala vedle mě s vlastní miskou těstovin. Nenáviděla, když jí někdo říkal madam. Říkala, že se pak cítí stará a uvažovala, proč jí říkali madam.

Nezdálo se, že by měla něco proti Sethovi a jeho přátelům a ani mi nedala svou obvyklou přednášku kvůli mému zapomenutému telefonu.

Zjistila jsem proč, když jsem si všimla, že její pohled padl na řetízek kolem mého krku.

“Aha,” řekla. “Ty ho nosíš. To je komické. Přísahala bych, že dneska v kanceláři Nových Cest, ten hrozný stařík ze hřbitova -.“udělala obličej a napila se ze své sklenky vína, kterou si nalila. “Víš co? Na tom nezáleží. Možná bych potřebovala dioptrické brýle. Každopádně, předpokládám, že by bylo lepší, nechat to být. Že ano?”

Co jsem mohla říct? Měla jsem v úmyslu Sethovi a jeho přátelům říct, že bohužel, ale máma řekla, že ne. Je mi to tak líto, škoda.

Jak mohli vědět, že mám tohle v úmyslu udělat? Není divu, že je Alex tak strašně moc nenáviděl. Sprostí donašeči.

Nasadila jsem falešný úsměv na tvář a řekla,“Ne mami. Je to skvělé. Super, fakt. Přesně to, co jsem chtěla.”

No dobrá, řekla jsem sama sobě. Alespoň teď můžu zažít s fází jedna ve svém plánu: Ukrást Seleně telefon, najít v něm její usvědčující fota ( vypadala jako typ, který něco takového určitě má ) a pak ji vydírat, aby nechala Kaylu na pokoji.

“každopádně, nikdy bys neuhodla, co se stalo,”řekla máma. “Znáš toho chlápka, Tima, z programu Nových Cest? No, pozval mě ven.” Mrkla na mě.

“To je důvodem, proč mi zas až tak moc nevadí, že mi tví přátelé říkají madame. Myslím, že tvá stará máma na to pořád má.”

“Mami,”řekla jsem snižujíc lžíci. “Já tu jím.”

“Neboj,”řekla s úsměvem. “Vím, jak se při tom cítíš. Proto jsem mu řekla, že jsem momentálně příliš zaneprázdněna na jakékoliv rande. Ale i tak to bylo moc hezké. Pozval mě na párty na lodi, na příští víkend.Musíš uznat, že je Tim moc roztomilý.”

“Stále ještě jím,”řekla jsem. “A nepřiznám nic, kromě toho, kdo z vás, jestli Ty a nebo táta mě zabijete dřív. Tím myslím, napořád.”

Chtěla jsem jí říct o tom, že její místo narození je položeno nad podsvětím což mi skutečně nepřijde, že by pro ni mělo být velkým překvapením, když vezmu v úvahu všechny věci kolem.

Ale nechtěla jsem ji připravit o její dobrou náladu, zvláště když udělala večeři a byla tak milá s tím dřevem, třebaže to nebylo přesně to, co jsem chtěla.

Máma se smála a popíjela jedno ze svých vín. “Takže to beru, jako že máme štěstí, že jsme byly vybrány k tomu, že u nás bude postavena rakev maturitního ročníku,” řekla, taktně měníc téma. “Jak se ti to podařilo,hned první den? Když nejsi ani ve sportovním týmu?”

“Bydlíme v oplocené čtvrti s hlídaným vjezdem,” odpověděla jsem mrzutě a nabodla kousek brokolice, kterou jsem našla skrytou v těstovinách. “Nikdo se sem nemůže zajet podívat co děláme, pokud bydlíme tady.”

“Aha,” uvědomila si máma. “Dostali rozum. Vždy používali ke stavění něčí hrobku na hřbitově pro tuto příležitost.”

“Jo,” řekla jsem a trochu mě zamrazilo. “No, hřbitov už použít nemohou, protože to tam hlídá policie.”

Což by vysvětlovalo, proč, když jsem přijala kostelníkovu nabídku odvozu domů déšť do té doby polevil, ale ne natolik, aby mě lákalo jet raději skrz něj, než na sedačce jeho teplého a suchého minivanu narazili jsme na Jade, mou poradkyni z Nových Cest, křižující kolem hřbitova v cyklistických šortkách a plastovém ponču do deště s nápisem IHPD.

“Co tu proboha děláte?” zeptal se jí pan Smith skrze okno, které otevřel, když nás míjela.

“Neříkejte mi, že nezrušili hlídku ani v noci jako je tahle. Copak jim nikdo neřekl, že se blíží hurikán?”

Jade si sundala kapucu a zazubila se na nás. “je to jen sledování, ne varování,”řekla, s odkazem na hurikán. Pak namířila světlo ze svého kola do auta. “To jsi ty Pierce? Co tu děláš ve společnosti pana Smitha?”

“Hm,”řekla jsem trochu na rozpacích, že jsem si vybrala minován místo svého kola, když Jade déšť evidentně nevadil. Byla jsem asi jediná, kdo nosí náhrdelník, který dokáže zahánět démony a bojí se nějakého mrholení. A stejně tak jsem neměla ponětí, co jí odpovědět na to, co dělám v minivanu pana Smitha.

Odpověděl za mě.

“Viděl jsem ji, jak jede v tom lijáku,” řekl. “Tak jsem se slitoval. A beru ji domů. Jste si jista, že nemohu udělat to samé pro vás? Její kolo je stále ještě uzamčeno před bránou, takže je tu dostatek místa, aby to vaše bylo tady vzadu, pokud se rozhodnete pro. Což vám vřele doporučuji.”

“Kdepak,” řekla Jade a nasadila si znova kapucu, když kolem projelo další auto a stříkalo vodu všude kolem, jeho vysoké nosníky osvětlujíc strany v okolí krypty,která se objevila za vysokým, černým, špičatým, kovovým plotem. “Děláte si legraci? Je to můj život být tady venku a hlídkovat s IHPD. Dali mi vysílačku a všecko.” Vyhrnula pláštěnku a odhalila tak na svém boku obousměrnou vysílačku.

“Chceme se ujistit, že už vám tu žádný padouch nezničí bránu pane S. A pokud ano, mám na něj pepřový sprej, nebojte.”

Naklonila jsem se ve své sedačce dopředu. Tohle bylo směšné.

Jade jezdila na kole kolem hřbitova, v noci, v dešti, kvůli něčemu co udělal John? Chystala se tu moknout kvůli ničemu.

Nemluvě o tom, že Johnova slova z minulé noci mi stále zněla v uších:

Není to tu pro Tebe bezpečné.

“Opravdu si nemyslím,že -.“začala jsem, ale pan Smith mě přerušil.

“To je v pořádku Jade,” řekl.“Jsi tu ty a strážníci Rodriguez a Poling dnes večer?”

“Do jedné v noci,”řekla vesele.

“Jezdí kolem v hlídkovém voze.” Udělala na mě obličej. “Jako malé děti, hezky v pohodlí a teple.”

Nesmála jsem se. “Opravdu,”řekla jsem znova. “Myslím, že můžeš -.”

“Nemyslím si, že tu dnes uvidíte nějakou akci, vždyť prší,” přerušil mě zase kostelník. “Ale strážníci mají klíče od mé kanceláře, kdybyste potřebovala cokoliv a policejní šéf má samozřejmě mé číslo domů. Příjemnou zábavu. A buďte opatrná.”

Usmála se, pozdravila a pak odjela. Podívala jsem se dozadu za nás, zatímco pan Smith praštil do ovladače,aby zavřel okýnko.

“Proč jste ji nedostal do auta?” dožadovala jsem se. “To je úplně šílený jezdit tady dokola na kole v tomhle počasí -.”

“Pravděpodobně nejbezpečnější noční směna, jakou si mohla vytáhnout,” řekl. “S tímhle hloupým programem co tahle škola má. Párování učitelů s policií. To je nesmysl. Nic, co vás děti dnes ve škole učí mi nedává smysl.”

“Ona není učitelka,”řekla jsem a stále ještě pozorovala její vzdalující se zadní světla na kole.” Je poradce. A je fakt milá. Tohle je taková hloupost.”

“Na tom nezáleží. Stejně nikdo nepůjde ven v noci jako je tato. A co jste tím myslela, dostat ji do auta? Jste zvláštní dívka. Jak přesně byste chtěla donutit ženu jako je tato, udělat cokoliv? Viděla jste ji. Je to pro ni legrace. Bude v naprostém bezpečí, stejně tak jako jste byla vy, pokaždé, když jste projížděla na kole skrz hřbitov. Nic zlého se jí nestane. John na to dohlédne.”

“John mi řekl, že hřbitov není bezpečný,” vysvětlila jsem mu. “Řekl mi to minulou noc. Řekl mi, ať už se tam nikdy nevracím. Řekl, že pokud to udělám, umřu a tentokrát navždy. Pak vykopl tu bránu.”

Pan Smith se zasmál. “To zní jako John. Bylo to před a nebo poté, co zahodil ten náhrdelník?”

“To není legrační,”řekla jsem s úšklebkem. “Proč by říkal, že to tu není bezpečné, kdyby to tak nemyslel?”

“Myslel tím, že to tam není bezpečné pro vás,” řekl kostelník. “Protože jste pro něj byla příliš otravná, že cítil, že by vás nejraději zabil. Ale nemyslel to doslova. V podstatě přeháněl. John by nikdy nezabil ženu to vím a kdyby s tím měl začínat teď, předpokládám, že by zabil spíš vás než vaší poradkyni. Panebože, to vás v těch školách dneska už vůbec nic neučí? Už jste kdy slyšela něco o nadsázce? Velmi bych vám doporučoval podívat se na toto slovo pokud máte v úmyslu pokračovat ve vztahu s mrtvým bohem.”

Pak jsem to vzdala. Zvláště poté, co jsem umyla nádobí a vlažně se pokoušela o to udělat si domácí úkol aspoň jsem na pohled dělala, že se snažím pak jsem v jedenáct zapnula zprávy o počasí,abych viděla, že Isla Huesos je uvnitř mrtvého centra třídenního kuželu nejistoty. Prognostici stále hlásili sledování situace, takže žádné evakuace zatím nebyly hlášeny, ale úřady povzbuzovaly ty, co žili v níže položených nebo záplavových oblastech, aby udělali nezbytná opatření. A vzhledem k tomu, že mosty spojující Isla Huesos s pevninou budou uzavřeny jakmile vítr dosáhne rychlosti sedmdesáti kilometrů za hodinu, tak ti, kteří si přejí se přesunout jinam, by tak měli učinit co nejdříve, zvláště proto, že byl zpřístupněn pouze jeden úkryt a to ten v Key Largo.

“Mami,” řekla jsem nervózně. “Vidíš to?”

“Neměli bychom se evakuovat nebo tak něco?”

Máma pracovala na svém laptopu.

“Ach miláčku,”řekla roztržitě. “Je to jen sledování. A zasáhne to nejprve Kubu. Tyto bouře se vždy přes Kubu utiší. Ani zatím nezrušili školu na zítra. Dokud nezruší školu, je to o ničem. V tom mi věř. Takže doufám, že sis opravdu udělala domácí úkol.” usmála se na mě “Protože nemáš šanci se z toho dostat.”

Vypnula jsem televizi a cítila se sklesle. Tedy ne, že bych doufala, že přijde hurikán a zničí mi školu. Jen mrňata by si mohla něco takového přát.

Když jsem ale rozsvítila světla v garáži, abych si nejdříve vzala svůj školní batoh a viděla ty čtyřikrátosmičky, které tu nechal Seth opřené o zahradní nábytek, který tu strýc tak úhledně naskládal, přemýšlela jsem, jak podám tuto novinu Alexovi, že jsem ve výboru Noci Rakví s lidmi, které on tak nenávidí.

A tohle všechno mě dostalo. Už toho bylo moc. Všeho. Budu mít tyhle lidi v mém domě, stavět s nimi rakev, která má co do činění s někým, kdo je nejspíš vládcem tohoto podsvětí, o kterém tady nikdo neví, že existuje a je přímo pod ostrovem, na kterém žijí celý život…

Pokud přijde hurikán a všechny nás smete, nebudu už aspoň muset nic řešit.

Věděla jsem ale, že tohle není zrovna způsob, jak se vyrovnat se všemi svými problémy. A ani to, že bych zavolala tátovi a řekla mu, že jsem se rozhodla přijmout jeho nabídku a začít se stravovat ve škole.

Nemohla jsem se totiž zbavit dojmu, že nabídka školy ve Švýcarsku zní najednou velice lákavě. Mámě by to zlomilo srdce, ale přenesla by se přes to, kdybych jí vysvětlila, že pak budu mít větší šanci se dostat na slušnou vysokou.

Určitě to bude lepší, jak kdybych jí řekla pravdu…že se potřebuji dostat pryč z tohoto bláznivého místa, kam mě přivedla, což je zcela náhodou na vrcholu místa, na které se snažím od své smrti dennodenně zapomenout.

Dokonce jsem došla až tak daleko, že jsem, zatímco jsem seděla v garáži, vytočila tátovo číslo po pečlivém zavření dveří, aby mě nemohla zaslechnout máma.

“Co?” zařval táta, který to zvedl jako obvykle hned po prvním zazvonění, tak jako vždycky, když jsem zavolala.

Řekla bych, že byl na obchodní večeři. Slyšela jsem v pozadí šum konverzace a cinkot příborů. Táta nikdy nejedl doma. Proč by měl, když se vždy našel klient, ochotný vzít jej na jídlo do jedné z nejlepších restaurací na Manhattanu?

“Tati,”řekla jsem. “Volám ve špatný čas?”

“Nikdy,” řekl. “jsem na místě, kde jsme spolu byli, jestli si pamatuješ, jak je tam ta skleněná stěna z vinných lahví, která, jak jsi říkala by se mohla otáčet kolem dokola, aby sis mohla jen ukázat si a objednat?” Najednou se táta rozzuřil. “Neuskutečnili tvůj návrh! Stojany se stále ještě neotáčí!”

“Jsou to hlupáci,”řekla jsem. “Tati, potřebuju tvojí pomoc. Musím se odsud dostat.”

Zněl přesně tak potěšeně, jako jsem si myslela, že bude. Slyšela jsem zapraskání.

“Letadlo,”říkal někomu. “Isla Huesos. Zítra.”

“Je to jen že,”řekla jsem,“něco se tu děje. Máma se má skvěle,víš -.”

“Chodí s někým?” zeptal se až příliš náhodně.

“Hm,”řekla jsem. “Co? Ne, samozřejmě, že ne.”

“Co?” zařval najednou táta. “Ne, řekl jsem ročník 2005, Chateau La Mission Haut Orion. Ne ročník 2008. Kdybych chtěl ročník 2008, požádal bych o něj. Snažíte se mě zabít lidi?”

Podívala jsem se dolů, na diamant, visící na konci zlatého řetízku. Měl zpět svou stálou původní barvu, světle šedá na okrajích s půlnoční modří uvnitř.

Co to dělám?

Uvědomila jsem si, že nemůžu odejít. Ne teď. Teď odejít by bylo stejně tak dobré jako bych si vlezla zpět do své skleněné rakve.

“Tati,”řekla jsem, mnouc si čelo.“To je jedno. Já -.”

Táta se vrátil k telefonování se mnou. “Teď mi tu povídají, že se tam k vám blíží jakýsi druh hurikánu. Věděla jsi to? Říkal jsem tvé matce, aby se nevracela do té díry odříznuté od světa.”

Díra. Tati, ty nemáš ani tušení.

“To je v pohodě, tati,”řekla jsem. “Rozmyslela jsem si to. Chci tady zůstat.”

“Pierce,”řekl táta.“To je v pořádku. Můžu se tam letadlem dostat. Jen je teď zavřené komerční letiště. Vše, co musí pilot udělat, je přistát na námořní základně a pak už můžu stáhnout svého přítele, aby tebe a mámu tam odsud vyzvednul.”

“Podívej tati,”řekla jsem.“To je v pořádku. Jen jsem měla slabou chvilku. Musím jít. Máma mě volá. Zapomeň, že jsme vedli tento rozhovor. Promluvím si s tebou v náš obvyklý čas v neděli.” Zavěsila jsem.

Máma šla spát hned po zprávách, tak jako vždycky. Osprchovala jsem se a umyla si vlasy a pak na sebe hodila staré tílko a jedny z šortek na spaní. Do té doby ten vedlejší proud nebo co to bylo, odumřel. Ustal déšť. Pokukovala jsem skrze záclony svého ložnicového okna, obloha byla opět jasná a začaly svítit hvězdy.

Mámina světla, šetrná k životnímu prostředí, která zahradní architekt v naší zahradě strategicky zasadil do spodní části několika palem královských a nasvítil jimi protější kmeny stromů i když si moje máma dělala starosti se “světelným znečištěním” a bála se, aby světla neuváděla ve zmatek stěhovavé ptáky. Zahradní architekt se na ni podíval a řekl,“Madam, myslím, že ptáci budou v pořádku. A tyto nízkowattové žárovky vám zaručí, že uvidíte, pokud by se tu vyskytli nějací slídilové aniž byste musela použít vysokoenergetická bezpečnostní světla.”

Zafixovala jsem si slovo slídilové.

“Vezmeme si je,”řekla jsem pevně.

Dívala jsem se ven na dvůr a viděla, že máma nechala rozsvícená světla u bazénu. Teď z tyrkysově modré plochy stoupala pára z vlhkosti, kterou tu zanechala bouře.

Uprostřed bazénu plavalo něco malého a černého. Tělo. Nejen plovoucí. Bojující. Ať už to bylo cokoliv a bylo to malé mělo to nohy.

Odstrkovalo se to v zoufalé snaze dostat se ke schodům a zachránit se tak před utopením. Jenže samo se to zachránit nemohlo. Protože, i když by to dosáhlo schodů, nebylo by to schopno vytáhnout samo sebe na první schod. Bylo to příliš malé. To by poznal každý.

Nechala jsem záclonu spadnout zpět.

Proč já? To bylo jediné, co jsem mohla říci. Jen…proč. Já.

S povzdechem jsem opustila svůj pokoj a procházela temnotou ve druhém patře haly. Otevřenými dveřmi do mámina pokoje bylo slyšet její jemné oddychování. Dokázala usnout tak rychle a spát tak tvrdě, jako žádný jiný člověk, z těch, co jsem kdy poznala.

Když jsem dorazila k francouzským dveřím do dvora, zadala jsem nejprve bezpečnostní kód a pak je otevřela.

Vyjít ven bylo jako vlézt do polévky.

Přesně tak tam bylo vlhko.

Všude kolem kvákaly žáby. Cikády řvaly. Kdesi za dvanácti stopou Španělskou zdí porostlou bougainvillií šelestila kočka nebo možná, stromová krysa. Všechno jsem to ignorovala a šla naboso dolů po kamenné cestě k bazénu, zaměřená na své poslání. Cihlová cesta byla stále ještě mokrá od bouřky a pokrytá hlemýždi. Lampy, zasazené ve spodních částech palem královských vydávaly dostatek světla na to, abych na šneky viděla a nešlapala po nich.

Máma nejenže nechala rozsvícená světla u bazénu ,ale nechala zapnutý i vodopád. Voda stékala po kaskádovitě modrozelené stěně na druhé straně bazénu. Došla jsem k malému domku, kde jsme nechávali čluny a čistící prostředky a otevřela dveře. Viděla jsem, že zvíře bojující ve vodě je sytě zelený gekon. Nyní byl v nebezpečí, že ho nasaje filtr.

“Vydrž,” řekla jsem mu, vytáhla jednu z dlouhých tyčí se síťkou na konci, kterou používal chlápek od bazénů na vytahovaní smetí. “Mám tě.”

O pár vteřin později jsem gekona vzala a vypustila jej ze síťky na list ibišku. Jen tam tak seděl, nejprve, zcela ochromen. Pak to vypadalo, že si uvědomil, že neumře a uskočil pryč.

Vypadalo to, že se potlesk ozval odnikud. Byla jsem tak překvapená, že jsem dlouhou, stříbrnou tyč upustila do bazénu. Vystříkla vodu kolem a potopila se ke dnu.

“Ty sis,”řekl John a vystoupil za stínů, tleskajíc mi,“tentokrát ani nerozbila hlavu.”

21. kapitola

A nemohou se dočkat převezení,

neb spravedlnost Boží tak je žene,

že jejich strach se v touhu vřelou mění.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

“Vážně.” Přitiskla jsem si ruku na srdce. Bušilo tak silně, že jsem myslela, že budu mít zástavu srdce. “S tímhle budeš muset přestat.”

“Je mi to líto,”řekl a dal si ruce podél těla.

Stál napříč přes jasně modrou vodu, tak vysoký a strašidelný jako vždycky, oblečen v černé jako vždycky, což pravděpodobně vysvětlovalo to, že jsem ho ve stínech neviděla.

Něco na něm ale bylo jiné. Nejprve jsem si myslela, že to jsou jeho oči. Možná, že se v nich odráželo modré světlo z bazénu, protože to vypadalo, že září stejně jasně jako on.

Pak jsem si ale uvědomila, že to bylo něco úplně jiného.

A jak jsem si to uvědomila, zalapala jsem po dechu.

“Počkej,”řekla jsem a udělala pár váhavých kroků po okraji bazénu, abych se k němu dostala blíž a viděla lépe jeho výraz. “Řekl jsi právě to, co si myslím,že jsi řekl?”

Zůstal tam, kde byl. Vy padal obezřetně, stejně tak jako ten gekon, když jsem ho vyložila na listu ibišku…jako Co se děje? Je to nějaká past?

“Co?” řekl na obranu.

“Ty,”řekla jsem nevěřícně. Když jsem k němu dorazila nehnul ani brvou po tu dobu co jsem našlapovala naboso kolem okraje bazénu až k němu, dokud jsem nestála pouhou stopu od něj kde jsem to mohla spatřit vyryté v jeho tváři ve světle upravených světel a ve zvlněném odrazu ve vodě, který plaval v bazénu. “Právě jsi řekl, že je ti to líto.”

Celý nesvůj se posunul. Stejně tak jeho pohled. Díval se do bazénu místo mého obličeje.

“Jen jsem se omluvil,”řekl odměřeně,” za to, že jsem Tě znepokojil. Potlesk byl pro Tebe komplimentem za to, jak jsi se zlepšila ve svých záchranářských technikách od minula kdy -.”

“Ne,”řekla jsem a zvedla ruku, dlaní ven.“Zastav. Jen zastav. Musíme si promluvit. Opravdu promluvit. Slibuji, že Tě nebudu nazývat žádnými jmény, pokud Ty mi slíbíš, že se nepokusíš kohokoliv zabít.”

Přesunul pohled zpátky ke mně. V té chvíli jsem četla bezpočet emocí v jeho očích zlost, hanbu, zmatek, i bolest mezi nimi předtím, než jeho pohled padl na můj náhrdelník.

“Ty ho nosíš,”řekl mi hlasem, který jsem ho ještě nikdy neslyšela použít.

“Ano,”řekla jsem. Mé srdce stále ještě nepřestalo hlasitě bušit. A způsob, jakým se na mě díval mi zrovna moc nepomáhal.

“Viděl jsem, že ho Richard dnes ráno našel,” řekl. “A viděl jsem Tě večer jít do jeho kanceláře.”

Takže tam byl. To jsem měla vědět. Bez ohledu na to, jak strašné bylo počasí.

Tehdy jsem si uvědomila, co bylo to, co bylo v jeho hlase…to, co jsem nikdy předtím neslyšela.

Strach. On se bál. Možná strach z toho, co mi mohl Richard Smith říct.

“Ano,”řekla jsem znova. “Podívej -.“rozhlédla jsem se kolem.

I když dal strýček Chris všechen venkovní nábytek do garáže, bylo to jediné místo, kde už nekompromisní teplo vysušilo část dlaždic na okraji bazénu.

“Pojď sem,”řekla jsem a natáhla se pro jeho ruku.

Udělal krok zpátky nepřímo, jen trhl prsty, jako by mi nechtěl dovolit se ho dotknout.

Zatím.

“To je v pořádku,”řekla jsem a doufala, že uklidňujícím hlasem. Byl opravdu jak ten gekon nebyl si jist tím, co všechno mu my lidé můžeme udělat.“Jen si chci sednou někam, kde je sucho. To se mi líbí, pamatuješ? Být v suchu.”

Nemyslím si, že ten vtip pochopil. I nadále mě podezřívavě sledoval, poté co jsem ho chytla za ruku a táhla k místu, kam jsem si chtěla sednou…a i když jsem mu pak pustila ruku a sedla si na okraj bazénu, ponořila obě nohy do studené vody, jen tam tak chvíli stál a díval se na mě jako by nemohl pochopit, co se to právě děje.

Rozhodla jsem se ho ignorovat. Naučila jsem se tak jednat s divokými tvory, když jsem byla ve skupině, která dobrovolně zachraňovala zvířata. A fungovalo to. Opravdu, nechte je, aby oni sami přišli na to, že nejste žádná hrozba a že se o ně vůbec nezajímáte.

Pak, případně, pokud jste měli obrovské štěstí, tak k vám přijdou sama.

A po chvíli to udělal i John, sednul si vedle mě se zkříženýma nohama…ale vypadal, že je připraven se zvednout při sebemenším náznaku nebezpečí. Což bylo docela ironické s ohledem na to, že byl mrtvým Bohem.

Ani jsem nepřemýšlela o tom, že bych mu navrhla, aby si sundal boty. Mohl by tak třeba nastat konec světa nebo tak něco.

Někde ve dvoře, cikáda, která měla přestávku, začala znovu. Naštěstí byl zvuk dopadající vody natolik silný, že to utopil stejně tak jako kvákání žab.

“Co říkal Richard?“zeptal se nakonec poté, co jsme tam chvíli seděli v naprostém tichu. Vypadal ohromeně, což bylo, myslím si, pochopitelné. Nekřičela jsem, ani ho nenazývala různými jmény a ani na něj nic neházela tak, jak to bylo napoprvé v našem vztahu. Musel se divit, co mi tak mohl kostelním možná říct, že se tak změnil můj postoj k němu.

“No,”řekla jsem pomalu. Já sama nemohla uvěřit, že se něco takového vůbec děje. A nebyla jsem si docela jistá tím, jak se to děje. Kdyby mi někdo o hodinu dříve řekl, že se tohle bude dít, nevěřila bych mu.

Ale teď to, tak nějak, vypadalo přirozeně.

Byl laskavý. To mi řekl Richard.

No, byl to názor jen jednoho člověka.

“Řekl mi, že tento náhrdelník zabil tisíce lidí,”řekla jsem.

John se okamžitě napjal jako by se chystal vstát a odejít a nebo, možná, mě hodit do bazénu.

“Hej,” řekla jsem stále ještě uklidňujícím hlasem, jak jsem doufala, natáhla se a položila mu ruku na koleno.

“Ptal ses mě co říkal. Tak Ti jen odpovídám.”

Vypadalo to, že ruka funguje. Cítila jsem, jak z něj vyprchává napětí.

“To nebylo náhrdelníkem,”řekl a zamračil se.“Myslíš, že bych Ti dal něco, co zabíjí lidi? Proč bych to dělal? Fúrie to udělaly proto, že byly naštvané, že kámen používá osoba, které není určen.”

“A to je kdo?“zeptala jsem se.

John se zamračil ještě víc. “Víš velice dobře, kdo je to. Richard říkal, že Ti to řekl. Flirtuješ snad se mnou?”

“Samozřejmě, že ne,”řekla jsem a byla ráda, že nemůže ve světlech od bazénu říct, že se červenám. “Jen se snažím držet jasných faktů. Pan Smith toho řekl strašně moc o Fúriích.”

Zamračil se. “Richard je posedlý Fúriemi.”

“No,”řekla jsem, “zdá se, že jsou dost hrozné. Říkal, že jsou to duchové mrtvých, kteří jsou nespokojeni s tím, kam se dostali.”

Zamračil se ještě víc, ale na bazén, ne na mě.

“A Ty jsi mi řekl,”řekla jsem,” že jsou to ty, které trestají lidi, co poruší daná pravidla v Tvém světě. Kvůli tomu máš tohle?” Obkreslila jsem jizvu na jedné z jeho rukou, která ležela blízko té mé.

Tentokrát už rukou pryč netrhnul. Třebaže jeho pohled opustil vodní hladinu a zaměřil se na mé prsty.

“Ano,”řekl tiše.

“A teď jsou Fúrie po mě.”řekla jsem.

Teď se, konečně, jeho jasně stříbrný pohled plně obrátil k mé tváři.

“Žádné Fúrie po Tobě nejdou,”řekl mi. Vypadal opravdu zmaten. “Proč by měly?”

“No,”řekla jsem. Protože jsi si mě vybral, chtěla jsem říct. Jako si Hádes vybral Persefonu. Rozhodla jsem se pro bezpečnou hru, v případě, že by mě zase hodlal obvinit z flirtování a rozhodla se nakonec říct,“Protože jsi mi dal náhrdelník.”

“A Ty jsi mi hodila do tváře šálek čaje,“připomněl mi suše. “Pak jsi odešla. Jsem si docela jistý a i Fúrie, že ta zpráva byla hlasitá a jasná. Pravděpodobně stěží půjdou po někom, kdo mě nenávidí právě tak jako ony. Ve skutečnosti Tě teď Fúrie mají za jednu z nejbližších spojenců.”

Sundala jsem svou ruku z jeho jako píchnutá…třebaže většina z toho, co říkal byla pravda. No, ta část s čajem, určitě.

“Řekla jsem Ti, že jsem to udělala jen proto, že jsem se bála.” Řekla jsem. “Nejsem Fúrie. Ačkoli si nemyslím, že by mohlo ublížit mít sám sebe pod kontrolou trochu častěji než sám docela zničíš. ” Když na mě jen nechápavě zíral, vysvětlila jsem mu to,“Mohl bys být trošku vlídnější na lidi, kteří dorazí do tvého světa a taky nemůžeš pořád chodit okolo a snažit se zabít nevinné lidi kolem jako toho klenotníka, co jsi málem zabil.”

Rozhořčeně se na mě podíval. “Nebyl nevinný. Byl osel. Nikdy se Tě neměl dotknout. Zasloužil si všechno to, co dostal.”

Zvedla jsem oči ke hvězdám, které studeně a jasně zářily nad námi, teď ,když zmizeli všechny mraky.

Vzhledem k tomu, ze byl Isla Huesos tak malý a tak daleko od kontinentu a velkých měst , viděla jsem mnohem více hvězd tady na dvorku než jsem kdy byla schopna vidět na dvoře ve Westportu. Někdy jsem dokonce zahlédla i mléčnou dráhu.

“Johne,”řekla jsem a bojovala s trpělivostí. “Pan Smith mi vyprávěl, že Fúrie mohou ovládat kohokoliv jen chtějí, pokud má je dostatečně slabý charakter.”

“Mohou,”řekl John a znělo to dost skepticky. Ale téměř nikdy to nedělají, pokud by to zrovna nebylo trestem pro mě. Takže stále ještě nerozumím tomu, proč by si pro Tebe měli přijít, když jsi dala tak jasně najevo, že se mnou nechceš nic mít.”

Odpoutala jsem pohled od hvězd a podívala se na něj. Vypadal tak frustrovaně.

“Proč jinak myslíš, že by se ten stařík tak zajímal o náhrdelník?” zeptala jsem se. “Kdyby nebyl Fúrií?”

“Možná proto, že to byl klenotník?” podotknul.

Zabořila jsem obličej do dlaní. Jak bych se kdy k němu mohla dostat blíž?

“A co můj učitel,pan Miller?” zeptala jsem se skrze prsty.“Snažíš se mi říct, že nebyl Fúrií?”

“Včera večer jsi se mi přiznala, že jsi sama sebe vystavila nebezpečí.”řekl John. Když jsem si sundala ruce, viděla jsem, že jeho výraz opět potemněl. “Dobrovolně jsi vstoupila dovnitř, abys ho chytila při činu. Nepřišel on za Tebou.”

Chtěla jsem ho opravit. Pan Miller za mnou chtěl přijít velmi moc, poté, co se stalo s mou nejlepší kamarádkou.

Ale on Hannah nezabil. Zabila se sama. I tak…

“To, co udělal Hannah nebylo správné,”řekla jsem.“Někdo ho musel zastavit.”

“Ve skutečnosti jsi ale nechtěla, aby umřel,” řekl. V bleděmodrém nádechu od tančících světel v bazénu vypadal jeho výraz napůl vážný a napůl pobavený. “Víš jaká jsi, Pierce. Vyjdeš si o půlnoci z domova, abys zachránila ještěrku před smrtí.”

“Jak to víš?“zeptala jsem se udiveně.

“Pokud…“odmlčela jsem se, podívala se na něj, nakonec mi svitlo. “Počkej. To Ty jsi hodil tu ještěrku do bazénu. Věděl jsi, že až ji uvidím, přijdu ji zachránit a Ty si se mnou budeš moct popovídat. Je to tak?”

Ani si neobtěžoval to popírat. Místo toho se předklonil tak, až byl jeho obličej jen pár centimetrů od mého a odpověděl,“Pokud Ti Richard Smith o tom náhrdelníku řekl tolik hrozného, jako například, že zabil tisíce lidí a že Fúrie přijdou za každou dívkou, které jsem to dal, aby mi skrze ni ublížily čemuž zjevně věříš, protože proč by ses mě jinak ptala na všechny tyhle otázky proč ho tedy stále nosíš? Myslel jsem, že mě nenávidíš, protože jsem něco jako blázen.”

Můj puls se prudce zvýšil. Bylo to kvůli té otázce viděl skrze mě nebo jeho náhlou blízkostí?

“Ano,”řekla jsem a zvedala se, doufaje, že to vypadá rozhořčeně i když uvnitř jsem se třásla.

“Vlastně, právě se vracím zpátky dovnitř. A v budoucnu Johne, bych ocenila, kdybys zůstal na své straně ostrova a já zůstanu na své. A to i v případě, že se budeš pokoušet někoho zabít, lidi nebo ještěrky abys tak získal mou pozornost. Dobrou noc.”

Ale neudělala jsem víc jak jeden jediný krok, předtím než mě chytil za ruku. Další věc, jak jsem poznala bylo, že mě táhnul zpátky tak jak jsem ho předtím vzala za ruku já a táhla.

On se jen u toho neobtěžoval ani vstát. Jen si mě přitáhnul k sobě na klín.

Byla jsem tak překvapená, kde jsem se to ocitla, že jsem se mu jen v šoku dívala do tváře a snažila se najít smysl toho, co se právě stalo.

“Johne,“začala jsem.“Opravdu nemůžeš jen tak -.”

Pak jeho rty dopadly na mé. A to všechno zvuky vodopádu, kvákání žab a vřeštění cikád a světla svítící od palem a nad tím vším modře se odrážející osvětlená hladina bazénu bylo najednou pryč a bylo to jen o Johnovi a o tvrdosti jeho paží sevřených kolem mě a jeho dřevito-kouřové vůni a měkkosti jeho vlasů pod mými prsty a tom, jak jsem cítila tlouct jeho srdce proti tomu mému a faktu, kdy jsem nemohla uvěřit tomu, že se vůbec kdy něco takového stalo, a nemohla uvěřit, že se nikdy předtím nic takového nestalo, a nemohla uvěřit, že jsem mohla nedovolit, aby se něco takového nestalo už předtím a nechtěla jsem, aby to vůbec kdy skončilo…

“Počkej,”řekla jsem bez dechu a oddálila svá ústa od těch jeho. “Johne,počkej.“Musela jsem mu položit ruku na hruď a fyzicky ho tlačit zpátky. “Počkej chvilku.”

“Co?“jeho paže nechtěli ani na chvilku nade mnou ztratit kontrolu.“Co se děje?”

Co se děje? Všechno. Nic. Já nevím. Nedokážu přemýšlet. Cítím se jako by mléčná dráha vznášející se nad našimi hlavami byla nebeský džbán, který se náhle převrátil vylil slunce i s planetami do mého krku. Vypadalo to jako by mi hvězdy vystřelovaly z konečků prstů na rukou i nohou a z konečků mých vlasů.

“Tohle nemůžeme,”řekla jsem zatímco on líbal můj krk.

“Ale ano,”řekl s rozzářeným pohledem, jaký jsem u něj ještě nikdy neviděla. “Můžeme.”

“Ne,”řekla jsem. “Chci říct, že nemůžu.” Můj puls letěl tak rychle, že jsem měla pocit, že mi musí srdce vystřelit z hrudi , takovým způsobem, jako když jsem vyběhla všechny ty schody vedoucí od něj. Jen teď to tedy rozhodně nebyl adrenalinem. “Musím o tomhle přemýšlet.”

Zvedl hlavu a podíval se na mě.

“Dal jsem Ti dostatek času, abys o tom přemýšlela,”řekl.“Téměř dva roky. Po celou dobu jsi nosila ten náhrdelník. A stejně sis ho vzala zpátky, i když jsem Ti dával možnost být volná, poté,co jsem ho odhodil. Teď už víš, co to je a stejně ho nosíš. Ty víš, co to znamená Pierce.”

Uvědomila jsem si, co teď z jeho očí vyzařuje. Bylo to vítězství.

Není divu, že mé srdce tak rychle bilo. On byl oheň a já troud.

Byla jsem odsouzená k záhubě.

“To všechno znamená,“ujistila jsem ho, snažíc se vyviklat z jeho náruče, “že je docela možné, že asi nebudeš až tak velkým bláznem, jak jsem Tě jednou obvinila, že jsi.”

K mé úlevě mě pustil. Nevypadal, že by z toho byl šťastný, stejně tak jako když jsem ho donutila nechal pana Millera jít. Ale udělal to.

“To znamená, že Ti na mě záleží.”řekl.

“Záleží mi na všech,“odsekla jsem. “Ty sám jsi to několikrát říkal. Jsem velmi starostlivá osoba.”

“Kdy Tě zase uvidím?“zeptal se mě.

Měl mě prokouknutou, samozřejmě. Můj sarkasmus byl jen obranným mechanizmem, abych schovala jak neskutečně mě rozčiluje reakce mého těla na něj.

Ve skutečnosti vím, že nejsem schopna, držet se od hřbitova dál, tak moc jsem k němu přitahována. Ale říkala jsem si, že jen proto, že je mezi námi ještě nedokončená záležitost.

A fakt, že se neustále zdržoval v mé blízkosti a snažil se zabít lidi v mém okolí. Jak jsem mohla vědět, co se dozvím u Richarda Smitha v kanceláři? Nebo tohle…okamžitá chemická reakce ke které, jak to tak vypadá došlo v okamžiku, jak se naše rty setkaly? Má ústa stále ještě brněla.

Co to všechno znamenalo? Kam to mohlo dojít? Byl mrtvým Bohem. Já byla maturantkou na střední škole. Tohle nemohlo nikdy fungovat.

Nesdílel mé pesimistické názory.

“Zítra,”řekl a začal se zvedat. Vypadal jako by mě chtěl sníst pohledem. “Uvidíme se tu zítra. Za úsvitu.”

“Johne,”řekla jsem a zavrtěla hlavou. Všechno se to dělo příliš rychle. “Ne. Za svítání ne. To je doba, kdy normální lidi ještě spí. Plus, chodím do školy.”

“Pak za soumraku.” Stříbrné oči zaplály. “Sejdeme se tady za soumraku.”

“Johne, musíme si o tom rozumně promluvit. Včera v noci jsi mě varoval,”řekla jsem,“abych se nevracela na hřbitov. Že tam pro mě není bezpečno. Byla to jen nadsázka?” Dívala jsem se na to slovo. Znamenalo přehnaná tvrzení, která nemají býti brána doslova. “Nebo jsi to myslel vážně?”

Přistoupil ke mně, dal mi ruce kolem pasu, přitáhl si mě k sobě a znova mě políbil.

Bylo nemožné přemýšlet o hřbitově nebo Fúriích nebo o Noci Rakví, když mě líbal. Bylo nemožné uvěřit, že by se kdy mohlo stát něco špatného, když mě líbal. Jediné nač jsem dokázala myslet byl on.

Setrvával svými ústy na mých, ani majetnická a ani přeslazená…bylo to jako by jeho ústa prostě patřila na má.

A měl pravdu. Takhle to mělo být. Vždycky to tak bylo.

Nemohla jsem uvěřit, že jsem to nevěděla dřív. Možná jsem měla.

Možná, že právě tohle byl ten problém po celou tu dobu.

Když mě konečně pustil, měla jsem pocit, jako by se má kůže blýskala stejně jako voda v bazénu.

“Měla bys velmi, velmi rozhodně zůstat mimo hřbitov,”řekl mírně chraplavým hlasem. “To není nadsázka. Sejdeme se zítra večer tady, v sedm hodin. Nechci čekat ani o minutu déle. Kdekoliv bys byla poté, budu Tě tam hledat.” Podíval se dolů na mé pyžamo a trochu se zamračil. “Nos ty šaty, co jsi měla včera v noci, ty s těmi knoflíky.”

A pak byl najednou pryč.

22. kapitola

A jako špačci, když se začnou chlady,

se slétají a v hejně táhnou spolu,

tak také těchto bědných duchů řady…

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv V.

Toho rána jsem se neprobudila zrovna jako rybička.

“Máš dobrou náladu,”řekla máma, zatímco jsem si zalévala cereálie mlékem.

“Co?” zeptala jsem se roztržitě.

“Ty si broukáš,”řekla s úsměvem. “Vypadáš, jako bys měla dobrou náladu.”

“Mami,”řekla jsem.“Znáš toho chlapa Jima?”

Pozvedla obočí. “Ano?”

“Naprosto určitě bys měla na tu výstavu lodí jít s ním. Myslím, že to je pro Tebe to pravé.”

“Opravdu?”řekla a pobaveně se na mě podívala. “Copak způsobilo tuhle změnu názoru?”

“Oh,”řekla jsem.“Já nevím. Měla bys být šťastná.”

“No,”řekla máma. “Děkuji Ti, Pierce. To je od Tebe velkorysé, že mi dáváš souhlas k tomu, abych byla šťastná.” Vypadala zamyšleně. “Ačkoli, možná, že mu později zavolám. Přemýšlela jsem, že by se dětem z Nových Cest mohla líbit prohlídka mořských laboratoří. Víš, udělali jsme hodně velký pokrok v -.”

“Udělej to mami,”řekla jsem a pohladila ji po rameni. Nebyla jsem zas tak štěstím bez sebe, abych musela poslouchat, jaké pokroky mořská laboratoř udělala.

V autě, cestou do školy, už Alex tak pobaven mou dobrou náladou nebyl.

“Pořád ještě jsem na tebe naštvaný, za včerejšek,”řekl a zatroubil na kuře, které se nechtělo hnout z prostředku silnice. Po celém Isla Huesos byla spousta kuřat a kohoutů. Volně si pobíhali po celém ostrově. “To prostě není v pohodě. Seth a tihle kluci to jsou špatné zprávy. Nic o tom nevíš.”

“Vím.“Alex neměl ani ponětí, co jsem věděla.

Ale něco mi připomněl. Jak bych mohla vidět Johna, když bude celé to stupidní křídlo A stavět rakev v mém domě?

A co strýček Chris? Měl mi přijít dál lekci autoškoly, po škole.

No, dobře. Bylo mi to jedno. Všechno se to nějak vyřeší samo. Vždycky to tak bylo. Co na tom vlastně záleží? Poprvé po dlouhé době, co si pamatuju, jsem byla šťastná. Copak jsem si nezasloužila být šťastná? Určitě, myslela jsem si.

“Posloucháš mě?“dožadoval se Alex.

Vjížděli jsme na parkoviště u školy.

“Promiň,co?“zeptala jsem se ho.

“Ježíši,”řekl.“Co je to s tebou dneska ráno? Nevzala sis prášky?”

“Promiň Alexi,”řekla jsem. “Poslouchám tě. Jen…no, je tu něco, co bych ti asi měla říct. Ale nebude se ti to líbit.”

Zaparkoval a zatáhl ruční brzdu. “Přísahám Bohu Pierce,”řekl. “Jestli mi řekneš, že máš rande se Sethem Rectorem, vyhodím tě z tohohle auta.”

“Ne,”řekla jsem. “Co? Nebuď hloupý. Ale ti kluci se nějakým způsobem pozvali k nám domů a budou tam stavět rakev maturantů pro tento rok.”

Zíral na mě celou dlouho minutu.

Na pár sekund jsem se začal bát, myslela jsem, že ho ranila mrtvice nebo tak něco. Začínal valit oči.

“Podívej se Alexi,”řekla jsem rychle. “Neblázni. Jen jsem jim řekla, že budou moci, pokud máma řekne ano, protože sám jsi musel vidět, jak vypadala šťastná, když včera každý v kanceláři Nových Cest mluvil o Noci Rakví. A pak se jen objevili se dřevem ještě dřív, než jsem vůbec měla čas si s ní promluvit. Nechala je jít dál. Víš jak moc chce, abych tady zapadla. Klidně jim můžu říct, ať si to dřevo zase přijdou vzít, pokud tě to tak štve -.”

Ale to už vrtěl hlavou.

“Pierce,”řekl.“Pierce, Pierce,Pierce.”

“Co?“zeptala jsem se s úzkostí v hlase. “Nic mi, prosím, neříkej o tom, jak spálili garáž u toho kluka, kde se stavěla rakev naposledy, protože to už vím, Alexi. Vím, že jsem se do toho dostala sama, okej?” reflexivně jsem se dotkla svého náhrdelníku. “Bude to v pořádku.”

Mělo by to být víc než jen v pořádku. Alespoň jsem v tom doufala. Ale to jsem mu, samozřejmě, říct nemohla.

Stále ještě vrtěl hlavou. Už se ale i usmíval.

“Víš co?”řekl nakonec. “Máš pravdu.”

Zírala jsem na něj a nebyla si jistá, slyším-li správně.

“Co jsi říkal?”

“Máš pravdu.“pokrčil rameny. “Bude to v pořádku. Bude to skvělý, opravdu. Je to prostě dokonalý.” Natáhl pravou ruku. “Dej to sem. Jsi moje holka.”

Opatrně jsem se podívala na jeho ruku. Ale pak jsem mu podala svou a nechala ho dělat jakési složité věci s mými bezvládnými prsty.

“O čem to mluvíš?“zeptala jsem se, když jsme se vydali do školy s ostatním davem. “Co je prostě dokonalé? Myslela jsem, že na mě budeš naštvaný.”

“Prostě to tak je.”řekl. V podstatě si povyskočil. “Nedělej si s tím starosti,jo? Zapomeň i, žes mi to řekla. Všechno je v pohodě. Ahoj,”řekl klukovi, který ho přivítal s výkřikem,“Hej, Cabrero.”

“Ale…“má bublina štěstí ještě nebyla úplně rozbita. Ale už byla trošku pošpiněná. “Ale já to nechápu. Myslela jsem, že ty kluky nenávidíš?”

“To ano,”řekl. “Ale věc se má tak.“přehodil paži kolem mého krku.” Dokud budou u tebe doma, budu vždycky vědět, kde jsou. Protože ty mi dáš vždycky vědět, že tam jsou. Ne?”

“Samozřejmě,”řekla jsem.” Jestli chceš. Ale proč potřebuješ vědět, kde jsou?”

“S tím si nedělej starosti. Jak už jsem řekl.“Zazubil se na mě. Vypadal fakt šťastně. “Jsme v pohodě.”

“Ale neřekneš to,že?” Stále ještě jsem z toho všeho měla trochu špatný pocit. “Kde, ty-víš-co, je? Protože, myslím, že by se to špatně odrazilo na nás obou.”

“Ah, toho se bát nemusíš,” řekl a mrknul na mě. “Uvidíme se u oběda? Nepokaz to tentokrát. U stožáru, uprostřed Nádvoří. Opravdu už to nemůže být jednodušší, Pierce. Vůbec nechápu, jak se ti to včera podařilo zpackat.”

Jo. To ani já. Kromě toho, že jsem měla strach z toho bufetu tady.

Dneska jsem si nemyslela, že bych měla tento problém. Dnes jsem neviděla, že bych měla strach z čehokoliv.

Mé štěstí se vrátilo, proplula jsem první, druhou i třetí hodinou. Seděla jsem na čtvrté hodině což, jak se ukázalo, byla ekonomie, třída, kterou jsem měla společnou s Kaylou, která mě přivítala s úsměvem a “Ahoj, jak se máš? Takže ty a Alex už jste si to vyříkali,co? Viděla jsem ho na angličtině. Proč má tak dobrou náladu?” když se ozvalo klepání na dveře.

To mě vyrušilo z čmárání, kde jsem se zabývala výrobou dívky v raketové lodi ve tvaru rakve, jak střílí po lidech květiny. Pak učitelka vyvolala mé jméno.

“Propustka pro tebe.“Podala mi růžový proužek papíru s mým jménem. “Jsi očekávána v kanceláři.”

Kancelář Nových Cest. Všichni ve třídě začali bučet s vědomím, že jsem si nejspíš naběhla na DVŠ (dočasné vyloučení ze školy) nebo VŠT (ve školním trestu) nebo tak něco. I když jsem marně přemýšlela, co jsem mohla udělat. Pokud…

“Nechte toho,“vynadala jim učitelka nebyla jsem tam ani tak dlouho, abych si stihla zapamatovat její jméno.

“Vezmi si své věci, Pierce. Je před koncem hodiny. Pravděpodobně už nebudeš mít čas se pro ně vracet před obědem.”

Sebrala jsem své učebnice a batoh. Kayla na mě udělala tázavý obličej. Pokrčila jsem rameny. Neměla jsem ponětí, co by to mohlo být.

Až na to, že jsem to věděla. Jen jsem doufala, že můj strach není na mém obličeji vidět.

Co udělá John teď? A to jsem si myslela, že vše bude konečně lepší. Lepší? Myslela jsem, že to bylo dobré. A okej, možná jsem byla jen bláhová.

Možná, že holka ani ta NDE nemůže mít normální vztah s mrtvým Božstvem.

Ale proč má být potrestána za to, že to zkusila?

Protože, jak jsem se ke kanceláři blížila, viděla jsem, díky oknům, která tam byla, že je to ještě horší, než jsem si myslela. Horší než jak to naznačovalo bučení předtím ve třídě.

Byl tam náčelník od policie Santos, ještě s pár dalšími policisty. Ach Bože.

Rozběhla jsem se.

“Co,”řekla jsem, když jsem vtrhla do kanceláře. “Co se stalo?”

“No teda,”řekl policejní šéf. Sklopil šálek kávy, který popíjel. “Kdo to je?”

“Pierce Oliviera, šéfe.” Tim vypadal bledší než obvykle. Jeho košile s knoflíčky vypadala značně pomačkaně a vzadu ji měl celou vytaženou. “Je to jedna z hřbitov…”

“No dobře,”šéf policie ukázal na kancelář.

“Následujte mě,mladá dámo.”

Co se děje? Chce mě vidět policejní šéf? Budu, po tom všem, obviněna z rozbití té brány?

“Mám zavolat své matce?“zeptala jsem se, zůstávajíc tam, kde jsem byla.

“Nevím,”řekl policejní šéf Santos, tázavě zvednuv své huňaté, šedé obočí.“Máte?”

“Ne Pierce.”řekl Tim. Vypadal vyčerpaně. “Nemusíš. To je v pořádku. Policie se tě chce jen zeptat na pár otázek.”

Kdyby to byl kdokoliv jiný než osoba, které jsem včera svěřila svůj telefon a dnes ráno na to zapomněla. Zase jsem si ale zapomněla vzít telefon do školy, jak jsem zjistila chvilku předtím, zatímco jsem byla na svém šťastném, malém obláčku lásky a asi jsem měla trvat na tom, ve stylu Zacha Oliviery, že potřebuji právníka.

Ale protože to byl Tim, mámin budoucí možnápřítel, pokrčila jsem rameny a následovala policejního šéfa do kanceláře, která byla plná kartónových krabic s letáky Nových Cest: Nové Cesty k Novému Já!

Policistka, sedící za konferenčním stolkem uvnitř kanceláře, něco si zapisujíc do notesu. Vzhlédla, když jsme vstoupili. Ani se neusmála.

“Ještě jednou, jak se jmenuješ?” zeptal se mě policejní šéf Santos, zatímco jsem ho následovala. “Pierce, co?”

“Oliviera,“odpověděl místo mě Tim. Přišel po nás. Držel, jak jsem si všimla, mou složku. V uplynulém roce a půl jsem se stala expertem na čtení mého jména vzhůru nohama.

“Aha.” Policejní šéf vytáhl jednu ze židlí u konferenčního stolku. “Posaďte se, slečno Olivierová.” Řekl to špatně. “Nepotrvá to dlouho.”

Zmatená ale věděla jsem ze zkušenosti, že se tu nic dobrého dít nebude jsem se posadila na místo, které mi nabídl.

“Pokud jde o tu hřbitovní bránu,”řekla jsem,” tak s tím nemám co do činění.”

Šéf policie na mě, přes svůj hrnek s kávou, pohlédl s překvapením.

“Hřbitovní brána,” řekl, když znovu odložil hrnek. “A co víš o hřbitovní bráně?”

“Nic,”řekla jsem. “Vždyť jsem vám to řekla. Nevím o tom vůbec nic. Nevím, kdo to tam udělal.”

“Udělal co?“viděla jsem, jak si šéf policie vyměnil pohled s policajtkou, která přestala čmárat do svého bloku a podívala se na mě, jako bych byla pachatelem, který ji touží omráčit elektrickým paralyzérem.

“Rozkopnul ji,” řekla jsem. “A rozbil zámek.”

Policejní náčelník Santos nárazově vydechoval, dostatečně na to, aby ze svého kníru rozstřikoval kapičky od kafe do vzduchu kolem. Policistka si povzdychla a vrátila se ke svému čmárání. Tim, který si sedl na konci konferenčního stolu, otevřel mou složku a předstíral, že je zaneprázdněn čtením. Nebyla jsem si jistá,ale myslím, že jsem slyšela důstojnici jak si polohlasem říká křídlo D. Zavrtěla nevěřícně hlavou.

“Slečno…ať už se jmenujete jakkoliv,”řekl šéf policie Santos. Síla, která byla použita k rozbití té brány minulou noc, byla takového druhu, že by k tomu bylo zapotřebí odpálit malý granát. Proto bylo rozhodnuto, že to nebylo způsobeno pouhým rozkopnutím.”

Seděla jsem tam a dívala se dolů na své, teď už úplně ostrouhané nehty, bez jediného kousknu laku na nich.

“Aha,”řekla jsem.

Kdo jsem, abych říkala policii, že se mýlí?

Znovu.

“každopádně tady nejsme, abychom hovořili o bráně,”řekl nevrle. “Důstojníku Hernandezová?”

Policistka otočila stránku ve svém notesu a pak se zeptala monotónním hlasem, “Vlastníte modré kolo značky Sun Cruiser s bílým, květinovým košem, velkým fialovým sedadlem, červeným kombinovaným zámkem a sériovým číslem R-pomlčka-jedna-sto-pomlčka-sedm-padesát-jednajedenáct- sedmdesát?”

Podívala jsem se na ně ve slepé panice. Má mysl byla prázdná. “Nevím,”řekla jsem.

“Pierce,”řekl mi něžně Tim. ” Vlastníš. Ty a tvá máma jste ho nechaly zaregistrovat pod tvým jménem na policii pro případ, že by bylo ukradeno.”

Zamrkala jsem a mé srdce se rozbušilo mnohem obtížněji než kdy jindy.

“Aha,”řekla jsem. “No, mám modré kolo s fialovým sedákem a květovaným košíkem a červeným zámkem a tak. A zaregistrovala jsem si kolo na policejním oddělení pro případ, že by bylo ukradeno. Ale sériové číslo si z hlavy opravdu nepamatuji. Kdo tady kolem si pamatuje sériové číslo svého kola? To je prostě myslím tím, že se ptáte na něco, co je víc než by byl kdokoliv jiný povinen znát -.”

“Kdy jste naposledy viděla toto kolo?” přerušil mě policejní šéf a napil se přitom kávy.

“Včera v noci,”řekla jsem.” Když jsem se jela setkat -.”

Zmlkla jsem. Cítila jsem jak mi v žilách tuhne krev.

Moje kolo. Nechala jsem ho připoutané u plotu na hřbitově.

Když jsem šla navštívit Richarda Smitha.

“Ach, můj Bože.” Vstala jsem a málem se rozklepala i s židlí. “Co se mu stalo?”

Byl mrtvý. Věděla jsem to. Byl posledním, kdo se dotýkal mého náhrdelníku.

A teď je mrtvý.

Měla jsem to vědět. Měl jsem vědět, že nemůžu být nikdy šťastná. Měla jsem vědět, že ho nebudu schopna zvládnout. Jak bych mohla dokázat manipulovat s mrtvým Bohem? Bláznivého vládce podsvětí? Komu jsem byla pro smích? Nebyla jsem schopna ani udržet naživu svou nejlepší kamarádku. Nemohla jsem dělat velké rozdíly. Nemohla jsem dokonce ani řídit.

“Uklidni se, Pierce.”řekl Tim a jal se obcházet stůl směrem ke mně. Začala sem lapat po dechu. “To je v pořádku. Všechno bude v pořádku. Proto se na to snažíme přijít.”

“Ale co se stalo?” vykřikla jsem. Cítila jsem, jak mnou začíná cloumat hysterie. “Byl v pořádku, když jsem ho viděla naposledy. Byl v pořádku, když mě vykládal před barákem.”

“Kdo byl v pořádku?“Tim se podíval na policejního šéfa, který vypadal stejně zmateně jako Tim. “O kom to mluvíš,Pierce?”

“Pan Smith,” řekla jsem. Má panika mě začala opouštět, když jsem na jejich výrazech viděla, že vůbec neví, o čem to mluvím. “Kostelník. Proč? Počkejte. A o kom to tedy mluvíte vy?”

“Jade,”řekl mi jemně Tim. “Hledáme všechny svědky, kteří mohli pohybovat minulou noc kolem hřbitova. Z hlídky se už nevrátila domů. Dnes ráno byla nalezena uvnitř hřbitova, mrtvá.”

23. kapitola

Mnou přichází se sídlu vyhoštěnců,

mnou přichází se do věčného bolu,

mnou přichází se v říši zatracenců.

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Oznámili to během oběda.

Ne, že je Jade mrtvá. Proč by to dělali?

Střední škola na Isla Huesos nechtěla idealizovat smrt o nic víc než Westportská Akademie pro dívky.

Ne, oznámili, že sledování hurikánu bylo povýšeno na varování od Národního Centra Hurikánů. Všechny mimoškolní akce byly zrušeny stejně tak jako zítřejší vyučování. Byli jsme propuštěni domů už ve dvě hodiny, místo tří patnácti.

“Proč prostě nemůžeme jít hned?” stěžovala si Kayla nad svým chef´s salátem. “Chci tím říct, k čemu nám je jedna hodina ve třídě navíc, když každý vyšiluje, protože se blíží obrovský hurikán? To je jako bychom se pak už neměli co učit.”

“Jo,”řekla jsem. ” A dá nám to méně času na připomenutí si její smrti. Zruší školu právě teď, abychom o ní nemohli mluvit.”

“Co?“zeptala se Kayla.

“Nic,”řekla jsem a odložila burrito. Jak někdo může, při tomhle všem, ještě jíst?

“Vzpomínáš si, že před časem nezabila svého učitele?” Vysvětloval Alex Kayle.“Bylo to něco podobného, jako ta věc s Jade.”

“Ne, to nebyla,”řekla jsem. “Jade neudeřila sama sebe přes hlavu tupým nástrojem.”

Tim mi řekl, že to je to nejbližší, co zatím dokázala policie zjistit, protože tělo Jade bylo nalezeno celkem brzy a zatím se nepřihlásili žádní svědci, kteří by potvrdili, že se stala objetí toho, co podle všeho vypadalo jako náhodné přepadení. Jakmile se k ní záchranáři dostali byla objevena za kryptou Richardem Smithem, který šel ráno skrze hřbitov do práce přepravili ji do Ryderova traumatického centra v Miami.

Ale ani oni ji nebyli schopni zachránit. Poškození lebky ačkoli měla svou helmu na kolo byla příliš rozsáhlá.

“Je mi líto, Pierce,”říkal mi Tim, zatímco mě poklepával po zádech, když jsem se sesypala v konferenční místnosti a rozbrečela.“Je mi to moc líto.”

Ne tak moc, jako to bylo líto mně.

Nic zlého se jí nestane. John se o to postará.

Tohle mi řekl Richard Smith v autě, když od nás Jade, v tom dešti, odjížděla.

Jí se, ale, něco špatného přihodilo. Ta nejhorší věc, jaká se kdy může komu stát.

Protože John na hřbitově nebyl, aby se o ni postaral.

Byl se mnou.

A to jsem mu i řekla panu Smithovi poté, co jsem vyklopýtala z kanceláře Nových Cest, hned jak mě nechali jít. Okamžitě jsem mu zavolala do kanceláře z placeného telefonu.

“To je všechno moje vina,”říkala jsem, vzlykajíc.

“Nechápu, jak by to bylo možné,“odpověděl. “Ledaže byste byla tou, kdo jí udeřil zezadu tyčí nebo lopatou nebo co to bylo, co bylo použito k zabití a pak jí sebrala peněženku a kolo. A policejní vysílačku. Ta chybí taky, což mi přijde zvláštní. Policejní vysílačka se dá dost těžko dát do zastavárny -.”

“Vy víte, co myslím. John byl se mnou, když umřela,“zasyčela jsem do telefonu. Pak zazvonil zvonek a všude se to zaplnilo lidmi, který na mě házeli podivné pohledy, protože nejen, že jsem používala jako jediná poslední zbývající telefon na peníze, ale ještě jsem k tomu brečela.

“Ani Johnova chyba to nebyla, slečno Olivierová,”řekl mi s nesnesitelným klidem. “I když se cítí stejně špatně jako vy. Kdo si myslíte, že probudil a přivedl k ní?”

“Nebylo tam bezpečno,“naříkala jsem. “John to říkal, že na hřbitově není bezpečno.”

Proč jsem mu to včera neřekla, že tam je? Byla jsem příliš rozptylována jeho polibky…

“Pro vás,“připomněl mi Richard Smith. “Říkal, že to tam není bezpečné pro vás. Ale tohle nemohl nikdo předvídat, slečno Olivierová, ani mrtvý Bůh ne. Bylo to jen na ní. Je to neštěstí, samozřejmě a až najdou osobu, která je za tohle zodpovědná, doufám, že bude potrestána v plném rozsahu práva. Ale jen těžko z toho můžete obviňovat Johna, natož pak sebe sama. Jade sama se rozhodla, že tam venku bude. Znala všechna rizika toho, co dělala. A viděla jste sama, jakou z toho měla legraci. John říkal, že se přesunula na lepší místo-”

Zavěsila jsem mu, až tak jsem byla naštvaná. Tak tohle vzešlo z návrhu Richarda Smitha, že mám být “o trošku milejší.” Někdo, koho jsem měla ráda opravdu ráda umřel.

Kontroluj sebe sama než se zničíš.

Ano, myslím, že někde úplně vzadu v mých myšlenkách jsem věděla, že to není moje vina a ani Johnova…Ale, když už se něco hrozného stane, je lidskou přirozeností, házet vinu na někoho jiného. Chceme mít někoho, kdo je za věci zodpovědný, třebaže se občas dějí jen tak sami od sebe.

Problémem bylo, jak by řekl můj táta, že velice často za to činíme zodpovědnou špatnou osobu. A někdy dokonce i oběť samotnou. Děláme vše, co je v našich silách, abychom se ujistili, že to špatné se nikdy nestane nám. “Ach, ta strašná věc se téhle osobě stala, protože přece byla taková a maková. Vše, co musíme udělat je, nebýt takový a makový a ta hrozná věc se nám nikdy nemůže stát.”

Umřela jsem, když jsem se snažila zachránit ptáka. Moje máma za to činí zodpovědného tátu, protože na bazén nedal fixní kryt a nebo že si nevšiml, že se topím. Když už, tak to byla jen moje vina, že jsem byla tak neohrabaná.

V případě Jade, jakmile se informace o její smrti dostali ven což, jak se zdálo, bylo hned jakmile jsem vkročila na Nádvoří každý říkal, “No, a proč jezdila tak pozdě v noci, na kole, zrovna kolem hřbitova ze všech míst co jich tady je? To neměla dělat. Není divu, že zemřela.”

Jako by to byla hlavně chyba Jade.

Byl tu jen jeden malý problém s touto teorií: Jade byla zabita, někým. Policie chtěla tuto osobu najít nebo alespoň svědka, který by mohl říct, že ji viděl.

V době, kdy se sem začala valit první, velká, šedá, bouřková mračna, mi všechny ty kousky začali do sebe zapadat. Později jsem nemohla uvěřit tomu, jak dlouho mi trvalo ,než jsem na to přišla.

Když to všechno ale bylo tak hrozivé. Kdo by si vůbec dokázal představit něco tak hrozného?

Zásadní bylo, že umírali lidé. Někdy šli, zakopli, natloukli si hlavu, spadli do bazénu a utonuli.

Jindy byli svedeni svým trenérem basketbalu a pak odhozeni, odešli domů, kde spolykali lahvičku prášků na předpis.

Nebo byli okradeni při jízdě na kole a nenalezeni dostatečně včas a pak umřeli. Tak to prostě bylo. A s vámi to nemuselo mít vůbec nic do činění.

“Teto Deb?” řekl Alex, když zvedl telefon, který mu zazvonil právě, když jsme odevzdávali tácy od oběda. “Já vím. Pierce si zase zapomněla telefon, viď?” Jindy ale, to zase co do činění s vámi mělo.

Alexova tvář ztrácela barvu, zatímco mluvil s mou mámou. Se mnou evidentně mluvit nechtěla. Ačkoli, někdo jiný ano.

“hej, Pierce,”řekla Farah, usmívajíc se a mávajíc, jak šla se Sethem kolem, objímajíc jeden druhého kolem pasu.

“Ach,”řekla jsem jim. Dost dobře se mi nedařilo usmát se na ně zpátky. Ale zamávala jsem. “Ahoj.”

Bouřkové mraky nad hlavou zaburácely. Bylo to dost divné, když všichni ve škole obědvali venku. Co by se dělo, napadlo mě, kdyby začalo pršet? Jako se k tomu, například, schylovalo právě teď?

“Pierce,“zařval na mě Bryce, když mě míjel cestou ke koši s něčím, co vypadalo jako dvanáctero obalů od burrita. Cody šel s ním. “Pierce, Pierce, Pierce, Pierce!” vykřikovali jako by to byl pokřik. Byli jako Vyvolávačky pana Millera.

“Bože,”řekla mi Kayla.“Co jsi to s nimi včera dělala, zmrzlinu a nebo sex?”

Zatvářila jsem se na ni.“Eh, zmlkni!”

Alex zavěsil telefon.

“Hej,”řekla jsem mu.“Co chtěla moje máma?”

“Volala z policejní stanice. Vzali tam mého tátu na výslech,” řekl. Vypadal dost špatně, jako někdo, koho praštili do žaludku.“Kvůli Jadeině vraždě.”

Cítila jsem jako by se pod mýma nohama pohnula země. Nejprve jsem si myslela, že to byl hrom.

Jenže momentálně nehřmělo. Zatím ne.

“Co?“mé myšlenky vířily. “Ale jak to, že-”

“Zavolal jim svědek, nějaký anonymní tip,”řekl Alex.

“Řekli, že tátu viděli minulou noc jezdit kolem hřbitova v babiččině autě. Prostě přišli a zabavili ho. Prohledávají ho pro zajištění důkazů.” Propukl v smích, který zrovna moc normálně nezněl. “Babiččino auto. Sbalili babiččino auto. Zajímalo by mě, co tam najdou. Hodně nití, to je jistý.”

“Alexi,”řekla jsem nejistě.

To nemůže být pravda. Tolik hrozných věcí najednou. To přece nejde?

Něco bylo špatně. Nejen špatně, ale úplné-planetárně-špatně-postavené.

Kontroluj sebe sama, než se zničíš.

Hned jak jsem si to uvědomila, prohnal se Nádvořím poryv větru, tak silný, že všichni, kteří stále ještě seděli u stolů se svými obědy museli pochytat své obaly od jídla, aby jim neuletěli. Farah a Nicole dobrácky povykovaly a přidržovaly si své sukně.

Všichni kluci, kteří v té době byli na Nádvoří to sledovali, kromě Alexe.

“Minulou noc ani nevyšel ven,”říkal vztekle ohledně strýčka Chrise. “Znáš ho. Nikdy nechodí ven, kromě toho, když jde na schůzku, kvůli svému podmínečnému propuštění, za svým policejním dozorem. Jen sedává před televizí, sleduje kanál o počasí, pije -.”

“Mountain Dew,“dokončila jsem za něj.“Já vím.”

Rozhlédla jsem se kolem. Nad mořem se začínalo blýskat.

Ne. Tohle nemůže být pravda.

V tu chvíli mi úplně stejný pocit, že se topím, jaký jsem zažívala v tu dobu, kdy jsem si všimla policie v kanceláři Nových Cest, řekl, že tohle všechno zcela určitě pravdou je.

Ne. Nebylo to od té doby, kdy jsem si všimla těch policajtů v kanceláři. Ale od chvíle, kdy jsem se vrátila za záhrobí.

A kdybych k sobě chtěla být opravdu upřímná, myslím, že bych si musela přiznat, že to všechno už začalo dávno předtím:

“Ty ho máš ráda?“zeptala se mě babička.

“Nevím,“odpověděla jsem.

Babička se usmála.

“Budeš mít,”řekla.

A nařasila mi šátek kolem krku. Šátek, který upletla ona sama, jen a jen pro mě.

Červený. S třásněmi.

Počkat. Takhle se to nestalo. O čem to přemýšlím? Babička měla pravdu: opravdu mám příliš velkou představivost.

“Je to jen normální shromažďování podezřelých?” zeptala se Kayla. “Viděla jsem to jednou v kině. Možná, že právě proto, že byl tvůj táta jednou ve vězení, vyslýchají každého kdo -.”

“Ne,”řekl Alex hořce a vypadal, že by nejraději do něčeho praštil. Jenže kolem nebylo poblíž nic natolik měkkého aby, když by do toho praštil, neublížil i sám sobě, s výjimkou několika lidí z křídla A, kteří už se začínali rozcházet, protože právě v tu chvíli zvonil varovný zvonek, abychom se vrátili do tříd. “Jak jsem ti řekl. Někdo říkal, že ho viděli. Nějaký svědek. Jakýsi svědek, kterému se podařilo zahlédnout tátu někde, kde nebyl v autě, které nikdy neřídil.”

“Ach Alexi,”řekla Kayla a položila mu ruku kolem ramen. Její výraz byl měkčí, než jsem u ní kdy viděla. “Je mi to moc, moc líto.”

Mé myšlenky se vrátily zpátky ke strýci Chrisovi ten den předtím, kdy mě nutil, abych nikdy nikomu nedovolila, aby mi říkal, že nemůžu dělat nic, co si usmyslím.

To už nadále nebude mým problémem, myslím.

“Podej mi svůj telefon Alexi,” řekla jsem a natáhla ruku.

“Proč?“zeptal se mě, okamžitě s podezřením i přes své zoufalství.

“Protože,”řekla jsem,“zavolám svému tátovi.”

Alex zavrtěl hlavou. “Pierce, tvůj táta toho mého nenávidí. Pamatuješ?”

“Ne,ne,“lhala jsem. “Jen mu to předám.”

“Pierce,”řekl. “Je od tebe hezké, že mi to nabízíš. Opravdu je. Ale do tohohle se ty, zapojovat nechceš. Tohle není něco, co bys mohla doopravdy zvládnout.”

Musela jsem se zasmát. Ačkoli jsem se tak opravdu necítila.

“Ach Alexi,”řekla jsem mu. “Věř mi. Proti tomu, co jsem musela zvládnout, abych dokázala denně fungovat, je tohle jako nic.”

Za tímto prohlášením následoval úder hromu, tak hlasitý, že poslal i ten zbytek z mála studentů, kteří tu s námi stáli v závětří, zpátky do bezpečí jednotlivých křídel, kde měli své třídy.

“Podívej,”řekl Alex,zvýšiv hlas, aby ho bylo přes ten vítr slyšet. “Vážím si toho Pierce. Ale myslím, že tvůj táta už tady kolem nadělal škod dost. Nemyslíš?”

Kayla ostře vydechla. Cítila jsem, jak mě začíná štípat v očích a pak si uvědomila, že brečím…i když to nebylo nic, co bych už neslyšela předtím a od mé vlastní matky.

“Přijdeme pozdě do třídy,”řekl Alex a protáhl se kolem nás obou.“Potkáme se ve dvě u auta, pokud budeš chtít hodit domů.”

Spěchal závětřím dolů do křídla D se skloněnou hlavou, s rameny shrbenými k sobě. Vypadal menším než jakého jsem ho kdy viděla.

A to Alex vyrostl přes léto o celé dva palce. Strýc Chris mi hrdě ukazoval značky na dveřích.

“On to tak nemyslel,“otočila se ke mně Kayla.

“Jo,”řekla jsem a potřásla hlavou.“myslel.”

“No,”řekla Kayla.“Možná, že myslel. Ale víš. Je rozrušený. Hej.“Dívala se někam za moje rameno. “Není tvoje babička ta paní z Knuts for Knitting (nití pro pletení)?”

“Jo,”řekla jsem. “Proč?”

“Protože je tady.”

Otočila jsem se. Kayla měla pravdu. Babička přicházela krytým závětřím sem dolů k nám, na sobě jedno ze svého obvyklého přeumělkovaného oblečení z béžového kovbojského oblečení a bílé, venkovské halenky s kanýry.

Kolem krku jeden ze svých mnoha barevných šátků, které vždy nosila, všechny pletené její vlastní rukou.

Na každém konci šátku viselo pár střapců. Babička tím byla skoro slavná v okolí ostrova. Někteří lidé je používali jako táhla ke svým stropním ventilátorům.

“Pierce!” Babička zvedla ruku a zamávala. Dokonce, i když byla tak daleko přes celé dvě řady zamčených skříněk slyšela jsem její hlasité dýchání. Babička nebyla příliš velká sportovkyně. Nerada chodila, raději se přemísťovala autem. “Díky Bohu, že jsem tě našla. Slyšela jsi ty novinky o Christopherovi? To je prostě strašné.”

“Musí tady být proto, aby vás odhlásila ze školy,“pošeptala mi Kayla. “Nedovolují opouštět školní areál, kromě oběda i kdyby to bylo z rodinných důvodů a někdo starší osmnácti let tě musí přijít odepsat.”

“Aha,”řekla jsem. “Až na to, že Alex nám právě řekl, že její auto bylo zabaveno?”

Kayla pokrčila rameny.” Tak musela přijet autem tvé mámy.”

“Proč pak ale neřekla máma Alexovi, že už tam skončila?”

Kayla se na mě podívala. “Kotě,”řekla. “Co to povídáš? Myslíš, že je tady tvoje babička proto, aby tě unesla nebo co?”

Měla jste ho ráda?

Nevím.

Budete mít.

Položila jsem batoh na zem, stále pozorujíc babičku, která už byla skoro u poslední ze zamčených skříněk. Střapce na koncích jejího šátku se houpaly.

Stejně tak jako ty na tom šátku, který jsem na sobě měla v den, kdy jsem umřela a houpaly se ve vodě nad mou hlavou.

Celou dobu to tu bylo, přímo přede mnou a mě trvalo tak dlouho, než jsem na to přišla.

Byla jsem takový hlupák.

“Jak moc nefunkční vaše rodina vlastně je?“pokračovala Kayla.

“Kaylo,”řekla jsem, vyhrnujíc si rukávy. “Mohla bys pro mě něco udělat? Jdi do třídy.”

“Hm,”řekla Kayla s malým pousmáním,“ok, takže se myslím nepotkáme ve dvě u Alexova auta?”

“Pokud tam nebudu,”řekla jsem, “zavolej policajty.”

Kayla se zasmála ještě o trochu víc. Zřejmě si myslela, že celá tahle věc je jen výborný vtip.

“Neboj kotě,”řekla a zamířila do křídla D. “Zavolám. Policajti a já se vrátíme.”

Co Kayla nevěděla a já ano bylo, že diamant, schovaný pod mou košilí, který obvykle ukazoval vesele fialovou, kdykoliv byla Kayla poblíž, se změnil na onyxovou v okamžiku, jak se tu babička ukázala.

Vždycky se takhle zbarvil, když byla babička poblíž. Myslela jsem si, že je to tím, jak nervózní jsem z toho, že mě odmítá.

Teď už jsem věděla skutečný důvod, proč.

“Proč,“zalapala babička po dechu, když se konečně dostala až ke mně, “jsi za mnou nepřišla, když jsi mě viděla? Umírám tady.”

“Pomohlo by,“zamumlala jsem,“kdybys zahodila ten šátek.”

“Co to mělo být?” Babička měl modré oči. Byla jediná v celé naší rodině, kdo je měl. Protože nebyla Olivierová. Nebo Cabrerová. Co vlastně byla, jsem právě začínala zjišťovat.

“Proč jsi tady,babi?” zeptala jsem se.

“Oh,”řekla ovívajíc se koncem svého šátku. “Přišla jsem pro tebe. Máma tě chce mít doma. Stalo se něco hrozného. Tvůj strýc Chris -”

“Už to vím,”řekla jsem rozhodně. “Vzali ho k výslechu.”

“Oh,”řekla znova a vypadala překvapeně. “No, pokud už to víš, tak proč jsi pořád ještě tady? Jdeme.” Vzala mě za ruku a pak, když jsem se nehýbala, mě za ni zatahala.

“Pierce,”řekla otráveně. “Co je s tebou? Nemáme na hraní čas. Má začít lít, to nevíš? Přichází bouřka. Nechci být mokrá. Jdeme.”

“A co Alex?” zeptala jsem se.

“Už odešel,“odpověděla bez zaváhání.

“Opravdu?”řekla jsem. “Odešel? Ty jsi mu volala?”

“Ano,”řekla. “Odešel. Říkal, že tě nemůže najít. A teď už pojď, nemám na tebe celý den. Musím se vrátit zpátky do obchodu. Jdeme.”

“Ne,”řekla jsem a zavrtěla hlavou. “S tebou ne.”

“O čem to mluvíš?” Babička byla o něco nižší jak já, ale širší a proto měla nižší těžiště. Když zatáhla, zatáhla tvrdě.

Ale i já jsem uměla být tvrdohlavá.

“Pierce! Co je to s tebou?“dožadovala se. Její stisk byl tak silný, že jsem měla pocit, že mám přerušený krevní oběh. “Říkala jsem tvé mámě snad tisíckrát, že tě má od toho kofeinu držet dál -”

“Oh, líbí se ti to, nebo ne?” Nádvoří. Kryté závětří. Její střapce. Všechno začínalo červenat. Ale mně to bylo jedno. “Jediné, co můžeš udělat je to, že si to nebudu pamatovat. Ale víš co? Pamatuji si víc, než si myslíš. V den dědečkova pohřbu jsi mě poslala na hřbitov za nějakým účelem. Udělala jsi to tak, abych potkala Johna.”

Babička na mě nechápavě zamrkala.

“Co?”řekla. “Já vůbec nevím, o čem to -.”

“Dědeček o tvém malém plánu vůbec nic nevěděl,že?” pokračovala jsem, ignorujíc ji.” Richard Smith mi řekl, že jsi dědečkovi vyprávěla, že na mrtvé Bohy nevěříš. Ale ty na ně věříš,že je to tak? Ty nejenom, že v ně věříš, tobě se líbí je mučit, že ano? Protože právě tohle Fúrie dělávají.”

Teď měla babička barvu svého kovbojského oblečení.

Mimo závětří se zvedl vítr. Cuchal její krátké, šedé kadeře. Stále ještě mě ale držela za ruku.

“Nevím, odkud tohle máš,”řekla. “Ale pokud si mluvila s Richardem Smithem, umím si představit, co jsi slyšela. Ten muž je šílenec, posedlý myšlenkou, že smrt je přirozená část života nebo nějaký takový nesmysl, což bys měla ty vědět mnohem lépe, než kdokoliv jiný, Pierce, co se opravdu děje, když umřeme. Takže ber všechno co ti řekl s nadhledem. Jen jsem tě přišla vyzvednout a vzít tě za tvou matkou -.”

“A čí auto jsi použila?“zeptala jsem se. “Mámino těžko, protože právě teď volala Alexovi, že jsou někde, kde strýčka Chrise vyslýchají a to tvé je zabavené. Takže velká chyba, babi. Víš, co bylo tou druhou chybou, kterou jsi udělala? To, že jsi mě zabila.”

Pak jsem v těch modrých očích zahlédla záblesk něčeho. Strachu ne. Na to byli příliš podobné plazu než aby to byl strach.

Bylo to spíš něco jako…

Nenávist.

“Vím, že jsem na to nikdy neměla přijít,” řekla jsem, zatímco jsem se stále snažila dostat ruku z jejího sevření. Ale držela mě, zatímco se její výraz měnil. Teď vypadala stejně divoce, jako jsem byla kdysi přesvědčena, že vypadá John.

Kromě jeho očí, které ač v nich byla beznaděj, nikdy se na mě nepodívaly s takovou nenávistí. Ani jednou. Jeho oči možná vypadaly jako mrtvé, ale nikdy jsem nepochybovala o tom, že tam v nich někde život je. U babičky jsem si tím najednou už nebyla až tak jistá.

“Poslala jsi mě na hřbitov, když mi bylo sedm, abych se tam setkala s Johnem,že ano? Abych pak, až jsem umřela šla do podsvětí tady na Isla Huesos a nebála se ho a aby si mě on pak, možná zvolil za manželku, stejně tak jako Hádes Persefonu. Je to tak?”

Začalo pršet a tlusté, tvrdé kapky dělaly randál na kovové střeše přístřešku.

Ignorovala jsem je. Všechna má pozornost byla zaměřena na ženu přede mnou. Pokud vůbec byla tím, čím byla. Měla jsem pocit, že to nebylo mou babičkou dlouho.

“Proto ses mě toho dne zeptala, jestli se mi líbí a když jsem řekla, že nevím, tvrdila jsi mi, že bude. Přiznej to.” Potřásla jsem hlavou. Nakonec jsem to dala celé dohromady. Ale stále ještě jsem měla problém tomu uvěřit. Protože to prostě bylo strašné. “To jsi byla ty, kdo mi upletl ten červený šátek s těmi střapci. Poslala jsi mi ho k Vánocům. Teď si na to všechno vzpomínám. Co jsi udělala proto, aby ses ujistila, že se mi zaplete kolem nohou a já zakopnu? Jak jsi mohla s jistotou vědět, že s ním půjdu ven k bazénu a spadnu do něj a utopím se? Toho ptáka jsi zranila taky ty? Jednoho na krytu bazénu ve Westportu a druhého tady na cestě v Isla Huesos? Co to jsi za člověka? Kdo by chtěl zabít svou vlastní vnučku?”

Pak mě konečně pustila. Stála přede mnou a lapala po dechu.

Ale ne proto, že by byla stará a slabá. Do toho měla daleko.

Bylo to proto, že byla Fúrie. A že mi nakonec ukázala svou vlastní tvář.

A bylo to mnohem ošklivější a děsivější, než jsem si kdy dokázala představit.

“To ty jsi ta,”řekla s planoucím pohledem. “Ty jsi ta, která to všechno zničila. Měla jsi zůstat mrtvá. Jenže ty jsi tak hloupá, že ani tohle jsi nedokázala udělat pořádně,že?”

Vyděšeně jsem na ni zamrkala. Trvalo mi věčnost, dát si to všechno dohromady. Teď se mi nechtělo věřit, že jsem měla pravdu.

“Snažila jsem se jim říct,“pokračovala babička, stále ještě těžce dýchajíc. Její jazyk vyrazil ven jako hadí, když si olizovala své růžové, suché rty. “Snažila jsem se je před tebou varovat. Když se Deborah narodila a byla tak nádherná a chytrá a perfektní, vypadalo to jako osud. Byla jsem si jistá, že má rodina bude tou, která ho konečně zničí. Byla jsem si jistá, že se do ní zamiluje hned v první minutě, jak ji spatří. Nezamiloval se. Zkusila jsem úplně všechno. Musela jsem s ní na hřbitově strávit tisíce hodin, procházejíc se nahoru a dolů mezi kryptami, snažíc se upoutat jeho pozornost. Ale věnoval-li jí kdy jen jediný pohled?” babička si odfrkla, šlehajíc pohledem opět zpátky po mě.

“Ale ty?” ušklíbla se. “Nechala jsem tě na hřbitově samotnou jen pět pouhých minut a co se stalo? Těžko tomu uvěřit.” Její tvář se zkroutila do něčeho, co vymazalo i tu trošku lidskosti v ní, a co, možná, mělo být úsměvem. “Kdybych věděla, že bude mít rád něco tak hloupého a ošklivého, nemarnila bych tolik času ujišťováním se, zda má tvá matka napsány všechny úkoly a každý týden udělanou manikúru.”

V očích mě pálily slzy. I když jsem samozřejmě věděla, že už není nadále mou babičkou. Ale nazývání mě hloupou a ošklivou mě od ní bolelo víc, než by mělo.

“Zabít tě bylo snadné.“pokračovala.“Problémem je, že nechceš mrtvá i zůstat. Máš v sobě daleko víc ze svého otce, než by kdokoliv z nás předpokládal.”

“Víš co,”řekla jsem a zvedla bradu. “Budu to brát jako kompliment.” I když jsem věděla, že tak to myšleno nebylo.

“Říkala jsem jim, že to díky tomu nebude fungovat.” Zasyčela, jako bych bývala nic neřekla. “Ale copak poslouchali? Samozřejmě, že ne. A podívej, co se stalo. Když nejsi mrtvá a na straně Johna Haydena, pak nikdy nepozná opravdové štěstí. A pokud není John šťasten, pak mu my to štěstí nemůžeme sebrat, že? Což je ale situace, kterou můžu velice rychle napravit -”

V tu chvíli skočila…přímo na mou pěst, kterou jsem vystrčila před sebe, přesně tak, jak mě to naučil tátův řidič, pro případ, že bych byla někdy v situaci, že bych se musela bránit.

Zapotácela se a spadla na zadek a zaječela takovým způsobem, že něco takového jsem ještě nikdy neslyšela. Bylo to tak pronikavé, že to rozbilo i můj rudý opar, který jsem do té doby měla před očima.

V tu chvíli se objevil John.

Vypadal, jako by se zjevil odnikud, ve svých černých džínách a tričku, jako by zhmotňování se na Nádvoří střední školy v Isla Huesos, uprostřed lijáku a do pěstního zápasu mezi jeho holkou a její babičkou Fúrií, bylo u něj na denním pořádku.

“Jdeme,”řekl klidným hlasem, objal mě kolem pasu a zvedl ze země s úmyslem, vzít mě pryč.

Ani, dobrý den.

Ani, Ahoj Pierce. To byl pěkný pravý hák. Ani, rád tě zase vidím. Je mi líto, že byla tvá poradkyně včera v noci zavražděna. Ano, vidím, že je tvá babička Fúrie, třebaže jsem ti říkal, že v tvém okolí se žádná jdoucí po tobě, nenachází. Myslím, že v tom jsem se zmýlil. Jen, jdeme.

“Vrátím se pro tebe,“prohodila jsem přes rameno na tu věc, co bývala mou babičkou. Myslím, že jsem byla trošku hysterická. John mě odnesl za roh, ke vchodu do křídla B.

“Ne,”řekl mi John tím samým hlasem jaký použil v klenotnictví. Jako by odmítal nápojový servis. “Nevrátíš se pro ni.”

“Co tím myslíš?“zvedla jsem vlasy, které mi spadly do tváře, abych věděla kam jdeme.

“Johne, víš čím je? Ona je Fúrie. Říkal jsi, že kolem mě žádné Fúrie nebudou, ale co nikdo nevěděl. Oni kolem mě jsou! Moje babička je jednou z nich. A to ona mě zabila! Upletla mi tu šálu o kterou jsem zakopla, když jsem umřela. A Johne, snažila se Ti ublížit už předtím, ještě dřív, než jsem se narodila já -.”

On mě ale položit nechtěl, i když jsem se svíjela, až jsme se dostali to té části přístřeší, kde vypadal, ze se cítí dostatečně vzdálen od mé stále ještě ječící babičky, a že tedy budu v bezpečí já a nebo ona. Dokonce i tehdy, když mě postavil zpátky na mé vlastní nohy, mě držel přitisknutou ke skříňce, s rukama nad mými rameny tak, abych nemohla utéct.

“Já vím,“bylo vše co mi s vážným výrazem řekl.

V šoku jsem na něj zírala.“Víš? O mé babičce? Jak?”

“O Tvé babičce ne,“zavrtěl hlavou. “Ačkoli to dává smysl. Mohl jsem to uhodnout. Měla jsi pravdu, že máš kolem sebe Fúrie.”

“Já to věděla!” vyhrkla jsem. “Můj náhrdelník se vždy zbarvil do černa, když byli kolem.“Zvedla jsem přívěsek, abych mu to ukázala. Diamant byl stále ještě černý jako dehet. “Byl takový i u klenotníka a pana Millera. Je mi jedno, co říkáš Johne, ale myslím si, že i oni oba byli Fúriemi. Tahle věc se ještě ani jednou nezmýlila. To jen já jsem nevěděla, jak ji číst. Je škoda, že k ní není návod k použití nebo tak něco. Protože vědět, co všechny ty různé barvy znamenají by bylo opravdu -.”

“Pierce,”řekl mi tak pochmurným hlasem, že jsem jej u něj ještě neviděla. ” Fúrie zabili Jade.”

Mé oči se okamžitě zalily slzami. Upustila jsem náhrdelník. Těžký diamant žuchutím dopadl na mou hruď. “Ach Johne, to ne. Moje babička-.“byla jsem příliš rozrušená, než abych dokázala dokončit větu.

“Ne, ona ne. Ale pokud je pravda to, co říkáš, tak to byli pravděpodobně její přátelé. Byli to tři muži, kdo zabil Jade. Říkala, že je nepoznala. Prý měli masky.”

“Proč Jade?” zeptala jsem se. “Jade nikdy nikomu nic neudělala.”

Kromě nabízení dobrých rad a červené lékořice.

“Copak to nevidíš?” jeho šedé oči vypadaly ustaraně.

“Jade umřela, protože si ji spletli s Tebou, Pierce. Vždycky jsi se řítila skrze hřbitov na svém kole -.”

Zvedla jsem k němu svůj utrápený pohled.“Johne. Pokud byl pan Miller Fúrií, pak to nebylo poprvé, co ublížili někomu jinému místo mě. Vzhledem k…Hannah. Co Hannah?”

Beze slova se na mě díval. Rozpršelo se. A začalo lít.

“Měla jsem,”řekla jsem přiškrceným hlasem,“Tě nechat, abys ho zabil.”

“Ne,”řekl a zesílil stisk na mých ramenou.

“Udělala jsi dobře, že jsi mě zastavila. A s tím klenotníkem taky. Oni je nezabíjejí,Pierce. Oni je jen posednou. Občas na to zapomínám.”

“Musí existovat nějaký způsob, jak je zastavit, než ublíží někomu jinému, Johne,”řekla jsem. “Musí být nějaký způsob.”

“Ony jsou nezastavitelné,”řekl. “Můžeš jim zpřerážet kosti, můžeš zabít i tělo ve kterém jsou. Ničemu to nepomůže.”

“Ale když jsem teď praštila svou babičku -.”

“Kdyby jejich zmlácení bylo k něčemu, myslíš, že by tady některá z nich ještě byla?“zeptal se. Neustále se díval za roh, jakoby čekal, že se tu každým okamžikem objeví babička. “Věř mi, že už jsem některé z nich zmlátil tolikrát, že už by teď musely neexistovat. Jenže ony se vždycky objeví znova. Najdou si jen nějaké nové tělo, kde se zabydlí, nějakou novou slaboduchou duši ke zkažení.”

“Tak co budeme dělat?” zeptala jsem se a natáhla ruce, abych ho objala kolem krku, zoufale toužíc po jakémkoliv druhu útěchy.

Zabořil hlavu do místa, kde se můj krk setkává s ramenem, tisknouc se ke mně tak těsně, jako bychom byli opět tam venku ve vlnách, opuštění v bouři a já byla jedinou pevnou věcí, kterou našel k držení.

Uvědomila jsem si, že místo toho, abych našla já pohodlí u něj, hledal ho on u mě. To mě vyděsilo mnohem víc než cokoliv, co se dosud přihodilo.

“Nevím, proč jsem si kdy myslel, že právě proto, že sis nevybrala zůstat se mnou,”řekl mi zastřeným hlasem do vlasů. “Budeš před nimi v bezpečí, když po celou tu dobu jsi nebyla v bezpečí ani před svou vlastní rodi-.”

“Pst,”řekla jsem, neschopna snést, aby dokončil tu větu. Co mohl asi tak udělat, že ho má babička tak nenávidí? “To bude v pořádku. Najdeme způsob jak-.”

“Ne,“náhle se napřímil. Ale i tak mě nepustil. Držel mě za ramena. “Nebude to v pořádku Pierce. Jsou to Fúrie. Jsou na zemi. A jdou po Tobě.”

“Ale náhrdelník,”řekla jsem a ukázala na něj. Chtěla jsem,aby věděl, že bych se mohla bránit i sama. Měla jsem sama sebe chránit. Jen se mi nepodařilo ochránit kohokoliv dalšího. “S trochou praxe, teď, když vím, co se děje, jsem si jistá,že -.”

Zavrtěl hlavou.

“Pierce,”řekl. “Přemýšlím o tom od té doby, co jsem našel Jade. A je jen jedna jediná cesta, jak Tě ochránit od Fúrií.”

Podívala jsem se na něj a sotva jsem se odvažovala doufat.

“Opravdu? Jaká?”

“Obávám se, že se Ti to nebude líbit,”řekl.

“Proč? Co je to?”

Něžně mě políbil na čelo a zůstal tak.”

“Zavři oči,”řekl mi.

“Proč,” zeptala jsem se zmateně.

“Prostě to udělej. Slibuju, že to nebude bolet,” řekl.

Když se mi rozbřesklo, co hodlá udělat, vrhla jsem se vpřed. Když mě chytil, kopla jsem ho. Vypáčila jsem se z jeho, jako skála tvrdého úchopu a snažně ho prosila. Snažila jsem se uniknout.

“Johne,“brečela jsem. “Ne. Nedělej to. Takhle ne. To je přesně to, co chtějí, babička mi to říkala. Prosím, já Tě prosím-.”

Ale bylo příliš pozdě. Byl příliš silný. Neutekla jsem.

A samozřejmě, nakonec jsem zamrkala.

Jedna.

Dva.

Tři.

24. kapitola

Nebylo před mým vznikem věcí v čase,

Jen věci věčné. Já tak věčná právě:

Neděje zanech, kdo mnou ubírá se!

Dante Alighieri, Peklo, Zpěv III.

Nic z toho se nezměnilo. Průsvitné, bílé záclony v elegantních obloucích, vzdouvající se v mírném vánku. Tapiserie visící na hladkých, mramorových stěnách. Oheň v krbu. Ovoce v lesklých, stříbrných mísách na dlouhém hodovním stole. I obloha byla ta samá. Stále narůžovělá s věčným večerním pološerem.

A postel. Postel tam byla stále, samozřejmě. Stále s bílým povlečením, nebesy, stavěná pro dva.

Vytrhla jsem se mu z rukou ve chvíli, kdy mě pustil což bylo v tom momentě, jak jsme se tam dostali.

“Ne!” zalapala jsem po dechu, hned jak jsem otevřela oči. Nemohla jsem tomu uvěřit. Nemohla jsem uvěřit tomu, že už jsem zase tady, na místě z mých mnoha nočních můr.

“Pierce,”řekl mi nesnesitelně klidným hlasem. “Uklidni se. Sama víš, že je tohle to nejlepší.”

Uklidnit se? Tohle, že je nejlepší?

Měla jsem dokonce i to samé oblečení.

No, možná, že ne až tak docela stejné. Když jsem se ale podívala na sebe dolů, viděla jsem, že mám na sobě pozoruhodně podobné šaty, do kterých mě oblékl ve svých myšlenkách i minule, když mě dopravil sem, na tohle místo. Byly dlouhé a bílé a splývavé. A když jsem nerozhodně zvedla ruku k vlasům, ucítila jsem v nich cosi pichlavého.

“Kytky?” vytáhla jsem je z hlavy a mrštila s nimi znechuceně na podlahu. “Zbláznil ses? A přestaň mě oblékat! Umím se obléct i sama.”

“Myslel jsem, že se Ti to bude líbit,”řekl a vypadal ublíženě. “Vypadáš velmi pěkně.”

Nebylo nic, co bych na tohle mohla říct, kromě vyhrknutí, “Já Tě zabiju!”

Zamyslel se nad tím. “Příliš pozdě,” informoval mě.

Pak přešel přes pokoj k jedné ze svých polic, vytáhl si tam odsud knížku, pak přešel k pohovce, posadil se, otevřel knihu a začal si číst.

Jen tak. Konec rozhovoru. Zajímalo by mě, co budeme mít později k večeři?

No, pokud si myslí, že tohle je vše, tak se velmi, velmi mýlí.

Vyrazila jsem kolem něj na svých třesoucích se nohou, přímo přes podloubí do haly, kudy jsem se posledně, když jsem utíkala, dostala na svobodu.

Nesnažil se mě zastavit. Neřekl ani slovo. Mohla jsem poté něco tušit. Já ale, samozřejmě, netušila. Měla jsem naději. Tehdy.

Stále ještě tam byla…schodiště, přesně tak, jak jsem si je pamatovala. Podívala jsem se zpátky přes rameno a předpokládala, že něco řekne. Stůj. Počkej. Pojďme si o tom promluvit. O Fúriích. Co s nimi máš v plánu, když se dostaneš ven?

Ale neřekl ani slovo.

Zvedla jsem lem své idiotsky dlouhé sukně a vydala se po schodech dolů, přesně tak, jako minule.

Dveře byli samozřejmě zamčené.

Mohlo mě napadnout, že na tohle myslel. Nechtěl být podvedený podruhé.

Přesto jsem se na ně plnou vahou vrhla. Kopla do nich a vrazila.

Když mi začalo být jasné, že nepovolí, vzala jsem to po druhém schodišti, které se stáčelo nahoru. Dveře nahoře byli zamčené právě tak.

Přesto jsem to ani poté nevzdala. Prošla jsem celý zbytek chodby jako cvičený pes na celnici a rukama tlačila na stěny, není-li tam jakákoliv tajná chodba. Nenašla jsem nic, kromě propracované koupelny kompletně se zapuštěnou vanou a výhledem do krásné zahrady, kde kvetly kytky, co mi dal do vlasů.

Vyškrábala jsem se na okno v koupelně a utíkala přes zahradu a pak se pokoušela přehodit samu sebe přes zeď. Když jsem se dostala až navrch, viděla jsem…

Jezero. To samé jezero, před kterým jsem před rokem a půl stála a třásla se s ostatními mrtvými. Žádné čluny tam nebyli, samozřejmě. Kromě lodí. A ty vyzvedávaly cestující pouze z druhé strany jezera a ne z té, na které jsem byla já.

Když jsem se vrátila poražená, se šaty potrhanými a špinavými od lezení na zeď v zahradě do pokoje s postelí, seděl přesně tam, kde předtím, když jsem odcházela a četl pořád tu samou knihu.

“Doufám, že nemáš v plánu do mě kopat,” řekl, aniž by se obtěžoval zvednout oči od své knihy,“tak tvrdě, jako jsi to zkoušela na ty dveře.”

“Mám,”řekla jsem.“Pokud tvá další slova budou,“Pierce, stačí se uvolnit. Jak dlouho jsi tohle plánoval?”

“Ty víš, že je tohle jediná možnost,”řekl a otočil stránku. Neuteklo mi, že ignoroval mou otázku. “Pokud budeš chtít, můžeme později navštívit stáje. Jsem si jist, že už Alastor překonal svou nevraživost vůči Tobě.”

Sedla jsem si vedle něj na gauč. Začala jsem chápat, proč pokaždé, když jsem ho potkala během toho roku a půl, vypadal tak divoce. Cítila jsem se stejně, jak se začali hradby kolem mě svírat.

“Johne,“natáhla jsem ruku a položila mu ji na rameno. “Jsem mrtvá?”

Položil knihu a podíval se mi do očí. Jeho výraz byl obezřetný. “Ne, Pierce,”řekl. “Samozřejmě, že nejsi mrtvá. Jediným důvodem, proč jsem Tě sem přenesl je, abys byla v bezpečí před Fúriemi, které se Tě pokoušejí zabít. Myslel jsem, že tohle jsi pochopila.”

Nebyl jsem schopna slov. ” A zpátky na Isla Huesos jsem tedy jen…zmizela?”

“Předpokládám, že ano,”řekl mi poté, co se nad tím zamyslel.

“Doopravdy nevím. Nikdy předtím jsem ještě nezachraňoval dívku, kterou miluji před Fúriemi.” Vypadal znepokojen, když si všiml, že se mé oči zalily slzami.

“Nebreč.”

“Jak mám nebrečet?“zeptala jsem se ho. “právě jsi mi řekl, že mě miluješ.”

“No, a proč jinak myslíš, že by se tohle všechno dělo?” Položil knihu a objal mě kolem dokola. “Fúrie by se Tě nesnažily zabít, kdybych Tě nemiloval.”

“Nevěděla jsem to,”řekla jsem. Slzy mi stékaly po tvářích a já neudělala nic proto, abych je zastavila. Většinu z nich pohltila jeho košile. “Nikdy jsi mi nic takového neřekl. Pokaždé, když jsem Tě viděla, jsi se choval tak…divoce.”

“A jak jsem se měl chovat?“zeptal se mě. “Když stále děláš něco jako je házení mi čaje do tváře?”

Zírala jsem na něj skrze slzy.

“To není vtipné,”řekla jsem. “Víš, že když se dnes ve dvě hodiny neukážu u Alexova auta, má zavolat moje kamarádka Kayla na policii? A taky to udělá. Kdoví, jaké lži jim babička napovídá, až se jí budou ptát. Možná, že řekne, že jsi mě zabil a mé tělo hodil kamsi do oceánu. Má matka se přes to nikdy nepřenese.” Rozvzlykala jsem se mu opět na hrudi, sotva jsem jen pomyslela na mou mámu. “Vůbec netuší, kdo jsi.”

“Pst,”řekl a hladil mi vlasy svou tvrdou rukou. “Takhle to nemusí být. Richard ví, kdo jsem. Můžu říct Richardovi. Můžu mu říct, aby řekl Tvé matce, pokud budeš chtít, že mě zná a že jsme spolu utekli, abychom se vzali. Nebo mu můžu dát dopis od tebe, pokud budeš chtít, aby jí ho předal -.”

“Johne,“zvedla jsem hlavu a podívala se na něj. “Ve kterém století to žiješ? Nikdo už nepíše dopisy, natož aby v sedmnácti utíkal se vdát. A pokud dáš Richardu Smithovi dopis ode mě, aby ho dal mé mámě, nejen, že se můj táta ujistí o tom, že byl Richard Smith zatčen kvůli tomu, že jsem zmizela, ale pravděpodobně ho vezme někam na tajné místo, kde ho utopí. Máš vůbec představu, kdo je mým otcem?”

John mě začal líbat do vlasů. “je mi jedno, kdo je Tvůj otec.”

“No, nemělo by Ti to být jedno, Johne,”řekla jsem. “protože pro Tebe mám novinu. Nejsem ten typ dívky, která když se jen tak rozplyne ve vzduchu, tak si jejího zmizení nikdo nevšimne. Jak jsi se Ty sám jednou zmínil, jsou tu lidé, kterým na mě záleží. Možná, že jich není tolik, jak jsem si myslela, vzhledem k tomu, že je má babička Fúrie,ale i tak jich je dost. Nemůžu prostě uvěřit, že jsi mohl něco takového udělat. Zvláště někdo, kdo má celou jednu noc věnovanou jen pro něj, protože jeho tělo nebylo nikdy nalezeno a nikdy neměl slušný pohřeb. Nemám pravdu? Noc rakví je o Tobě, že ano?” Ani to nepotvrdil a ani nezamítl, jen mě dál líbal. ” Musíš uznat, že to není moc fér, že jsi mi neumožnil stejnou základní zdvořilost.”

“Pierce,” zvedl nakonec hlavu a podíval se do mých mírných, mokrých očí. Jeho pohled měl do mírného hodně daleko. Byl jak z oceli a rozhodný tak, jak jsem ho ještě nikdy neviděla. “Vím, oč se pokoušíš. A odpověď zní, ne. Můžeš se mnou být nespokojená. To je v pohodě. Byla jsi na mě naštvaná už předtím a přežil jsem to. Obvykle jsi na mě naštvaná, takže jsem na to vlastně zvyklý. Jsme připraven tu s Tebou, naštvanou, sedět i několik měsíců, bude-li to nutné. Po celá léta, bude-li to potřeba. Prostě jakkoliv dlouho, když vím, že jsi někde, kde Tě můžu chránit.”

Sevřel kolem mě své paže. Byli stejně tak tvrdé, jako jeho hlas i pohled. “Ty nevíš, čeho jsou schopny. To, co udělaly Jade to nebylo nic. Musely si uvědomit, že to nejsi Ty. Pokud bys to byla Ty, to, co by dokázaly udělat…Ani Ti to nedokážu říct. Protože by to bylo nevýslovné zlo.”

Snažila jsem se přestat brečet. Nejen proto, že jsem si uvědomila, že je to k ničemu byl u mě on ale proto, že něco v jeho hlase mě donutilo na chvíli zapomenout na můj vlastní smutek a poznat smutek někoho jiného.

Jeho.

“Když jsem ji tam dnes ráno poprvé viděl ležet,“pokračoval,“na chvíli jsem si myslel, že jsi to Ty…no, nevím, co bych udělal.”

Myslím, že jsem viděla něco záblesk bolesti v jeho očích. Bylo to tam, a pak to zmizelo, jako ryby, které se občas mihly pod vodní hladinou, když jsem jezdila přes most nad dálnicí.

Čímkoliv John prošel čemukoliv ho vystavily ony a nebo já na něm zanechalo jizvy. Uvnitř tohoto času, kde jsem se toho nemohla dotknout.

Bylo to něco jiného, zač jsem byla zodpovědná já.

“Takže odsud nemůžeš znova zkoušet odejít,” řekl mi tvrdě. “Rozumíš? Bez ohledu na to co. Na nějaký čas, teď nemůžeš odejít. Nebude to lehké, ale alespoň budu mít tu možnost, Tě tady ochránit. Tam venku bych nemohl.”

Nevím, co mě donutilo to udělat.

Ale natáhla jsem ruku a pohladila ho po tváři. Měla bych se na něj zlobit.

A zlobila jsem se.

Ale byla jsem si jistá, že navzdory tomu, jak pevně byli ty dveře zavřené, někde tady musela být cesta ven. Věděla jsem, že ji najdu. Musím. Ne proto, abych se dostala pryč od Johna, ale dostat se zpět do svého světa, abych mohla mámě říct, že jsem v pořádku. A pomoct strýčkovi Chrisovi prokázat, že je nevinný. A ujistit se, že má babička a všichni ostatní, kteří byli posedlí Fúriemi budou postaveni před soud a nebo, že už nikdy nikomu jinému, včetně Johna, znova neublíží.

Protože navzdory tomu, co říkal Richard Smith a John, byla jsem si jistá, že musí existovat způsob, jak Fúrie zastavit. Nějaký prostě být musel.

Do té doby jsem chtěla ,aby John věděl, jak je mi to líto…opravdu líto, všech těch bolestí, které jsem mu způsobila a způsob, jakým jsem mu ublížila, když jsem posledně byla v tomto pokoji. Říkala jsem, že se omlouvám už tehdy, na hřbitově.

Ale tentokrát, když jsem se dostala až k místu na jeho tváři, kde jsem ho opařila čajem, rok a půl předtím, a šeptala mu “Promiň,“myslela jsem to vážně.

Vzal mě za ruku a přitiskl své rty na mou dlaň.

“Proč tomu tentokrát nedáš větší šanci?” řekl jedním ze svých úsměvů, kterými tahal za mé city. “Kdo ví? Třeba se Ti to tu nakonec začne líbit.”

Usmála jsem se na něj…a pak se podívala, nedobrovolně, na postel, tyčící se za ním.

A uvědomila jsem si, se smíšenými pocity, že má pravdu. Byla tu šance, že by se mi tu mohlo začít líbit. A možná, že právě tohle ne on bylo to, čeho jsem se bála ze všeho nejvíc.