Meg Cabot

Hrdinkou snadno a rychle 01. Hrdinkou snadno a rychle Deset důvodů,

proč nenávidím Lucy:

10. Musím nosit věci po ní – dokonce i podprsenky!

9. Když řeknu, že věci po ní nosit nechci, čeká mě hodinová

přednáška

o

znečišťování

životního

prostředí. Mně na životním prostředí vážně záleží. Ale to neznamená, že jsem ochotná nosit podprsenky po starší ségře. Řekla jsem mámě, že nevidím jediný důvod, proč bych musela nosit vůbec nějakou podprsenku, vzhledem k tomu, že do ní stejně nemám co dát. Lucy prohlásila, že když nebudu nosit podprsenku teď, dokud ještě nemusí nic podpírat, dopadnu jednou jako ty domorodky s pytlíky na zmije, co se na ně koukáme v televizi.

8. Což je další důvod, proč ji nemůžu vystát. Protože má vždycky tyhle poznámky. Nejradši bych vstala, zabalila její nedostižný podprsenky a poslala je těm ubohým domorodkám.

7. Její telefonování. „Fakt, jo?… Hele, a co říkal?… No to není možný… Fakt, jo? Já umřu. Já normálně umřu… Kdo že to řek? No to je boží… Ne. No to není možný… Ne, fakticky ne. Nebo jo. Ještě ti zavolám.“

6. A taky je roztleskávačka. Roztleskávačka, chápete?

Jako by už nebylo dost hrozný, že tráví většinu času tím, že mává bambulkama a poskakuje po hřišti s tlupou neandrtálců. Ale ne, ona to musí dělat večer co večer. A protože naši jsou fanatici životního stylu rodina-se-musí-sejít-aspoň-u-večeře, hádejte,

co

děláme vždycky o půl páté odpoledne? A kdo pak zbytek dne škytá hlady?

5. Všichni mí učitelé mají jednu oblíbenou repliku: „Víš, Samantho, když jsem před dvěma lety učil (a) Lucy, nikdy jsem jí nemusel (a) připomínat aby se posadila

aby si uklidila na lavici

aby psala v němčině podstatná jména s velkým písmenem aby si nezapomínala plavky

aby si na ranním shromáždění sundala sluchátka aby si nemalovala na boty.“

4. Lucy má kluka. A ne jen tak někoho, ale kluka, který není sportovec. Jo, slyšíte dobře. Naše úžasná roztleskávačka chodí s klukem, co se z kopaček a šišatých míčů může pozvracet. Vážně, on není jen sportovní antitalent, ale navíc vypadá jako čistokrevná rodičovská noční můra. Rebel z ulice nebo něco na ten způsob. A nejenom vypadá, on si to taky fakt užívá – ty černý roláky a bundy z armádního výprodeje a martensky a tak. Taky nosí v jednom uchu náušnici.

Ale i když to s tím odporem ke sportu působí trochu podezřele, rozhodně není šprt. Má výtvarný talent, vážně. Kreslí třeba mladistvé delikventy ve vazbě a tak. A nikdo mu je ještě nevystavil, teda myslím Jackovy kresby. Já bych určitě chtěla vystavovat, kdybych něco takového namalovala.

A jako by to všechno nestačilo, máma s tátou ho upřímně nenávidí – protože se nepřetvařuje ani neskrývá svou nechuť k autoritám a oslovuje je klidně Carol a Richarde místo pane Madisone a paní Madisonová. Je to prostě děsně nefér, že Lucy má kluka, co je nejenom fajn, ale co ho navíc naši nemůžou vystát. Já si přeju chodit s někým takovým už od chvíle, co jsem se narodila. Ale když o tom uvažuju, tak bych na tom asi netrvala. Momentálně bych brala kohokoli. Teda kohokoli mužského pohlaví a přiměřeného věku a tak.

3. Lucy sice chodí s rebelantským umělcem v černém roláku, co nehraje fotbal, ale přesto patří ve škole k nejoblíbenějším holkám. Každý víkend se rozhoduje mezi spoustou pozvání na večírky a diskotéky a tak – má jich tolik, že prostě nemůže stihnout vyhovět všem – a vždycky říká: „Hele, Sam, tak tam jdi ty s Catherine, no proč ne?“ I když dobře ví, že by se tam na nás s Catherine dívali asi jako na skautky, co přišly vybírat na místní sirotčinec, a brzo by nás vykopli zpátky na ulici.

2. Lucy vychází s tátou a mamkou bez problémů – teda až na tu věc s Jackem – a vždycky vycházela. Lucy dokonce vychází dobře i s naší nejmladší sestrou Rebekou, což je stvoření, které sice navštěvuje speciální školu pro děti s vysokou inteligencí, ale chová se jako idiot.

A důvod číslo jedna,

proč nenávidím svou sestru Lucy: 1. Práskla to na mě s malováním.

Jedna

Řekla, že to tak nemyslela. Že ty kresby našla u mě v pokoji a že se jí zdály tak dobré, že je chtěla ukázat mámě.

Lucy samozřejmě ani nenapadlo, že v první řadě nemá u mě v pokoji co pohledávat. Když jsem jí naznačila, že porušila moje ústavou zaručené právo na nedotknutelnost soukromého majetku, loupla po mně očima (s výrazem, který by do telefonu vyjádřila jako Cožééé?), přestože ústavu probírají právě v tomhle pololetí.

Pak odsekla, že jen hledala svoji řasenku.

A co jako? Mám snad já ve zvyku si ji půjčovat?!

Jako bych se vůbec někdy dotkla něčeho, co se jen vzdáleně přiblížilo k jejím buličím očím.

Řasenku tam samozřejmě najít nemohla, ale vyšťourala místo, kam jsem tenhle týden schovávala portréty. A při večeři je ukázala mamce.

„Aha,“ pronesla maminka suše. „Teď už je jasné, proč jsi dostala z němčiny čtyřku, nebo snad ne, Sam?“

Ten bleskový a chybný závěr odvodila jen z toho, že jsem měla obrázky schované v sešitě na němčinu.

„Není to herec z toho filmu, z Patriota? “ chtěl vědět táta. „A kdo je to tam s ním? Není to… to je Catherine?“

„Němčina,“ pronesla jsem s přesvědčením, že táta odbíhá od tématu, „je naprosto stupidní jazyk.“

„Němčina není stupidní,“ opravila mě Rebeka. „Její kořeny sahají až do dob říše římské, kdy jí hovořili příslušníci některých germánských kmenů. Je to starý a impozantní jazyk, který se vyvíjí už tisíce let.“

„Úžasný,“ ocenila jsem ironicky. „Víte, že píšou všechny podstatný jména s velkým písmenem? Co z toho mají?“

„Hmmm,“ zamumlala mamka nepřítomně a dál listovala v mém Schulheft. „A co je tohle?“

Taťka se taky přidal. „Sam, proč proboha maluješ Catherine, jak sedí na koni s tím klukem z Patriota?“

„Řekla bych, že tohle je jasné, Richarde,“ předešla mě mamka a podala sešit zpátky tátovi.

Na svou obranu jsem mohla uvést jen to, že – bohužel, nebo bohudík, jak chcete – žijeme v kapitalismu. Stěží mi může

někdo

zazlívat,

že

jsem

využila

svého

nezpochybnitelného práva a rozhodla se uspokojit poptávku trhu – nebo přinejmenším ženské poloviny studentské populace na Střední škole Johna Adamse – produktem, který zákazníkům evidentně chyběl. Doufala jsem, že právě můj otec (coby ekonom a zaměstnanec Světové banky) by tomu mohl rozumět.

Ale když začal šokovaným hlasem předčítat ze sešitu na německou gramatiku, došlo mi, že nechápe nic.

Naprosto nic.

„Ty a Josh Hartnett,“ četl pomalu táta, „patnáct dolarů. Ty a Josh Hartnett na pustém ostrově, dvacet dolarů. Ty a Justin Timberlake, deset dolarů. Ty a Justin Timberlake pod vodopádem, patnáct dolarů. Ty a Keanu Reeves, patnáct dolarů. Ty a…“ Táta zdvihl oči od stránky. „Proč jsou Keanu a Josh dražší než Justin?“

„Protože Justin má málo vlasů,“ vysvětlila jsem ochotně.

„Aha. Chápu.“ Táta se vrátil zpátky k seznamu.

„Ty a Keanu Reeves na raftu, dvacet dolarů. Ty a James van der Beek, patnáct dolarů. Ty a James van der Beek na rogalu, dvacet…“

Ale mamka ho nenechala číst dlouho. „Takže si to zrekapitulujeme,“ pronesla svým jasným, úředním tónem.

Je totiž právnická se specializací na ochranu životního prostředí. Pokud se doma na něčem vážně shodneme, tak na nutnosti vyhýbat se situacím, v nichž maminka cítí potřebu mluvit jako u soudu. „Samantha má problémy s němčinou. A proč má problémy s němčinou? Protože si nedokáže poradit s přebytkem své tvůrčí energie. Věřím, že když jí s tím pomůžeme, její výsledky v němčině se dramaticky zlepší.“

Což znamenalo, že den nato přišla mamka z práce, zavolala si mě a řekla: „Úterky a čtvrtky, od půl čtvrté do půl šesté, budeš mít hodiny kreslení, má milá umělkyně.“

No teda. Není snad tohle týrání dětí?

Mou matku zřejmě vůbec nenapadlo, že už teď dovedu malovat i bez hodin kreslení. Kromě těch ve škole, jasně. Moje matka si zřejmě neuvědomuje, že hodiny kreslení, místo aby uvolňovaly mou tvůrčí energii, definitivně zadusí mou uměleckou individualitu a mé přirozené nadání. Jak bych mohla dál kreslit tak, jak to cítím, s někým, kdo nade mnou bude stát a opravovat mi každou čárku? Ani van Gogh by to nezvládl.

„Dík,“ řekla jsem sarkasticky Lucy, když jsem do ní později vrazila ve společné koupelně. Natáčela si před zrcadlem řasy speciálními kleštičkami, i když jí naše hospodyně Theresa varovala asi tisíckrát, že přesně takhle si sestřenice Rosa vypíchla oko.

Lucy se na mě podívala skrz kleštičky.

„Za co?“

Přece se jí to nevykouřilo z hlavy! „Žes na mě práskla to malování!“ zaječela jsem.

„Jo tohle,“ zamumlala nevzrušeně Lucy a pokračovala ve zkrášlování řas. „Nechápu, proč se tak rozčiluješ.

Vlastně mi dlužíš za laskavost.“

„Laskavost?“ Byla jsem v šoku. „Za pěknou sviňárnu, chceš říct? Kvůli tobě se teď dvakrát v týdnu musím trmácet na stupidní hodiny kreslení, místo abych… no… koukala na televizi.“

Lucy se ušklíbla. „Ale to ty stejně nekoukáš, viď? Jseš moje sestra. Nemůžu tě přece nechat, abys ze sebe dělala největšího cvoka z celý školy. Nejseš v žádným kroužku.

Pořád chodíš jen v černým, jako na funus. Nenecháš mě, abych ti udělala vlasy. Už jsem s tím musela něco udělat.

Třeba z tebe bude slavná malířka. Jako Georgia 0’Keeffeová.“

„Víš, proč je Georgia 0’Keeffeová slavná malířka, Lucy?“ zeptala jsem se. Nevěděla, a tak jsem jí to prozradila.

Vaginy. To je ten důvod, proč se Georgia 0’Keeffeová proslavila.

Anebo, jak to formulovala Rebeka, když k nám bezděčně zabrousila s nosem zabořeným do dalšího pokračování Star Treku (je do něj totálně blázen): „Ve skutečnosti jsou organické abstrakce 0’Keeffeové ztvárněním květinových motivů, jež lze v jistém kontextu chápat jako otevřené sexuální symboly.“

Poradila jsem Lucy, ať se zeptá Jacka, jestli mi nevěří.

Ale Lucy prohlásila, že se spolu o takových věcech nebaví.

„Myslíš o vagínách?“ zeptala jsem se. Ne, o umění.

Tohle nechápu. Chodí s malířem, a nepovídají si o umění?! Řeknu vám, jestli já někdy budu mít kluka, budu se s ním bavit o všem. O umění. A o vagínách taky.

Dvě

Catherine nechtěla uvěřit, že musím chodit na hodiny kreslení.

„Ale ty přece umíš malovat!“ opakovala.

S tím se nedalo než souhlasit. Chci říct, dost mě povzbudilo, že nejsem jediným člověkem na téhle planetě, který chápe, že trávit úterky a čtvrtky od půl čtvrté do půl šesté v Uměleckém studiu Susan Booneové není nic jiného než nepochopitelné ubíjení času.

„To je celá Lucy,“ prohlásila Catherine, když jsme spolu v pondělí po vyučování věnčily Maneta v Bishop Garden. Bishop Garden je součástí parku kolem Katedrály, kde mají pohřby všichni ti důležití chlápci, co umřou v D. C. Katedrála je jen pět minut pěšky z Cleveland Parku, kde obě bydlíme, což je fajn, protože Manet to tam zbožňuje. Může tady honit veverky a vrážet do lidí, co jdou do sebe zavěšení na procházku, a tak.

Což je teda další problém – kdo ho vlastně bude věnčit, když já budu tvrdnout na hodinách kreslení ve studiu Susan Booneové? Naše Theresa určitě ne. Nesnáší ho, i když už Manet dávno nepřehryzal žádnou elektrickou šňůru. Veterinární psychoterapeut dr. Lee tvrdí, že to byla moje vina, protože jsem ho pojmenovala Monet – a to mu znělo stejně jako No ne!, a tak z toho měl chudák komplexy. Ale od té doby, co jsme mu změnili jméno na Manet, se už vážně hodně zlepšil…

Přesto má táta pocit, že to za těch pět set dolarů, co jsme zaplatili dr. Leeovi, vůbec nestálo.

Theresa tvrdí, že má už tak práce nad hlavu, když po nás všech musí uklízet, a že za nic na světě nebude uklízet po mém padesátikilovém bobtailovi.

„Stejně nechápu, jak to Lucy mohla udělat,“ řekla Catherine. „Jsem fakt ráda, že nemám žádnou ségru.“

Catherine je taky prostřední jako já – což je možná jeden z důvodů, proč si spolu tak dobře rozumíme. Ale na rozdíl ode mě má dva bratry – staršího a mladšího… a naštěstí žádný není chytřejší ani hezčí než ona.

Catherine se má.

„Ale kdyby to nebyla Lucy, stejně by tě práskla Kris,“

uvažovala, když jsme se plahočily po úzké klikaté pěšině.

„Kris po tobě hrozně jede. Asi proto, žes ji za to zkásla, a ty její kámošky taky.“

Ale to bylo na tom to nejhezčí! Myslím to, že jsem „zkásla“ Kris a její kámošky, i když všichni ostatní by jim ty kresby dali rádi zadarmo.

A proč ne? Když jsem poprvé z legrace namalovala Catherine a jejího oblíbence Hetha Ledgera, rychle se to rozkřiklo a za chvíli jsem měla seznam zájemců, co chtěli mít svůj portrét s nějakou celebritou.

Nejdřív by mě ani nenapadlo říkat si o peníze. Teda, vlastně jsem byla ráda, že se moje obrázky líbí a že z nich mají všichni radost.

A kromě toho, když ode mě chtěly obrázky cizinky, nemohla jsem po nich dost dobře chtít platit, no ne? Chci říct, že když se vám nějak podaří dostat se do Ameriky ze země, kde vás utlačují, nebo dokonce chtějí zabít, nemáte moc možností, jak platit za svoje portréty s herci. Ale to vlastně nemáte, ani když se sem dostanete proto, že je váš otec diplomat nebo dělá v nějaké mezinárodní organizaci a tak. Rozumím až moc dobře tomu, co znamená ocitnout se ve škole, kde vám nikdo nerozumí, a vy se s nikým nedomluvíte: je to hrůza. Zažila jsem to na vlastní kůži, když táta pracoval v severoafrické sekci Světové banky.

Když mi bylo osm, odstěhovali jsme se na rok do Maroka. Bylo by bezva, kdyby mi tam někdo zadarmo nakreslil můj portrét s Justinem Timberlakem, místo aby na mě všichni zírali jako na ufona jen proto, že jsem se neuměla marocky ani dovolit na záchod.

Za chvíli jsem byla zavalená objednávkami na portréty s celebritami taky od holek ze speciálky, a ani po nich jsem nemohla chtít peníze, protože jsem zažila i to, co obnáší být ve speciálce. Když jsme se vrátili z Maroka, ve škole si všimli, že moje výslovnost je… no, přinejmenším nezvyklá, vyslovovala jsem třeba z místo s.

Takže usoudili, že budu potřebovat odbornou pomoc.

Musela jsem začít chodit s podobně postiženými zoufalci na logopedii, zatímco zbytek třídy si užíval při hudební výchově.

A jako by to nestačilo, sotva jsem se vrátila do třídy, začala mě pro mou údajnou stupiditu zesměšňovat Kris Parksová – ta Kris, která bývala mou nejlepší přítelkyní, než jsme odjeli na rok do Maroka. A pak, super, pak jsme přijeli a slyšela jsem od ní leda tak „Samantha čí?“

Vypadalo to, že už si vůbec nepamatuje, jak si k nám každé odpoledne po škole chodila hrát s Barbie. Ne, najednou ji zajímali jenom kluci a objímání ve výklenku a dokonce líbání… Fakt je, že já bych ve čtvrté třídě radši rozkousala sklenici, než abych dovolila někomu ze spolužáků líbnout mě na pusu – zvlášť ne třídnímu šaškovi Roddovi Muckinfussovi –, takže mě Kris a její kámošky ocejchovaly jako „nezralou“ (a z místo 5 mi hádám taky moc nepomohlo). Kris mě prostě odmrštila jako horkou bramboru.

Naštěstí mě to vybičovalo k tomu, že jsem se snažila vyslovovat správně, a za chvíli jsem už mohla říct logopedovi sbohem. V ten den, kdy jsem od něho přišla naposledy, jsem zašla za Kris a sdělila jí, že je systematicky sobecká sadistka, a všechna s seděla jako vyšitá, to si pište. Od toho dne jsme spolu nepromluvily.

No, takže jsem fakt dost dobře věděla, jak se cítí lidi, co musí kvůli něčemu chodit do speciálky – zvlášť když třeba ještě musí nosit v uších naslouchátka nebo něco na ten způsob. Takže jsem nakonec rozhlásila, že portréty s celebritami budou zadarmo pro cizince, pro lidi ze speciálky a pro moje kamarády. To bylo fér, no ne?

Vážně mě bavilo vytvořit si vlastní verzi „pomoci OSN zaostalým zemím“ a poskytovat výhody těm, co jinak nejsou v ničem privilegovaní. Ale ocenil to snad někdo u nás doma?

Zdálo se, že to neoceňuje ani Kris Parksová, která teď byla předsedkyní třídy a navíc pořád tím špendlíčkem, co mě nepřestával nenápadně popichovat. Ne že by jí vadilo, že kreslím obrázky zadarmo cizinkám a holkám ze speciálky…, ale pořádně ji štvalo, že vlastně jediným, kdo za moje kresby musí platit, je ona a její stupidní kámošky.

Ale co si myslela? Mohla jsem snad chtít peníze po Catherine, která byla mou nejlepší kamarádkou od chvíle, kdy jsem se vrátila z Maroka a zjistila, že Kris se přidala k Darthu Vaderovi a přešla na Temnou stranu Síly?

Catherine a já jsme se spojily proti Krisině tyranii. Kris zesměšňovala i Catherine – kvůli jejím sukním pod kolena, které ji maminka nutila nosit, nebo kvůli tomu, že jsou Salazarovi katolíci a tak – a hlavně kvůli našemu společnému opovrhování Roddem Muckinfussem a spol.

No jasně. A po tom všem budu zadarmo malovat portréty Kris s Orlandem Bloomem.

To zrovna!

Lidi jako Kris – možná proto, že nikdy nemuseli chodit na speciální hodiny logopedie, když už nemluvím o návštěvě školy, kde by se s nimi nikdo nebavil jinak než marocky – se nedokážou chovat příjemně k někomu, kdo má větší velikost než 34, nemá blond vlasy a není od hlavy až k patě oblečený do kreací Abercombieho a Fitche.

Stručně řečeno k někomu, kdo není Kris Parksová.

Bavily jsme se o tom s Catherine cestou domů z parku – myslím o Kris a jejích manýrách –, když vedle nás zastavilo auto a já uviděla tátu, jak na nás mává od volantu.

„Nazdar, děvčata,“ pozdravila nás mamka a naklonila se přes tátu, protože jsme stály na straně řidiče.

„Nechcete se s námi jet podívat na Lucyin zápas?“

„Mami,“ zapištěla znechuceně Lucy na zadním sedadle. Měla už na sobě kostým roztleskávaček. „Ani to nezkoušej. Stejně nepojedou, a i kdyby, podívej se na Sam. Nechci, aby mě s ní někdo viděl.“

„Lucy,“ pokáral ji táta, ale mohl si to ušetřit. Lucyiny pohrdavé poznámky mě už dávno nechávají ledově klidnou.

Podle Lucy a jí podobných prostě vypadám děsně – myslím tím lidi, pro které je největší životní slastí stihnout začátek výprodeje v butiku Club Monaco. Chci říct, že pro Lucy je zjištění, že začali prodávat výtvory Paula Mitchella u nás v ulici, příležitostí k oslavě, jakou svět nezažil od pádu Berlínské zdi.

Mě přece jen trochu víc zajímají jiné globální problémy – třeba to, že denně jde tři sta milionů dětí do postele hladových, nebo že programy výtvarné výchovy na školách se ruší jako první, jakmile ředitelství zjistí, že jim zkrouhli rozpočet.

Což mě přimělo k tomu, že jsem od začátku letošního školního roku začala chodit oblečená jen v černé, protože:

a) držím smutek za celou naši generaci, kterou prokazatelně nezajímá nic jiného, než o čem bude další díl seriálu Přátelé příští týden b) módní trendy jsou pro takové prázdné palice, jako je moje sestra.

A taky proto, že mamce vždycky stoupne tlak z toho, jak vypadám. Ale na druhou stranu by mohla být ráda, že se aspoň jedna z jejích dcer zajímá o něco jiného než o francouzskou manikúru.

Máma to se mnou na rozdíl od Lucy ještě nevzdala.

Proto se teď v autě zářivě usmála – i když nebyl žádný důvod k zářivým úsměvům, pokud bych do toho měla co mluvit. Začalo mrholit a venku bylo sotva deset stupňů.

Klasicky odporný listopadový den, kdy nikdo – a obzvlášť ne ten, komu stejně jako mně nic neříká týmový duch a tyhle věci – nemá náladu dřepět na tribuně za bariérou a dívat se na hordu pošuků, jak se honí za míčem, povzbuzovaní jekotem blondýnek v těsných červenobílých svetřících (viz moje sestra).

„To nemůžeš vědět,“ napomenula mamka Lucy zepředu. „Třeba zrovna dneska změnily názor.“ Pak se znova naklonila k nám. „Sam? Catherine? Tatínek nás potom vezme na večeři do čínské čtvrti.“ Mrkla na mě.

„Můžeš si samozřejmě dát i burger, Sam.“

„Promiňte, paní Madisonová,“ omluvila se Catherine.

Vůbec ale nevypadala, že by jí to bylo líto, naopak. Byla štěstím bez sebe, že má výmluvu, která nemůže nezabrat.

Většina školních akcí se pro Catherine stávala noční můrou vinou poznámek, které si musela vždycky vyslechnout kvůli těm šatům ä la Laura Ashleyová, co ji maminka nutila nosit. („Kdepak jste zaparkovala svůj kočár, lady?“ a tak). „Musím jít domů. Je neděle a naši říkají, že v neděli se má…“

„Odpočívat, ano, já vím,“ dořekla za ni mamka, protože to slyšela už mockrát předtím. Pan Salazar je diplomatem na honduraské ambasádě tady v D. C. Trvá na tom, že neděle se musí „světit“, a nutí Catherine a její bráchy, aby trčeli doma. Catherine dostala jen půlhodinovou vycházku, aby mohla vrátit Patriota do videopůjčovny (měla ho už po sedmnácté). Věnčení Maneta bylo už samozřejmě ilegální.

Ale protože jsme ho věnčily u Katedrály, mohla se Catherine přinejhorším tvářit, že jsme vlastně byly v kostele – a proti tomu by snad Salazarovi nemohli nic namítat, i kdyby na to náhodou přišli.

„Richarde,“ zamumlala Rebeka, která seděla vzadu vedle Lucy. Zírala do svého laptopu, ale přesto se rozhodla dát najevo hlubokou nespokojenost s vývojem situace. „Carol. Nezdržujte.“

„Tatínku,“ opravila ji maminka a otočila se dozadu.

„Žádné Richarde. A maminko. Žádné Carol.“

„Promiň,“ zabručela Rebeka. „Ale můžeme se už pohnout? Baterie mi vydrží jen dvě hodiny, a musím na zítra dodělat tři tabulky.“

Rebeka by normálně v jedenácti chodila do šesté, ale jezdí do Bethesdy do speciální školy pro děti s vysokým IQ, kde už je teď někde na úrovni přípravky na vysokou.

Horizont je škola pro paka, což dokládá i fakt, že tam chodí syn našeho prezidenta, a to je pako par excellence.

Myslím toho syna, ale když nad tím uvažuju, dalo by se to o prezidentovi říct taky. Horizont je tak ujetá škola, že tam dokonce nedostávají na vysvědčení známky, ale slovní hodnocení. Na tom Rebečině posledním stálo: Ačkoli je její intelekt na úrovni vysokoškolského studenta, Rebeka musí pracovat na rozvoji emoční inteligence a v příštím semestru zlepšit svůj přístup ke spolužákům i vyučujícím.

Což jen potvrzuje to, co si o ní myslím já: i když je Rebeka intelektuálně čtyřicátnice, chová se, jako by jí bylo šest a půl, a má velkou kliku, že nechodí do školy pro normálně inteligentní lidi, jako jsme my s Lucy: jedenáctiletá Kris Parksová by ji sežrala zaživa. I s její nerozvinutou emoční inteligencí.

Mamka si povzdychla. Na střední byla něco jako Lucy – oblíbená a úspěšná. Vlastně ji jeden rok zvolili Miss školy. Proto nechápe, kde se mnou udělala chybu.

Myslím, že z toho podezírá tátu. Taťku na střední ničím nezvolili, protože si podobně jako já většinu času představoval, že by byl radši někde úplně jinde.

„Fajn,“ kapitulovala mamka konečně. „Běž domů, ale…“

„Nikomu neotvírej,“ dořekla jsem za ni. „Jasně.“

Jako by k nám vůbec někdo někdy chodil, teda kromě Chlebovky. Chlebovka je žena francouzského diplomata, co bydlí v ulici pod námi. Nevíme, jak se jmenuje, ale říkáme jí Chlebovka, protože se vždycky tak jednou za tři neděle zblázní, nejspíš steskem po domově, a napeče stovky bochníků chleba. Pak je roznáší po sousedech a prodává za padesát centů za kus. Jsem do jejích baget blázen. Je to fakticky jedna z mála věcí, co jím opravdu ráda, teda kromě hamburgerů. Nesnáším většinu ovoce a zeleniny, teplá jídla vůbec nemusím, a navíc nevezmu do pusy nic rybího a z darů moře a tak. Ani jídla s česnekem.

Jediný člověk, co u nás zvoní kromě Chlebovky, je Jack. Ale my ho nesmíme pustit dál, pokud naši nebo Theresa nejsou doma. Kvůli tomu, že Jack jednou rozbil okno v ordinaci svého táty v Bethesdě. Chtěl tak protestovat proti tomu, že jeho otec předepisuje recepty na léky, které se testují na zvířatech. Moje matka jednoduše odmítá vzít na vědomí, že Jack byl nucen udělat něco tak drastického, protože jinak nedokázal přimět dr. Slatera, aby věnoval pozornost skutečnosti, že kvůli pokroku v medicíně jsou mučena zvířata. Naši si myslí, že mu rozbil okna pro zábavu, ale to vůbec není pravda. Jack nikdy nedělá věci jen tak pro zábavu. Fakt se snaží udělat ze světa trochu lepší místo k životu.

Osobně si myslím, že našim ani tak nevadí rozbité okno ve Slaterově ordinaci jako to, co by mohl Jack dělat s Lucy, když oni nejsou doma. Což je logické, ale nemůžou to před námi přiznat, a tak melou něco o gumových projektilech. Skoro to vypadá, jako by se podle nich Jack chystal střílet do NAŠICH oken! Naše mamka prostě fandí hodným chlapcům – takovým, které vídá, když pracuje pro Organizaci na ochranu životního prostředí.

„Tak už jeďte,“ pobídla je mrzutě Lucy. „Nebo přijedem pozdě.“

„A žádné portréty s celebritami,“ zavolala mamka, když táta šlápl na plyn. „Dokud nebudeš hotová s němčinou!“

Stály jsme s Catherine na chodníku a dívaly se, jak se kola auta protáčejí ve spadaném listí na okraji silnice.

„Myslela jsem, že ti zakázali malovat úplně,“

prohlásila Catherine, když auto zmizelo za rohem.

Manet uviděl na druhé straně silnice veverku a škubl se mnou k okraji chodníku. Málem mě povalil.

„Smím je malovat,“ pokusila jsem se překřičet jeho hysterický štěkot. „Jenom je nesmím prodávat!“

„Aha,“ pochopila Catherine. Pak se úpěnlivě zeptala: „Mohla bys mě ještě jednou namalovat s Heathem? Už jenom jednou. Naposled, slibuju.“

„Tak dobře,“ povzdechla jsem si, jako by to pro mě byla hodně velká oběť.

Ale nebyla, samozřejmě. Protože když vás něco baví, chce se vám to dělat pořád, i když z toho nemáte prachy a tak.

Přesně tohle jsem si myslela o kreslení. Dokud jsem nepotkala Susan Booneovou.

Deset důvodů, proč bych chtěla být Gwen Stefaniová, nezlepší zpěvačka stylu ska, a vlastně vůbec nejlepší zpěvačka na světě:

10. Gwen si může obarvit vlasy, jakou barvou chce, třeba jasně růžovou, jak to měla v klipu k písničce Retům of Saturn, a jejím rodičům je to fuk. Je jim totiž jasné, že Gwen je umělkyně a musí dělat takové výstřední věci, aby nějak ventilovala svoji tvůrčí energii. Myslím, že Stefaniovi nikdy nezarazili Gwen kapesné, jako to udělali naši, když jsem vyzkoušela ten zelený tónovací šampon.

9. Kdyby se Gwen rozhodla chodit každý den v černém, budou to všichni považovat za výraz jejího uměleckého génia a nikdo se do ní nebude trefovat připitomělými poznámkami jako do mě.

8. Gwen má vlastní byt, takže její starší sourozenci nemůžou vtrhnout k ní do pokoje, kdykoli se jim zachce, slídit jí ve věcech a donášet rodičům.

7. Gwen píše písničky o svých ex-milencích a pak je klidně zpívá. Já jsem nikdy neměla kluka, takže nemůžu mít ani nikoho ex-, o kom bych psala (malovala).

6. Dostává zadarmo cédéčka.

5. Kdyby Gwen dostala čtverec z němčiny, protože místo učení psala písničky, silně pochybuju, že by jí paní Stefaniová zařídila dvakrát týdně hodiny skládání.

Mnohem spíš by zařídila, aby se Gwen mohla vykašlat na němčinu a psát ještě víc.

4. Existují desítky webů, kde se o Gwen píše. Když ale napíšete do vyhledavače Samantha Madisonová, objeví se vám na obrazovce Litujeme, ale nebyl nalezen žádný odkaz.

3. Všichni, kdo se ke Gwen na střední škole chovali sprostě, toho teď nejspíš hrozně litují a rádi by se jí omluvili. Ale ona by nejspíš jen povytáhla obočí a prohodila něco ve stylu „Jak že se to jmenujete?“, jako to udělala Kris, když jsme se vrátili z Maroka.

2. Může mít každýho kluka, na kterýho si ukáže. No, možná ne úplně každýho, ale rozhodně by mohla mít toho, co bych chtěla já. Což je bohužel momentálně kluk mojí sestry. Ale co na tom.

A důvod číslo jedna, proč bych chtěla být Gwen Stefaniová:

1. Nemusí chodit na hodiny kreslení k Susan Booneové.

Tři

Theresa byla jediná, kdo byl ochotný odvézt mě do studia na první hodinu kreslení.

Je koneckonců zvyklá nás všude vozit. Pracuje u nás od té doby, co jsme se vrátili z Maroka. Dělá všechno, na co naši nemají čas: vozí nás, kam potřebujeme, uklízí dům, pere prádlo, vaří a myje nádobí, nakupuje jídlo.

To neznamená, že my děti bychom nedělaly nic.

Například já mám na starosti Maneta a všechno, co s ním souvisí, protože jsem si tak hrozně přála mít psa. Rebeka zase prostírá, já sklízím ze stolu a vyhazuju zbytky, a Lucy dává nádobí do myčky.

Ale většinou to funguje, jen když u toho Theresa je a dohlíží na nás. Když odjede na noc domů a děláme to samy, je z toho tak trochu blázinec. Jednou z neoficiálních Theresiných povinností je udržovat v rodině disciplínu, protože mamka s tátou mají – vyjádřeno slovníkem Rebečina Horizontu – problémy s vytyčením pevných mantinelů pro své potomky.

Theresa vytyčovala mantinely ochotně, třeba ten den, kdy mě poprvé vezla k Susan Booneové. Byla posedlá myšlenkou, že zdrhnu, jakmile mě nechá samotnou.

„Heleď, slečno Samantho,“ říkala vážně, když jsme zatočili na Kukuřičnou placku (tak se u nás říká Dupontovu okruhu, protože všude kolem silnice jsou stánky s kukuřicí), „ne, že když na tebe nebudu čekat, napadnou tě nějaký hloupostě.“

To je Theresina oblíbená průpovídka. Naučila se to ode mě. Vážně říká hloupostě místo hlouposti. Je to jižansky. Líbilo se mi, jak to říkávala Scarlettina chůva v Jihu proti Severu. Dělám, co můžu, abych Theresu aklimatizovala na naši kulturu. Když u nás začala pracovat, hned jak přijela z Ekvádoru, neměla ani páru o tom, co to znamená být Američankou.

Zato teď je tak honěná v tom, co je in a co ne v celých US i v A, že by ji na MTV mohli angažovat jako konzultantku.

A „slečno Samantho“ mi říká, jenom když je hodně rozčilená.

„Já přesně vim, co máš v pácu, slečno Samantho,“

pokračovala Theresa, když jsme uvízly na Connecticut Avenue v zácpě (kterou měla jako obvykle na svědomí prezidentská kolona). To je jedna z věcí, které vám znepříjemňují život, když se rozhodnete bydlet ve Washingtonu, D. C. Nemůžete skoro nikam vyjet, abyste přitom nenarazili na prezidenta a jeho spanilou jízdu.

„Sotva ti ukážu záda, hned zmizíš v nejbližším obchodě Virgin Record. Takhle to dopadne.“

Zhluboka jsem si povzdechla, jako by mě nic podobného v životě ani nenapadlo (i když jsem o tom uvažovala od chvíle, co jsme vyrazily). Tak nějak jsem cítila, že je mou povinností aspoň to zkusit. Když se nedokážu vzepřít autoritě, jak potom můžu uhájit svou uměleckou integritu?

„Ale Thereso,“ namítla jsem uraženě.

„Neříkej ale Thereso“ zarazila mě Theresa. „Já tě znám. Ta černá barva, co pořád nosíš, a ten punk, co pořád posloucháš…“

„Ska,“ opravila jsem ji.

„To je fuk.“ Poslední auto z prezidentské kolony konečně přejelo a my měly volnou cestu. „Teď si asi nejspíš brzo přebarvíš ty svoje parádní zrzavý vlasy na černo, co?“

Okamžitě jsem si vzpomněla na tubu Laboratoire Garmere s černou barvou, kterou jsem strčila v koupelně do lékárničky. Že by ji našla? Jenomže ať si Theresa myslí, co chce, mít zrzavý vlasy není žádná paráda. No, možná je, když máte odstín jako Lucy a všichni se rozplývají nad vaší tiziánovou barvou, podle toho malíře, co maloval zrzky. Ale moje vlasy jsou jiné – mají odstín (i tvar) měděných drátů z telefonního vedení. Žádná paráda, na to vemte jed.

„V půl šestý,“ vyhrožovala Theresa, „vejdu dovnitř a vyzvednu si tě tam. Ať tě ani nenapadne, že budeš čekat na chodníku, jasný?“

Theresa by se vážně měla přestat chovat jako máma.

Má čtyři vlastní děti, už dospělé, a tři vnoučata, i když je jen o rok starší než naše mamka. To proto – aspoň Theresa to tvrdí – že její nejstarší syn, Tito, je blbec.

A nejspíš kvůli tréninku s Titovou blbostí se před Theresou nedá nic zapřít. Všechno uhádne předem.

Když jsme se konečně dostaly do studia Susan Booneové – což je na začátku Connecticut Avenue, přímo proti sídlu scientologické církve –, Theresa se na mě přísně zadívala. Ne snad kvůli scientologům, ale proto, že studio Susan Booneové sídlilo ve stejné budově jako obchod s cédéčky Static. Jako bych za to mohla!

Ale popravdě řečeno, Static – jeden z mála obchodů s nahrávkami ve městě, kde jsem vážně ještě nikdy nebyla – vypadal dost slibně. A taky Kapitolská pekárna o vchod dál. Když jsme vystoupily z auta a přicházely k budově, přes zeď music shopu bylo slyšet dunění hudby a úryvky mých oblíbených písní (samozřejmě jsme parkovaly asi o tisíc kilometrů dál a musely se trmácet kolem bloku, ale říkejte Therese po takovém kázání, že se mnou nemá chodit dovnitř!). Ve Static pouštěli I’m Only Happy When It Rains od Carbage – což, když jste se nad tím trochu zamysleli, naprosto vystihovalo mou dosavadní životní zkušenost. Jediná doba, kdy vás rodiče nechají v klidu doma kreslit, je, když prší. Jinak je to samé „Proč nejdeš na vzduch a neprojedeš se trochu na kole jako ostatní děti?“

Ale Susan Booneová asi potřebovala na své umění klid, protože když jsme se vyšplhaly po úzkém, bíle natřeném schodišti do druhého patra, muzika už slyšet nebyla. Zaslechla jsem jen rádio, naladěné na stanici s vážnou hudbou, a pak nějaký zvuk, který jsem nedokázala identifikovat. Taky vůně mi byla dost povědomá. Už to nebyla vůně kapitolských housek jako na chodníku před domem, ale vůně umění – barev a temper – jako u nás ve škole ve výtvarném kabinetu.

Teprve když jsme došly ke dveřím studia a já jsem otevřela, zjistila jsem, co je to za další divný zvuk.

„Nazdarrr, Joe. Nazdarrr, Joe. Nazdarrr, Joe.“ Velká černá vrána, která seděla nahoře (ne uvnitř) na bambusové kleci, na nás hlasitě zakrákala.

Theresa zaječela.

„Josephe!“ Malá žena s těmi nejdelšími a nejsvětlejšími vlasy, jaké jsem kdy viděla, se vynořila za stojanem a křikla na vránu: „Mírni se!“

„Mírrrni se,“ opakoval pták a začal hopkat po obvodu klece. „Mírrrni se. Mírrrni se. Mírrrni se.“

„Ježíši,“ vydechla Theresa a klesla do nejbližšího křesla, postříkaného barvami. Už po cestě do patra vypadala na omdlení, a ptákovo uvítání jí nepřidalo.

„Omlouvám se,“ zaševelila žena s dlouhými světlými vlasy. „Nevšímejte si Josepha, prosím. Chvíli mu trvá, než si zvykne na někoho nového.“ Pak se zadívala na mě.

„Takže ty jsi určitě Samantha. Já jsem Susan.“

Když jsme ještě chodily na základku, četly jsme s Catherine jenom fantasy. Hltaly jsme je jako lentilky – J.

R. R. Tolkiena a Terryho Brookse a Susan Cooperovou a Lloyda Alexandera. Zdálo se mi, že Susan Booneová vypadá přesně jako královna elfů (ve všech fantasy knížkách jsou myslím královny elfů). Jednak byla menší než já a jednak měla na sobě zvláštní lněný hábit se světle modrými a zelenými skvrnami.

Ale nejvíc mě fascinovaly její vlasy, skoro bílé a dlouhé až ke kotníkům, a jasně modré oči, které mě z vrásčitého nenalíčeného obličeje přímo probodávaly. No jasně. Tutovka. Dokonce měla i mírně zvednuté koutky úst, jak to elfové mají ve zvyku, i když jim právě není nic k smíchu.

Když jsme se tenkrát, v našem fantasy období, s Catherine strojily do hábitů a přály si dostat se do země, kde žijí víly a hobiti, bylo by pro nás setkání se Susan Booneovou asi hrozně vzrušující.

Teď jsem si připadala spíš trapně.

Zavřela jsem za sebou dveře a natáhla se k ruce, kterou mi podávala. Měla drsnou a vysušenou pokožku.

„Říkejte mi Sam,“ nabídla jsem, překvapená pevným stiskem paní Booneové. Nebyl vůbec elfí, Maneta by zřejmě zdvihla jako nic.

„Ahoj, Sam,“ pozdravila mě Susan a konečně pustila moji ruku. Obrátila se ke křesílku, kde se choulila zničená Theresa. „A vy budete paní Madisonová, že ano?

Moc ráda vás poznávám.“

Theresa konečně popadla dech. Vyskočila a prohlásila, že je Theresa, hospodyně paní Madisonové, a že mě vyzvedne v půl šesté.

Potom zmizela. Susan Booneová mě popadla za ramena a nasměrovala k lavici, která neměla opěradlo.

Před ní stála vysoká tabule, pokrytá velkou papírovou plachtou.

„Všichni poslouchejte,“ pronesla Susan Booneová a přistrčila mě k lavici, „tohle je Sam. Sam, tohle je…“

Potom – jako na povel – se začaly zvedat hlavy od obrovských pláten, a „umělci“ z kursu se na mě svorně zadívali.

„Lynn, Gertie, John, Jeffrey a David,“ představila je Susan Booneová a dívala se přitom vždycky na nositele dotyčného křestního jména.

Stejně rychle, jako se předtím hlavy zvedly, se teď zase sklonily k práci. Měla jsem jen okamžik na to zjistit, že Lynn je vyhublá žena po třicítce, Gertie baculatá mamina, John nevýrazný chlápek s naslouchadlem, Jeffrey mladý Afro-američan, a David má na sobě tričko s obrázkem kapely Save Ferris.

Protože Save Ferris je jedna z mých nejoblíbenějších skupin, doufala jsem, že aspoň s někým si budu mít o čem povídat.

Ale když jsem přišla k Davidovi blíž, napadlo mě, že je mi nějak povědomý – což pravděpodobně znamenalo, že chodí k nám na Adamsovku. A já byla jedním z nejneoblíbenějších lidí ve škole – od té doby, co jsem navrhla, abychom peníze, co jsme si vydělali prodejem dárkového balicího papíru, darovali kabinetu na výtvarku.

Ale Lucy a Kris Parksová a další holky chtěly jet na výlet do zábavního parku. A schválně, hádejte, kdo vyhrál?

A to nošení černé jako-smutek-za-naši-generaci mojí popularitě ve škole taky nepřidalo.

David vypadal, že je asi tak v Lucyině věku. Byl vysoký – no dobře, ale aspoň podle toho, co jsem z něj mohla vidět v lavici od pasu nahoru – a měl vlnité tmavé vlasy, nápadně zelené oči a obrovské ruce. Vlastně vypadal dobře – i když samozřejmě ne tak dobře jako Jack. Takže pokud chodí na Adamsovku, pravděpodobně dělá některý z těch přiblblých sportů jako všichni hezcí kluci. Kromě Jacka, pochopitelně.

Když jsem se usadila vedle Davida a on se na mě podíval, utrousil: „Pěkný boty.“ Totálně mě tím rozhodil.

Nejdřív jsem myslela, že si dělá legraci – jako si ze mě občas utahovali ti blbečci, co jim Lucy chodila fandit.

Ale pak jsem se podívala dolů, a hádejte co? Měl taky kanady!

Jediný rozdíl byl v tom, že David se k těm svým nezachoval tak macešsky jako já a neozdobil je kopretinami. Nakreslila jsem je na boty bílým a žlutým popisovačem.

Zatímco jsem zápasila s tím, abych se přestala červenat rozčilením, že na mě promluvil kluk, co vypadá tak dobře, Susan Booneová řekla: „Dnes kreslíme zátiší.“

Podala mi tužku, takovou tu hodně měkkou. Potom ukázala na ovoce, vyrovnané na malém stolku uprostřed místnosti, a pobídla mě:

„Nakresli, co vidíš.“

A zmizela. Fakt, bezva, že tak respektuje mou individualitu a přirozené sklony. Jasně, že tohle mi moc nepůjde. Napomenula jsem se, abych už přestala myslet na Frajera Davida a jeho poznámku o botách – protože to určitě řekl jen proto, že jsem byla nová a chtěl mi udělat radost a tak – a soustředila se na ovoce na stolku. Což jsem taky udělala. Uvelebila jsem se v lavici proti pomačkané bílé plachtě a začala kreslit.

Fajn, přemítala jsem přitom, aspoň něco je příjemného na soukromých lekcích kreslení. Susan je zajímavá, s tím elfím účesem a úsměvem. A ten kluk vedle mě prohlásil, že se mu líbí moje boty. I ta vážná hudba, co hraje tiše někde v pozadí, je příjemná. Nikdy neposlouchám vážnou hudbu, leda snad filmovou, když se mi ten film líbí. A vůně terpentýnu je osvěžující, jako horký jablečný mošt v chladném podzimním odpoledni.

Napadlo mě, že tyhle hodiny možná nebudou zase až tak hrozné. Třeba to bude legrace. Určitě existuje spousta horších způsobů, jak zabít čtyři hodiny týdně, nebo ne?

Hrušky. Hrozny. A jablko. Granátové jablko. Kreslila jsem a moc nepřemýšlela nad tím, co dělám. Byla jsem zvědavá, co uvaří Theresa k večeři. Nevím, proč se nemůžu místo němčiny učit radši španělsky. Kdybych chodila na španělštinu, měla bych na domácí úkoly a na konzultace dvě rodilé mluvčí – Theresu a Catherine.

Neznám nikoho, kdo mluví německy. Proč se musím učit tenhle stupidní jazyk? Vybrala jsem si ho jen proto, že s ním začala Lucy, a Lucy mi tvrdila, že němčina je jednoduchá. Jednoduchá! Pche! Možná pro Lucy. Ale co pro ni není jednoduché? Lucy může mít všechno – tiziánové vlasy a kluka, co nemá chybu, a rohovou ložnici s největším záchodem.

Byla jsem tak zaměstnaná kreslením a přemýšlením o tom, jak je Lucyin život mnohem snadnější a příjemnější než můj, že jsem si ani nevšimla vrány Joea. Seskočila z vrcholku klece a vydala se na pochůzku, aby mě zkontrolovala. Všimla jsem si jí teprve, když se můj pramen vlasů octl v jejím zobáku.

Fakt. Ten pták mě držel za vlasy!

Zaječela jsem. Joe polekaně vystartoval a začal poletovat nade mnou a rozhazovat černá pírka všude kolem.

„Joe!“ vykřikla Susan Booneová, když si všimla, co se stalo. „Pusť okamžitě Saminy vlasy!“

Joe poslušně otevřel zobák. Tři nebo čtyři měděné zbarvené vlasy se pomalu snesly k zemi.

„Mírrrni se,“ zaskřehotal a trhnul hlavou směrem ke mně. „Mírrrni se.“

„Sam,“ oslovila mě lítostivě Susan Booneová a sehnula se, aby vlasy posbírala. „Moc mě to mrzí. Joe má hrozně rád jasné, zářivé barvy.“ Přišla ke mně a podala mi vytržené vlasy, jako by existovala nějaká možnost, že si je zase nějak přilepím k hlavě.

„On normálně není takový raubíř, víš,“ poznamenala Gertie, jako by se bála, že té potvoře začnu předčasně křivdit.

„Rrraubířřř,“ zaskřehotal Joe. „Rrraubířřř!“

Sedla jsem si, vytržené vlasy mi ležely v rozevřené dlani. Napadlo mě, že Susan Booneová by měla taky vysolit pět set babek veterinárnímu psychoterapeutovi, protože její zvířátko má fakt problém. Joe se mezitím vrátil na vrcholek klece, ale nespouštěl ze mě černé korálkové oči. Nebo spíš z mých vlasů, abych byla přesná. Skoro to vypadalo, že by si jich rád ještě pár vyškubl, kdyby dostal šanci. Aspoň já jsem měla ten dojem. Přemýšlí ale ptáci? Psi určitě, to vím.

Jenže psi jsou chytří. Ptáci jsou pitomci.

Ale ne tolik – jak jsem zjistila o chvíli později – jako lidé. Nebo přinejmenším jeden konkrétní člověk. Asi ve čtvrt na šest – vím to, protože stanice s vážnou hudbou začala zrovna vysílat zprávy – zvolala Susan Booneová: „Tak fajn! Parapet!“

A všichni kromě mě vstali z lavic, vzali svoje výtvory a vystavili je na okenní parapet, směrem do místnosti.

Podél tří stěn rohové učebny stála přes dva metry vysoká okna v industriálním stylu, s parapetem dost širokým na to, aby si na něj mohl člověk sednout. Rychle jsem napodobila ostatní a potom jsme všichni ucouvli a dívali se na to, co namalovali ti druzí.

Moje zátiší bylo jasně nejlepší. Bylo mi až trapně.

Řekla bych, že když jsem tady první den, je skoro neslušné malovat lip než všichni ostatní, dokonce i než dospělí. Bylo mi líto Johna – jeho obraz byl nejmíň povedený. Gertiin výtvor byl nezřetelný a ušpiněný, Lynnin zase vypadal, jako by ho malovalo dítě ze školky, a Jeffrey namaloval něco, co se vůbec nepodobalo ovoci.

Snad létající talíře. Určitě ne jablka.

Jenom David nakreslil něco, co se s nadsázkou dalo označit jako dobré. Jenže nekreslil dost rychle a nestačil výkres dokončit. To já jsem stihla všechny plody, a ještě jsem přidala ananas a pár banánů na vyvážení.

Doufala jsem, že Susan Booneová nebude dávat moc okatě najevo, o kolik je moje kresba lepší než všechny ostatní. Nechtěla jsem, aby se kvůli mně někdo cítil mizerně.

„Dobře,“ shrnula to Susan. Potom přistoupila blíž a začala hodnotit jednotlivé kresby.

Mluvila jako diplomat, to se musí nechat. Mám dojem, že táta by se od ní mohl učit, jak být taktní (ekonomové jsou sice jako doma v číslech, ale když přijde na mezilidské vztahy, chovají se, viz Rebeka, jako sloni v porcelánu). Susan oceňovala Lynnino dramatické užití linií a Gertiin smysl pro kompozici. Prohlásila, že John se hodně zlepšil, a vypadalo to, že s ní všichni souhlasí – což mě přimělo uvažovat o tom, jak špatný asi musel být John na začátku kursu. Davidovi se povedla „vynikající juxtapozice“ a Jeffrey se „výborně soustředil na detail“.

Když se dostala k mému obrázku, měla jsem skoro chuť vyplížit se z místnosti. Věděla jsem, že je nejlepší.

Nerada bych vypadala jako náfuka, ale moje obrázky jsou vždycky nejlepší. Kreslení je jediná věc, ve které jsem fakt dokonalá.

Ale stejně jsem doufala, že to Susan Booneová nebude moc rozmazávat. Ostatní se už tak museli cítit pod psa.

Jenže za chvíli to začalo vypadat, že si s jejich pocity vůbec nemusím lámat hlavu, protože když Susan Booneová přišla blíž, neřekla o mém zátiší jedinou pozitivní věc. Chvíli na ně mlčky zírala, pak se naklonila a prohlížela si je ještě z větší blízkosti. Potom o krok ustoupila a suše řekla: „Ano, Sam. Je vidět, že jsi namalovala to, co dobře znáš.“

Napadlo mě, že to zní pěkně ujetě. Ale celá tahle záležitost byla koneckonců pěkně ujetá. Příjemná – kromě toho vraního holiče, to teda nic příjemného nebylo –, ale ujetá.

„Uhm,“ zahuhlala jsem. „Asi jo.“

„Ale já jsem neříkala, že máš malovat to, co znáš,“

namítla Susan. „Říkala jsem, abyste malovali to, co vidíte.“

Podívala jsem se popleteně na svůj obraz, potom na hromádku ovoce na stolku, a znova na obraz.

„Ale to jsem přece malovala,“ řekla jsem zmateně.

„Teda to, co vidím. Co jsem viděla.“

„Vážně?“ přeptala se Susan Booneová a věnovala mi další ze svých nepatrných elfích úsměvů. „Vidíš snad na stolku ananas?“

Nemusela jsem se otáčet, věděla jsem, že na stolku žádný ananas neleží.

„No jo,“ připustila jsem. „Jenže…“

„Právě. Není tam žádný ananas. A tahle hruška tam taky není,“ ukázala na jednu z hrušek, které jsem namalovala.

„Počkejte,“ ozvala jsem se. Byla jsem pořád ještě zmatená, ale to neznamenalo, že bych se neuměla bránit.

„Tam přece jsou hrušky. Na stole jsou čtyři hrušky!“

„Ano,“ souhlasila Susan. „Na stole jsou čtyři hrušky, ale žádná z nich nevypadá jako tahle. Tohle je hruška z tvojí fantazie. Takhle si představuješ hrušku – dokonalou hrušku –, ale to není ani jedna z těch čtyř, které tady skutečně vidíš.“

Neměla jsem ani ponětí, o čem to vlastně pořád mele – ale Gertie a Lynn a John a Jeffrey a David zřejmě ano, protože pořád přitakávali.

„Ty to nevidíš, Sam?“ Susan Booneová zvedla můj obrázek a popošla ke mně. Ukázala prstem na hrozny, které jsem namalovala. „Tady máš nádherné hrozny. Ale to nejsou hrozny z našeho stolu. Hrozny na stole nejsou tak dokonale oválné a nemají všechny stejnou velikost.

To, cos namalovala, je tvoje představa ideálních hroznů, ale ne to, co vidíme tady před sebou.“

Sklouzla jsem očima na obrázek. Nechápala jsem to.

Fakt nechápala. Teda, rozuměla jsem tomu, co povídá, ale nedávalo mi to smysl. Moje hrozny prostě vypadaly lip než hrozny všech ostatních. V tom je ten problém?

Nejhorší ze všeho bylo, jak se na mě všichni ostatní soucitně dívali. Do tváří se mi nahrnulo horko. To je ta paráda, když je člověk zrzka – znamená to, že devadesát sedm procent času tráví rudnutím. A neexistuje absolutně nic, čím by to mohl zamaskovat.

„Kresli to, co vidíš,“ pronesla Susan Booneová (znělo to málem laskavě). „Ne to, co znáš, Sam.“

Vzápětí přifuněla Theresa, celá brunátná ze šplhání po schodech, což vyprovokovalo Joea k dalšímu krákání: „Nazdarrr, Joe! Nazdarrr, Joe!“ A tak pořád dokola.

A byl čas se rozloučit. Měla jsem pocit, že se samou úlevou rozteču.

„Uvidíme se ve čtvrtek,“ řekla srdečně Susan Booneová, když jsem si navlékala kabát.

Usmála jsem se na ni, ale v duchu jsem mile dodala, leda přes mou mrtvolu se ve čtvrtek uvidíme, drahá Susan.

To jsem ještě netušila, jak blízko jsem pravdě.

Nebezpečně blízko.

Čtyři

Když jsem o tom vypravovala Jackovi – myslím o tom, co se stalo na hodině u Susan Booneové –, hrozně se smál. Smál! Jako by to byla legrace!

Trochu mě to urazilo, ale musela jsem připustit, že to fakticky byla legrace. Svým způsobem.

„Nemůžeš vyhrát nad establishmentem, Sam,“ řekl a potřásl hlavou, až se rozhoupala dlouhá stříbrná náušnice, která mu visí v pravém uchu. „Musíš zaútočit proti systému.“

Jackovi se to lehko řekne. Jack má sto devadesát centimetrů a váží přes osmdesát kilo. Od té doby, co se nejlepší školní obránce přestěhoval do Dubaje, se ho trenér vytrvale pokouší získat do týmu.

Ale nevypadá to, že by Jack chtěl dělat kariéru ve školním fotbalovém mužstvu trenéra Donnellyho. Jack neuznává masové sporty, ale ne proto, že by jim jako já zazlíval odčerpávání finančních prostředků, které by jinak mohly být využité… no, třeba na výtvarnou výchovu. V tom to není. Jack tvrdí, že sport, stejně jako třeba loterie, poskytuje proletariátu falešnou naději, že se každý jednou může vyšvihnout a nechat za sebou všechny kámoše z mokrý čtvrti.

Někomu jako Jack se na systém útočí snadno.

Naproti tomu já měřím sotva sto šedesát – i když na tom asi zase tolik nezáleží – a ani nevím, kolik vážím, protože máma schovala váhu, když sledovala v televizi pořad o tom, jak předcházet anorexii u dospívajících dívek. Ale pravděpodobně něco kolem padesáti. Plus jsem naprosto neschopná provádět věci jako šplhání po laně, protože jsem zdědila v genech tátovu absenci tělesné zdatnosti a nepřekonatelný odpor k jejímu zlepšování.

Když jsem v tom smyslu něco poznamenala, začal se Jack chechtat ještě víc, což už mi připadalo jako drzost, zvlášť u kluka, s kterým jsem cítila něco jako duševní spřízněnost. I když se musí vzít v úvahu, že on o tom zatím neví.

„Já nemluvím o fyzickém boji proti systému, Sam,“

opakoval

mezi

skytáním.

„Musíš

být

trochu

rafinovanější.“

Seděl

na

kuchyňském

stole

a

ládoval

se

Entenmannovými koblihami s čokoládovou polevou, které nám Theresa přichystala na odpolední svačinu.

Krabici se sladkostmi od Entenmanna obvykle k svačině nemíváme – mamka trvá na tom, že máme svačit jablka a grahamové sušenky a mléko a tak. Ale Theresa naštěstí nesdílí výhrady našich rodičů k Jackově politické orientaci, deklarované gumovými projektily. Kdykoli přijde Jack a Theresa je doma, vystrojí nám malou hostinu. Někdy pro nás dokonce peče. Jednou zkusila i fondánové cukroví. Garantuju vám, že Lucyin kluk je jedinou osobou na světě, která inspirovala Theresu k něčemu tak famóznímu jako fondánové zákusky. Ten kluk prostě nemá konkurenci.

„Susan Booneová dusí mou kreativitu,“ prohlásila jsem rozhořčeně. „Chce potlačit mou uměleckou identitu.“

„No samozřejmě.“ Jack se potěšené zakousl do další koblihy. „To přece dělají všichni učitelé. Ukážeš trochu fantazie, přikreslíš ananas, a BUM! Tvrdá pěst konformity tě srazí zpátky na zem.“

Když se Jack rozruší, mluví s otevřenou pusou. Jako teď. Kousky rozžvýkané koblihy poletovaly kolem nás vzduchem a přistávaly na obálce Lucyina časopisu. Lucy na Cosmu dost lpí. Teď vzhlédla od stránek, podívala se na obálku s kusy koblih, pak se podívala na Jacka, a řekla: „Hele, když mluvíš, nemusíš nás přitom sprchovat.“

Potom se vrátila k článku o orgasmu.

Tak vidíte? Chápete už, co myslím tím, že se Lucy staví přezíravě ke Jackově genialitě?

Vzala jsem si taky koblihu. Kuchyňský stůl, na kterém obvykle snídáme a svačíme, stojí v takovém tom skleněném atriu, co spojuje kuchyň se zadním vchodem.

Náš dům je hodně starý – přes sto let, tak jako většina domů tady v Cleveland Parku. Jsou to viktoriánské stavby s barevnými skleněnými okny a verandami, natřenými zářivými barvami. Náš dům například je modrý, žlutý a bílý.

Zadní atrium je ale nové, přistavěli nám ho loni. Strop je skleněný, tři ze stěn jsou skleněné, a dokonce i stůl je z takového toho nerozbitného, masivního skla. Kamkoli jsem se podívala, všude jsem viděla ve skle svůj odraz, protože venku se už stmívalo. To, co jsem viděla, se mi ale moc nelíbilo:

Nevýrazná dívka s příliš bledou, pihovatou pletí, celá v černém, s hřívou pomerančových vlasů, trčících kolem hlavy jako svatozář.

To, co jsem viděla na druhé straně, se mi líbilo ještě míň:

Vkusně oblečená dívka (bez pih) v purpurovobílé uniformě roztleskávačky, s tiziánovými vlasy v upraveném účesu, splývajícími v něžných vlnách tam, kde se jim podařilo vyklouznout ze sponky.

A:

Nejúžasnější frajer na světě se širokými rameny, jasně modrýma očima a dlouhými hnědými vlasy, v sepraných džínách a námořnickém svetru, co do sebe cpe koblihy, jako by měl za chvíli nastat konec světa.

A já jsem přesně mezi. Uprostřed. Jako vždycky.

Pročítala jsem si na internetu psychologické charakteristiky osob podle pořadí narození, a schválně hádejte, co tam píšou:

Prvorozené dítě (čili Lucy): Vůdce. Vždycky dostává to, co chce. Tyto děti se mohou stát řediteli velkých korporací, diktátory v malých zemích, supermodelkami a čímkoli, na co si vzpomenou.

Nejmladší dítě (čili Rebeka): Mazlíček. Vždycky dostává to, co chce. Děti, které mohou objevit lék na rakovinu, vést vlastní televizní talk show, vítat prvního mimozemšťana na Zemi apod.

Prostřední dítě (čili já): Poslední na řadě. Nikdy nedostane to, co chce. Tyto děti většinou v pubertě utíkají z domu a několik týdnů se živí zbytky Big Maců z popelnic za místním McDonaldem, než si vůbec doma někdo všimne, že jsou pryč.

Což je přesně můj případ.

Ačkoli když se nad tím člověk zamyslí, fakt, že jsem levák, s největší pravděpodobností znamená, že jsem byla počatá jako dvojče. Teda podle toho článku, co jsem četla v čekárně u doktora. Tam psali o teorii, že většina leváků byla původně polovinou páru. Taky prý na každé desáté početí připadají dvojčata – takže každý desátý člověk je levák.

Tohle je jediná užitečná matematika, na kterou v životě narazíte.

Nejdřív jsem myslela, že mi mamka nikdy nevyprávěla o tom dvojčeti, co umřelo, jen proto, aby šetřila moje city.

Ale pak jsem si přečetla na internetu, že v sedmdesáti procentech těhotenství začíná početím dvojčat, ale pak se jedno embryo ztratí. Přesně takhle. Prásk! Říká se tomu „syndrom zmizelých dvojčat“ a matky si většinou vůbec neuvědomí, že měly mít dvě děti místo jednoho, protože jedno z dvojčat zanikne hned v prvních týdnech těhotenství.

Ne že by to nějak měnilo situaci. I kdyby moje dvojče přežilo, pořád bych byla prostřední dítě. Jen bych měla s kým sdílet svůj osud. A taky s kým trénovat německou konverzaci.

„Fajn,“ řekla jsem a odtrhla pohled od svého odrazu ve skle. Místo toho jsem se soustředila na podložku mezi opřenými lokty, ta neodrážela nic. „A co bych teď měla dělat? Při výtvarce učitelce nevadí, když při kreslení doplním něco, co tam nebylo. Ve škole mě nechají kreslit všechno, co mě napadne.“

Jack si odfrknul. „Ve škole,“ opakoval znechuceně.

„No jasně.“

Jack vede vytrvalý a nelítostný boj se školní administrativou ohledně několika obrázků, které dodal na studentskou výstavu. Pan Esposito, ředitel Adamsovky, kam Lucy a Jack a já chodíme, nedovolil Jackovi, aby je vystavoval pod hlavičkou naší školy a špinil tak její „dobré jméno“ (a to je navíc ani neviděl). Když organizátoři Jackovy obrázky přijali, cítil se ředitel dotčen, protože podle něj „nereprezentují naši školu“.

Jack maluje teenagery v baseballových čepicích, jak se opírají o zdi venku na ulici a tak. Jmenuje se to Studie zatracení, Jeden za všechny, i když na loňském shromáždění to jeden rozčilený rodič přejmenoval na Studie pozvracení.

Impresionisté – jak připomínám Jackovi, když kvůli tomu ztrácí náladu – byli taky ve své době zatracovaní.

V každém případě zuří mezi Jackem a ředitelstvím Střední školy Johna Adamse otevřená válka. Kdyby Jackovi rodiče nepatřili mezi nejštědřejší přispěvatele do fondu absolventů, už by Jacka škola pravděpodobně dávno vyloučila.

„Musíš jen najít způsob, jak se té Susan Booneové dostat pod kůži,“ prohlásil Jack. „Myslím předtím, než zašlape každou tvůrčí myšlenku, co by se ti mohla vylíhnout v hlavě. Musíš kreslit to, co cítíš, Sam. No, co vy na to?“

„Já myslím,“ protáhla znuděně Lucy a neochotně se odtrhla od stránky v časopise, „že člověk by měl kreslit hlavně to, co zná.“

„Máš psát o tom, co znáš,“ opravila ji nedůtklivě Rebeka na druhém konci stolu a zvedla oči od laptopu.

„A kreslit to, co vidíš. To přece ví každý.“

Jack se na mě triumfálně zadíval. „Vidíš?“ zeptal se.

„Vidíš, jak rafinovaná je tahle záležitost? Když to takhle shrne i malá holka?“

Rebeka mu věnovala jeden velmi znechucený pohled.

Vždycky ostatně sdílela názor rodičů na Jacka.

„Hele,“ upozornila ho. „Já nejsem malá.“

Jack ji ignoroval. „Kde bychom byli, kdyby Picasso maloval jen to, co vidí?“ chtěl vědět. „Nebo Pollock?

Nebo Miró?“ Potřásl hlavou. „Musíš být věrná tomu, čemu věříš, Sam. Musíš malovat srdcem. Když ti srdce řekne, vraž tam ananas, tak tam vraž ananas. Nenech se ovládat autoritou. Nedovol ostatním, aby ti diktovali, jak – a co – máš malovat.“

Nevím, jak to dokázal, ale Jack vždycky nějak dovedl vyhmátnout podstatu věci. Vždycky.

„Takže s tím hodláš seknout?“ zeptala se Catherine, když později večer volala kvůli úkolu z biologie. Měli jsme sledovat dokumentární pořad o lidech, kteří trpí utkvělou představou o své ohyzdnosti. Jsou to lidi typu Michaela Jacksona, kteří jsou přesvědčení, že jsou hrozně znetvoření, i když to ve skutečnosti není pravda. Třeba jeden muž nenáviděl svůj nos tak silně, že si ho rozřízl nožem, odstranil nosní chrupavku a nahradil ji kuřecí kostí.

Což ukazuje, že nehledě na to, jak špatné vám něco připadá, může to být ještě horší.

„Nevím,“ odpověděla jsem Catherine. Předtím jsme už prodiskutovaly celou tu záležitost s kuřecí kostí.

„Chtěla bych. Jsou tam samí pošuci.“

„Jasně,“ souhlasila Catherine. „Ale říkalas, že tam byl jeden frajer.“

Představila jsem si Davida s tím jeho hezkým obličejem a tričkem se Save Ferris a s tím, co řekl o mých botách.

Ale taky to, jak mě viděl zdrcenou a zoufalou, zašlapanou do prachu přímo před ním elfkou Susan Booneovou.

„Je to frajer,“ souhlasila jsem. „Ale ne jako Jack.“

„A kdo je?“ povzdechla si Catherine. „Teda s výjimkou Heatha.“

Svatá pravda.

„A dovolí ti maminka přestat?“ zajímala se Catherine.

„Chci říct, nemělo to být jako trest za čtyřku z němčiny?

Možná nikdo nečekal, že by se ti tam mohlo líbit.“

„Myslím, že to měla být spíš lekce než trest,“ namítla jsem. „Pamatuješ, když Debbie Kinleyová vypila tu láhev vodky na večírku u Rodda Muckinfusse a rodiče ji poslali na terapii? Susan Booneová měla být moje terapie.“

„Tak to ti vaši tutově nedovolí přestat,“ mínila Catherine. „Co s tím teda uděláš?“

„Něco vymyslím,“ prohlásila jsem sebevědomě.

A taky jsem něco vymyslela. Mělo to jen jednu chybu.

Málem mě to zabilo.

Deset důvodů, proč se k Jackovi

hodím víc než Lucy:

10. Mám ráda umění a rozumím mu. Lucy o něm nemá ani páru. Pro ni je umění to, co nás nutili dělat s foukacími fixy, když jsme spolu byly vloni v létě na skautském táboře.

9. Myslím a cítím jako umělkyně. Dtto, mám daleko lepší předpoklady pro to, abych pochopila Jackovy proměnlivé nálady. Lucy je schopná na něj jenom syčet, aby se už konečně začal chovat normálně.

8. Nikdy bych po něm nechtěla – jak vyžaduje má sestra – aby se mnou chodil do kina na všechny ty stupidní krváky, co je musí povinně vidět všichni od šestnácti do čtyřiadvaceti. Chápu, že Jackova hluboká a citlivá duše potřebuje potravu ve formě nezávislých uměleckých snímků, případně zahraničních filmů uváděných v původním znění s titulky.

7. Totéž platí pro ty stupidní knihy, co Lucy nutí Jacka číst. Muži jsou z Marsu, ženy z Venuše není zrovna nejvhodnější četba pro člověka, jako je Jack. Panna a cikaň od D. H. Lawrence může stimulovat Jackovo brilantní myšlení daleko vhodnějším způsobem než Lucyiny pitomé psychologické příručky. I když jsem vlastně Pannu a cikána nikdy nečetla. Ale každopádně to bude kniha, kterou si lidi jako já a Jack dovedou vychutnat. Možná bychom šiji mohli navzájem předčítat nahlas v parku na dece, jako to vždycky dělají herci ve filmech. Hned, jak si znova přečtu Klub rváčů, vezmu si P. a c. a přesvědčím se, jestli je to vážně tak intelektuálská záležitost, jak to vypadá podle názvu.

6. K narozeninám bych Jackovi rozhodně nedala legrační boxerky s obrázkem káčete Tweetyho, které mu vloni koupila Lucy. Určitě bych vybrala něco osobnějšího a romantičtějšího, třeba štětec ze sobolích chlupů nebo výtisk Romea a Julie v kůži nebo cédéčko Gwen Stefaniové nebo něco na ten způsob.

5. Kdyby mě Jack někdy pozval na rande, rozhodně bych celou dobu netlachala jako moje sestra. Já chápu, že by se umělci neměli neustále vysilovat bezduchými žvásty.

4. Nikdy bych Jacka nenutila, aby se mnou jel nakupovat do hypermarketu. Teda, i kdybych jezdila do hypermarketu, což nedělám. Místo toho bych s Jackem chodila do muzeí a galerií, ale nemám na mysli Muzeum letectví a kosmonautiky, kam chodí všichni, ani nějaké stupidní expozice, kde uvidíte leda tak bačkory z rubínů. Mluvím o seriózních výstavách skutečného

moderního

umění,

jako

je

třeba

Rauschenberg. Možná bychom si někdy vzali tužky a skicáky a sedli si do těch měkkých pohovek a zkoušeli naskicovat svoje oblíbené obrazy. A kolem nás by chodili lidi a dívali by se, jak kreslíme, a nabízeli by nám peníze, když jim ty skici prodáme. A my bychom řekli ne, to nejde, protože my si ty obrázky vyměníme a budeme je uchovávat jako vzpomínku na naši lásku až do smrti.

3. Kdybychom se s Jackem někdy vzali, netrvala bych na pompézní svatbě v kostele s družičkami a hostinou na trávníku, jakou chce mít Lucy. My s Jackem bychom měli tichý obřad (bosí!) v lesích poblíž rybníka Walden, kde hledá inspiraci spousta umělců.

A na líbánky bychom určitě nejeli na pláže na Seychely nebo tak, ale rozhodně do Paříže, kde bychom si pronajali garsonku v podkroví. 2. Kdyby za mnou Jack přišel domů, zaručeně bych si nečetla stupidní Cosmo, zatímco on by seděl v kuchyni na stole a cpal se koblihami. Bavila bych ho lehkou, ale oduševnělou konverzací o umění a literatuře.

A důvod číslo jedna, proč bych byla pro Jacka rozhodně lepší partnerkou než Lucy: 1. Poskytla bych mu milující oporu, kterou tak zoufale potřebuje, protože já nejlíp chápu, jaké to je, když svět neuznává vaši genialitu.

Pět

Ve čtvrtek, když mě Theresa vezla do studia Susan Booneové, naštěstí pršelo. Znamenalo to, že kroužit s autem kolem, najít místo k zaparkování o pár bloků dál, vytáhnout z kufru deštník a pochodovat se mnou celou cestu až do studia bude to poslední, co by ji lákalo.

Místo toho zastavila uprostřed Connecticut Avenue – takže všechna auta za námi začala zuřivě troubit – a vyhrkla: „Jestli tady nebudeš čekat přesně v půl šestý, dojdu si pro tebe a poženu tě dolů. Rozumíš tomu?

Poženu tě svinským krokem.“

„Fajn,“ souhlasila jsem a odepnula si pás.

„Myslím to vážně, slečno Samantho,“ opakovala Theresa. „Přesně v půl šestý, jinak tady budu muset někde zaparkovat a až nám odtáhnou auto, budeš to cvakat z kapesnýho.“

„Jasně,“ ujistila jsem ji a vystoupila. Lilo jako z konve. „Tak zatím.“

A rozběhla jsem se ke dveřím studia.

Jenomže jsem, samozřejmě, nezačala šlapat do schodů. Proč bych to dělala, no ne? Musela jsem přece bojovat proti systému, no ne?

Kromě toho jsem se tady minule cítila tak hrozně ponížená. A měl by snad člověk chodit někam, kde ho pravděpodobně čeká zase to samé?

Odpověď zní pochopitelně ne. Nejdu nikam.

Místo toho jsem asi minutu čekala v hale a z kapuce goretexové bundy mi stékala voda. Snažila jsem se nepřipadat si tak provinile. Zaujala jsem přece jasné stanovisko k bojkotu Susan Booneové a mám pro to oprávněné důvody. Stojím na straně perzekvovaných rebelujících umělců.

Ale přece jen, naši zaplatili za ty hodiny kreslení spoustu peněz. Slyšela jsem, jak taťka hudrá, že stály měsíčně skoro tolik jako účet od veterinárního psychoterapeuta. Vypadalo to, že Susan Booneová je drahá celebrita. Neměla jsem sice ponětí, čím se tak proslavila, ale rozhodně brala za osobní instruktáž pořádný balík.

I když jsem samozřejmě měla nezadatelné právo bojovat proti systému, necítila jsem se moc dobře, že vyhazuju oknem těžce vydělané peníze chudáků rodičů.

Jenže, pokud o tom člověk začne trochu uvažovat, jsem stejně nejlevnější dítě v naší rodině. Za Lucy utratí naši měsíčně celé jmění. V jednom kuse potřebuje nové oblečení,

nové

bambulky,

nová

rovnátka,

další

dermatologické přípravky, cokoli, co by jí pomohlo v jejím úsilí stát se nejkrásnější osobou na Střední škole Johna Adamse.

A Rebeka? Ani se neptejte. Jenom roční poplatky na Horizontu se blíží hrubému domácímu produktu nějaké menší rozvojové země.

Ale já? Kolik za mě vlastně táta s mámou měsíčně utratí? Nebo kolik utratili do té doby, než mi zatrhli prodávat portréty s celebritami? Počítají přece s tím, že budu nosit Lucyiny obnošené podprsenky, ne? A tenhle rok jsem nepotřebovala žádné nové oblečení. Namočila jsem svoje loňské věci do kbelíku s černou barvou, a voilá! Nový šatník byl na světě.

Vážně, když nás tři srovnám, jsem bez debaty finančně nejvýhodnější potomek. Dokonce ani nejím tolik jako sestry, vzhledem k tomu, že nesnáším většinu jídel s výjimkou hamburgerů, baget od Chlebovky a sladkostí.

Takže bych se neměla cítit tak provinile, že na hodinu kreslení nepůjdu. Fakt ne.

Jenomže, jak jsem tak stála dole, najednou ke mně zavanula známá vůně terpentýnu a slyšela jsem, jak nahoře potichu hraje vážná hudba, a dokonce i skřeky vrrrány Joea. Dostala jsem z ničeho nic nepřekonatelnou chuť vyběhnout po schodech, sednout si do lavice a začít kreslit.

Ale potom jsem si vybavila to ponížení, co mě čekalo, když jsem vyběhla schody minule. A ke všemu před tím sympaťákem Davidem! No, ne že by byl stejně sympatický jako Jack nebo tak. Ale přece jenom! Kluk, o něco starší než já! Kluk, co poslouchá Save Ferris! A líbí se mu moje boty!

Ne. Nahoru nepoběžím, v žádném případě. Už jsem se přece rozhodla. Zaujala jsem pevný postoj. Postoj proti systému.

Zatím jsem ale jen stála ve vestibulu, na špičky mi kapala voda, a modlila se, aby někdo nešel dovnitř a neřekl, „Ahoj, Sam, ty nejdeš nahoru?“

Jako kdyby si tady snad někdo pamatoval moje jméno. Možná Susan Booneová.

Ale stejně nikdo nešel. Asi po dvou minutách jsem otevřela dveře a vykoukla na ulici, sprchovanou prudkým deštěm.

Theresa s autem byla fuč, to bylo jisté. Už jsem mohla ven.

První místo, kam jsem zamířila, byla Kapitolská pekárna. Kam taky jinam? Obchod vypadal tak útulně a přívětivě, zvlášť v tom lijáku, a já měla v kapse dolar šedesát pět, přesně tolik, kolik stál Čokoládový kongresový sloup. Pečivo bylo ještě horké, když mi ho podávali. Strčila jsem ho do kapsy nepromokavé bundy, protože do Static, kam jsem měla namířeno, je přísně zakázané nosit jídlo.

Tentokrát nepouštěli Garbage, ale Donnas. Ska to sice nebylo, ale poslouchalo se to moc dobře. Šla jsem až tam, kde ze zdi visela sluchátka, co si z nich lidi můžou poslechnout cédéčka, která si chtějí koupit. Strávila jsem příjemnou půlhodinu posloucháním cédéčka s Less Than Jake, které jsem hrozně chtěla, ale nemohla jsem si ho dovolit, protože mi mamka po tom všem zatrhla kapesné.

Zatímco jsem poslouchala písničky, ulamovala jsem kousky čokoládového špalku v kapse a strkala si je do pusy. Říkala jsem si, že na tom, co dělám, není vůbec nic špatného. Myslím na tom boji proti systému. Vemte si třeba Catherine: celé roky ji rodiče nutili chodit do nedělní školy, zatímco oni chodili na mši. Protože její bratři jsou jeden o dva roky mladší a druhý o dva roky starší než Catherine, nikdy nebyli ve stejné třídě. Takže až do letošního roku vůbec netušila, že když se Javier a Marco s maminkou rozloučí, okamžitě zmizí za nejbližším rohem v kulečníkové herně. Catherine to zjistila, teprve když jí jednou kázání skončilo dřív, šla se podívat po bratrech, a nikde je nenašla.

Takže Catherine prostě celé ty roky trčela v nedělní škole, poslouchala učitele náboženství, jak jí vykládají, že má milovat bližního svého jako sebe samého nebo něco na ten způsob – a celou tu dobu si její bratři a možná i další rozumnější děti od nich z kostela užívali na hracích automatech.

A co udělala Catherine? Příští neděli se rozloučila s maminkou stejně jako Marco a Javier, a potom šla do herny, kde si dělala úkol z geometrie mezi záblesky Delta Force.

A cítila se snad kvůli tomu provinile? Ne. Proč ne?

Protože Catherine říká, že jestliže Bůh je, jak tvrdí učitelé v nedělní škole, shovívavý a milosrdný, pak určitě pochopí, že Catherine potřebuje víc času na to, aby se zlepšila v geometrii, protože jinak propadne a nedostane se na žádnou dobrou univerzitu a nebude v životě šťastná.

Tak proč bych se já měla cítit provinile, když zdrhnu z hodiny kreslení? Vždyť je to jen kreslení. Catherine, když se to tak vezme, zdrhá Bohu.

Moji rodiče – pokud by přece jen nějakou nešťastnou náhodou zjistili, co jsem udělala – jistě pochopí, že se jen snažím ubránit svou uměleckou integritu. Samozřejmě, že to pochopí. Pravděpodobně. Snad. Pokud se to dozvědí v nějakou příhodnou dobu, kdy se zrovna v nějaké díře na Středozápadě neobjeví pesticidy v pitné vodě a v severní Africe se nebude hroutit trh s akciemi.

Pokud se někomu ve Static zdálo podezřelé, že patnáctiletá zrzka, oblečená od hlavy až k patě v černém, u nich dvě hodiny jen poslouchá cédéčka, ale nic si nekoupí, nedali to nijak najevo. Kráska za pultem, s temně černými vlasy, jaké jsem vždycky chtěla mít, ale nikdy jsem neměla odvahu si je tak nabarvit, byla příliš zaneprázdněná flirtováním s druhým prodavačem, klukem v kostkovaných kalhotách a tričku Le Tigre, než aby mě vůbec zaregistrovala.

Taky ostatní zákazníci mě ignorovali. Většina z nich vypadala jako vysokoškoláci, co takhle zabíjejí pauzy mezi přednáškami. Někteří možná byli i ze středních škol. Jeden z nich byl starší chlápek, kolem třicítky, v maskáčích a se sportovní taškou. Na chvíli se posadil vedle mě a dal si do přehrávače Billyho Joela. Dost jsem se divila, že v obchodě jako Static mají i Billyho Joela, ale měli. Chlapík pak poslouchal Uptown Girl, pořád dokola. Můj táta je taky fanoušek Billyho Joela a vždycky si ho pouští v autě, když někam jedeme – takže jet někam s tátou je vážně zážitek – ale nikdy si nepřetáčí zpátky Uptown Girl.

Čokoládový špalek mi došel uprostřed druhého alba skupiny Spitvalves. Sáhla jsem do kapsy, ale kromě drobečků jsem nic nenahmatala. Začala jsem uvažovat o tom, že bych zašla do Kapitolské pekárny a koupila si ještě jeden, ale pak jsem si uvědomila, že jsem na mizině.

Kromě toho už bylo skoro půl šesté. Musela jsem vypadnout z obchodu a čekat na Theresu.

Natáhla jsem si kapuci a vypochodovala z obchodu do deště. Sice už tak hustě nelilo jako předtím, ale doufala jsem, že kapuce stažená do čela mě schová před všímavými pohledy „spolužáků“ ze třídy Susan Booneové a všeho toho, „No ne, proč nebylas na hodině“

a tak.

Jako kdyby mě někdo z nich postrádal.

Zatímco jsem byla v obchodě, venku se setmělo. Auta už jezdila s rozsvícenými světly. Taky jich jezdilo mnohem víc než předtím, začala už dopravní špička, kdy se všichni pokoušejí dostat z práce zpátky ke svým rodinám. Nebo aby stihli seriál Přátelé. Nebo tak nějak.

Stála jsem na obrubníku u sídla scientologické církve a mžourala do tmy proti reflektorům aut ve směru, odkud měla přijet Theresa. Když jsem tam tak stála, neubránila jsem se tomu, abych sama sebe nezačala litovat. Tak tady se chudák klepe v dešti – zrzavá patnáctka, levačka, bez kluka, přehlížený prostřední potomek, bez centu v kapse, která se ulila z kreslení, kde by ji stejně čekala jen nespravedlivá kritika. Ale co budu dělat, až vyrostu a začnu se živit kreslením portrétů s celebritami? To vždycky zdrhnu, když to nedopadne tak, jak jsem si představovala? Poběžím se schovat do Static? Možná bych si měla rovnou najít místo u nich za pultem.

Zjednodušilo by to situaci. Tenhle krám zrovna nevypadá jako nejhorší místo, kde by mohl člověk pracovat.

Vsadím se, že zaměstnanci mají cédéčka za režijní cenu.

Když jsem tam tak stála a styděla se za to, jak se chovám zbaběle, ten třicátník – fanoušek Billyho Joela – vyšel z obchodu a postavil se vedle mě. Zůstal stát, dokonce i když se na přechodu pro chodce rozsvítila zelená. Zašilhala jsem na něj koutkem oka. Vypadalo to, že kutí něco pod pláštěnkou s maskovacím vzorem.

Zajímalo by mě, jestli něco neukradl. Všimla jsem si, že ve Static visí Nástěnka hanby, kde jsou polaroidové snímky těch, kdo se pokusili něco ukrást. Tenhle chlap rozhodně vypadal jako ten nejvhodnější kandidát, jakého jste si na té nástěnce dokázali představit.

A pak jsem si všimla, přes všechny ty záblesky reflektorů, déšť a tmu, že s blikajícím majáčkem přijíždějí policajti. Aha. Pan Uptown Girl půjde do basy.

Jenže pak se ukázalo, že sirény a majáčky nepatří policajtům. Byla to jen součást prezidentova doprovodu.

Jako první jel černý sporťák s rudě blikajícím majáčkem na střeše, pak další černá auta, a uprostřed dlouhá modrá limuzína. Za ní jelo ještě pár černých s majáčky.

Místo toho, abych byla nadšená, že jsem tak blízko prezidentovi – i když ho ve skutečnosti nemůžete vidět, protože skla v limuzíně jsou dělaná tak, aby lidé uvnitř viděli ven, zvenku vypadají neprůhledně –, byla jsem spíš, řekněme, naštvaná. Znamenalo to, že Theresa trčí s autem někde vzadu za prezidentskou kolonou, která se promenuje kolem nás šnečím tempem. Nejenže to bude ještě trvat, než mě vyzvedne – a že pak bude mít hodně špatnou náladu – ale navíc to v žádném případě nestihne udělat dřív, než David vyjde ze studia Susan Booneové.

Pravděpodobně mě tady uvidí a pomyslí si, bože, ta je ale praštěná, a už na mě nikdy v životě nepromluví. Ne že by mi to tak vadilo, protože jsem zamilovaná do kluka své sestry. Ale bylo to od něj tak milé, když mi pochválil boty. To ještě nikdo předtím neudělal.

A navíc: když bydlíte v hlavním městě, tak vidět prezidenta, jak jede kolem, není až takové terno, protože jezdí kolem v jednom kuse.

Jenže pak se stalo něco hrozně, hrozně divného.

Protože první auto v koloně přibrzdilo těsně přede mnou… a zastavilo. Úplně zastavilo.

A to ani nebyla červená na semaforu.

Za prvním autem zastavilo druhé, pak modrá limuzína a potom zbytek kolony. Zastavila se kompletně celá doprava na Connecticut Avenue. A pak všichni ti chlápci z prvních aut se sluchátky na uších vyskákali a běželi k limuzíně.

A pak, což mě vážně překvapilo, prezident Spojených států amerických vystoupil z limuzíny a zamířil do Kapitolské pekárny. Kolem něj poskakoval houf maníků od tajné služby, drželi deštníky, rozhlíželi se kolem a horečnatě brebentili do skrytých mikrofonů.

Fakt, šel do Kapitolské pekárny, jako by to dělal každý den.

Netušila jsem, že prezident miluje Kapitolskou pekárnu. Ne že by to jejich pečivo nevypadalo lákavě, ale zase to nebyla nejúžasnější pekárna na světě a v blízkém okolí. Chci tím říct, je to jen malý obchůdek.

Nenapadlo by vás, že když už jste prezident, zařídí vám majitel osobní donášku až do domu, takže se nebudete muset obtěžovat ven z limuzíny do deště a zdržovat se bůhvíčím? Jsem si jistá, že kdybych byla majitelem pekárny a věděla bych, že moje výrobky chutnají prezidentovi Spojených států amerických, zařídila bych, aby jich měl pořád po ruce víc, než dokáže sníst.

Na druhou stranu ti, co jim patří Kapitolská pekárna, jsou možná rádi, když lidi vidí prezidenta chodit přímo k nim do obchodu. Je to asi lepší reklama, než kdyby mu to posílali přímo do Oválné pracovny a pak o tom psali někde v novinách.

A najednou, jak jsem tam stála v dešti a ve tmě a obličej mi žíhaly rudé záblesky majáčků, jsem uviděla, jak pan Uptown Girl odhrnul svoji pláštěnku.

A vypadalo to, že to, co pod ní předtím kutil, nemělo vůbec co dělat s tím, že by něco ukradl v obchodě s cédéčky. Vůbec ne. Vypadalo to, že to má co dělat s velkým samopalem, který vytáhl a namířil směrem ke dveřím Kapitolské pekárny. Ke dveřím, z nichž právě vycházel, s balíčkem pečiva ochraňovaným tlupou mužů se sluchátky, sám prezident.

Nejsem určitě to, čemu lidé říkají hrdina. Zastávám se dětí ve škole, které někdo šikanuje, jen proto, že si sama dobře vzpomínám na to, jaké je to být šikanovaná, třeba když jsme bydleli v Maroku, anebo při těch hrozných hodinách logopedie ve speciálce.

Ale to neznamená, že jsem ten typ člověka, co by se vrhal do nebezpečí a ani v nejmenším se neohlížel na svou vlastní bezpečnost. Myslím, že jediná věc, která by se dala nazvat odvahou tváří v tvář hrubému násilí, byla fyzická výměna názorů, když jsme se s Lucy praly o televizní ovladač.

Vlastně nesnáším konfrontace. No jasně, hlasovala jsem pro obranu tvůrčí svobody a bojkot Susan Booneové a tak. Ale to bylo spíš proto, že mě tam ta ženská tak ponižovala, a mně se to nechtělo zažít znova.

Ale stejně. To, co jsem udělala, bylo na hony vzdálené tomu, jak se chovám běžně, že mi až připadalo, jako by si moje tělo na chvilku vypůjčil někdo jiný nebo tak něco.

Vybavuju si jenom to, že jsem v jedné vteřině postřehla, jak pan Uptown Girl vytahuje zpod pláštěnky samopal a připravuje se ke střelbě na prezidenta, který vychází ze dveří Kapitolské pekárny…

… a pak to, že jsem na něj skočila.

Šest

Vypadá to, že když skočíte na někoho, kdo je nejspíš terorista, a on to vůbec nečeká, můžete mu jeho záměr vážně překazit. Protože kulka, kterou chtěl pan Uptown Girl vpálit prezidentovi do hlavy, vyletěla místo toho neškodně někam do stratosféry.

Ale ještě něco se stane, když skočíte na záda chlapíkovi se zbraní. Bude tak překvapený, že ztratí rovnováhu a převrátí se přímo na vás. Takže vás na chvíli vyřadí z provozu, vaše goretexová bunda se vyhrne, pod vámi vystříkne voda z louže a budete celí promočení.

Navíc vám ten chlápek přimáčkne jednu ruku, a uslyšíte takové to lupnutí, a vážně to hrozně, hrozně bolí, takže se sami sebe ptáte, bylo to, co si myslím, že to bylo!

Ale nebudete mít vážně čas se tím zabývat, protože budete mít co dělat, abyste tomu chlápkovi nedovolili znova vystřelit, což budete provádět ječením: „Zbraň!

Zbraň! Má zbraň!“

A i když už to teď všichni vědí – že ten chlap má zbraň, protože museli slyšet výstřel –, vypadá to, jako byste vyslovili zaklínadlo, protože najednou je kolem vás asi dvacet agentů z prezidentovy ochranky, s jejich zbraněmi namířenými do vašeho obličeje, a všichni hulákají: „Ani hnout!“

Věřte mi, já se ani nehnu.

Další věc, kterou vnímám, je, že se pan Uptown Girl ze mě zvedá – k mému ulehčení, ten chlap je hrozně těžký – a pak začínají agenti zdvihat taky mě. Někdo mě chytí za ruku, co na ní ležel ten zabiják, a já zaječím: „Auuu!“ Dost nahlas, ale vypadá to, že mě nikdo neslyšel. Všichni mají spoustu práce s tím, jak mluví do svých mikrofonů a opakují věty jako „Orel je v bezpečí, opakuji, Orel je v bezpečí.“

Mezitím začínají kvílet sirény. Lidé vybíhají z kaváren a barů, aby se podívali, co se stalo.

A najednou se ze tmy vynoří policejní auta a sanitka, brzdy kvílejí a voda z louží stříká všude kolem.

Je to jako z filmu s Brucem Willisem, jenom k tomu nehraje hudba.

Potom jeden z tajných agentů začne prohledávat můj batoh, zatímco další se sehne a začne mi prohmatávat kotníky, jako bych tam mohla mít zastrčený nůž nebo něco podobného, a třetí se mi vrhne do kapsy u bundy, aniž si vyžádá souhlas (a je evidentně konsternován, když vytáhne ruku obalenou drobečky z Čokoládového kongresového sloupu).

Taky mě znova chytí za pravou ruku, a já znova zařvu „Jauuu!“, ještě trochu hlasitěji než předtím.

Agent, co mi prohledává kapsy, řekne: „Tahle je zřejmě neozbrojená.“

„No jasně, že jsem neozbrojená!“ zaječím na něj.

„Chodím teprve na střední!“

Což je nejspíš naprosto stupidní argument, protože určitě existují středoškoláci, kteří mají zbraň. Ale ti asi nechodí na Adamsovku. Jenže v tu chvíli jsem nedokázala uvažovat moc logicky. Ve skutečnosti jsem málem brečela. No, taky by se vám chtělo brečet, a) kdybyste byli celí mokří

b) vaše ruka byla pravděpodobně zlomená – což teda prakticky není tak hrozné, protože je to pravá ruka a já normálně maluju levou, a aspoň budu mít omluvu, proč se nemůžu účastnit volejbalového turnaje, co nás do něj všechny nutí trenér Donnely – jenže to vážně hodně, hodně moc bolí

c) lidi něco povykují, ale vy je pořádně neslyšíte, protože zbraň pana Uptown Girl vybuchla těsně vedle vašeho ucha, takže s velkou pravděpodobností máte trvale poškozený sluch

d) zjišťujete, že se pořád díváte do hlavní dvaceti nebo kolika zbraní. A

e) vypadá to, že se vaši rodiče zcela nepochybně dozvědí o tom, že jste se ulili z hodiny kreslení.

Myslím, že jen jedna z těch věcí by stačila, aby se člověk rozrušil. Ale mně se jich stalo všech pět.

Potom ke mně přišel takový starší agent. Vypadal trochu míň děsivě než ostatní, možná proto, že se ke mně sklonil, takže se naše obličeje ocitly v jedné úrovni, což od něj bylo pozorné.

Sdělil mi velmi vážně: „Budete muset jít se mnou, slečno. Potřebujeme vám položit pár otázek o vašem příteli.“

Tak to mě teda dostalo.

Takže oni si myslí, že pan Uptown Girl a já jsme kumpáni! Oni si fakt myslí, že jsme chtěli zabít prezidenta společně!

„To není můj přítel!“ zaprotestovala jsem. Už se mi nechtělo brečet, vážně. Začala jsem vzlykat nahlas, a ani mi to nevadilo. Pořád pršelo, byla jsem celá mokrá, ruka mě příšerně bolela, v uších mi zvonilo, a ochranka prezidenta Spojených států amerických byla přesvědčená, že jsem mezinárodní terorista, nájemný vrah nebo tak něco.

Sakra, dá rozum, že jsem bulila!

„Nikdy jsem ho neviděla!“ škytala jsem. „Vyndal si z pláštěnky tu zbraň a chtěl zastřelit prezidenta, a tak jsem na něj skočila, a on mi spadnul na ruku a hrozně to bolí a chci jít do-o-omů!“

Byl to fakt trapas. Brečela jsem jako malá. Ještě hůř.

Brečela jsem jako Lucy ten den, kdy jí u zubaře řekli, že bude muset nosit rovnátka nepřetržitě šest týdnů.

A pak se stalo něco šokujícího. Ten starší tajný agent mě objal. Řekl něco dalším agentům a odvedl mě kolem nich do jedné ze sanitek. Několik zdravotníků čekalo vedle nich. Otevřeli nám dvířka do vozu a já i ten agent jsme vlezli dovnitř.

V sanitce to už bylo mnohem lepší. Seděla jsem na takové měkké pohovce, v suchu a v teple. Skoro jste ani neslyšeli sirény a křik zvenčí. Zdravotníci byli taky moc milí. Místo mokré goretexové bundy mi nabídli suchou deku, abych se do ní zabalila. Byli srdeční a žertovali se mnou, takže jsem přestala brečet.

Vážně, říkala jsem si. Tohle není tak špatné. Třeba to všechno dobře dopadne.

Jasně, ale až na to, že se rodiče dozvědí o tom, jak jsem se ulila z kreslení. Tahle část rozhodně dobře nedopadne.

Ale třeba by to nemuseli zjistit. Možná si mě tajní agenti prověří a zjistí, že nejsem členkou žádné mezinárodní teroristické sítě, o kterou by se zajímali, a nechají mě jít. Theresa pravděpodobně ještě trčí někde vzadu v zácpě. Než se pohne, celá ta záležitost by mohla být vyřízená, já nastoupím do auta, a až se mě zeptá: „Tak co se dělo dneska na kreslení?“, řeknu prostě „Ale nic“. A nebudu ani lhát.

Ošetřovatelé se mě ptali, kde jsem zraněná. A i když jsem se styděla za to, že se chovám jako mrně a brečím kvůli zlomenině, když je všechno tak hrozné, víte, ten atentát na prezidenta a tak, ukázala jsem jim zápěstí.

Trochu mě uspokojilo, že už bylo dvakrát větší než obvykle. Byla jsem ráda, že nevyvádím zbytečně.

Zatímco ošetřovatelé zkoumali mou ruku, dívala jsem se, jak starší agent vyplňuje nějaké hlášení a píše tam moje jméno, které si opsal ze školní průkazky, kterou jsem měla v pouzdře v batohu. Nechtěla jsem ho vyrušovat, ale potřebovala jsem zjistit, jak dlouho se celá ta věc protáhne. Takže jsem řekla, „Ehm, promiňte, pane…?“

Tajný agent zvedl oči od papírů. „Ano, děvenko?“

zeptal se. Nemohl samozřejmě tušit, že mi nikdy nikdo děvenko neříká, dokonce ani mamka ne. Už od Maroka, kdy mě přistihla, jak se snažím spláchnout do záchodu tátovy kreditky (chtěla jsem ho tak přinutit, aby nás odvezl z cizí země, kde jsem nerozuměla nikomu ani slovo).

Tou děvenkou mě agent tak vykolejil, že jsem nedokázala pokračovat a zeptat se ho, jak dlouho to ještě bude všechno trvat, protože by to asi znělo nezdvořile.

Koneckonců dělal jen svou práci. A tak jsem asi po pěti minutách, ve kterých jsem se zoufale snažila vymyslet něco vhodnějšího, konečně vykoktala: „Ehm, no, je prezident v pořádku?“

Tajný agent se na mě usmál ještě srdečněji. „Prezident je v pořádku, zlatíčko,“ řekl. „Díky tobě.“

„Aha,“ řekla jsem. „Výborně. Takže, no, myslíte, že bych teda mohla jít domů?“

Zdravotníci si vyměnili pohledy. Tvářili se pobaveně.

„S touhle rukou asi ne,“ prohlásil jeden z nich. „Máš zlomené zápěstí, maličká. Musíme udělat rentgen, abychom to viděli přesně, ale sázím deset ku jedné, že dostaneš krásnou bílou sádru, kam se ti budou podepisovat všichni tví noví fanoušci.“

Fanoušci? O čem to proboha mluví?

A sádra! Přece mi nemůžou dát sádru! Když mi ji dají, rodiče zjistí, jak jsem si zlomila ruku, a já budu muset přiznat, že jsem nešla na hodinu!

Ledaže… ledaže bych lhala. Co kdybych třeba řekla, že jsem upadla na schodech u Susan Booneové? Jenže to by mi nemuseli věřit.

Panebože! Proč musím mít takovou smůlu?

„Nemohla bych…,“ pokoušela jsem se něčeho chytnout, ale byla jsem už dost zoufalá. „Nemohla bych jít třeba sama zítra k našemu doktorovi? Ta ruka už skoro nebolí, opravdu.“

Oba ošetřovatelé i agent se na mě podívali, jako bych řekla něco šíleného. No, je fakt, že mi ruka napuchla do velikosti stehna a cukalo mi v ní, jako se cuká srdce při operacích, které někdy ukazují v televizi ve vzdělávacích pořadech o medicíně. Ale vážně už to tolik nebolelo.

Jenom, když jsem se pohnula.

„To jenom, že pro mě má přijet naše hospodyně,“

vysvětlovala jsem chabě. „A když mě odvezete do nemocnice a nebudu tam, kde jsem měla čekat, bude trojčit.“

Tajný agent navrhl: „Tak mi dej telefonní číslo na rodiče. Až budeš v nemocnici, spojím se s nimi. Stejně to musím udělat.“

Panebože! Tak to se určitě dozvědí, že jsem se ulila!

Ale copak můžu odmítnout? Ne. To nejde.

„Poslouchejte,“ řekla jsem naléhavě. „Nemusíte o tom našim říkat. Teda, já chápu, že jim musíte říct o tom, ale ne, že jsem utekla z kreslení a byla celou dobu ve Static.

Tuhle část jim přece říkat nemusíte, no ne? Protože bych nerada spadla do dalších potíží. Chci říct, do větších, než už mám teď.“

Ten chlápek z ochranky se tvářil, jako by nevěděl, o čem mluvím. Což samozřejmě nevěděl. Jak by mohl?

Kreslení? A Static?

Ale nakonec usoudil, že bude lepší, když mi nebude odporovat – protože jsem se třeba při tom pádu uhodila do hlavy nebo tak něco – a řekl: „Počkáme a uvidíme.“

No, je to lepší než nic, doufám. Nadiktovala jsem mu čísla na taťku i na mamku do práce a pak jsem zavřela oči a opřela si hlavu o stěnu sanitky.

Jasně, mohlo to dopadnout hůř.

Mohla jsem mít třeba místo nosu kuřecí kost.

Deset nezvratných důkazů,

že zastavit cvoka, co míří

na prezidentovu hlavu, úplně

změní váš život:

10. Ambulance, která vás veze do nemocnice, jede s policejní eskortou. Do Fakultní nemocnice George Washingtona, abych byla přesná. Do té, kam vezli prezidenta Reagana, když ho postřelili.

9. Místo toho, abyste v čekárně na pohotovosti museli jako všichni ostatní tvrdnout až do té doby, než si vás všimne znuděná sestra, vezou vás po příjezdu rovnou na sál, takže předběhnete všechny ty mladistvé členy gangů, co krvácejí po bodnutí nožem, rodící ženy, lidi s tužkami trčícími z očních důlků a tak.

8. Kamkoli vás v nemocnici George Washingtona pošlou, všude s vámi chodí muži v černém a se sluchátky v uších.

7. Když vám dají nemocniční košili, protože vaše oblečení je celé promočené, a vy šiji odmítnete obléknout, protože nemá vzadu žádné tkaničky, dají vám ještě jednu, takže si natáhnete jednu, co se rozevírá vzadu, a jednu, co se rozevírá vpředu, a už vám nikde nekouká tělo. Žádný jiný pacient v celé nemocnici nedostane dvě košile, jen vy.

6. Dostanete soukromý pokoj s ozbrojeným strážcem za dveřmi, přestože vás bolí jen zlomené zápěstí.

5. Když vás přijde prohlédnout doktor, říká: „Tak vy jste to děvče, co zachránilo prezidenta!“

4. Když zahanbeně namítnete „Ále, to ne“, doktor pokračuje: „Já slyšel něco jiného! Jste teď prakticky národní hrdinka!“

3. Když vám řekne, že máte nadvakrát zlomené zápěstí a že budete nosit sádru od lokte dolů asi šest týdnů, místo toho, aby vám dal lízátko nebo něco takového, požádá vás o autogram.

2. Zatímco čekáte, až přijdou a zafixují vám ruku do sádry, pustíte si ve svém soukromém pokoji televizi a na všech programech běží upozornění, že začínají Mimořádné zprávy. Potom přijde Tom Brokaw a říká, že dnes večer došlo k pokusu o atentát na prezidenta USA. Načež oznámí, že tento pokus byl zmařen hrdinským činem jediného člověka. A pak se přes celou obrazovku objeví vaše fotka ze školní průkazky.

Ta, kde jste mrkli ve chvíli, kdy fotograf tiskl spoušť.

Ta, na které vám rozcuchané vlasy trčí do všech stran.

Ta, kterou jste nikdy nikomu neukázali ze strachu, že se vystavíte všeobecnému posměchu.

A důvod číslo jedna, proč můžete tvrdit, že váš život je totálně převrácený na hlavu:

1. Když začnete při pohledu na svou fotku na obrazovce hystericky vřískat, do vašeho pokoje vtrhne asi tak třicet tajných agentů s odjištěnými zbraněmi, aby se ujistili, že jste v pořádku.

Sedm

Myslím, že se mi to ve skutečnosti vůbec nestalo.

Totiž, myslela jsem si to. Víte, když jsem skákala na záda pana Uptown Girl a znemožňovala mu udělat to, co zamýšlel.

Ale pořád jsem si myslela, že se mi to nemůže dít doopravdy. To, že zachraňuju život amerického prezidenta, vůdčí osobnosti celého svobodného světa.

Myslela jsem si to až do chvíle, kdy se do mého soukromého pokoje přihrnuli rodiče, chvíli poté, co mi konečně dali sádru (a potom, co jsem uviděla svůj obličej ve všech hlavních televizních programech, na CNN, v Televizních novinách a dokonce i ve vstupu do Caruso Show), oba vyděšení, rozrušení a zmatení.

„Samantho,“ vykřikla mamka, vrhla se na mě a přirazila mi k posteli zlomenou ruku, na kterou, jak musím bohužel konstatovat, mi nikdo nenabídl ani aspirin. Člověk by řekl, že dívka, která zachrání život americkému prezidentovi, by mohla mít přinejmenším nárok na prostředky proti bolesti, ale kdepak. „Panebože, měli jsme takovou starost!“

„Ahoj, mami,“ řekla jsem vlažně – asi tak, jak mluvíte, když vás něco bolí. Protože jsem neměla ponětí, jestli ti chlápci od tajné služby řekli našim něco o tom, že jsem se ulila z hodiny kreslení, a tak jsem přesně nevěděla, v jak velkém průšvihu lítám. Doufala jsem, že když si budou myslet, že mě to hodně bolí, nechají mě na pokoji.

Ale nevypadalo to, že by měli informace o tom, jak jsem zdrhla Susan Booneové.

„Samantho,“ opakovala pořád mamka, sedla si na kraj postele a odhrnula mi vlasy z čela, „je ti dobře? Vážně tě bolí jenom ruka? Nezranil tě někde jinde?“

„Ne,“ řekla jsem. „Jenom ruka. Jsem v pořádku.

Fakt.“

Pořád jsem to říkala tak mdle, pro všechny případy.

Ale nemusela jsem si dělat hlavu. Vůbec se o tu věc s hodinou kreslení nestarali. Byli prostě rádi, že jsem v pořádku. Taťka o tom dokonce trošku vtipkoval.

„Pokud jsi měla pocit, že si tě dost nevšímáme, Sam,“

prohlásil, „stačilo jen říct. Vážně nebylo nutné číhat na chodníku, až se objeví nějaký terorista.“

Ha ha ha.

Tajní agenti nám poskytli asi pět minut na slzavé shledání, než se na nás nemilosrdně vrhli. Vypadalo to, že mají spoustu otázek, které mi potřebuj í položit, ale protože j sem nezletilá, čekali, až dorazí rodiče. Tohle je jen vzorek toho, na co všechno jsem musela odpovídat.

Agent: Znáte toho muže, který střílel?

Já:

Ne, neznám.

Agent: Řekl vám něco?

Já:

Ne, ani slovo.

Agent: Nic? Neřekl vůbec nic, když stiskl spoušť?

Já:

Jako co?

Agent: Jako „To máš za Margii“, nebo tak něco.

Já:

Kdo je Margie?

Agent: To byl jen příklad. Nejde o žádnou Margii.

Já:

Neřekl prostě ani slovo.

Agent: Bylo na něm něco neobvyklého? Něco, proč jste si ho mezi ostatními lidmi na ulici všimla?

Já:

Ano. Měl zbraň.

Agent: Předtím, než vytáhl zbraň.

Já:

Ano. Vypadal, že se mu moc líbí písnička Uptown Girl.

A tak. Trvalo to hodiny. Hodiny! Musela jsem popsat, co se stalo mezi mnou a panem Uptown Girl asi tak stokrát za sebou. Mluvila jsem tak dlouho, až už jsem byla úplně ochraptělá. Nakonec můj táta prohlásil: „Podívejte, pánové, chápeme, že se pokoušíte zjistit pravdu, ale moje dcera má za sebou dost traumatizující zážitek a musí si odpočinout.“

Agenti se zachovali velmi zdvořile. Poděkovali mi a nechali nás o samotě… Ale pár jich ještě zůstalo za dveřmi a nevypadali, že by se chystali odejít. Řekl mi to taťka, když se vydal koupit mi k večeři sendvič, protože jsem rozhodně odmítla jíst to, co mi nabízeli v nemocnici – nějaké dušené maso s mrkví a hráškem.

Jako by pacientům v nemocnici nebylo už tak dost špatně. To jim ještě musí vařit tohle?

Nebyla jsem zrovna nadšená tím, že bych měla strávit noc v nemocnici, když jsem měla vlastně jen zlomenou ruku, ale chlápci od tajné služby na tom trvali. Tvrdili, že je to pro mou bezpečnost. Namítla jsem: „Nechápu proč.

Toho vraha jste přece chytili, no ne?“

Ale oni tvrdili, že pan Uptown Girl (oni mu tak samozřejmě neříkali, říkali mu Údajný střelec) využil svého práva nevypovídat, a tak teď nemohou vědět, jestli není členem širší teroristické sítě, která by mohla někoho vyslat, aby se mi pomstil za to, že jsem překazila jejich plány na zabití prezidenta.

To samozřejmě vyděsilo mou matku, takže hned volala Therese a nutila ji, aby se přesvědčila, že jsou venkovní dveře zamčené, ale jeden z agentů ji uklidňoval, že se nemusí bát, protože už poslali další kolegy, kteří se postarají o bezpečnost našeho domu.

Agenti chránili naši verandu i před hordou novinářů, z čehož byla téměř nepříčetná Lucy, když jsme spolu za chvíli mluvily telefonem.

„Ježíšmarjá,“ vyjekla, když zvedla sluchátko. „Chtěla jsem jenom, aby na CNN neukazovali pořád tu tvou příšernou fotku ze školní průkazky. Pořád jsem si říkala, páni, ona je fakt mnohem hezčí, a chtěla jsem jim dát tu fotku, co dělala babička vloni o Vánocích, víš, tu, kde máš takové ty rafinované šaty, cos nosila předtím, než ses zbláznila do černé, nebo něco na ten způsob. No prostě jsem otevřela dveře a vyšla na verandu s tou fotkou, a najednou na mě začaly svítit reflektory a bzučet kamery a všichni vřískali: „Vy jste sestra? Můžete nám říct, jak se cítíte jako sestra národní hrdinky?“ A já jsem se chystala říct, že se cítím fakt bezvadně, když mě dva z těch agentů vecpali zpátky do domu a řvali na mě, že je to pro mou bezpečnost. Přesně tak! Ráda bych věděla, jestli aspoň kvůli mně by nemohl někdo vyměnit tu tvou děsnou školní fotku, co pořád běží na všech kanálech! Lidi si pak budou vážně myslet, že jsem příbuzná s tou příšerkou, promiň, Sam, ale fakticky tam tak vypadáš, bez urážky – a věř mi, to prostě nikomu neprospěje.“

Byla to tak trochu úleva, zjistit, že spousta věcí se sice změnila, ale jedna z nich – má sestra Lucy – je pořád jako dřív.

Každopádně mě přinutili strávit noc v té pitomé nemocnici. Na pozorování, tvrdili. Ale to nebylo kvůli tomu, určitě ne. Myslím, že si pořád ještě nebyli stoprocentně jistí, že nepatřím k žádné protistátní organizaci, a chtěli se ujistit, že nepoběžím zpátky ke svým kamarádům z undergroundu nebo tak něco.

Vrtěla jsem se a otáčela, abych si v posteli našla trochu pohodlné místo na spaní, protože jsem byla zvyklá spát na boku, ale pochopitelně se ukázalo, že bok, na kterém spím, je ten se sádrou na ruce. Jenže na sádře se spát nedalo, protože mě tlačila a drolily se z ní drobečky a tak, a taky mě to bolelo, když jsem přenesla váhu na zlomenou ruku. A chyběl mi Manet, což asi zní směšně, když si vezmete, že z něj padají chlupy a páchne, takže to nevypadá, jako by někomu mohlo chybět, že mu něco takového neleze do postele. Ale mně chyběl. Hrozně.

Když jsem konečně začala podřimovat, moje mamka – která vypadala, že jí absolutně nedělá problémy usnout v posteli vedle mě, a taky se probudila naprosto svěží – vstala a odhrnula závěsy z nemocničního okna, takže pokoj zalilo denní světlo. Pak přišla ke mně a – což člověku, co v noci sotva zamhouřil oko a škube mu hrozně v ruce, znělo vážně ironicky – popřála mi: „Dobré ráno, broučku.“

Ale dřív, než jsem se stačila zeptat, co je na tom dobrého (na tom ránu, myslím), podívala se mamka z okna a řekla zděšeně: „Ale… pane… bože!“

Vylezla jsem z postele a šla se podívat, co mamku tak vyděsilo. Sama jsem se polekala, když jsem uviděla, že kolem nemocnice postávají snad tři stovky lidí a všichni se dívají k nám do okna. Sotva jsem se objevila v okně já, lidi se začali strkat, ukazovali si na mě, mávali plakáty a vřískali.

Moje jméno. Vřískali moje jméno!

Zíraly jsme na sebe s otevřenou pusou a pak jsme se znova podívaly dolů. Stály tam přenosové vozy s obrovskými satelitními anténami na střechách, kolem nich přešlapovali reportéři s mikrofony a policejní důstojníci se snažili zadržet davy lidí, kteří se tlačili dole a zírali upřeně nahoru, aby se jim podařilo zahlédnout alespoň na chvilku dívku, která zachránila život prezidentovi.

A taky mě zahlédli, samozřejmě. Teda, i když jsem byla až ve třetím poschodí, ale to zjevně nevadilo. Možná proto, že jsem byla oblečená ve dvou košilích, nebo kvůli mým rudým vlasům, které mi teď trčely kolem hlavy.

Zahlédli mě, jasně.

„Ehm,“ zamumlala mamka, když jsme se spolu dívaly na ten šrumec dole. „Asi bys měla… já nevím.

Zamávat?“

Protože to znělo docela rozumně, zvedla jsem zdravou ruku a zamávala jim.

Z davu se vznesl další aplaus a další obdivné výkřiky.

Zamávala jsem ještě jednou, abych sama sebe přesvědčila, že je to všechno opravdu kvůli mně, ale bylo to úplně jasné: všichni tam dole mi provolávali slávu.

Mně, Samanthě Madisonové, studentce desátého ročníku, autorce portrétů s celebritami.

Bylo to neuvěřitelné. Jako by se ze mě stal najednou Elvis nebo něco na ten způsob.

Když jsem mávala podruhé, někdo zaťukal na dveře a vešla sestra. „Aha, výborně, už jste vzhůru. Mysleli jsme si to, když jsme slyšely ten randál.“ Pak dodala, a zářivě se přitom usmívala: „Čeká na vás tady pár dárečků. Řekla bych, že nebudete mít nic proti tomu, abych je přinesla.“

Potom, aniž čekala na odpověď, nechala dveře otevřené. Do místnosti začal proudit zástup ošetřovatelek s kyticemi, jednou větší než druhou, dokud nebyl celý pokoj do posledního místečka (včetně podlahy) pokrytý růžemi, kopretinami, slunečnicemi a orchidejemi a karafiáty a dalšími květinami, u kterých jsem vůbec nedokázala určit, co jsou zač. Všechny přepadávaly z váz a plnily pokoj sladkou vůní.

A nebyly to jenom květiny. Byly tam dárkové koše s balónky – modrý, červený, bílý, růžový balónek, jeden s kovovou barvou, na kterém bylo napsané Díky a Uzdrav se brzy… Následovali plyšoví medvídci v počtu nejméně dvaceti kousků, nejrůznějších velikostí i tvarů, s mašličkami kolem krku a nápisy na tlapkách, které říkaly Mé-dí-ky a Píšou, že lip je s mísou.

Vážně. Dívala jsem se, jak se můj pokoj zaplňuje, a říkala si – počkat. Počkat. Tohle bude určitě omyl.

Neznám nikoho, kdo by mi mohl poslat méďu Mé-dí-ky.

Vážně. Dokonce ani kdyby to myslel jako vtip.

Ale hrnuly se sem pořád další dary, nemělo to vůbec konce. Sestry se tvářily, jako by to byla ohromná zábava.

Dokonce i agenti z tajné služby vypadali, jako by se pod svými tmavými brýlemi se zrcadlovými skly uculovali.

Jenom mamka vypadala stejně zaskočeně jako já.

Běhala ke každému dalšímu balíčku, vytahovala ven kartičky a překvapeně četla nahlas, co na nich stálo: Děkuji Vám za Váš odvážný čin.

Upřímně generální prokurátor USA Potřebujeme víc takových Američanů, jako jste Vy.

Starosta kolumbijského okresu

Pro anděla, jenž se snesl na zem, s tisícerými díky, občané Clevelandu, Ohio

Oceňuji Vaši odvahu tváří v tvář smrti.

Předseda kanadské vlády

Jste příkladem pro nás ostatní…, Jeho Svatost dalajláma

To už bylo fakt přehnané. Totiž, že by si dalajláma myslel,

že

já

jdu

příkladem?

To

není

moc

pravděpodobné, zvlášť když vezmete v úvahu to množství hovězího, co jsem už za svůj život zkonzumovala v hamburgerech.

„Dole je toho ještě daleko víc,“ informovala nás ochotně jedna z ošetřovatelek.

Mamka vzhlédla od přání, podepsaného japonským císařem. „Ano?“

„Musíme

ještě

prosvítit

všechny

kartičky

a

zrentgenovat bonboniéry a ovoce,“ vysvětlil nám jeden z tajných agentů.

„Zrentgenovat?“ opakovala užasle mamka. „Proboha proč?“

Jeden z agentů se ušklíbl. „Žiletky. Výbušniny.

Cokoli. Jen pro jistotu.“

„Člověk musí dávat pozor,“ přitakal druhý. „Existuje spousta cvoků.“

Mamka vypadala, jako by ji to moc nepotěšilo. Její ranní energie někam vyprchala. „Aha,“ hlesla.

Právě v tom okamžiku se objevil taťka s Lucy a Rebekou a s Theresou v závěsu. Theresa mi vlepila symbolický pohlavek za to, jak jsem ji večer vyděsila.

„Víš, jak mi bylo, když mně ten policajt tvrdil, že nemůžu jet dál a vyzvednout tě, protože se tam střílelo?

Myslela jsem, že jsi mrtvá!“

Rebeka brala celou věc spíš filozoficky. „Sam nepatří do skupiny, u níž statisticky hrozí nejvyšší riziko smrti zastřelením – což jsou osoby mužského pohlaví od patnácti do třiceti čtyř –, takže já jsem si prakticky nedělala starosti.“

Vypadalo to, že Lucy je jediným členem rodiny, který mě touží vidět… a o samotě.

„Kristepane,“ zamumlala a strčila mě do soukromé koupelny vedle pokoje, kde za námi okamžitě zamkla.

„Mám špatné zprávy,“ začala drmolit, tiše a rychle, stejným způsobem, jakým si zvykla vytýkat svým spolubojovnicím z oddílu roztleskávaček, že neprojevují dostatek kolektivního ducha při vytváření lidské pyramidy. „Zaslechla jsem, jak se ředitel nemocnice ptá taťky, kdy budeš připravená na tiskovou konferenci.“

„Tiskovou konferenci?“ Překvapením jsem si kecla na zavřenou záchodovou mísu. Na okamžik jsem vážně myslela, že omdlím. „To si ze mě utahuješ, že jo?“

„Jasně že ne,“ ušklíbla se Lucy dotčeně. „Jseš národní hrdinka. Všichni čekají, že uspořádáš tiskovku. Ale ničeho se neboj. Tvoje velká sestra to zvládne.“

Po těch slovech si strhla z ramene sportovní batoh a hodila ho do umyvadla. Ať už bylo uvnitř cokoli – chovala jsem vážné podezření, že je tam celá toaletní skříňka, kterou jsme měly s Lucy dohromady –, zlověstně to zacinkalo. „Nejdřív ze všeho,“ prohlásila, „se vrhneme na vlasy!“

Bylo to jen proto, že jsem se fyzicky cítila tak hrozně bídně – slabá z nevyspání a bolesti a všeho toho rozruchu kolem… Jen proto jsem Lucy v koupelně nechala volnou ruku. Myslím, že jsem prostě neměla sílu se s ní prát.

Zavřískla jsem jen jednou, ale tajní agenti kolem dveří to asi nezaregistrovali – neslyšeli mě kvůli hučení sprchy nebo z jiného důvodu – protože tentokrát nevtrhli dovnitř s odjištěnými samopaly, aby mě zachránili.

Ale zastavit Lucy by nedokázal ani útvar rychlého nasazení. Na tuhle chvíli čekala prakticky ode dne, kdy jsem dospěla do puberty. Konečně jsem byla natolik oslabená, že jsem jí nedokázala odporovat. Lucy s sebou nepřinesla jen kompletní oblečení, které se teď podle ní hodilo úplně nejvíc, ale i celý arsenál kosmetických přípravků. Vypadalo to, že je chce na mě naplácat, když jsem teď tak příhodně lapená ve sprchovém koutě, se zlomenou rukou, která mi v sádře trčela z těla jako nějaká tlustá větev.

„Tohle je avapuhi,“ informovala mě ochotně a pleskla mi na hlavu něco, co vonělo po ovoci. „Je to speciální havajský výtažek z kořenů. Umyj si s tím vlasy, jo?

Tohle je meruňkový sprchový gel…“

„Lucy!“ zaječela jsem, protože avapuhi se mi dostalo do očí a neměla jsem žádnou použitelnou ruku, kterou bych si to mohla otřít. „Co to se mnou sakra vyvádíš?“

„Zachraňuju tě,“ vysvětlila mi sestra. „Jednou mi za to poděkuješ.“

„Poděkuju? A za co? Že trvale oslepnu na obě oči po nějakým výtažku z Havaje?!“

„Ne, za to, že se tě pokouším proměnit v něco, co se aspoň vzdáleně podobá člověku. Dokážeš si vůbec představit, jak děsně mi bylo trapný, když celou noc někdo volal a ptal se, ‚Hele, to byla tvoje sestra, viď? Co se jí to proboha stalo? Je v nějaký sektě nebo co?‘“

Sotva jsem otevřela pusu, abych se bránila těm nehoráznostem, Lucy mi do ní nastříkala Aquafresh.

Když jsem se začala dusit, pokračovala: „Zkus si dát tenhle kondicionér. Používají ho chovatelé, když chtějí upravit koně na přehlídku.“

„Hele…“ měla jsem pořád v očích ten šampon a neviděla jsem na Lucy, ale aspoň jsem jejím směrem zašermovala sádrou. „Já nejsem kůň!“

„Beru to na vědomí,“ souhlasila Lucy, „ale ty to vážně potřebuješ, Sam. Chápej to jako zásah v krizi… nebo v nebezpečí.“ Vzala do ruky sprchu a vtlačila mě zpátky pod proud vody. „Opláchni si to víckrát, jo?“

Když se mnou Lucy skončila, měla jsem za sebou peeling, depilaci, výživný vlasový zábal a fénování přes kulatý kartáč, to všechno poprvé v životě.

Ale musela jsem uznat, že vypadám dobře. Byla jsem samozřejmě dotčená tím „zásahem v krizi“ a jejími řečmi, ale přece jenom, pod Lucyiným odborným dohledem – a po použití difuzéru – ztratily moje vlasy tu neskutečnou schopnost trčet do stran jako měděné anténky, a místo toho mi splývaly ve vlnách na ramena. S

pihami nic moc vykouzlit nemohla, ale stejně nějak dokázala, že najednou nebyly tak nápadné.

Přestala jsem nenávidět havajské kořeny, meruňky a koňský kondicionér. Dokonce jsem použila i řasenku a make-up a lesk na rty.

Ale málem jsem se složila, když se Lucy znovu sehnula nad svou sportovní taškou a vytáhla z ní jasně modrou halenku a sukni v podobném odstínu.

„Tohle na sebe nevezmu,“ varovala jsem ji, i když na člověka, který má na sobě zrovna jen nemocniční osušku – a ještě ne moc velkou –, to byla docela drzost. „Můžu si půjčit tvou rtěnku. Nebo řasenku. Ale tvoje šaty nikdy.“

„Sam, ty si hlavně nemůžeš vzít svoje šaty.“ Lucy už pro mě halenku rozepínala. „Všechno, co máš, je černé.

Nemůžeš se objevit před celou Amerikou v černém.

Diváci by si mysleli, že patříš k satanistům. Aspoň jednou v životě se oblíkneš jako normální člověk. A bude se ti to líbit!“

Při slově líbit se na mě vrhla. A já se ani nebránila.

Uvědomila jsem si, že je nade mnou rozhodně ve výhodě, protože:

a) je o deset centimetrů vyšší a o šest kilo těžší než já a b) nemá ani jednu ruku v sádře a c) nemusí se bát, že z ní při prvním prudším pohybu spadne omotaná osuška, a

d) roky strávené čtením rubrik Co je in a Co je out v časopise Girl! dovedly její sebejistotu a přesvědčovací metody na tomto poli k dokonalosti.

No. Takže jsem to vzdala. A taky proto, že mi Lucy nepřinesla žádné moje oblečení, a to, co jsem měla na sobě den předtím, si odnesli agenti na testy, protože na něm prý zůstal střelný prach po řádění pana Uptown Girl.

Když jsem se konečně vypotácela z koupelny, měla jsem na sobě sestřino oblečení, sestřin make-up a sestřinu vlasovou kosmetiku. To stvoření se mi vůbec nepodobalo. Ani vzdáleně.

Ale to bylo v pořádku. Vážně. Protože ani já jsem nevěřila tomu, že jsem pořád ještě já. A teď už to aspoň nebylo jen proto, že jsem celou noc nespala, a pod oknem vřískaly davy moje jméno a pokoj byl plný medvídků Mé-dí-ky…, ale i kvůli avapuhi a všem těm dalším věcem.

Takže když jsem vyšla z koupelny, působila jsem určitě dost vyjeveně. To jsem netušila, že se za chvíli vyjevím na druhou. Nevypadalo to moc pravděpodobně.

Ale pak mamka, která těkala nervózním pohledem po všech těch květinách a hračkách, vyhrkla: „No, Samantho… Je tady někdo, kdo by tě rád viděl.“ A já se otočila a za mnou stál prezident Spojených států amerických.

Osm

Přestože jsem celý svůj život – no, s výjimkou toho roku, co jsme byli v Maroku – prožila ve Washingtonu, D. C, nikdy jsem neměla možnost osobně poznat prezidenta, a to se od doby, co jsem se narodila, už vystřídali tři.

Samozřejmě jsem mockrát zažila, že kolem mě projížděla prezidentská kolona, a taky jsem ho často viděla v televizi. Ale kromě včerejška, kdy šel do Kapitolské pekárny, jsem nikdy neviděla prezidenta tak zblízka.

Takže setkat se s ním poprvé přímo tady, v nemocničním pokoji s mamkou a taťkou, a Lucy, Rebekou a Theresou, mezi květinovými koši a medvídky a balónky…

To byla fakt síla.

Plus, vidět ho společně s první dámou. První dámu jsem taky nikdy předtím neviděla, teda kromě televizních reportáží a obálky magazínu Náš domov, kde byl článek o tom, jak sama peče čokoládové pusinky. Ale nikdy ne doopravdy. Takhle zblízka vypadali prezident i první dáma mnohem vyšší než v televizi.

No jo, kamera zkresluje, já vím… Ale taky vypadali… Já nevím.

Asi starší – a skutečnější. Když jsou vidět ty vrásky a tak.

„Tak tohle je ta mladá dáma, co mi zachránila život.“

Vážně, tak to řekl. Prezident Spojených států amerických. To byla jeho první věta, pronesená přesně tím hlubokým, zvučným hlasem, co jsem byla nucená poslouchat každý večer, když mi naši přeladili televizi ze Simpsonových na zprávy.

A co jsem odpověděla? Co jsem asi tak mohla odpovědět prezidentovi Spojených států? Řekla jsem: „Uhm.“

Za sebou jsem slyšela, jak si Lucy s úlevou vydechla.

Nejspíš proto, že svou zkrášlující kúru dokončila právě včas. Stačilo, aby prezident přišel o pár minut dřív, a moje hlava by nevypadala tak dokonale.

Lucy zřejmě ani v nejmenším nevadilo, že se chovám jako idiot. Pro ni bylo nejdůležitější, že tak nevypadám.

„No, musel jsem se zastavit a zjistit, jestli je všechno v pořádku a jestli můžu stisknout ruku,“ pronesl prezident zase tím zvučným hlasem, „nejstatečnější dívce na světě.“

Potom ke mně napřáhl svou obrovskou pravici.

Zůstala jsem na ni zírat. Ne snad proto, že by se nějak lišila od jiných rukou. To určitě nelišila. Anebo ano, no jasně, protože patřila prezidentovi Spojených států. Ale proto jsem na ni tak nezírala. Nemohla jsem z ní spustit oči, protože mi pořád znělo v uších, co jsem od prezidenta právě uslyšela – to o té nejstatečnější dívce na světě.

A kupodivu – přestože všechny ty vzkazy a gratulace u květin a medvídků, které mi mamka četla, říkaly totéž – jsem o tom teprve teď začala vážně uvažovat. O té statečnosti a tak.

Protože ve skutečnosti to vůbec nebyla pravda.

Nejsem statečná. Statečnost je, když něco uděláte, protože se vám to zdá správné, ale zároveň se bojíte, že vás kvůli tomu někdo zabije nebo tak. Ale stejně víte, že to musíte udělat. Jako když jsem bránila Catherine před Kris Parksovou, aby na ni nepovykovala ty odporné věci o jejích předpotopních hadrech a další urážky, i když jsem věděla, že se pak Kris místo na Catherine vrhne hned na mě. Tohle byla statečnost.

Ale když jsem skočila na krk panu Uptown Girl, nebyla to žádná statečnost, protože jsem vůbec neměla čas si uvědomit, co se děje. Prostě jsem to udělala. Viděla jsem zbraň, viděla jsem prezidenta, a skočila jsem. Nic víc v tom nebylo.

Nebyla jsem nejstatečnější dívka na světě. Byla jsem jen dívka, která měla tu smůlu, že se ocitla blízko chlápka, co chtěl zastřelit prezidenta. To je všechno.

Neudělala jsem vůbec, ale vůbec nic navíc. Vážně.

Nevím, jak dlouho jsem tam stála a civěla prezidentovi na ruku, než mi Lucy dala herdu do zad.

Dost to bolelo, protože Lucy má hrozně dlouhé ostré nehty a každý večer si je piluje.

Ale nechtěla jsem dát najevo, že na mě má starší sestra zezadu použila svou tajnou zbraň. Takže jsem místo toho konečně vyhrkla: „Jé, děkuju,“ a vystřelila vlastní ruku, abych si potřásla s prezidentem.

Jenomže ta ruka, kterou jsem automaticky chtěla napřáhnout, byla pravačka, a tu jsem měla v sádře.

Všichni se rozesmáli, jako by se mi povedl skvělý vtip, a potom mě sám prezident chytil za levačku a srdečně si s ní potřásl.

Potom se mé ruky ujala první dáma, a pozvala mě, že musím určitě i s rodinou přijít do Bílého domu na večeři, „až se to všechno trochu uklidní“.

Na večeři? Do Bílého domu? Já?!?

Naštěstí mě zachránila mamka, která pohotově řekla, že nám bude potěšením kdykoli povečeřet s první rodinou.

Pak se první dáma otočila, protože ve dveřích se někdo objevil. Tvář se jí rozzářila ještě víc než předtím.

Řekla: „Á, tady jsi, Davide. Mohu vám představit našeho syna Davida?“

A do místnosti vešel David. Prezidentův syn.

Což byl zároveň David, co vedle mě seděl na hodině kreslení se Susan Booneovou. David v tričku s obrázkem skupiny Save Ferris. David „Máš pěkný boty.“

A mně konečně došlo, proč mi připadal tak povědomý.

Devět

No jo, ale jak jsem jen mohla tušit, že je to syn prezidenta Spojených států amerických?

Nevypadal vůbec jako ten kluk, co jsem ho viděla občas ve zprávách – ten divný, nemastný neslaný synek, co doprovází svoje rodiče při volební kampani. Ten z televize nikdy nenosil tričko Save Ferris, a už vůbec ne kanady. Ten z televize nevypadal, že by se zajímal o výtvarné umění. Hošík ze zpráv měl na sobě většinou takové to příšerně seriózní oblečení, co nosí všichni moulové, a vypadal, jako by ho nejvíc na světě zajímaly řeči jeho tatíka… Což naopak mě nudilo natolik, že jsem u toho nikdy dlouho nevydržela a přepínala radši na jiné programy, i když jsem si samozřejmě uvědomovala, že jako občan téhle země a obyvatel naší planety bych měla být trochu politicky zodpovědnější.

Každopádně je fakt, že když se jeho táta stal prezidentem a David začal chodit do školy tady ve Washinghtonu, ukazovali ho v televizi většinou v té potrhlé školní uniformě, co ji nosí děti z Horizontu: khaki kalhoty (holky sukně), bílá košile, námořnicky modré sako a červená kravata.

A i když David vypadal v té stupidní horizontské uniformě lip než většina jeho spolužáků – s těmi tmavými vlnitými vlasy a zelenýma očima a tak, pořád to byl, no víte, prostě jenom moula. Myslím tím, že nebyla nejmenší šance, aby se ob měsíc objevoval na obálce časopisu Teen People jako Justin Timberlake. Ani že by zahajoval letošní závody surfařů v zátoce Chesapeake, nebo něco na ten způsob.

Dokonce, i když jsem teď zírala přímo na něj, dokázala jsem jen stěží uvěřit, že je to právě ten kluk, co mi před pár dny řekl, že se mu líbí moje boty.

No ale na druhou stranu, možná zase nebylo tak těžké tomu uvěřit. Protože, víte, když jsem ho takhle viděla – myslím tak blízko, a ne v televizi, jak mává ze dveří letadla, anebo na fotce, kde vystupuje za svým otcem na nějaké podium v Kentucky –, připomínal mnohem víc toho frajera v tričku Save Ferris, co se mu líbily moje kanady s kopretinou, než jako prezidentovic moula.

Nedokázala jsem vážně odhadnout, kdo z nás dvou vypadá víc překvapeně, když jsme se ocitli proti sobě.

David vypadal pořádně vyjeveně, ale řekla bych, že vůbec ne proto, že by to byla tak bláznivá shoda okolností a že se známe z hodiny kreslení… Což vlastně taky vůbec náhoda nebyla; teď mi konečně došlo, co tam prezident vlastně dělal. Byl tam – stejně jako Theresa – vyzvednout dítě. A celá ta návštěva v Kapitolské pekárně znamenala prostě jen to, že nejvyšší představitel USA dostal cestou chuť na sladké…

Ne. David na mě vytřeštil oči, protože nechápal, co se to se mnou stalo. Naposledy mě totiž viděl celou v černém, na nohou jsem měla kanady s kopretinami, kolem hlavy se mi ježily zrzavé vlasy a nebyla jsem namalovaná. A teď jsem tady stála v modré sukni své sestry a mokasínech Colea Haanse, s vyfoukanými vlasy a lesklými rty, které vypadaly jako připravené k polibku… Nebo to přinejmenším sliboval na tubě výrobce gelu, který mi Lucy naplácala na pusu.

Není divu, že zíral.

Vypadala jsem přesně jako Lucy.

„Ehm,“ řekl David, což jsem mu rozhodně neměla za zlé. „No. Ahoj.“

Popošla jsem k němu a trochu kousavě odpověděla: „Uhm. Jo. Ahoj.“

Davidova matka se podívala na něj, pak na mě a pak zase na něj. Potom se udiveně zeptala: „Vy dva už se znáte?“

„Jo,“ připustil David. Pak se usmál. Usmíval se moc hezky. Ne tak hezky jako Jack, samozřejmě. Ale dost hezky. „Samantha se mnou chodí na kreslení k Susan Booneové.“

To byla teda bomba.

Samantha se mnou chodí na kreslení k Susan Booneové

Tenhle kluk mi teď zřejmě zkazí to jediné, co se mi od včerejška zatím jakž takž dařilo. Totiž zapřít před našima, že jsem vypustila hodinu u elfky.

A to byl fakt úspěch, no ne? Myslím tím, že včera se zdálo, že to naši prostě zjistit musí. Takže co? Takže jsem zachránila život prezidentovi. To zafungovalo jako předem udělená milost, nebo něco na ten způsob.

Tak by aspoň pravděpodobně zareagovali naši.

Rozhodně to nejsou ti nejpřísnější a nejzásadovější rodiče pod sluncem.

Ale nikdy, v žádném případě, by to neplatilo na Theresu. Na Theresu, které jsem dala slavnostní slib, že se z kreslení neuleju. Přestože nikdo v Americe zřejmě nezbožňuje našeho prezidenta víc než naše Theresa, ta vteřina, kdy by zjistila, že jsem ji podvedla, by byla zřejmě poslední vteřinou našeho spojenectví. Poslední s velkým P. Už žádné čokoládové koblihy k svačině, když přijdu ze školy. Jenom celozrnné pečivo a grahamové sušenky. Theresa je nám schopná odpustit cokoli – špatné známky, pozdní příchody, zapomenuté domácí úkoly, špinavé šlápoty přes čerstvě vytřenou kuchyň, ale lhaní?

Nikdy! Dokonce ani kdyby to bylo z tak chvályhodného důvodu, jako je zachování mé umělecké integrity.

A proto jsem taky udělala to, co jsem udělala. Otočila jsem se k Davidovi tak, aby na nás ostatní neviděli, a zuřivě jsem zamrkala. Doufala jsem, že by mu to mohlo dojít, i když jsem vlastně sama nechápala, jak by mohlo.

Teda, i když teď na sobě neměl tu svou stupidní horizontskou uniformu, měl aspoň ke krku upnutou košili a kalhoty od ní. Vypadal jako kluk, co nikdy v životě neobelhal svoje rodiče, a už vůbec ne přísnou hospodyni.

Jak by mě zrovna on mohl pochopit?

Ale stejně. Pokud tady byla aspoň nepatrná šance, chtěla jsem mu dát najevo – stejně jako agentům z ochranky jeho otce –, že se nesmí ani slovem zmínit o tom, že jsem včera na hodině vůbec nebyla…

„Ach, vaše dcera taky chodí k Susan Booneové?“

zeptala se první dáma živě mamky. „Taje tak úžasná, nemyslíte? Náš David ji zbožňuje,“ natáhla se a objala Davida kolem ramen překvapivě mateřským gestem, myslím na ženu, která byla provdaná za nejmocnějšího muže planety. „Ach bože, jsem tak ráda, že David šel včera z hodiny později. Kdoví, co se mohlo stát, kdyby šel…“

Odmlčela se, jako by nedokázala dokončit větu. Asi chtěla říct, co by se stalo, kdyby David vyšel ven ve chvíli, kdy pan Uptown Girl začal střílet. Ale ve skutečnosti by se stejně nestalo nic. Protože jsem tam byla já. Zastavila jsem ho.

Davide, prosím, vysílala jsem k němu myšlenky tak silně, jak jsem dokázala Prosím prosím prosím. Neříkej nic o tom, že jsem tam včera nebyla. Prosím, aspoň jednou v té košili zapnuté ke krku, v tom svém životě politicky korektního synáčka, zkus zapojit mimosmyslové vnímání. Ty to dokážeš. Nakonec, líbí se ti Save Ferris a mně taky, tak proč bychom nemohli komunikovat na téhle vlně? Neříkej nic, Davide. Neříkej nic, Davide.

Neříkejme, vím, na co myslíte,“ přitakala mamka a objala mě kolem ramen podobně, jako první dáma objala Davida. „Nedokážu vůbec pomyslet na to, co se mohlo stát, kdyby ho ti agenti tak rychle neodzbrojili.“

„Já vím,“ přerušila ji první dáma. „Jsou báječní, viďte?“ Už to vypadalo, že se konverzace stáčí pryč od Susan Booneové. Tedy až na to, že jsme se dozvěděli, že náš spolužák John – ten nevýrazný muž, o kterém jsem si myslela, že nosí naslouchadlo – je ve skutečnosti Davidův osobní strážce. Což mi fakticky přišlo hodně ujetý.

Ale jak ujetě si musí připadat David, když přijde do nemocnice, aby se seznámil s osobou, která zachránila život jeho otci, a ta osoba jsem já?

Ale když pominulo počáteční zděšení, David vypadal, že se s tou myšlenkou vyrovnal docela dobře. Vlastně se mi zdálo, že mu to připadá zábavné. Jako kdyby přemáhal smích, ale tak úplně se mu to nedařilo. Možná si vzpomněl na ananas. Jen co jsem si na něj vzpomněla já, zrudly mi tváře.

Panebože! Ten pitomý ananas. Proč zrovna já? Začala jsem si opakovat, že jsem měla svaté právo namalovat ten ananas. Ten ananas, vzpomínala jsem, mi vycházel ze srdce. Přesně tak to říkal Jack.

Ale pokud to tak je, proč si kvůli tomu pořád připadám tak hrozně trapně?

Asi po dvaceti minutách trochu rozpačité konverzace se prezident, jeho žena a David konečně rozloučili. Sotva za první rodinou zapadly dveře, mamka zhluboka vydechla a sesula se na mou postel, kterou zřejmě stačila rychle ustlat, zatímco jsem byla ve sprše.

„Zdálo se mi to?“ chtěla vědět. „Nebo ne?“

Theresa vypadala jako v totálním šoku. „Nevěřím tomu,“ mumlala si pro sebe. „Právě jsem viděla prezidenta Spojených států.“

Dokonce i Rebeka připustila, že to bylo zajímavé.

„Škoda, že jsem se prezidenta nemohla zeptat na Oblast 51,“ zalitovala. „Vážně by mě zajímalo, proč vláda pokládá za nutné tajit před obyvatelstvem informace o tom, že tuhle planetu pravidelně navštěvují bytosti z vesmíru.“

Lucyin závěr ze setkání s prezidentem byl o něco praktičtější.

„Večeře v Bílém domě,“ zasnila se. „Myslíte, že bych s sebou mohla vzít Jacka?“

„NE!“ vyhrkli oba rodiče zároveň.

Lucy si dramaticky povzdechla. „Klídek. Možná to bez něj bude zábavnější. Mohla bych flirtovat s tím Davem. Vypadá dobře.“

Vidíte to? Vidíte, jak málo si Lucy zaslouží někoho, jako je Jack?

Zadržela jsem na chvíli dech, abych se ho nezačala hlasitě zastávat.

„Hele,“ řekla jsem pak místo toho. „Nemáš už náhodou kluka?“

Lucy na mě zírala, jako bych spadla z Marsu. „Cože?“

zamumlala. „Má to snad znamenat, že se ani nemůžu podívat na někoho jinýho? Vidělas, jak zelený má ten David oči? A ta jeho prdelka…“

„A dost,“ zakročil taťka. „Nebudete se bavit o mužských prdelkách, pokud jsem u toho já. A dal bych přednost tomu, kdybyste se nebavily o prdelkách, ani když u toho zrovna nejsem.“

„A o mně platí totéž,“ přidala se mamka.

S tím jsem srdečně souhlasila. Rozumíte tomu?

Koukat po prdelkách jiných kluků, když se může koukat na Jackovu, kdykoli se jí zachce?

Ale Lucy vypadala, jako by jí vlastní sobectví ani nedostatek loajality vůbec nedocházely. Pokrčila rameny, prohodila „jak chcete,“ a popošla k oknům.

„K oknu ne!“ zaječely jsme s mamkou unisono.

Ale už bylo pozdě. Z davu se zvedl mohutný jásot.

Lucy to nejdřív trochu zaskočilo, ale rychle se vzpamatovala. Postavila se ke sklu a začala kynout rukou, jako by byla papež nebo Michael Jackson.

„Ahoj!“ zavolala, jako by ji někdo dole slyšel. „Haló, lidičky! Ahoj. Dobré ráno, Ameriko!“

Bylo legrační, že právě v té chvíli se otevřely dveře a do pokoje vešla dáma v halence s fiží, která se představila jako paní Roseová, ředitelka nemocnice. Šla rovnou k Lucy a zeptala se jí: „Slečno Madisonová? Jste připravena na tiskovou konferenci?“

Lucy se s očima navrch hlavy otočila.

„To nejsem já,“ procedila. „To ona!“ a mávla mým směrem svými ostře nabroušenými nehty.

Paní Roseová se na mě zadívala.

„Ach tak,“ řekla. „No dobře. Takže, jste připravená, má milá? Chtějí vám položit pár otázek. Bude to jen pár minut. A pak už můžete jít domů.“

Podívala jsem se na mamku a pak na taťku.

Povzbudivě se na mě usmáli. Podívala jsem se na Theresu. Zatvářila se stejně jako naši. Podívala jsem se na Lucy. Ta mě napomenula:

„Ať se děje cokoli, nesahej si do vlasů. Teď vypadají perfektně. Dala jsem si s tím spoustu práce, tak to zase nezkaz.“

Vrátila jsem se pohledem k paní Roseové.

„Tak jo,“ prohlásila jsem. „Myslím, že jsem připravená.“

Deset věcí, kterým byste se měli vyhnout na tiskové konferenci:

10. Když se vás reportér z New York Times zeptá, jestli jste měli strach, když Larry Wayne Rogers (dosud přezdívaný též pan Uptown Girl) vytáhl pod pláštěnkou zbraň, je pravděpodobně lepší neříkat „Ne, byla jsem klidná, protože jsem si myslela, že vytahuje něco jiného“.

9. I když před vás na tiskovce postaví sklenici s vodou, neznamená to, že ji musíte vypít. Pokud se zkusíte napít a budete mít přitom na rtech neuvěřitelně kluzký lesk vaší sestry, pravděpodobně vám taky všechna voda, co jste chtěli polknout, vyteče na sestřinu blůzu.

8. Když se vás reportér z Indianapolis Star zeptá, jestli víte o tom, že se Larry Wayne Rogers pokusil zastřelit prezidenta, aby udělal dojem na ženu, kterou řadu let chorobně zbožňuje – exmanželku Billyho Joela, modelku Christie Brinkleyovou, o níž Billy napsal písničku Uptown Girl –, je lepší neříkat: „To je ale vůl!“ Hodí se spíš poznamenat něco o tom, že duševní onemocnění představují v současné době skutečně závažný problém.

7. Když se vás zeptá zpravodaj CNN, jestli máte nějakého přítele, je diplomatičtější odpovědět „Ne, v současné době nemám nikoho“ než se dusit vlastními slinami.

6. Neměli byste zírat na hlavu Barbary Waltersové a hádat, jestli jsou to vážně vlasy, anebo helma pro výstup do volného kosmického prostoru. Ne. To fakticky není dobrý nápad.

5. Když se postaví Matt Lauer, aby vám položil otázku, neměli byste začít povykovat do mikrofonu: „Jé, já vás znám! Moje mamka vás miluje!“

4. Když se vám přilepí pramínek vlasů k lesku na rty, je lepší ho odtrhnout prsty než se ho pokoušet odfouknout, jako byste byli Hvízdavý Dan.

3. Když se vás novinář z Los Angeles Times zeptá, jestli jste se opravdu před chvílí sešla s prezidentem a jeho rodinou a jaký dojem ve vás toto setkání zanechalo, měli

byste

pravděpodobně

odpovědět

něco

výstižnějšího než „Uhm. Bylo to prima.“

2. Velmi důležitá poznámka: když zachráníte život vůdci svobodného světa, lidé na tiskové konferenci chtějí slyšet o tom, jak to probíhalo. Nezajímaje příliš podrobný popis neuróz vašeho psa.

A jedna velice podstatná věc, kterou byste rozhodně neměli dělat na tiskové konferenci: 1. Nezapomeňte si svoje sluneční brýle. Když před vámi všichni ti fotografové budou cvakat s blesky a pak budete chtít sejít z pódia, jediné, co před sebou uvidíte, bude velká červená koule, a nakonec skončíte v klíně moderátorky lokálního zpravodajství Candace Wuové.

Deset

A teď, co se stane, když se vám podaří zastavit cvoka, co si usmyslel, že zastřelí prezidenta Spojených států: Najednou všichni, ale úplně všichni lidé na světě touží se s vámi spřátelit.

Vážně.

A to nemluvím o těch medvídcích Mé-dí-ky a balóncích, co jsme před odchodem z nemocnice věnovali dětskému oddělení. Když jsem se první den po tom drobném incidentu před Kapitolskou pekárnou vrátila domů, čekalo na mě na záznamníku šedesát sedm vzkazů.

Jen dvacet jich bylo od lidí, které znám a mám ráda, jako jsou babička a Catherine a tak. Zbytek tam nechali reportéři, nebo lidi jako Kris Parksová, která zřejmě utrpěla totální ztrátu paměti, pokud jde o speciální hodiny logopedie.

„Ahoj, Sam,“ zpívala mi z pásky záznamníku svým úlisným krisoparksovským hláskem. „To jsem já, Kris!

Chci se jen zeptat, jesli bys nepřišla v sobotu na můj večírek. Naši jedou do Aruby, takže to bude prostě bomba! Ale bez tebe by to nebylo vončo…“

Nedokázala jsem tomu uvěřit. Rozumíte, člověk by doufal, že přece jen vezme trochu zpátečku. Nepozvala mě na svůj večírek od třetí třídy a teď se tváří, jako bychom byly pořád nejlepší kámošky. To je fakt síla.

Ovšem Lucy mé znechucení nesdílela. „Bezva,“

poznamenala. „Party u Kris. Zavolám Jackovi.“

Na což oba rodiče svorně zareagovali: „Ne. Nevolej!“

A pak dodali, že nemůžeme chodit na žádné večírky, kde nebude aspoň jeden dospělý jako dozor. Zvlášť ne s Jackem, který na minulém vánočním plese v country klubu v Chevy Chase skočil nahý do bazénu. (Slaterovi jsou členy klubu, takže se incident podařilo ututlat, ale bohužel ne před mou matkou. Myslím, že rodiče by dali nevím co za to, kdyby Lucy chodila s chlapci, kteří nezpochybňují autoritu dospělých a vůbec se chovají mírně a poddajně, což sice pasuje na spoustu lidí z naší generace, co nemají na nic vlastní názor, ale určitě ne na Jacka).

Lucy nevypadala, že by ji zákaz jít s Jackem na Krisin večírek nějak zdeptal. Jen pokrčila rameny a popošla k oknu, aby mohla zamávat reportérům, kteří pořád ještě číhali na trávníku před domem.

Vzkaz

od

Kris

Parkerové

ale

nebyl

tím

nejneuvěřitelnějším, co náš záznamník vyplivl. Volala dobrá polovina novinářů, kteří seděli na tiskové konferenci, a chtěli vědět, jestli by se mnou mohli udělat exkluzivní interview. Všechny zpravodajské pořady chtěly natočit můj portrét a jejich producenti žadonili, abychom se jim ozvali, jak nejdřív to půjde.

Byla jsem v šoku.

Fajn, takže teď stojí celá Amerika v pozoru a čeká, až se na obrazovkách objeví můj obličej. Jenže až do včerejška byl můj život nepřetržitou řadou ústrků a trapasů. O čem bych jim tak vyprávěla? O tom, jak jsem ve čtvrté třídě šišlala a chodila na logopedii a jak mám od té doby nepřekonatelnou touhu zastavit Kris Parksovou, kdykoli ji vidím, a hulákat jí do obličeje všechna slova se s, co znám? Mám silné podezření, že zrovna tohle nikdo slyšet netouží.

Pak taky volali výrobci limonád. Vážně. Pepsi i Cola chtěly vědět, jestli bych byla ochotná vystupovat v jejich reklamní kampani. Nejspíš si představovaly, že bych měla přijít s lahví před kameru a zarecitovat: „Když budete pít colu jako já, můžete skákat na záda šíleným fanouškům Christie Brinkleyové a nechat si lámat zápěstí, kdykoli se vám zachce.“

Poslední, ale nejvíc znepokojující byl vzkaz, kterého jsem se děsila od chvíle, kdy naši spustili přehrávání.

Pořád jsem doufala, že tam třeba nebude. Ale byl. Ach bože.

Vzkaz číslo šedesát čtyři obsahoval několik smrtících vět, pronesených srdečným tónem: „Samantho? Ahoj, tady je Susan Booneová. Víš, ze studia. Samantho, byla bych moc ráda, kdybys mi zavolala zpátky, až se dostaneš k telefonu. Musíme si o něčem promluvit.“

Když jsem to slyšela, okamžitě jsem zpanikařila.

Takže to bylo na houby. Všechno to uprošování tajných agentů a mrkání na Davida nebylo k ničemu. Provalilo se to. Jsem v loji.

Musela jsem Susan Booneové zavolat tajně, protože to poslední, co jsem potřebovala, byla Lucy nebo někdo jiný za zády, až se budu před elfkou ponižovat do telefonu.

Takže jsem zatím stepovala kolem a čekala, až se taťka dovolá do Telecomu a nechá nám změnit číslo na tajné.

Museli jsme to udělat, protože některé z těch čtyřiašedesáti vzkazů byly fakt docela… přemrštěné, jestli víte, jak to myslím. Vypadalo to na nějaké další Larry Wayne Rogersy – v současné době držené v bezpečí psychiatrických oddělení pro chovance s nejvyšší ostrahou, kde čekají na soud – a ti se se mnou opravdu, ale opravdu hrozně moc chtěli seznámit. Jak se zdá, moje příšerná fotka ze školní průkazky je ani v nejmenším neodradila.

Tajní agenti nám doporučili, že bychom si kromě změny telefonního čísla měli nechat nainstalovat i poplašné zařízení. Pořád se ještě potulovali kolem domu, drželi dav v bezpečné vzdálenosti od našich dveří a městská policie zatím regulovala dopravu v ulici, a ta byla tak o čtyři pět stupňů hustší, než v tuhle dobu obvykle bývá – kvůli všem těm lidem, co se chtěli podívat, kde bydlím, a tak kolem našeho domu zpomalovali a ploužili se na dvojku, aby mě aspoň zahlédli v okně – ale neptejte se mě, proboha, proč. Co čekali, že asi budu dělat tak fantastického? Většinu času jsem trávila tím, že jsem seděla u sebe v pokoji, chroupala popcorn a kreslila portréty mě a Jacka nebo něco podobného. Nejspíš chtěli spatřit „všední život hrdinky“.

Protože přesně tohle jsem teď byla, i když mi to přišlo k smíchu. Hrdinka.

Což je, jak mi teď připadá, jen pojmenování osoby, která se ocitne ve špatnou dobu na nejhorším možném místě.

Každopádně, když taťka vyřídil hovor s telefonním operátorem, odhodlala jsem se zavolat Susan Booneové.

Ale nejdřív jsem to musela probrat s Catherine.

„Večeře?!“ To jediné z ní, pěkně znechucené, vypadlo. „Chceš říct, že se málem necháš zabít, aby ten cvok prezidenta nezastřelil, a všechno, co z toho máš, je pozvání na večeři?“

„Nenechala jsem se málem zabít,“ opravila jsem ji. „A není to jen tak nějaká večeře. Je to večeře v Bílém domě.

Vnímáš vůbec, na co se ptám? Co mám teda říct Susan Booneové?“

„V Bílém domě může večeřet každý, pokud na to má dost peněz,“ namítla Catherine. „Řekla bych, že si zasloužíš něco víc než blbou večeři. Měla bys dostat medaili za statečnost nebo tak něco.“

„Jasně,“ souhlasila jsem netrpělivě. „Třeba ji dostanu na večeři. Ale co bych měla říct té elfce?“

„Samantho,“ zasyčela Catherine a její hlas zněl nejvíc podrážděně za celou dobu, co spolu kamarádíme. „Na večeři se medaile nerozdávají. Na to je zvláštní ceremoniál. A tys zachránila život prezidentovi, sakra! Ta tvoje učitelka se vůbec nebude starat o to, žes nebyla na její pitomý hodině, chápeš?“

„Asi bude, Cath,“ pronesla jsem malomyslně. „Susan Booneová bere kreslení dost vážně. Možná mi volá, že mě chce vyloučit z kursu nebo něco takovýho.“

„No a? Tos přece chtěla, ne? Myslela jsem, že tě to tam hrozně štve?“

Chvíli jsem o tom přemýšlela. Proč mě to vlastně tak hrozně štvalo? Určitě ne kvůli kreslení. To mě bavilo.

Taky mě bavilo sedět vedle Davida, když se mu líbily moje boty, no…

Jde o to ostatní, jasně. Jak se Susan Booneová pokoušela zasáhnout do mé vnitřní umělecké svobody a zabránit, abych nekreslila to, co mám v srdci. Jak mě ztrapnila a pokořila před všemi těmi lidmi v kursu, včetně, jak už jsem teď věděla, syna Spojených států amerických. To teda byla pěkná zákeřnost.

Nakonec jsem se rozhodla, že má Catherine vlastně pravdu. Jestli mě Susan Booneová vyloučí, nebude mi to vůbec vadit. Naopak.

Takže, sotva jsem domluvila s Cath, vytočila jsem číslo milé Susan, abych to celé měla rychle za sebou.

„Ehm, dobrý den,“ pípla jsem váhavě, když zvedla telefon. „Tady je Samantha Madisonová.“

„Ahoj, Samantho,“ pozdravila mě okamžitě. V dálce jsem slyšela povědomé krákání. Takže vrána Joe nebydlí ve studiu, ale jezdí do něj jen se svou paničkou. Ten protivný pták, co vytrhává zrzkám vlasy, si teda fakticky žije! „To jsi hodná, že mi voláš zpátky.“

„No, to je v pořádku,“ zamumlala jsem. Pak jsem se zhluboka nadechla a odhodlala se jít do toho.

„Poslouchejte, vážně mě to mrzí s tím včerejškem.

Nevím, jestli jste slyšela, co se stalo…“

Překvapilo mě, když se Susan přidušeně zasmála.

„Samantho, na celé severní polokouli nejspíš není nikdo, kdo by neslyšel, co se ti stalo včera před naším studiem.“

„Aha,“ připustila jsem. A potom jsem ze sebe začala soukat lež, kterou jsem si právě vymyslela. Kdybych byla Jack, vpálila bych jí rovnou do očí, co si o jejím stylu výuky myslím, jak narušuje mou vnitřní integritu a znevažuje mé kreativní uchopení reality.

Ale protože nejsem Jack, začala jsem blábolit to první, co mi slina přinesla na jazyk.

„No teda, včera jsem nebyla na hodině, protože tak příšerně pršelo, víte, a já byla celá mokrá, a nechtěla jsem přijít tak mokrá tam nahoru, víte, a tak jsem zašla do Static, abych se trochu usušila, víte, před hodinou, no a pak nevím, jak se to stalo, asi jsem prostě ztratila pojem o čase, no a nevěděla jsem…“

„To nevadí, Samantho.“ Susan Booneová mě kupodivu sama přerušila. Že by mi věřila? Samo že to nebyla zrovna brilantní výmluva, ale byla rozhodně nejlepší z těch, co jsem ze sebe za takových okolností dokázala vypotit. „Pověz mi, jak to máš s tou svou rukou!“

„S rukou?“ opakovala jsem přihlouple a mrkla na sádru. Už jsem si na ni začínala zvykat. Připadalo mi, jako bych ji tam měla odjakživa.

„Ano. Je to ta ruka, kterou kreslíš?“

„Uhm. Ne. Vlastně ne.“

„Výborně. Takže přijdeš v úterý na hodinu?“

Napadla mě taková ošklivá myšlenka. Že mě chce Susan, stejně jako Pepsi a Cola, zneužít ve svém studiu jako chodící reklamu, aby jí moje sláva přitáhla další klienty.

No dobře, ale proč bych si to nemohla myslet? Chci říct, rozhodně se mi nezdálo, že by omdlévala nadšením z toho, jak úžasně kreslím nebo tak něco, na té první a jediné lekci, kde jsme spolu měly tu čest.

„Totiž, paní Booneová,“ vypravila jsem ze sebe a zmlkla. Prostě jsem si vůbec nedokázala představit, jak to formulovat – že pošlapává moji kreativitu a co by se stalo, kdyby tohle někdo udělal Picassovi – tak, aby se neurazila.

Protože

přece

jenom

vypadala

moc

sympaticky… až na tu ananasovou záležitost.

„Susan,“ opravila mě.

„Prosím?“

„Říkej mi Susan.“

„Uhm. Dobře. Susan. Totiž, nemyslím si, že bych zrovna teď měla čas na lekce kreslení.“ Tak tohle nebylo přesně to, co jsem měla na jazyku, ale na druhou stranu, pokud se toho chytí, všechno by se vyřešilo. Stálo to za pokus. A bolelo to míň, než jí říkat pravdu. Vlastně to i mně připadalo celkem pravděpodobné, že – se všemi těmi reportéry, co obléhají náš dům, a zvědavci, co se projíždějí kolem a snaží se očima propálit záclony, a těmi neuvěřitelnými vzkazy na záznamníku – naši prostě na celou tu akci „kursy kreslení“ rychle zapomenou. Možná že už se jim dokonce ani čtyřka z němčiny nebude zdát tak úplně katastrofální.

„Sam,“ spustila Susan a znělo to hodně nesouhlasně.

„Máš velký talent, ale nikdy se nenaučíš doopravdy kreslit, dokud nepřestaneš jenom snít a nezačneš se dívat.

A to můžeš začít jedině tehdy, když si uděláš čas naučit se, jak se to dělá.“

Učit se dívat? Cože? Nepředstavuje si snad Susan, že mi při té veselé jednoaktovce před jejím studiem nezlomili ruku, ale vypíchli oko?

Až teď jsem si uvědomila, o co té ženské vlastně jde.

Přesně o to, před čím mě varoval Jack! Chce ze mě udělat výtvarný klon! Chce mě srazit pěstí konformity. Chce, abych malovala očima, ne srdcem.

Ale ještě než jsem stačila říct něco jako „Ne, díky, paní Booneová, vážně nemám zájem stát se jedním z vašich

kreslících

automatů“,

Susan

pokračovala.

„Uvidíme se na hodině v úterý, nebo se obávám, že budu muset zavolat tvým rodičům a vysvětlit jim, jak moc jsme tě včera postrádali.“

Bingo. To teda byla síla. Pořádná síla. Zvlášť na Královnu elfů.

„Uhni,“ hlesla jsem. Tak. Chuť bojovat proti systému mě definitivně přešla. „Dobře. Snad.“

„Fajn,“ odvětila Susan Booneová a zavěsila. Těsně předtím, než to ve sluchátku klaplo, jsem uslyšela Joea, jak povykuje: „Mírrrni se. Mírrrni se.“ Pak se spojení přerušilo.

Ta mě teda dostala. Normálně mě dostala, ale co je ještě horší – ví, že mě drží pod krkem. Ví to! Jak to, že jsem si při čtení nevšimla, že elfí královna je taková kruťaska?

Takže teď tam musím znova. Znova se vrátím mezi všechny ty lidi, co už určitě budou vědět, že jsem se z minulé hodiny ulila. A taky jim pravděpodobně dojde, proč jsem se ulila. Určitě si vzpomenou na celou tu trapnou scénu při hodnocení našich zátiší.

Ne! Tohle je tak nefér!

Seděla jsem v pokoji a kroutila nad tím nevěřícně hlavou, když dovnitř vpadla Lucy, bez klepání, jak je ostatně jejím dobrým zvykem.

„Bezva,“ prohlásila.

Napadlo mě, že přicházejí další problémy, protože Lucy s sebou měla zápisník a propisku. Navíc byla oblečená do svých „nejzodpovědnějších“ šatů, zelené kostkované mini, bílého trička a svetru.

„Zítra tě s holkama vezmeme na oběd a na nákupy do Georgetownu,“ oznámila mi, zatímco pro jistotu kontrolovala termín v bloku. „Zítra večer půjdeme ty a Jack a já na nového Adama Sandlera. Nejdřív teda půjdeme na představení a potom k Luigimu na pizzu, tam se musíš taky ukázat. V neděli si půjdeme před zápasem sednout s oddílem a pak se budeš dívat na zápas. V neděli večer je večeře s prezidentem. Z toho se nevyvlečeme, už jsem to zkoušela. Ale třeba bude potom ještě čas zajít znova k Luigimu na pizzu… s někým zajímavým… jen se tak podívat co a jak.

V pondělí – tohle je důležitý, Sam, teď poslouchej – v pondělí se musíme postarat o tvůj nový image. Budeš muset vstát aspoň o hodinu dřív než normálně. Rozumíš, nebudeš se potácet z postele, poloslepá popadat to první, co ti přijde pod ruku, a ploužit se do školy jako na nucený práce, kde se nikdo nestará o to, jak vypadáš. Vážně, musíš se začít snažit. Nejmíň půl hodiny bude trvat jenom to, než ti udělám vlasy.“

Zírala jsem na ni s otevřenou pusou. „O čem,“

vyslovovala jsem pomalu, protože mi připadalo, jako bych místo jazyka měla v puse mrtvou myš. „To.

Mluvíš.“

Lucy obrátila oči v sloup, ale potom hupla na postel mezi mě a Maneta.

„Tohle je tvůj nový program, hlupáčku,“ vysvětlila mi. „Odteďka se ti budu starat o styk s veřejností, jasný?

Nemusíš si s tím vůbec lámat hlavu. Teda ne že by to bylo tak snadný. Neuraz se, ale čeká nás spousta práce.

Zatím máš hrozně nízkej kredit. Taky ti moc nepomůže, když se budeš pořád stýkat jen s tou Catherine, no promiň, určitě je moc prima a tak, ale ty její příšerný nemoderní šaty! Ale můžeš se s ní klidně kamarádit dál, jenom už s ní proboha radši nemluv moc ve škole a tak.

Ale teď potřebuju vědět jednu věc. Fakt sis obarvila všechny svoje věci na černo? Nezbylo ti aspoň něco normálního?“

„Lucy,“ přerušila jsem ji, jako bych pořád nevěřila tomu, co slyším. Vážně, nevěřila. „Vypadni z mýho pokoje!“

Lucy si nevzrušeně odhodila z čela pramen dlouhých hedvábných vlasů. „Hele, Sam, musíš do toho jít. Nebuď pořád taková. Takovouhle příležitost už třeba nikdy nedostaneš. Musíš po ní skočit. Chytit ji za pačesy, nebo jak to táta říká. I když teda pačesy je příšerný slovo a já osobně…“

„LUCY!“ zaječela jsem, popadla botu a mrskla ji po ní. „VYPADNI Z MÝHO POKOJE!“

Lucy uhnula včas. Pak se uraženě zvedla.

„Kristepane,“ utrousila znechuceně. „Takhle to dopadá, když chce člověk někomu prokázat laskavost.

Počkej, až mě přijdeš prosit!“

Potom k mému ulehčení vyplula ven z pokoje a zanechala mě osudu.

Deset věcí, které by Gwen

Stefaniová nikdy neudělala:

10. Gwen by nikdy, za nic na světě, nedovolila své sestře, aby jí vybírala oblečení. Gwen Stefaniová má vlastní, osobitý a originální styl. Kupuje si v luxusních krámcích drahá trička a pak, aby vypadala sportovně a ležérně, je omotává provazem a tak. Gwen by na sebe nikdy nevzala žádné modré, šedé a hnědé hadříky, za které její sestra utratila tři sta šedesát pět dolarů v butiku Banana Republic.

9. Kdyby Gwen řekla její sestra, že se má přestat bavit se svou nejlepší kamarádkou kvůli tomu, že nosí nemoderní šaty, Gwen by se nejspíš pohrdavě zasmála, ale nemrskla by po ní botou.

8. Je krajně nepravděpodobné, že by se Gwen chtěla vyhnout novinářům, co táboří u nich na dvoře, ale když už by to chtěla udělat a musela přitom vyvenčit psa, nejspíš by se neplížila zadním vchodem zachumlaná do bundy s kapuci, v ohrnutých teplákách svého otce a se slunečními brýlemi na nose. Gwen by pravděpodobně vypochodovala předním vchodem přímo

mezi

reportéry

a

využila

by

jejich

neutuchajícího zájmu o svou osobu k tomu, aby vzbudila v médiích větší zájem o ska.

7. Silně pochybuju, že by Gwen Stefaniová zrudla jak přezrálé rajče, kdyby jí muž, do něhož je tajně zamilovaná – což je shodou okolností zároveň přítel její sestry –, řekl, že v těch tátových teplákách vypadá fakt báječně.

6. Gwen Stefaniová je navíc natolik silná osobnost, že by se nikdy nezamilovala do sestřina kluka.

5. Kdyby Gwen Stefaniová zachránila prezidenta Spojených států před zastřelením, nejspíš by se neschovávala doma a nerozčilovala by se při telefonátech lidí, kteří by jí jen rádi řekli, jak obdivují její statečnost. Místo toho by sedla a napsala o tom písničku, plnou sžíravé sebeironie. Ve videoklipu by mohl prezidenta hrát Gwenin exmilenec, Tony Kanál.

Larry Wayne Rogers by mohl být třeba ten její nestydatý bubeník.

Ale nejspíš by se to v hitparádě Total Request Live stejně nevyšplhalo výš než na pátou příčku, což je maximum, jakým dokáže severní Amerika ocenit ska.

4. Kdyby Gwen Stefaniové zavolala Kris Parksová, tak jako před chvílí mně, a začala jí příst do telefonu: „No, ahoj, Gwen, tak co? Přijdeš? Myslím na ten můj večírek

příští

sobotu?“,

vymyslela

by

si

pravděpodobně nějakou vhodnou a šarmantní omluvu, místo toho, aby vyjekla: „Jak to, že máš moje číslo?“

Pochopitelně jsem zapomněla, že moje sestra Lucy okamžitě odmailovala naše nové číslo prakticky celé škole v hrůze, že by mohla přijít o některou z těch nezapomenutelných akcí, které se budou pořádat tenhle víkend, jako je pizza u Luigiho nebo noční filmový festival v domě Debbie Kinleyové.

3. Jsem přesvědčená, že kdyby chtěl někdo dusit Gweninu kreativitu, nikdy by se nedala, ani kdyby ji vydírali.

2. Gwen Stefaniová by rozhodně nikdy nestrávila nedělní odpoledne tím, že by místo opisování domácího úkolu z němčiny, který jí přinesla její nejlepší přítelkyně, vymýšlela dopis pro kluka své sestry, v němž by mu racionálně zdůvodňovala, proč by neměl zůstávat s její sestrou, ale měl by chodit s ní, a pak ten dopis roztrhala a spláchla do záchodu, místo aby mu ho poslala.

A věc číslo jedna, kterou by Gwen Stefaniová nikdy na světě neudělala?

1. Nikdy by si neoblékla námořnickou blůzku od Ann Taylorové, kterou jí její matka koupila kvůli večeři v Bílém domě.

Jedenáct

V Bílém domě jsem už byla mockrát. Když bydlíte ve Washingtonu, D. C, těžko přežijete nějaký školní rok, kdy by vás nevláčeli do Bílého domu a pak nenutili psát stupidní sloh na téma „Můj výlet do Bílého domu“ nebo něco na ten způsob.

Prošla jsem všechny místnosti, které vám ukazují při takových prohlídkách: Bronzovou pracovnu, Knihovnu, Čínskou pracovnu, Kartografickou pracovnu, Východní pracovnu, Zelenou, Modrou a Červenou pracovnu, blabla, blabla. Jenže v neděli večer jsem poprvé v životě nešla do Bílého domu na exkurzi, ale jako host.

Bylo to fakt k zbláznění. Bláznila z toho celá naše rodina, možná s výjimkou Rebeky. Ale to se dalo čekat, protože Rebece zrovna přišla z Amazonu zásilka dalších dílů Star Treku a nic dalšího ji nezajímalo.

Osobně si myslím, že Rebeka je robot a je proto imunní vůči lidským emocím.

My ostatní jsme ovšem byli hrozně nervózní, a zvlášť mamka. Oblékla si svůj „právnický“ kostým a perly, co nosí jinak jen k soudu, a schovala taťkovi jeho mobilní telefon i jeho pager, aby je nemohl při večeři používat.

Theresa – která byla samozřejmě taky pozvaná jako důležitý člen naší rodiny – měla na sobě své nejhezčí nedělní šaty a purpurové boty na podpatku s lesklými přezkami, a úplně na nás zapomněla hulákat. Dokonce se ani nerozzlobila na Maneta, když přišel z venku, a protože ho nikdo z nás neutřel, ťapkal po pokoji a na čerstvě vyluxovaném koberci zůstávaly jeho mokré a blátivé šlápoty. Lucy pochopitelně strávila svou kosmetickou údržbou asi o dvě hodiny víc než obvykle, a když se konečně vynořila z koupelny, vypadala jako někdo, koho bude natáčet televize jako hlavní hvězdu do pořadu VIP – i když, pokud jste se nad tím trochu zamysleli, v podstatě nešlo o nic jiného než o večeři s rodinou, která vlastně žila jen o pár bloků dál.

„A teď poslouchej, Sam,“ začala mě školit Lucy, když jsme vyjížděli z garáže na ulici – což byl ovšem ve skutečnosti docela výkon, kvůli všem těm reportérům, kteří poskakovali kolem a pokoušeli se zvěčnit každý náš pohyb. Zvykli si dělat takové nepředloženosti, jako že se vrhali pod kola našeho auta, jen aby získali záběr taťky za volantem, jak jede pro mléko. Dostat se z příjezdové cesty na silnici bylo dost složité, protože dva nebo tři z nich se vždycky zčistajasna objevili před autem a vyskakovali s foťáky až na kapotu – „ne abys strkala to, co ti nejede, pod talíř.“

„Lucy!“ Byla jsem už tak dost rozčilená a nepotřebovala jsem, aby mě nervovala ještě víc. „Já vím, jak se mám chovat při večeři, jasný? Nejsem mimino.“

Fakt je, že když jsme doma měli k jídlu něco, co mi nechutnalo, strkala jsem to pod stůl Manetovi, kterému naopak chutná úplně všechno – mrkev, vejce, hrášek, melouny, kuřecí párky, prostě cokoli. Ale první rodina nemá psa. Mají kočku. Nic proti kočkám, jsou roztomilé a tak, ale určitě nejsou zvyklé dojídat zbytky. Dost pochybuju, že bych mohla první kočce strkat pod stůl svůj květák.

Ale ne že by to nebyl problém – co budu dělat, jestli začnou nosit třeba brokolici (z té se mi chce zvracet, už když ji vidím) nebo něco ještě horšího, třeba rajčata nebo ryby, to bych fakt nikdy nevzala do pusy, ale spousta lidí to dává skoro do všech jídel? Já vím, že to nemůžu strkat pod talíř. Co kdyby ho pak někdo odnesl a ostatní by uviděli všechno to jídlo pod ním? To by bylo ještě trapnější než namalovat do zátiší ananas, který tam ve skutečnosti není.

Bylo dost zvláštní, když jsme zahnuli na Pennsylvania Avenue, protože do téhle části ulice před Bílým domem je normálně zákaz vjezdu, takže před sídlo prezidenta se můžete dostat jedině po svých.

Ale protože jsme měli zvláštní pozvánku, nechali nás projet až k prvnímu zátarasu uprostřed silnice. Tam policejní hlídka zkontrolovala naše povolení, taťkův řidičák a pas. Potom zátaras snížili, takže jsme přes něj mohli snadno přejet.

A tak jsme dojeli až k číslu 1600 na Pennsylvania Avenue, což je přesná adresa Bílého domu.

Ve skutečnosti jsme tam samozřejmě nebyli sami.

Všude kolem nás hlídkovala spousta policistů na koních a na kolech, nebo jen tak. Postávali kolem cesty a bavili se mezi sebou. Zvědavě nás okukovali, když jsme jeli kolem, a Lucy jim zamávala. Pár jich zamávalo taky.

Ale nebyli tam jenom policisti. Před Bílým domem přešlapovali chlápci v uniformách FBI, ale i poskoci s lepenkovými figurínami prezidenta v životní velikosti, vedle kterých jste si mohli stoupnout a nechat se s ním vyfotit.

A i když už byla dávno tma, všude se ještě potulovala spousta turistů, celé rodiny, a jedni prosili druhé, aby je vyfotografovali před vysokým černým železným plotem, který obklopuje Bílý dům.

Byli tam i demonstranti, jako vždycky. Někteří tam museli být už hodně dlouho, protože si tam vytvořili něco jako stany a chatrče z lepenkových krabic, nad nimiž vyčuhovaly cedule s protestními nápisy. Pryč s atomovými zbraněmi, hlásala jedna. Bomby nesou smrt, druhá. Musím připustit, že mi tihle radikálové nepřipadali moc působiví.

Navíc byla zima a poprchávalo. Komu by se chtělo protestovat v takovém počasí?

I tady byli samozřejmě novináři. Spousta novinářů.

Skoro tolik, jako se jich tlačilo před naším domem, když jsme odjížděli. Rozdíl byl jen v tom, že Bílý dům měl na trávníku vyhrazené prostranství pro novináře, kteří ho obléhali. Měli obrovské reflektory, mikrofony na tyčích, každá televizní stanice a každé noviny s vlastním logem.

Sotva zahlédli náš kombík, jak přijíždí k Severozápadní bráně – tam nás nasměrovali policisté, co nás kontrolovali u zátarasu – vrhli se vpřed a namířili reflektory na naše auto.

„Už je tady!“ slyšela jsem je křičet, přestože jsme měli kvůli dešti zavřená všechna okna. „Už je tady!

Točte! Točte!“

Ale vyfotit se nás nepokoušeli jen novináři. Turisté za plotem okamžitě zpozorněli, když uslyšeli ten řev, a přesměrovali svoje fotoaparáty. Bylo to skoro, jako když se všichni vrhají ke dvířkám aut, ve kterých přijíždějí herci nominovaní na Oscara. Jenomže my přijeli ve volvu místo v limuzíně a Joan a Mellisa Riversovy se taky nikde neukázaly.

Z domku vedle brány se vyhrnulo několik policistů v uniformách a úkosem sledovali pádící novináře. Jeden z nich se postavil před auto a zatarasil jim cestu. Druhý nám naznačil, že můžeme projet branou, která se pomaličku otevírala.

Zatímco se na nás řítili ječící reportéři, mamka se obrátila z předního sedadla k nám a pronesla vážným, naléhavým tónem: „Lucy, vážně bych ocenila, kdyby ses během večeře dokázala bavit i o něčem jiném než o šatech. Rebeko, vím, že se chceš prezidenta zeptat na to, proč NASA tají Marťany v Roswellu, ale důrazně tě žádám, aby sis to nechala pro sebe. A Samantho. Prosím.

Nerýpej se v jídle. Když ti dají něco, co ti nebude chutnat, prostě to nech ležet. Ne abys to tam hodinu honila po talíři sem a tam.“

Tohle teda není fér. Proč to nemám honit po talíři?

Většina lidí si tak aspoň myslí, že jsem něco z toho snědla.

A pak už jsme projeli otevřenou branou a nechali za sebou vřískající novináře, reflektory a blesky fotoaparátů.

Zastavili jsme u dveří Bílého domu.

Když se díváte za plotem, myslím z Pennsylvania Avenue, připadá vám tenhle dům dost malý. Je to proto, že Rotunda – ta kulatá stavba se sloupy, která ční nad Bílým domem – stojí ve skutečnosti až za ním. Z ulice to nevypadá moc impozantně. Aspoň já jsem si vždycky říkala, jak proboha dokážou nacpat všechny ty barevné místnosti do něčeho tak malého?

Ale potom vidíte dům z druhé strany – jak ho vždycky ukazují ve zprávách a ve filmech a tak – a řeknete si aha, tak takhle je to.

Když jsme zastavili před vchodem, muž v uniformě, který číhal u dveří, se vztyčil do pozoru. Další vrátný přiskočil a otevřel mamce dveře.

Postupně jsme všichni vystoupili na ten rudý koberec a pak se dveře otevřely, stála v nich první dáma a říkala: „Dobrý večer! Vítám vás!“ Hned vedle ní stál prezident, který zapumpoval taťkovi rukou a pozdravil ho: „Richarde, jak se máš?“ Na což taťka odpověděl: „Děkuji, dobře, pane prezidente.“

A potom nás už vedli dovnitř tak nenucené, jako kdybychom opravdu přijeli k sousedům na barbecue nebo tak něco. Samozřejmě až na to, že k sousedům na zahradu si nevezmete námořnickou blůzu od Ann Taylorové a černé punčochy. Ale i když byli všichni tak milí a neformální, cítila jsem se pořád dost trapně. Ne kvůli té pitomé sádře, ani kvůli tomu, že mi Lucy zase naplácala na hlavu ten koňský kondicionér, takže moje vlasy vypadaly nepřirozeně upraveně. Ani proto, že jsem věděla – neptejte se jak, prostě věděla – že se blíží okamžik, kdy mi na talíři přistane něco tak příšerného jako květák.

Ne. Byla jsem nervózní, protože navzdory tomu, jak přátelsky se prezident a jeho žena chovají, byli jsme prostě v Bílém domě.

A ne v té části domu, kterou můžete vidět na prohlídce s průvodcem, ale v té soukromé, kterou uvidíte leda tak v televizi, a to ještě jen jako režisérovu představu, jak by měla tahle část domu vypadat, žádnou skutečnost. I když ve skutečnosti mě to zase tolik nefascinovalo. Zařízení mi připomínalo hotel, ve kterém jsme bydleli na dovolené ve Vermontu. Jenže pak mě napadlo, že je to proto, že tu prezident s rodinou nebydlí ještě ani rok, a tak možná neměli čas si to zařídit podle svého.

Kromě toho to vůbec nevypadalo, jako by to byl jejich opravdový domov.

Když jsme vešli do obývacího pokoje, první dáma nás vyzvala: „Posaďte se“ a zeptala se nás: „Dáte si něco k pití?“ Posadila jsem se a vtom vešel David.

A vypadal přesně tak, jako tenkrát na hodině ve studiu Susan Booneové! Jenom měl na sobě tričko s Real Big Fish místo Save Ferris. Ale vypadalo to, jako by ten druhý David – ten ve stupidní horizontské kravatě – ani neexistoval.

„Davide,“ vyhrkla polekaně jeho matka, když ho uviděla. „Myslela jsem, že se k večeři převlékneš!“

Ale David se jenom zašklebil a natáhl se pro oříšky, které byly v misce na servírovacím stolku přede mnou.

„Už jsem převlečený,“ prohlásil.

Všimla jsem si, že si ze směsi oříšků vybírá jen kešu a para ořechy nechává na misce. Napodobila jsem ho.

Nechápu, jak někomu můžou chutnat para ořechy!

Potom už jsme šli k večeři. Podávala se v jedné z oficiálních jídelen. Všimla jsem si, že Lucy to potěšilo, protože její šaty – v odstínu královská modř – ladily spíš s dekorací jídelny než se zařízením obývacího pokoje.

Theresa byla taky nadšená, hlavně z nádobí, což byl originální čínský porcelán se zlatými okraji. Theresa říká, že nádobí se zlatými obrubami se nemůže dávat do myčky, ale musí se umývat ručně – a představa, že někdo v Bílém domě umývá ručně talíře, ze kterých ona jedla, ji vážně rozveselila.

Byla jsem pravděpodobně jedinou nešťastnou osobou v místnosti. To proto, že sotva jsme zasedli za stůl, došlo mi, že budu mít problém. První, co nám naservírovali, byl totiž salát s velkými kusy červených rajčat. Naštěstí dressing byl fajn, bez česneku, takže jsem vyjídala hlávkový salát kolem rajčat a doufala, že si toho ostatní nevšimnou.

Naneštěstí jsem ale seděla na „čestném“ místě, hned vedle prezidenta, a ten si toho všiml okamžitě. Naklonil se ke mně a prohodil: „Víš, tahle rajčata sem vážila cestu až z Guatemaly. Když je nesníš, mohl by z toho být mezinárodní incident.“

Věděla jsem, že žertuje, ale pro mě to moc zábavné nebylo. Chci říct, že jsem fakticky nechtěla, aby to vypadalo, že si nevážím toho, že pro nás nachystali tyhle dobroty, nebo tak něco.

Takže jsem počkala, až se nikdo nebude dívat, a začala jsem nenápadně strkat rajčata do látkového ubrousku, který jsem měla na klíně.

Fungovalo to překvapivě dobře, takže jsem to udělala i při dalším chodu, což byla novoanglická polévka z mlžů. Jedla jsem jen to vodové, a kousky mlžů jsem zase nastrkala do ubrousku.

Než přišel na stůl desert, měla jsem už v ubrousku aspoň kilo jídla včetně celého platýse nadívaného krabím masem, zeleninové směsi s karotkou, hráškem a cibulkami, několika smažených brambůrků a krajíce italského cibulového chleba.

Bylo vcelku snadné schovávat všechno jídlo tak, aby si toho nikdo nevšiml, protože dospělí se zabrali do hovoru o ekonomické situaci v severní Africe. Jediná věc, kterou jsem nedokázala strčit pod ubrus, bylo rajče, rozkrájené ve tvaru růže, podávané na míse se smaženými brambůrky. První dáma mi ho osobně nabrala, naložila na talíř a mile zašvitořila: „Růže pro naši růžičku.“

Co jsem měla dělat? Musela jsem se do něj pustit.

Všichni na mě koukali. Nabodla jsem ho na vidličku a strčila do pusy. Pak jsem ho spolkla bez kousání a natáhla se rychle pro sklenici s ledovým čajem, který jsme my pod jednadvacet dostali místo alkoholu. Sotva jsem postavila sklenici zpátky na stůl, uviděla jsem Rebeku, jak dělá něco neuvěřitelného: pozorovala mě upřeně už od okamžiku, kdy mi první dáma naložila rajče na talíř, a teď zvedla ruce do výšky a začala předstírat potlesk.

Občas dělala podobně šílené věci, což mě sem tam přimělo pochybovat, jestli není náhodou přece jen člověk.

To se stalo právě ve chvíli, kdy jsem si uvědomila něco hrozného: ubrousek začínal prosakovat. Všechno to jídlo se sice ještě nepřecedilo plátnem na moji sukni, ale už moc nescházelo. Mohla jsem jedině předstírat, že musím na toaletu. Ubrousek si vezmu nenápadně s sebou, zmuchlaný v ruce, jako kdybych na něj omylem zapomněla, a zahodím ho tam.

Všude v Bílém domě, když chcete někam jít, s vámi musí chodit agenti – nebo agentky. Jsou ovšem hrozně příjemní. Když jsem se zvedla a vyšla z místnosti, zeptala jsem se jedné z nich, kde jsou tady toalety, a ona mě k nim dovedla. Sotva jsem za sebou bezpečně zamkla, rychle jsem všechno to jídlo z ubrousku vysypala do mísy a dvakrát spláchla. Cítila jsem se trochu provinile – že plýtvám jídlem, když tolik lidí na světě hladoví.

Ale co jsem mohla dělat? Vypadalo by to tak nevychovaně, kdybych všechno nechala na talířích.

Problém s tím, kam schovat ubrousek nasáklý krabí nádivkou, jsem vyřešila v koupelně. Naštěstí tam stál vedle umývadla zásobník s takovými těmi plátěnými ručníky a pod ním koš, kam se dávají použité. Utřela jsem si ruce několika ručníky a navršila je na ubrousek.

Až někdo bude vysypávat koš, prostě si pomyslí, že jsem ten ubrousek omylem vzala na toaletu a odložila ho tady.

Byla jsem ráda, že se mi to povedlo tak vyřešit, a konečně jsem si začala připadat spokojeně. Teda až na to, že jsem měla hrozný hlad, protože jsem nedopravila do žaludku prakticky nic kromě hlávkového salátu a rajčatové růže. Když jsem se vracela zpátky do jídelny, málem jsem vrazila do Davida. Vypadal, že míří na stejnou toaletu, odkud jsem před chvílí vypadla.

„Aha,“ řekl, když si mě všiml. „Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděla jsem rozpačitě. Potom – protože jsem si připadala tak neskutečně, byl to syn prezidenta a vůbec – jsem se kolem něj zkusila protáhnout tak rychle, jak to jen šlo.

Ale ne dost rychle, protože se na mě stačil trochu tajemně zazubit: „Víš, co by mně fakt zajímalo? Kams dala ten ubrousek?“

Dvanáct

Nemohla jsem tomu uvěřit. Umřu! Teď prostě umřu.

Cítila jsem, jak rudnu až po kořínky vlasů ošetřených koňským kondicionérem.

Ale aspoň jsem to zkusila. Zkusila jsem předstírat, že nechápu, o čem mluví.

„Ubrousek?“ řekla jsem hloupě. Byla jsem si jistá, že s těmi rudými vlasy a rudým obličejem musím vypadat jako obrovská mísa jahodové zmrzliny. „Jaký ubrousek?“

„Ten, cos do něj nacpala celou večeři,“ vysvětlil mi pobaveně David. Jeho oči vypadaly ještě zelenější než jindy. „Doufám, žes ho nespláchla do záchodu. Potrubí v tomhle baráku už má něco za sebou. Mohla bys způsobit povodeň, chápeš?“

To by mi ještě scházelo. Myslím vyplavit Bílý dům.

„Nespláchla jsem ho,“ vyhrkla jsem nervózně a otočila se na agentku, která stála jen kousek od nás.

„Zahrabala jsem ho mezi použitý ručníky. Spláchla jsem jenom to jídlo.“ Najednou mi došlo, že by možná stačilo i to. „Ale bylo toho hodně. Myslíš, že to fakt může ucpat trubky?“

„Těžko říct,“ odpověděl vážně, jako by nad tím opravdu uvažoval. „Ten platýs byl docela macek.“

Něco v jeho výrazu – asi to, jak mu jedno obočí vyjelo nahoru a druhé dolů, což mi připomnělo Manetovy uši, když si chce hrát – mi napovědělo, že tenhle kluk si ze mě utahuje.

Nepřipadalo mi to moc legrační, fakticky ne. Obvinit mě, že jsem málem zbořila Bílý dům.

„Tohle nebylo fér,“ sykla jsem potichu, aby nás agentka dole v hale neslyšela. V tu chvíli jsem vůbec nemyslela na ty věci, jako že je první syn nebo tak něco.

Byla jsem prostě naštvaná. O zrzkách se přece říká, že jsou impulsivní. Když máte rudé vlasy a začnete zuřit, můžete se vsadit, že do dvou minut uslyšíte: „Ale ale, podívejte, jak jsou ty rusovlásky temperamentní.“

Což mě fakticky dokáže vytočit ještě víc.

No, je pravda, že já se taky nechovala zrovna fér.

Spláchla jsem přece skoro všechno jídlo, co mi Davidova máma naservírovala, do záchodu. Jenže mě naštvalo, že mě David přistihl při něčem tak… nechutném. Byla jsem rozzlobená, ale ještě víc jsem se cítila trapně.

Ale přece jen jsem byla spíš naštvaná, a tak jsem se otočila, abych se rychle vrátila do jídelny.

„Au, to bolí,“ zareagoval David se smíchem a vykročil stejným směrem jako já. „Musíš přiznat, že to byla sranda. Žes mi na to skočila? Myslela sis, že trubky každou chvíli explodujou?“

„Nemyslela,“ zalhala jsem, protože přesně to jsem si ve skutečnosti ještě před chvilkou myslela. Představila jsem si ty titulky v zítřejších novinách: Dívka, která zachránila prezidentovi život, vyplavila Bílý dům, když spláchla do záchodu svou večeři.

„Ale jo, myslela,“ namítl David. Byl o hodně vyšší než já, takže mu na dva moje kroky stačil jeden. „Mohlo mě napadnout, že nemáš smysl pro humor.“

Zastavila jsem se v půli kroku a podívala se na něj.

Byl tak vysoký – dokonce i vyšší než Jack –, takže jsem musela zaklonit hlavu, abych mohla vidět ty zelené oči, které obdivovala Lucy. Ani jsem se nesnažila zahlédnout tu další část těla, která tak zaujala mou sestru.

„Co tím myslíš, že nemám smysl pro humor?“ vyjela jsem na něj. „Jak můžeš zrovna ty vědět, jestli mám nebo nemám smysl pro humor? Vždyť mě vůbec neznáš!“

„Myslím, že ty jsi takový ten senzitivní umělecký typ,“ pronesl David se stejně neproniknutelným výrazem, s jakým předtím odpovídal matce. (Už jsem převlečený.) „To nejsem,“ odsekla jsem naštvaně, ačkoli ve skutečnosti měl samozřejmě pravdu. Jsem. Rozhodně.

Vlastně ani nechápu, proč jsem se tomu tak bránila. Asi proto, že to vyslovil, jako by šlo o nějakou příšernou charakterovou vadu.

Až na to, že být senzitivní umělecký typ není vůbec nic špatného. Jack Slater je toho živoucím důkazem.

„Vážně ne?“ opáčil ironicky David. „Tak proč už ses neobjevila ve studiu po té Ananasové aféře?“

Přesně tak to vyslovil. S velkým písmenem.

Ananasová aféra.

Cítila jsem, že zase rudnu. Nemohla jsem uvěřit tomu, že tady vytahuje, co se mi stalo na první hodině u Susan Booneové. Když už teda mluvíme o senzitivitě.

„Já nepochybuju o tom, že maluješ fakt dobře,“

pokračoval David. „Ale máš trochu moc horkou hlavu.“

Otočil se směrem k jídelně a poťouchle dodal: „A taky jsi dost vybíravá v jídle. Nemáš hlad?“

Snažila jsem se uhodnout, jestli to myslí vážně.

Vlastně jsem si byla jistá, že myslí. Nehledě na jeho vkus, co se týče bot a muziky, bude první synek zřejmě trochu cvok.

Ačkoli když uznává, že umím malovat, tak třeba nebude úplný pitomec.

Než jsem ale stačila rozhořčeně popřít, že hlad určitě nemám, odpověděl místo mě můj žaludek. V tu nejnemožnější chvíli vydal naprosto nepřeslechnutelný, hlasitý zvuk, jímž dával najevo, že má v sobě jen pár listů hlávkového salátu a jedno rajče na růžičku, a že proti tomu rozhodně protestuje.

David ani nepředstíral, že nic neslyšel, jako by to udělal každý dobře vychovaný člověk. Místo toho prohlásil: „Já si to myslel. Hele, šel jsem se zrovna podívat, jestli tady nenajdu k jídlu něco normálního. Jdeš se mnou?“

Teď už jsem si byla jistá na dvě stě procent, že je cvok. Nejenže odejde uprostřed večeře, aby si dal k jídlu něco jiného, ale navíc předpokládá, že půjdu s ním.

„Já,“ vymáčkla jsem ze sebe šokované, „já myslím, že nemůžeme odejít. Jsme přece… na večeři. V Bílém dome.“

„Proč ne?“ zeptal se a pokrčil rameny.

Zamyslela jsem se. Těch důvodů, proč ne, bylo tolik!

Protože by to bylo nezdvořilé, to za prvé. Jak by to vypadalo? A pak, protože… prostě jsou věci, které nemůžete udělat.

Zkusila jsem mu to vyložit, ale nezdálo se, že by to na něj udělalo nějaký dojem.

„Tak máš hlad, nebo ne?“ zeptal se. Potom vykročil po perském koberci pryč od jídelny a vyzval mě: „Tak pojď. Přece se ti tam taky nechce.“

Nevěděla jsem, co mám dělat. Najedná straně, přece tu večeři pořádají pro mě, byla jsem čestný host…

Nemůžu se tudíž jen tak vypařit, když je to všechno kvůli mně, no ne? A navíc první syn vypadá jako promovaný cvok. Můžu se snad potulovat po Bílém domě s někým, kdo se chová tak ulítle?

Na druhou stranu, mám hrozný hlad. A on má zelené oči a líbí se mu, jak kreslím.

Podívala jsem se na tu ženu z ochranky, protože mě zajímalo, co si o tom myslí. Trochu se usmála a pak pantomimicky naznačila, že si zamyká pusu a zahazuje klíč. No dobře. Když si ani ona nemyslí, že by na tom bylo něco špatného, a to je dospělá a vůbec – a nosí i zbraň – možná je to všechno v pořádku.

Otočila jsem se a rozběhla se za Davidem, který už byl v polovině schodiště.

Nevypadal moc překvapeně, když mě vedle sebe uviděl.

Místo toho se zeptal, jako by jen navázal na konverzaci, kterou jsme spolu vedli v nějakém paralelním životě: „No a co se stalo s botama?“

„Botama?“ opakovala jsem. „S jakýma botama?“

„S těma, cos měla na nohou, když jsme se viděli poprvé. S těma, co na nich máš namalovaný kopretiny.“

Aha. Ty boty, co o nich tvrdil, že se mu líbí. Uf. „Máma mi nedovolila, abych si je vzala,“ přiznala jsem. „Myslí si, že se nehodí na večeři do Bílého domu.“ Zašilhala jsem na něj koutkem oka. „Nic z toho, co normálně nosím, se nehodí na večeři v Bílém domě. Museli mi koupit nové oblečení.“ Uvědomila jsem si, jak hloupě si pořád připadám v té námořnické blůze. „Tohle všechno.“

David jako by to uhodl. „A jak myslíš, že je mně?

Večeřím v Bílým domě každej zatracenej večer.“

Šlehla jsem pohledem po jeho tričku s nápisem. „Ale normálně se snad nemusíš k večeři převlíkat?“

„To ne, ale musím nosit mimikry všude jinde.“ Jenže já věděla, že to není pravda. „Tenkrát na kreslení byls přece v civilu, ne?“

„Náhodou jsem dostal milost,“ pronesl s tím svým tajemným úšklebkem. Ty jeho grimasy byly zvláštní – vypadalo to, jako když se baví nějakým soukromým vtípkem,

kterému

kromě

něj

nikdo

nerozumí.

Provokovalo mě to, protože jsem to chtěla pochopit.

Myslím ty vtipy. Když Jackovi připadalo něco legrační, hned to všem ostatním vyložil, aby se všichni smáli s ním. Někdy to opakoval i třikrát čtyřikrát, aby měl jistotu, že to všichni chápeme.

Zato David vypadal, že mu na ostatních moc nezáleží.

Stačilo mu, že se baví sám.

Což mě trochu štvalo. Chci říct, když jsem přesně nechápala, čemu se směje, jak jsem mohla vědět, že se nesměje mně?

Potom stiskl knoflík vedle výtahu a dveře se otevřely.

Zřejmě by mě nemělo překvapovat, že v Bílém domě mají výtah…, ale překvapilo. Asi jsem na chvíli zapomněla, co je tohle za dům, a připadala si jako na normální návštěvě. A pak – při prohlídkách se nikdy nejezdí výtahem.

Nastoupili jsme do kabiny a David stiskl tlačítko do suterénu. Když se výtah rozjel, bez varování se zeptal: „No, a pročs utekla?“

Nejdřív mi vůbec nedošlo, o čem mluví. „Utekla odkud?“

„Vždyť víš. Z kreslení, po té Ananasové aféře.“

Nemohla jsem popadnout dech.

„Myslím, žes to už jednou řekl,“ vypravila jsem ze sebe. „Že to bylo kvůli tomu, že jsem citlivá umělkyně, nebo tak nějak.“

Výtah zastavil a David mi naznačil, abych vystoupila první. „Jasně, ale chci slyšet taky tvou verzi.“ Jasně. To se vsadím, že chce.

Ale nechtěla jsem, aby se zase cítil na koni. Věděla jsem, že si ze mě zase jen utahuje. Jenže to bylo totéž, jako by si dělal legraci z Jacka. A to nesnesu.

Proto jsem jen smířlivě prohodila: „Myslím, že Susan Booneová a já se zásadně neshodujeme v otázce autorské licence.“

David se na mě podíval, zase s tím jedním obočím nahoře a druhým dole. Jenže teď mi připadalo, že už nežertuje.

„Vážně?“ zapochyboval. „To si myslíš? Mně přijde, že Susan je prima.“

To teda je. Prima. Dost prima na to, aby mě dokázala vydírat, jen abych se vrátila zpátky do kursu.

Ale nahlas jsem to neřekla. Přišlo mi netaktické hádat se s jediným člověkem, co mě může zachránit od smrti hladem.

Šli jsme dolů po dalším schodišti, které už nebylo pokryté kobercem a nevypadalo moc vábně. Pak David otevřel nějaké dveře a ocitli jsme se v kuchyni.

„Ahoj, Carle,“ pozdravil David muže v kuchařské čepici, který právě zdobil poháry s čokoládovou pěnou.

„Nemáš tady něco na zub?“

Carl vzhlédl od své práce, krátce na mě zamžoural, a najednou zaječel: „Samantha Madisonová! To je ta dívka, co zachránila prezidenta! Je tady! U nás!“

V kuchyni byla spousta dalších lidí, kteří kutili něco kolem nádobí. Zjistila jsem, že Theresa se plete, pokud jde o čínský porcelán ze zlatou obrubou a myčku na nádobí –, protože právě tam ho kuchařovi pomocníci strkali, aspoň do chvíle, než začali civět na mě. Najednou byli všichni okolo nás, tiskli mi ruce a děkovali, že jsem zachránila jejich šéfa, aby nedostal jednu mezi oči.

„Proč vám nechutnal platýs?“ chtěl vědět Carl, zatímco mi jeho podřízení pumpovali rukama. „Ti krabi do nádivky byli z Marylandu, víte. Kupoval jsem je dneska ráno, byli úplně čerství!“

David přešel k obrovské lednici a otevřel dvířka. „No, myslím, že byli až moc, moc čerství, víš.“ Na to, že David chodil na Horizont, nemluvil zrovna jako génius.

„Nemáš tu ještě pár hamburgerů od oběda?“

Při slově hamburger jsem ožila a Carl si toho všiml.

„Máte chuť na hamburger? Slečinka chce burger…

Samantho Madisonová, udělám vám takový hamburger, že jste něco tak úžasného nikdy v životě nejedla. Jen se chvilku posaďte, nikam nechoďte. Hamburgříček bude dřív, než si stačíte povytáhnout ponožtičky.“

Neměla jsem ponožky, měla jsem punčochy, ale připadalo mi zbytečné to komentovat. Místo toho jsem si sedla na židli, kterou mi kuchař podal. David se posadil vedle mě a oba jsme sledovali Carla, jak rychlostí světla kmitá mezi lednicí a stolem. Rozkrojil dvě obrovské žemle, zapnul gril a začal pro nás chystat hamburgery.

Bylo to tak neskutečné, sedět v kuchyni Bílého domu.

A ještě neskutečnější bylo sedět v kuchyni Bílého domu s prezidentovým synem. No, je pravda, že pro mě bylo až dost neskutečné už to, že jsem vůbec někde seděla s nějakým klukem, protože za mnou kluci zrovna moc neblázní. Holt nejsem Lucy. Mně kluci nevolají každých pět minut… no tak dobře, mně nevolají vůbec, když už to chcete vědět.

Ale to, s kým a kde jsem seděla, to dělalo ještě ulítlejší, než kdybych jen seděla v něčí kuchyni v sousedství s nějakým klukem ze školy. Pořád jsem nechápala, proč se ke mně David chová tak… laskavě, to je to jediné slovo, kterým to dokážu popsat. I když vychutnat si mě, že jsem ucpala potrubí v Bílém domě svou večeří, to zrovna moc laskavé nebylo. Ale nabídnout mi hamburger, když se potácím na pokraji smrti hladem, to mi připadalo moc fajn.

Nejspíš to dělal, protože jsem mu zachránila tátu. Proč taky jinak? Byl mi prostě vděčný za to, co jsem udělala.

To se dá pochopit.

Tak docela pochopitelný už ale nebyl způsob, jakým mi svou vděčnost projevoval.

Začala jsem si s tím lámat hlavu ještě víc, když před nás Carl postavil dva talíře – na každém z nich ležela obrovská naplněná žemle a kopec hranolků – a popřál nám: „Bon appétit, mládeži!“ David popadl svůj i můj talíř a pobídl mě: „Jdeme.“

S dvěma plechovkami limonády, které Carl vyndal z obrovské lednice, jsem poslušně vypochodovala za Davidem zpátky k výtahu.

„A kam jdeme?“ sondovala jsem zvědavě.

„Uvidíš,“ odbyl mě.

To samozřejmě nebyla odpověď, o jakou jsem stála.

Ale ani jsem se nerozzuřila, protože jsem byla pořád ještě překvapená tím, jak laskavě se ke mně chová. Jediný kluk, co se kdy ke mně choval takhle hezky, byl Jack.

Ale Jack se musel chovat hezky, když chodil s mou sestrou. Je taky docela dobře možné, že po mně Jack tajně touží. Možná chodí s mou sestrou jen proto, že se bojí, že já bych jeho city nemusela opětovat. Kdybych někdy sebrala odvahu a řekla mu, co k němu cítím, možná by se tím všechno změnilo…

Ale David.? Ten se přece nemusí chovat tak hezky.

Tak proč to dělá? Určitě ne proto, že bych se mu líbila, myslím fyzicky. Protože, no, ehm. Dole v jídelně seděla Lucy. Copak mohl po téhle zemi chodit kluk, který by dal přednost mně, když mohl sedět u jednoho stolu s mou sestrou? Ken by si taky nevybral Barbiinu sestru Skipper.

Když jsme nahoře vystoupili z výtahu, nezamířil David k jídelně, kde seděli ostatní, ale ke dveřím na opačném konci chodby. Za nimi, jak jsem za chvíli zjistila, byl formální obývací pokoj s vysokými okny, za kterými byl vidět trávník před Bílým domem i celá trasa k Washinghtonovu obelisku, zalitá teď měsíčním světlem.

„No? Co ty na to?“ chtěl vědět David. Položil talíře s hamburgery na stolek před oknem a přitáhl k němu dvě velká křesla.

„Uhm,“ zamumlala jsem, protože jsem pořád ještě byla v šoku z toho, že ten hezký, ale trochu ujetý kluk tady chce sedět a jíst zrovna se mnou. Se mnou, Samanthou Madisonovou. „Dobrý.“

Sedli jsme si vedle sebe do křesel a pustili se do jídla v místnosti, osvětlené jen zvenku reflektory kolem Rotundy. Mohlo to být dokonce romantické, kdyby hned za dveřmi nestáli agenti z ochranky. A samozřejmě kdyby se o mě David zajímal v tom smyslu. Což se samozřejmě nezajímal, když jsem pro něj byla jen ta divná holka bez smyslu pro humor, co zachránila jeho tátu a co maluje ananasy tam, kde nemají co pohledávat.

Ale i kdyby to vážně bral romanticky a kdybych se mu líbila – kdyby, rozumíte –, pořád existovala ta nepřehlédnutelná komplikace, že jsem hluboce a neodvolatelně zamilovaná do přítele své sestry.

Ale co. Měla jsem tak hrozný hlad, že jsem si brzo přestala lámat hlavu nad tím, jestli je ke mně David laskavý jen proto, že mě lituje.

Už po prvním kousnutí jsem pochopila, že Carl vůbec nepřeháněl. Vážně udělal hamburger, jaký jsem v životě nejedla. Prostě super. Spolykala jsem ho přes půlku, než jsem se poprvé nadechla.

David se zájmem pozoroval, jak jím. Když jsem občas objevila něco, co mi fakt zachutnalo, dovedla jsem se s tím vypořádat dost rychle. Po chvilce se zeptal: „Dobrý?“

Nemohla jsem odpovědět, protože jsem měla plnou pusu, ale souhlasně jsem mu pokynula pravačkou v sádře.

„Bolí tě to?“ chtěl vědět a ukázal na zápěstí. Převalovala jsem zrovna v puse obrovský kus mletého masa. Měla bych být vegetarián, vážně. Člověk by řekl, že umělec bude citlivější k utrpení druhých bytostí, i když jde o dobytek. Jenže hamburgery jsou tak strašná dobrota!

Nedokážu se jich vzdát.

„Teď už moc ne,“ odpověděla jsem konečně. „Jak to, že se ti ještě nikdo nepodepsal?“ divil se David. „Šetřím si to,“ omrkla jsem sněhobílou hmotu, která obklopovala moje předloktí. „Na němčinu.“

Pochopil mě. Kromě Jacka ještě nikdo nikdy tak rychle nechápal, co mám na mysli. Jenom jiný umělec mohl pochopit, co pro mě znamená velká bílá sádrová plocha.

„No jasně,“ souhlasil. „To bude nářez. A co tam nakreslíš? Nějaký havajský motiv? Jeden ananas vedle druhého?“

Loupla jsem po něm očima. „Myslím, že zkusím nějaký vlastenecký motiv,“ prohlásila jsem.

„Aha. Bezva. Co by se tam hodilo víc?“ souhlasil.

„Nakonec, jsi Madisonová.“

„Co to s tím má co dělat?“ nechápala jsem.

„James Madison,“ odpověděl David a zase nadzdvihl levé obočí. „Čtvrtý prezident. Váš předek, nebo ne?“

„Aha,“ hlesla jsem. Připadala jsem si jako totální idiot. „Ten. Ano. Totiž ne. Myslím, že nejsme příbuzní.“

„Vážně?“ David vypadal opravdu překvapeně. „Víš to jistě? Teda, ty a Dolly, jeho manželka, máte hodně společného.“

„Já a Dolly Madisonová?“ rozesmála jsem se. „A co jako?“

„Taky zachránila prezidenta.“

„Cože?“ zakřenila jsem se. „Dala starému Jamesovi včas brufen, nebo co?“

„Ne,“ zarazil mě David. „Zachránila portrét George Washingtona, aby neshořel, když Bílý dům za války zapálili Britové. Bylo to v roce 1812.“

Počkat. Cože? Britové zapálili Bílý dům? A kdy?

To muselo být rozhodně za té války, co jsme ji na Adamsově střední ještě neprobírali. Americká historie se učí až v jedenáctém ročníku.

„Páni. To je teda,“ řekla jsem rozpačitě. A myslela jsem to vážně. V hodinách dějepisu vám nikdy nevyprávějí o tak fascinujících událostech, jako jsou první dámy, co pobíhají po Bílém domě a zachraňují portréty prezidentů. Místo toho vám do zblbnutí vykládají o těch stupidních Otcích poutnících a nudném Lincolnovi.

„A víš jistě, že nejste nijak příbuzní?“ zeptal se David ještě jednou.

„Vím to jistě,“ přiznala jsem s lítostí. Bylo by skvělé, kdybych byla vážně příbuzná s někým, kdo udělal něco tak statečného a vyrval umělecký předmět ze spárů ohně.

Až moc skvělé, takže to nemůže být pravda. Nebo jsem opravdu příbuzná s Dolly Madisonovou? Mamka vždycky tvrdila, že jsem musela zdědit kreslířské geny po někom z tátovy strany, protože v její rodině se žádní umělci nikdy nevyskytovali. Možná že Madisonovi byli vážně po generace milovníci umění.

Jenomže to muselo skončit už nejmíň před stoletím, protože v celé rozvětvené rodině jsem já jediná, kdo umí kreslit.

David se najednou zvedl a popošel k oknu.

„Pojď sem a koukni se,“ pobídl mě a odhrnul záclonu.

Zvědavě jsem mu nakoukla přes rameno a zjistila jsem, že ukazuje na parapet. Byl natřen na bílo stejně jako rámy všech oken v domě…

Ale když jste se podívali blíž, mohli jste vidět slova, která někdo vyryl do barvy. A když jste se naklonili ještě blíž, mohli jste je i přečíst. Amy… Chelsea… David…

„Co to je?“ chtěla jsem vědět. „Památný parapet prvních potomků?“

„Něco na ten způsob,“ souhlasil David.

Potom sáhl do kapsy džínsů a něco vytáhl. Byl to takový ten švýcarský armádní nožík. Otevřel ho a začal vyrývat něco do dřeva. Asi bych ho nechala, kdyby se mi nepodařilo přečíst první písmeno, a to písmeno S.

„Hele,“ řekla jsem polekaně. Jsem sice rebel a jsem proti urbanismu, ale vandalství přece jenom není zrovna ta forma protestu, kterou bych zvolila. „Co to děláš?“

„Proč ne?“ David se ušklíbnul. „Kdo by si to zasloužil víc než ty? Jsi příbuzná se čtvrtým prezidentem, zachránila jsi toho posledního.“

Nervózně jsem koukala přes rameno ke dveřím, za kterými stáli agenti. Proč ne? opakovala jsem si. Protože, ať je to syn prezidenta, nebo ne, tohle není jen obyčejný vandalismus, tohle je ničení veřejného majetku. A ne jen tak nějakého majetku. Tohle je destrukce Bílého domu.

Jsem si jistá, že za to může jít člověk do basy a na pořádně dlouhou dobu.

„Davide,“ zašeptala jsem tak tiše, aby to nikdo další nemohl slyšet. „To nemusíš, fakt.“

Byl tak soustředěný na svou práci – právě vyrýval písmeno A –, že mi ani neodpověděl.

„Vážně,“ naléhala jsem. „Jestli mi chceš poděkovat za to, že jsem ti zachránila tátu, tak hamburger úplně stačí.“

Ale už bylo pozdě. Začínal rýt M.

„Ty z toho ale nemůžeš mít problémy, když je tvůj táta prezident,“ zadoufala jsem.

„Snad ne,“ řekl nepřítomně David a ryl dál. „Teda nejsem ještě trestně zodpovědnej, kdyby na to přišlo.“

Poodstoupil stranou, aby mohl obdivovat svou práci.

„No? Co tomu říkáš?“

Podívala jsem se dolů na svoje jméno. Sam, vedle Amy Carterové a Chelsey Clintonové. A vedle Davida, pochopitelně. Doufala jsem, že se do Bílého domu příště nenastěhuje moc velká rodina, pokud tu nejsou další vhodné parapety, protože na tomhle už fakticky nezbylo moc místa.

„Ty jseš cvok,“ řekla jsem, protože jsem si to vážně myslela. Samozřejmě kromě toho, že je taky frajer.

„Au,“ řekl zase David. Očistil svůj armádní nožík a schoval ho zpátky do kapsy. „To bolí, zvlášť od dívky, co si cpe platýse s krabí nádivkou do ubrousku na klíně a skáče na záda pošukům s pistolí.“

Zírala jsem na něj asi minutu, neschopná slova.

Potom jsem se rozesmála. Nemohla jsem si pomoct, bylo to tak směšné.

A David se ke mně přidal. Stáli jsme tam vedle sebe a chechtali se jako blázni, když vtom vešel jeden z agentů a řekl: „Davide? Shání se po vás otec.“

Přestala jsem se smát. Kruci! Podívala jsem se provinile na parapet – a na prázdné talíře od hamburgerů, které ležely na stolku za námi.

Ale neměla jsem moc času hloubat nad tím vším, protože jsme se rychle museli vrátit do jídelny. Prezident Spojených států amerických přece nemůže postrádat syna moc dlouho.

Když jsme vešli dovnitř, vypadalo to, že se po nás neshání jen prezident. Oči všech kolem stolu visely na dveřích, a když jsme jimi s Davidem procházeli, začali nám tleskat. Vážně, tleskali!

Nejdřív jsem to naprosto nechápala. Myslela jsem si, že tleskají proto, že jsme s Davidem konečně našli cestu zpátky z toalety? (Protože přece nemohli vědět, prostě nemohli, o těch hamburgerech? Nebo jim to Carl prásknul, když servíroval čokoládovou pěnu?) Ale za chvíli se ukázalo, že s tím ten potlesk nemá vůbec nic společného. Když jsem zamířila zpátky ke své židli, mamka mě zastavila a vlepila mi na tvář velkou pusu.

„Zlatíčko, není to nádhera?“ řekla nadšeně. „Prezident tě jmenoval dětskou delegátkou OSN!“

A ten super hamburger, nejlepší, co jsem kdy jedla, málem vyletěl zpátky mezi nás.

Třináct

„A kam jste teda šli?“ zeptala se Lucy asi po devítisté.

„Nikam,“ odsekla jsem. „Nech mě na pokoji.“

„Jenom se ptám,“ zavrčela Lucy. „To se tě nemůžu jednoduše zeptat? Nechápu, proč se tak rozčiluješ.

Ledaže byste dělali… ty víš co. Něco, co byste neměli dělat.“

Což jsme teda fakt dělali. Jo. Ale ne to, co měla na mysli Lucy. Prostě jsem se cpala hamburgery – a dívala se, jak se moje jméno objevuje na parapetu v Bílém domě – se synem vůdce svobodného světa.

„Protože jste oba vypadali,“ pokračovala zamyšleně Lucy, „tak… já nevím…“ Kontrolovala si přitom rty v zrcátku pudřenky. Strávila tím teď ráno hodinu a půl – myslím údržbou svých rtů –, protože si byla jistá, že první den školy po té aférce se zachráněním prezidenta bude všude kolem spousta lidí, kteří ji budou chtít fotografovat.

A spousta lidí ji opravdu fotografovala (a mě taky), když jsme vyšly z domu a zamířily k autu. Agenti tvrdili, že aspoň prvních pár týdnů po tom všem nebude nejvhodnější jezdit školním autobusem, takže nás Theresa musí vozit do školy kombíkem. Lucy měla zase pravdu.

Ale vůbec neměla pravdu v tom, co se stalo mezi mnou a Davidem.

„…přátelsky,“ zamumlala Lucy a sklapla pudřenku.

„Nemyslíš, že vypadali tak přátelsky, Thereso?“

Theresa rozhodně není nejlepší řidič pod sluncem, takže byla dost nervózní z fotografů, kteří se nám vrhali pod kola ve snaze získat co nejoriginálnější záběry. Místo aby

odpověděla,

zamumlala

několik

vášnivých

španělských zaklení, když před ni znenadání vyjel z boční ulice cizí vůz.

„Řekla bych, že ty teď rozhodně vypadáš přátelsky,“

polichotila jí Lucy. „Vstřícně a přátelsky.“

„Tady nejde o žádný přátelství,“ opravila jsem ji. „Je to, jako když se doma předháníme, kdo z nás bude dřív v koupelně.“

„Myslím, že jde o mrazení,“ poznamenala Rebeka, která seděla na sedadle vpředu.

Podívaly jsme se s Lucy nevěřícně nejdřív na sebe a pak na ni. „Cože?“

„Mrazení,“ opakovala Rebeka. „Intenzivní vzájemná přitažlivost dvou osob většinou opačného pohlaví vyvolává u dotyčných jedinců mrazení. Jako včera mezi tebou a Davidem.“

Byla jsem totálně ohromená. Protože nic takového samozřejmě mezi námi včera absolutně nebylo. Jsem přece zamilovaná do Jacka, ne do Davida.

Ale to jsem samozřejmě nemohla říct. Ne nahlas.

„O žádný mrazení nešlo. Vůbec žádný mrazení. Kdes vůbec sebrala takovou blbost?“

„Ale,“ potřásla Rebeka hlavou, „z Lucyiných románků. Čtu je, abych vyřešila své sociokomunikační problémy. Je tam o mrazení všechno. A přesně tohle bylo včera mezi tebou a Davidem.“

I když jsem existenci toho pitomého mrazení rozhořčeně popřela ještě několikrát, Lucy i Rebeka svorně přísahaly, že to rozhodně zahlédly. To už mi vůbec nedávalo smysl. Dost jsem pochybovala, že nějaké mrazení ve skutečnosti vůbec existuje; ale pokud jo, určitě se nedá zahlédnout.

A i když je David frajer a tak, stejně jsem na sto procent zamilovaná do Jacka Slatera, i když ten mě samozřejmě nemiluje. Ale třeba bude. Jednoho dne Jack určitě pozná, ke komu z naší rodiny ve skutečnosti cítí lásku. A až to zjistí, já budu připravená.

A kromě toho, David mě takhle určitě rád nemá.

Takhle ne. Byl ke mně prostě milý, protože jsem zachránila jeho tátu. To je všechno. Chci říct, kdyby ho ty dvě slyšely, jak si ze mě utahuje s Ananasovou aférou a tak, hned by zapomněly na nějaké mrazení.

A vůbec. Připadalo mi, že se všichni kolem snaží udělat mi ze života peklo: moje sestry, ti reportéři, co táboří dole na trávníku, výrobci limonád, co se mě pořád snaží nalákat, abych dělala reklamu jejich značce, a posílají nám domů zdarma vzorky; celá naše rodina. A dokonce i prezident Spojených států.

„A co vlastně dělá dětský delegát OSN?“ zeptala se mě o něco později Catherine. Stály jsme spolu ve frontě na oběd, jako jsme spolu stávaly každý všední den v mém životě, s výjimkou prázdnin, ředitelského volna a toho roku, co jsme strávili v Maroku.

Ale na rozdíl od tisíce jiných všedních dní dneska všichni kolem nás zírali jen na mě a uctivě tišili hlasy.

Jedna taková plachá dívenka ke mně přišla a zeptala se, jestli by mi nevadilo, kdyby si sáhla na moji sádru.

No jasně. Být národní hrdina není žádná psina.

Zkusila jsem celou tu záležitost ignorovat. No vážně, zkusila jsem to. Tak za prvé jsem ignorovala Lucyiny požadavky, abych vstala o hodinu dřív a nechala si napatlat do vlasů ten koňský kondicionér. Nevzala jsem si žádný z těch nových hadříků z Banana Republic. Šla jsem do školy jako vždycky, celá v černém, a vlasy mi jako vždycky poletovaly kolem hlavy.

Ale stejně se ke mně všichni chovali divně. Dokonce i učitelé tentokrát špičkovali stylem: „Možná se ti z vás, kdo nevečeří v neděli v Bílém domě, dívali v televizi na ten vynikající dokument o Jemenu…“ a nebo „Buďte tak laskaví a otevřete si učebnici na straně dvě stě šedesát pět – aspoň ti z vás, kdo si nezlomili ruku při záchraně prezidenta USA.“

Dokonce se k tomu přidaly i kuchařky v jídelně. Když jsem se dostala k okýnku, paní Krebbettsová na mě spiklenecky mrkla a řekla: „Ahoj, zlatíčko.“ A prskla mi na talíř o kus ořechového koláče víc, než dostali ostatní.

V celé historii Střední školy Johna Adamse ještě nikdo nikdy nepřistihl paní Krebbettsovou při tom, že by někomu přidala ořechový koláč. Všichni se té ženské bojí a mají k tomu dost dobrý důvod – zkuste si ji znepřátelit, a neuvidíte ořechové koláče, jak je rok dlouhý.

A teď mi sama dala kousek navíc. Svět, který jsem tak důvěrně znala, zmizel v propadlišti dějin.

„Řekla bych, že přece musíš něco dělat,“ vrátila se Catherine k tématu, sotva se vzpamatovala z koláčové aféry (jak by určitě řekl David). Zamířily jsme ke stolu, u kterého jsme vždycky sedávaly, ještě s několika spolužačkami, které na tom byly podobně jako Catherine a já – ke stolu za okrajem školní popularity. V sociální geografii Adamsovy střední to byla fakticky tundra, permanentně pokrytá ledovým příkrovem. Nebyly jsme ani součástí školního establishmentu – všech těch rad a školních časopisů a podobně –, ani jsme neměly sportovní talent. Některé z nás hrály na nějaký hudební nástroj nebo chodily do dramatického kroužku. Já byla jediná malířka. Všem nám šlo jen o jedno: přetrpět nějak střední školu a dostat se na vysokou, kde – aspoň se to povídalo – se lidem naší nátury daří o něco lip.

„Myslím ten dětský delegát OSN. Jaké má pravomoci? Je v nějakém výboru nebo tak něco?“

Catherine

to

nechtěla

nechat

plavat.

„Jakou

problematikou se zabývá?“

„To nevím, Catherine,“ přiznala jsem, když jsme se posadily. „Prezident jenom řekl, že mě jmenuje dětskou delegátkou za Spojené státy. Asi mají tyhle delegáty i ostatní země v OSN. K čemu by to jinak bylo? Nechce někdo koláč navíc?“

Nikdo neodpověděl. Všichni měli moc práce se zíráním. Jenomže nezírali na můj koláč, ale na Lucy s Jackem, kteří si zničehonic položili tácy k našemu stolu.

„Ahoj,“ pozdravila Lucy samozřejmě, jako by si ke stolu s lidským odpadem Adamsovy střední sedala každý den. „Co se děje?“

„Jak se ti povedlo dostat koláč navíc?“ vyzvídal Jack.

A co bylo horší – Lucy s Jackem nebyli jediní z „druhé strany“, kdo si tentokrát vybral náš stůl. K mému neskonalému údivu je vzápětí následovala dobrá polovina fotbalového týmu a parta roztleskávaček. Všimla jsem si, že Catherine ta invaze totálně rozhodila. Bylo to, jako když se hejno labutí snese na rybník, kde předtím plavaly jen kachny. Většina z nás ošklivých kachňátek neměla ani ponětí, jak se chovat tváří v tvář takovému přívalu krásy.

„Co to sakra děláš?“ zasyčela jsem na Lucy.

Lucy jen pohodila hlavou a soustředěně si otvírala svou dietní colu. „Kdyžs nepřišla ty k nám, přišli jsme my za tebou,“ vysvětlila.

„Čau, Sam,“ pozdravil mě Jack a vylovil z kapsy černého saka propisku. „Ukaž, podepíšu se ti na sádru.“

„Jééé,“ vypískla Debbie Kinleyová a její bambulky se zatřepotaly. „Já se ti taky chci podepsat, prosím!“

Stáhla jsem svou ruku z jejich dosahu a zahuhlala: „No, ehm, díky, ne.“

Jack vypadal dotčeně. „Chtěl jsem ti tam jenom namalovat rebela,“ vysvětloval. „Nic víc.“

Rebel by na sádře vypadal dobře, to jsem musela připustit. Ale když dovolím Jackovi, aby mi kreslil na sádru, budou na ni chtít psát i všichni ostatní, a místo lákavé bílé plochy budu mít na sobě za chvíli nějakou příšernou čmáranici.

A když řeknu, že na ni smí malovat jenom Jack, všichni hned budou vědět, že mám slabost pro sestřina kluka.

„Ehm, díky, to je od vás moc prima,“ řekla jsem nakonec. „Ale šetřím si sádru pro sebe.“

Bylo mi hrozně, že se chovám k Jackovi tak odmítavě.

Koneckonců je to má jediná spřízněná duše.

Ale moc jsem si přála, aby to pochopil a zdekoval se pryč s Lucy i s tím jejím připitomělým ansámblem. Taky kluci z fotbalového týmu se chovali jako totální idioti, kradli si z talířů brambůrky a zkoušeli je tahat jeden druhému z pusy. Bylo to nechutné. A taky dost bezohledné, protože v jednom kuse strkali do stolu, takže ti z nás, co se mohli krmit jen jednou rukou, to měli fakt dost těžké. Já chápu, že fotbalisti jsou většinou hodně ramenatí, a tak je pro ně dost těžké nestrkat při jídle do stolu, ale přece jen by mohli projevit trochu ohleduplnosti.

„Hele,“ řekla jsem, když jeden z brambůrků přistál v Catherinině jablečném džusu. „Přestaňte s tím, kluci.“

Lucy, zabraná ve svém časopise do článku o tom, jak získat perfektní lýtka – což už ona samozřejmě má –, pronesla znuděně: „Proboha. Myslí si, že je něco lepšího než my jen proto, že má dostat tu pitomou medaili.“ Což bylo pěkně nefér, protože co čekali, že udělám? Budu čekat, až nám nasypou všechny brambůrky do pití?

Catherine se rozšířily zorničky. „Ty dostaneš i medaili? Jsi delegátkou OSN, a ještě máš dostat medaili?“

Bohužel. Prezidentskou medaili za statečnost, abych byla přesná. Slavnostní předávání bude v prosinci, kdy už je Bílý dům vánočně vyzdobený. Na fotkách to pak prý vypadá lip.

Ale neměla jsem ani čas odpovědět. V tu chvíli se totiž můj druhý kousek koláče vznesl a přeplachtil stůl jako plastový létající talíř.

„MŮŽETE MI VRÁTIT MŮJ KOLÁČ?“ zařvala jsem, protože jsem ho chtěla dát Jackovi.

Lucy to samozřejmě vůbec nenapadlo. Zamumlala jenom: „Ty toho naděláš kvůli koláči. Ujišťuju tě, že už žádný další kalorie navíc nepotřebuješ.“ Byla to typická poznámka, na kterou jsem už už chtěla odseknout, když se za mnou ozval vtíravě sladký hlásek.

„Ahoj, Samantho.“

Otočila jsem se na Kris Parksovou – která vypadala jako prezidentka třídy ze sitkomu, oblečená od hlavy až k patě do věcí z Benettonu, dokonce i s kašmírovým svetrem ležérně přehozeným kolem ramen, a culila se na mě.

„Tady je pozvánka na můj večírek,“ zaševelila Kris a podala mi přeložený papír. „Vážně, doufám, že ti to vyjde. Já vím, že jsme kdysi měly spolu nějaké neshody a tak, ale opravdu bych ráda, kdybychom na to mohly zapomenout a být zase kamarádky. Vždycky jsem tě obdivovala, vždyť víš, Sam. Ty si vážně, vážně, ehm…

stojíš za svými názory, a to je… ehm. A fakticky mi nevadí platit za ty obrázky. Vůbec ne.“

Jenom jsem na ni zírala. Nemohla jsem uvěřit tomu, že se mi to doopravdy děje. Tohle všechno – zásilky limonád zdarma, medvídci Mé-dí-ky, večeře v Bílém domě – bylo bláznivé, ale to, že za mnou přijde Kris Parksová, to už byl prostě vrchol. Začala jsem chápat, jak asi bylo Popelce, když ji princ konečně vypátral a vyzkoušel jí střevíček. Možná že její nevlastní sestry za ní tehdy přilezly stejně, jako teď Kris za mnou.

Ovšem fakt byl, že jsem prostě neměla to srdce – stejně jako Popelka – říct Kris, kam s tím svým blekotáním a večírkem může jít. Což jsem měla. Určitě jsem měla.

Ale najednou jsem si říkala: proč? Co bych tím získala? Kris se ke mně odjakživa chovala jako mrcha, protože se ani jinak chovat neumí. Když se i já budu chovat jako mrcha, stejně jí tím žádnou lekci nedám.

Chovat se jako mrcha je to jediné, co umí. To ji učit nemusím.

Laskavost. Tu Kris potřebuje. Laskavost, kterou by mohla napodobit. Potřebovala vzor velkorysosti a tolerance.

„Ještě nevím,“ řekla jsem a strčila pozvánku do kapsy batohu – místo abych následovala svůj instinkt a vyhodila ji do nejbližšího koše na odpadky. „Uvidím.“

Lucy, aniž zvedla oči od stránek časopisu, prohodila přes rameno: „Ona přijde.“

Kris se vzrušeně nadechla. „Přijdeš? No to je bezva!“

„Ve skutečnosti,“ řekla jsem a střelila po Lucy pohledem, který jí unikl, protože právě se zaujetím studovala, jak se má starat o kůžičku kolem nehtů, „jsem se ještě nerozhodla, Lucy.“

„Jasně že půjdeš,“ zarazila mě Lucy a otočila stránku časopisu. „Ty a David a já a Jack, půjdem všichni společně.“

„David?“ opakovala jsem. „Co tě to proboha nápad – “

„Já myslím, že je to úžasný,“ zaštěbetala nadšeně Kris. „Myslím to s tebou a prezidentovým synem a tak.

Když mi to Lucy řekla, normálně jsem umřela.“

„Když ti Lucy řekla co?“ chtěla jsem vědět.

„No, že spolu chodíte, přece,“ vysvětlila Kris trochu nechápavě.

Měla jsem Lucy zabít, hned v tu chvíli. Fakt nevím, na co jsem ještě čekala. Měli byste vidět, co se stalo, když to Kris vypadlo z pusy. Catherine, která sledovala drama nad svou hlavou a ohryzávala přitom kuřecí stehno,

strnula

upustila

si

kuře

do

klína.

Roztleskávačky si přestaly špitat mezi sebou a začaly na mě civět, jako bych byla nový typ laku na nehty nebo barvicího tužidla. Dokonce i Jack, který předtím zabavil fotbalistům můj koláč, se zarazil s rukou v půli cesty k puse a zamumlal: „No nekecej.“

Bylo to fakt dost vzrůšo.

„Přesně tak,“ pronesla jsem hlasitě. „Jack to řekl přesně. Nekecej. Nechodím s ním. Jasný? Nechodím s prezidentovým synem.“

Ale Kris už začala překotně drmolit: „Neboj se, Sam, já to nikomu neřeknu. Nikomu ani slovo. Bojíš se, že by se to mohli dozvědět reportéři, viď? Na tom večírku u mě? Ale to je v pohodě, fakticky. Když se mnou někdo bude chtít udělat rozhovor, fajn, ale o tomhle budu mlčet jako hrob. Můžou si mě fotit nebo tak, ale o tomhle ani neceknu. Jestli chceš, abych podepsala nějaký prohlášení nebo tak něco…“

A to všechno mlela, zatímco Lucy nevzrušeně seděla u stolu a studovala svůj magazín. Kristepane. A to jsem si před týdnem myslela, že nic nemůže být horšího než hodiny kreslení.

„Hele,“ oslovila mě Lucy, která podle mého výrazu konečně usoudila, že jí nejsem zrovna příznivě nakloněná, „nezapírej, že z tebe měl ten kluk mrazení. Z

tebe, ne ze mě.“

„Já,“ prohlásila jsem a dávala dobrý pozor, jestli nás Jack poslouchá, „Davida nemiluju. A nechodím s ním.

Jasný?“

„Jasný,“ odsekla Lucy, „Nedávej si rukáv do – au!“

Fakt. Jestli si někdo zaslouží, aby mu přebrali kluka, je to má sestra Lucy.

Deset důvodů, proč můžete tvrdit, že teď jste IN:

10. Kris Parksová vás pozve na jeden ze svých notoricky proslulých večírků.

9. Na tělocviku vás trenér Donnelly poprvé za celou vaši školní docházku udělá kapitánkou týmu, a když dojde na výběr hráčů, všichni nejlepší atleti se najednou můžou přetrhnout, aby byli ve vašem družstvu.

8. Ty největší fifleny ze třídy se najednou objeví po polední přestávce celé v černém a předstírají, že jiná barva se jim ani nikdy nelíbila.

7. Roztleskávačky z Adamsovy střední, které vystupují se svým číslem vždycky v poločase, se vás vážně zeptají, kterou hudební skladbu byste jim doporučili pro jejich příští vystoupení.

A když navrhnete Pink Elephant od Cherry Poppin‘

Daddies, zdá se, že o tom vážně uvažují.

6. Když při němčině přiznáte, že jste nestihli dopsat domácí úkol, někdo vám hned přistrčí svůj.

5. Začínáte si všímat toho, že dívky, které ještě před víkendem nosily účes hladce vyfoukaný jako vaše sestra, se najednou pokoušejí vytvořit si kolem hlavy podobný atomový hřib, jaký předvádějí světu vaše vlasy.

4. Každý, koho potkáte, najednou místo toho, aby jako obvykle bez zájmu odvrátil oči, začíná povykovat: „Ahoj, Sam!“

3. Vidíte svoje jméno na obalech sešitů těch nejhezčích kluků, nadrápané kousek od jména Katie Holmesové, a kolem něj jsou srdíčka.

2. Celá ta věc s koláčem navíc od paní Krebbettsové.

A důvod číslo jedna, proč můžete tvrdit, že teď už jste fakt IN:

1. Když se na školním shromáždění rokuje o tom, na co využít třídní fondy, a vy zvednete ruku a navrhnete „koupit nové palety a barvy a další materiál pro potřeby výtvarné výchovy“, je váš návrh zvážen, postoupen k hlasování… A zvítězí.

Čtrnáct

Trvalo jen necelé dvě hodiny, než na celé Adamsově střední nezbyl nikdo, kdo by ještě netušil, že si beru prezidentova syna jako partnera na sobotní večírek u Kris Parksové.

Z mnoha důvodů bylo zřejmé, že tohle zajímá lidi mnohem víc než to, že jsem skočila na záda atentátníkovi nebo že jsem novou americkou dětskou delegátkou v OSN. I když jsem si nemohla pomoct a cítila spíš úlevu, že už nikdo nevynáší mou „statečnost“ – protože jsem ve skutečnosti nedokázala uvěřit, že bych udělala něco extra statečného – tohle mě rozčilovalo ještě víc. Hlavně ty vtipy, jestli si se mnou prezidentův syn smí nebo nesmí užívat v Lincolnově ložnici.

„Ty tomu vůbec nerozumíš,“ napomenula mě Lucy, když jsem o tom spustila doma v kuchyni. „To, že ty a ten frajer David spolu chodíte – A NESKÁKEJ MI ZASE

DO ŘEČI – jenom ještě víc zvyšuje tvůj společenský kredit. Sam, ty jseš teď nejpopulárnější holka na Adamsovce. Když přestaneš chodit v těch černých hadrech, možná tě zvolí i Miss.“ Lucy rozhodila rukama do vzduchu, takže se k nám okamžitě přihnal Manet, protože si myslel, že mu hází kousky čokoládových sušenek, které nám Theresa upekla k svačině.

„Fajn. V tom případě nechci být Miss,“ prohlásila jsem. „Chci jenom, abych mohla zas normálně žít!“

„Pokusím se udělat skromný odhad budoucího vývoje na základě známých faktů, Sam. Právě tohle se ti už nepovede,“ poznamenal Jack. Ukázal rukou ven, kde za zadním plotem vyskakovali reportéři a snažili se udělat nějaké naše snímky přes skleněnou stěnu atria.

„Prokristapána,“ zamumlala Theresa a šla k telefonu, aby znovu zavolala na policii.

Opřela jsem si bradu do dlaní a vyčetla Lucy: „Pořád nechápu, cos to všem navykládala! Teda proč si vymýšlíš takový lži.“ Řekla jsem to tak zřetelně, aby to Jack nemohl přeslechnout. Chtěla jsem se ujistit, že to chápe – pro případ, že by změnil svůj vztah k Lucy, jsem pořád volná…

„A jak mám vědět, co je vlastně pravda?“ zeptala se Lucy škrobeně. „Tys mi přece nevysvětlila, kam jste se vy dva včera spolu vypařili.“

Nemohla jsem uvěřit, že to zase vytahuje – a navíc před Jackem! Ačkoli, když vezmu v úvahu, že Lucy netuší nic o tom, jak jsme si s Jackem duševně blízcí, asi jí to prostě nemůžu mít za zlé.

„Protože ti po tom nic není!“ zaječela jsem. „Ty mi taky nevykládáš všechno, co děláte s Jackem, když jste spolu sami!“

„Ha!“ Lucy na mě namířila ukazováček s triumfálním úsměvem. „Já to věděla! Chodíte spolu!“

„Ne, nechodíme!“ zarazila jsem ji. „Nic takovýho jsem neřekla!“

„Ale řekla. Právě před chvilkou. Řeklas ‚Ty mi taky nevykládáš všechno, co děláte s Jackem, když jste spolu sami‘, a to znamená, že ty a David spolu chodíte, tak jako já a Jack.“

„To teda neznamená!“ zařvala jsem. „To vůbec neznamená tohle všechno…“

Mou jasnou a srozumitelnou argumentaci zarazila Theresa, která musela přerušit telefonát s policií a převzít zásilku, doručenou zvláštní roznáškovou službou.

„Je to pro tebe,“ oznámila a položila to přede mě. „Z

Bílého domu, říkal ten chlap.“

Všichni jsme zírali na balíček na stole.

„Hele,“ řekla Lucy přesvědčeně, „to je od Davida.

Říkala jsem to. Chodíte spolu.“

„To není od Davida!“ sykla jsem naštvaně a začala rozbalovat papír. „A nechodíme spolu.“

Ukázalo se, že v balíčku jsou informační tiskoviny o právech a povinnostech dětského delegáta OSN.

Když to Lucy pochopila, vrátila se zklamaně zpátky k časopisu. Ale Jack vypadal vzrušeně, když se začal probírat letáky a brožurami.

„Koukni na tohle!“ vykřikl nadšeně. „Tady. Připravují velkou mezinárodní výstavu. Bude se jmenovat Pohled z mého okna. Chtějí tam představit dospívající výtvarníky z celého světa. Ti všichni budou různými technikami malovat, co vidí každý den ve svém okně.“

Rebeka, která seděla na druhém konci stolu se svým laptopem, poznamenala: „A co dospívající, kteří nemají okno? A co dospívající mimozemšťani, které drží proti jejich vůli v Oblasti 51? Ti se asi nebudou moct zúčastnit, že ne? Zdá se vám tohle fér?“

Jako obvykle jsme ji všichni ignorovali.

„Páni,“ opakoval Jack rozčileně. Jacka vzrušovalo všechno, co souviselo s uměním. „Páni, tam se určitě přihlásím. Ty bys taky měla, Sam. V květnu budou vystavovat vítěznou práci z každé členské země OSN.

Bude to velká expozice, v New Yorku. Myslím, že když se člověku povede vystavovat v New Yorku, je za vodou.“

Četla jsem zatím dopis, který byl přiložený k informačním materiálům o výstavě Pohled z mého okna.

„Nemůžu se přihlásit,“ vyhrkla jsem překvapeně.

„Budu v porotě.“

„V porotě?“ Jack vypadal rozjařeně. „To je super!

Takže já se přihlásím, ty vybereš můj obraz, a já pokořím newyorskou uměleckou scénu.“

Rebeka vzhlédla od svého počítače a zadívala se na Jacka s odporem. „To Sam nemůže udělat,“ řekla vážně.

„To by byl podvod!“

„Jaký podvod,“ namítl Jack, „když bude můj obraz nejlepší?“

„No jo, ale co když nebude?“ chtěla vědět Lucy.

Vážně, horší partnerku si nemohl vybrat. Neznám nikoho, kdo by tak málo podporoval toho, koho miluje.

„Bude,“ řekl Jack sebevědomě a pokrčil rameny, jako by tím chtěl své tvrzení podtrhnout.

A měl pravdu, jasně: jeho obraz bude nejlepší.

Jackovy obrázky jsou vždycky nejlepší. Jsou dost dobré na to, aby je přijali do každé výtvarné soutěže, kam by se přihlásil. Nepochybovala jsem vůbec o tom, že se Jack – navzdory špatným známkám, absenci mimoškolních aktivit a sporadické docházce – dostane na tu nejlepší uměleckou školu ve Státech – Akademii designu na Rhode Islandu, na Parsons nebo na Yale. Má na to.

A můj názor vůbec nesouvisí s tím, že jsem do něj šíleně zamilovaná.

Skoro se mi už povedlo zapomenout na celou tu aférku s mým „chozením“ s Davidem, když večer zavolala Catherine. Zrovna jsem začala dělat úkol z němčiny.

„Tak co,“ řekla, „půjdeš na ten Krisin večírek?“

„Ani omylem.“

„Proč ne?“

„No, protože Kris Parksová je vtělením ďábla,“

prohlásila jsem vážně. „Kdo by to měl vědět lip než ty?“

Chvíli bylo ticho. Pak Catherine pomalu připustila: „To je. Jasně. Já vím. Ale stejně jsem si vždycky hrozně přála jít k ní na večírek.“

Ne. To nemohla myslet vážně. Odtáhla jsem telefon od ucha a chvíli na něj nechápavě civěla, než jsem si ho přitiskla zpátky k hlavě. „Cath, o čem to proboha mluvíš?

Po tom, jak tě vždycky ponižovala?“

„No jasně,“ opakovala Catherine zoufale. „Jenže všichni vždycky vyprávějí o Krisiných mejdanech, jak se tam skvěle bavili a tak. Já nevím. Dala mi taky pozvánku.

Tak trochu jsem si myslela, že bych třeba šla. Kdybys šla ty, samo.“

„Fajn. A já tam nejdu,“ prohlásila jsem. „Ani kdyby mě Larry Wayne Rogers nutil poslouchat Uptown Girl stomilionkrát za sebou a zlomil mi OBĚ ruce.“

Zase bylo chvíli ticho. Pak Catherine vyslovila tu nejpodivnější myšlenku, jakou jsem od ní kdy slyšela.

„No, já bych tam šla ráda.“

Zůstala jsem jako opařená. Kdyby mi Catherine řekla, že se rozhodla oholit si hlavu a přidat se k hnutí Hare Krišna, nemohla by mě šokovat víc.

„Ty bys chtěla jít na večírek Kris Parksové?!“

vykřikla jsem tak, až sebou Manet, který spal na mé posteli a s hlavou v mém klíně, trhl a začal se zmateně rozhlížet kolem. „Catherine, ty pořád cucáš ty značkovače s ovocnou vůní, viď? Možná že z nich máš…“

„Sam, já mluvím vážně,“ přerušila mě Catherine. Její hlas zněl hodně tiše. „My nikdy neděláme nic z toho, co všichni ostatní.“

„To je absolutní nesmysl,“ namítla jsem. „Tak třeba před měsícem jsme byly v divadelním klubu na Rackovi, nebo ne?“

„Sam, my dvě jsme byly nejspíš jediní diváci, co nebyli příbuzní s nikým z herců. Já bych aspoň jednou v životě chtěla zjistit, o čem to je. No, vždyť víš. Když tě berou jako sobě rovnou. Tys na to nikdy nebyla zvědavá?“

„Cath, já to přece vím. Žiju s jednou z nich, víš? A není o co stát, fakt. Vyžaduje to spoustu gelu na vlasy.“

Catherinin hlas zněl čím dál tím slaběji. „To jenom, že už třeba nikdy nebudu mít jinou šanci, chápeš?“

„Cath,“ zkusila jsem to ještě jednou. „Kris Parksová se k tobě nikdy, celou tu dobu, co se znáte, nechovala jinak než hnusně. A teď bys šla k ní domů? Promiň, ale to je…“

„Sam,“ špitla zase Catherine, tím samým, sotva slyšitelným hláskem. „Seznámila jsem se s jedním klukem.“

Skoro jsem promáčkla telefon. „Cože? S kým že ses seznámila?“

„S klukem,“ zadrmolila Catherine rychle, jako by už litovala, že to vůbec řekla. „Neznáš ho. Nechodí k nám, chodí na Phillipsovu akademii. Jmenuje se Paul. Naši rodiče se znají z kostela. Chodí do herny místo nedělní školy tak jako já a bráchové. Je fakt dobrej. Má nejvyšší skóre v Death Storm.“

Myslím, že jsem byla v šoku nebo tak něco, protože jediné, na co jsem se zmohla, bylo: „Ale… co Heath?“

„Sam, musím se postavit čelem k realitě, pokud jde o Heathe,“ pronesla Catherine mnohem pevněji, než normálně mluvila. „I kdybych se s ním někdy seznámila, nikdy by nezačal chodit se středoškolačkou. Kromě toho tráví většinu času v Austrálii. Kdy bych se asi tak podívala do Austrálie? Naši mě sotva pustí samotnou do kina.“

Pořád ještě jsem byla v šoku. „A to ti dovolí chodit s tím Paulem?“

„No,“ zaváhala Catherine, „Paul mě vlastně zatím nikam nepozval. Myslím, že je trochu nesmělý. Tak jsem si říkala, že bych mohla pozvat já jeho. Víš. Na ten Krisin mejdan.“

Přestala jsem se definitivně snažit, abych v tom všem viděla nějakou logiku. „Cath, tak proč mu prostě neřekneš, aby šel s tebou do kina nebo tak něco? Proč ho musíš brát zrovna ke Kris?“

„Protože Paul mě zná jen z kostela,“ odpověděla Catherine. „A z herny. On neví, že se mnou ve škole nikdo nemluví. Myslí si, že jsem normální. Že jsem in.“

Nevěděla jsem, jak jí říct to, co jsem říct musela.

Proto má přece člověk nejlepšího přítele, nebo ne?

„Jenže, Cath,“ soukala jsem ze sebe, „on zjistí, že nejseš in, v tu chvíli, kdy projdete dveřmi Parksovic domu a Kris před ním vyzvrací jednu z těch neuvěřitelných jedovatostí, co má pro tebe vždycky v zásobě.“

„To by neudělala,“ prohlásila Catherine s mnohem větší sebedůvěrou, než s jakou kdy promluvila.

„Neudělala?“ opakovala jsem natvrdle. „Slyšelas snad o Kris Parksové něco, co se ke mně nedoneslo? Dala se snad na modlení nebo něco na ten způsob?“

„Nebyla by na mě sprostá, kdybych tam přišla s tebou,“ vysvětlila mi Cath. „A s Davidem.“

Rozesmála jsem se. Nemohla jsem si pomoct.

„S Davidem?“ vykašlala jsem ze sebe. „Cath, já prostě nejdu ke Kris na party, a i kdybych náhodou šla, tak nikdy ne s Davidem. Já do něj přece nejsem zamilovaná.

Ty víš dobře, do koho jsem.“ Neodvážila jsem se vyslovit to jméno nahlas, pro případ, že by Lucy zvedla další telefon, což dělala často, aby si postěžovala, že telefonuju moc dlouho a blokuju jí linku.

Ale nemusela jsem to říkat. Catherine věděla, o kom mluvím.

„Já vím, Sam,“ hlesla Catherine. Její hlas už zněl zase plaše a provinile. „Jenom… prostě, myslela jsem…

Totiž, když se nad tím zamyslíš, on je pro tebe něco jako pro mě Heath, nebo ne? Jack, myslím. Sice nežije v Austrálii, ale…“

… šance, že by se mnou někdy začal chodit, je prakticky nulová. Ani to nemusela vyslovovat. Věděla jsem dobře, jak to myslí.

Jenže Catherine se plete. Já jednou Jacka dostanu.

Vážně dostanu. Když budu trpělivá a budu hrát svou hru nenápadně a vytrvale, jednoho dne se Jack podívá kolem sebe a zjistí, že jsem – a vždycky jsem byla – pro něj ta nejlepší.

Je to jen otázka času.

Deset náznaků toho, že Jack

ve skutečnosti miluje mě a ne mou sestru, ale zatím si to neuvědomuje: 10. Kdykoli mě vidí, vyptává se, jestli jsem četla poslední Art of America. Nikdy se nezeptá Lucy, protože ví, že jediné, co kdy Lucy četla, je seriál Star Trek, když vycházel v nedělní příloze magazínu Parade.

9. Vypaluje pro mě cédéčka. Fakt je, že na všech je ta divoká muzika, kterou sám poslouchá při malování, ale to, že si s tím dává práci, je jasným důkazem jeho touhy posílit naše emocionální pouta.

8. Zaplatil mi dvojitý cheesburger, když jsme jednou byli společně nakupovat a já si zapomněla peněženku.

7. Nechal mě sníst všechny žluté bonbony ze svého sáčku, když jsme šli do kina na Harryho Pottera (ačkoli

ve

skutečnosti

Jack

protestuje

proti

komercionalizaci postav v dětské literatuře; šel tam jen proto, že Jackie Chan ve vedlejším kinosále byl už vyprodaný).

6. Nedávno řekl, že se mu líbí moje tepláky.

5. Stěžuje si, že Lucy trvá hrozně dlouho, než se nalíčí.

Tvrdil mi, že se mu víc líbí holky, co nepoužívají make-up. No, a to jsem přesně já. Teda až na korektor.

A řasenku. A lesk na rty. Ale make-up rozhodně nepoužívám.

4. Když jsem mu vylíčila tu teorii o levácích, co byli původně počatí jako jedno z dvojčat, řekl, že to dává smysl: on je taky levák a taky má pocit osamělosti uprostřed nevšímavého světa. Rebečina teorie – že jsme všichni potomci mimozemšťanů, kteří kdysi ztroskotali na naší planetě a při výbuchu mateřské lodi ztratili všechny své technologické dovednosti – na něj neudělala velký dojem. Lucyina teorie – že Cherry Coke a Dr. Pepper chutnají úplně stejně, jenom se prodávají pod jinou obchodní značkou – na něj neudělala dojem vůbec.

3. Když Divadelní klub hledal dobrovolníky, kteří by nakreslili kulisy k představení Hello, Dolly, oba jsme se přihlásili a oba jsme skončili u jediné plynové pouliční lampy (Jack maloval sloup, já světla). Jestli tohle není kismet, tak už fakticky nevím.

2. Jack je Váha. Já jsem Vodnář. Váhy a Vodnáři spolu vždycky báječně vycházejí. Lucy, která je Ryba, se hodí spíš k Býkovi nebo Kozorohovi.

A náznak číslo jedna, že Jack miluje ve skutečnosti mě, a ne mou sestru:

1. Klub rváčů je jeho nejoblíbenější kniha, stejně jako moje. Po Hlavě XXII a Zenu a umění údržby motocyklu.

Patnáct

V úterý, když mě Theresa zase odvezla na známou křižovatku a zastavila naproti sídlu scientologické církve, nebyla Kapitolská pekárna vidět. Nebyl vidět ani Static.

Nebyly vidět proto, že kolem rohu, kde jsem vystupovala z auta, visel hrozen reportérů, kteří se mnou hodlali natočit interview, až půjdu k Susan Booneové.

Neptejte se mě, jak zjistili, kdy a v kolik mi začíná hodina. Možná to zjistili podle toho, kdy chodí na kreslení David, protože už věděli, že chodíme do stejného kursu (psali to ve všech novinách, když vysvětlovali, proč jsem se ocitla na stejném rohu a ve stejnou dobu jako Lany Wayne Rogers a prezident).

Ale co. Ve skutečnosti mi bylo fuk, jak se to dozvěděli. Fakt je, že už by mě to nemělo překvapovat. V

poslední době byli reportéři naprosto všude. Číhali před naším domem. Před školou. Před parkem, kam jsem chodila věnčit Maneta. Před videopůjčovnou Potomac, kam jsme šly s Rebekou vrátit její oblíbený film Blízká setkání třetího druhu – a kde nečekaně vyskočili ze zálohy a přiměli nás hlasitě vřískat.

Ale i když jsem naprosto chápala, že mají titulek a potřebují k němu i příběh, nemohla jsem za nic na světě pochopit, proč to má být příběh o mně. Všechno, co jsem udělala, bylo, že jsem zachránila prezidenta. To neznamená, že bych ještě taky měla co říct.

„Promiňte,“ ječela Theresa. Zaparkovala ve druhé řadě (bylo dost nepravděpodobné, že by dokázala projet autem skrz dav kameramanů, kteří se po něm šplhali a natáčeli), přikryla mě svým pláštěm s leopardím potiskem a pak nám oběma začala razit cestu ke dveřím do studia.

„Samantho,“ vřískali reportéři, když jsme se prodíraly mezi nimi, „co si myslíte o tom, že Lany Wayne Rogers se vyhne soudnímu řízení, protože byl shledán nesvéprávným vzhledem ke své duševní chorobě?“

„Samantho,“ hulákal někdo další, „s jakou politickou stranou sympatizují vaši rodiče?“

„Samantho,“ křičel jiný, „Amerika chce odpověď: Cola, nebo Pepsi?“

„Kristapána,“ zaječela Theresa na někoho, kdo udělal tu chybu a dloubl do její kabelky ve snaze dostat se s mikrofonem co nejblíž kořisti. „Pracky pryč z mý tašky!

Je vod Louise Vuittona, jestli sis nevšim!“

Potom jsme vpadly do haly pod schody do studia Susan Booneové…

… a prakticky porazily Davida a Johna, kteří museli přijít chviličku před námi, i když jsem si jich v tom davu vůbec nevšimla.

Theresa byla tak rozčilená z toho, že se někdo opovážil dotknout její kabelky, že asi tak minutu nebyla schopná pronášet nic jiného než španělské nadávky. John, Davidův osobní strážce, ji uklidňoval a nabízel jí, že zavolá policii, aby s ní poslali někoho, kdo by ji doprovodil bezpečně k autu. Asi tam vážně zavolal, protože když jsme pak odcházeli, stáli už novináři spořádaně za bariérou.

Podívala jsem se na Davida a všimla si, že se zase usmívá tím svým nenápadným, tajemným způsobem.

Tentokrát měl na sobě tričko s Blink 182 (pod semišovou bundou), důkaz toho, že jeho hudební vkus není – na rozdíl od toho mého – tak vymezující. Tričko mělo černou barvu, takže se Davidovy jasně zelené oči zdály ještě zelenější. Buď proto, anebo se v nich odráželo světlo nad schodištěm, nebo co to bylo.

„Ahoj,“ pozdravil mě a jeho záhadný úsměv se trochu rozšířil.

Nevím proč, ale něco v tom jeho úsměvu způsobilo, že se mi srdce rozbušilo až někde v krku. Ale to byl samozřejmě nesmysl. Davida přece nemiluju. Miluju Jacka.

Vzpomněla jsem si na Rebeku a na to její stupidní „mrazení“. Že by to bylo tohle? Když se na vás kluk usměje a najednou vám přeběhne po páteři takový divný pocit?

Řeknu vám, jediné štěstí, že David nechodí na Adamsovku, jinak by už musel slyšet tu pitomost o Lincolnově ložnici, co obíhá školou jako vtip týdne. Už tak bylo dost trapné, že jsem z něj měla to „mrazení“.

Poslední věc, o kterou jsem stála, bylo, aby David zjistil, že si o tom povídá celá naše škola.

Zjištění, že se mi „mrazení“ dostavuje s někým jiným než s Jackem, mě taky moc nepotěšilo.

Možná za to mohli ti novináři. Takže místo abych Davidovi normálně odpověděla na pozdrav, vyjela jsem na něj: „Copak tobě to nevadí?“ Mávla jsem sádrou směrem ven. „Vždyť je to tam tak nebezpečný, a ty se směješ!“

„Máš dojem, že tisk je nebezpečný!“ David už se neusmíval. Smál se naplno. „Nemluvím náhodou s holkou, která skočila na záda cvokovi s pistolí?“

Loupla jsem po něm očima. Nemohla jsem si pomoct; když se David smál, vypadal snad ještě lip, než když se jenom usmíval.

Rychle jsem tu myšlenku zamáčkla v zárodku a řekla věcným tónem: „Tam nešlo o nebezpečí. To bylo prostě jen něco, co jsem musela udělat. Kdybys tam byl, udělal bys to taky.“

„To nevím,“ pronesl zamyšleně David.

A potom Theresa otevřela dveře, aby se vydala zpátky k autu, a všechny šance pokračovat v rozhovoru na schodech zanikly v jekotu novinářů. John nás pobídl, abychom už šli, takže jsme vyšplhali nahoru a ve studiu si sedli do lavic, jako když jsem tu byla poprvé. Jediná změna byla v tom, že ze stolku uprostřed kruhu lavic zmizel košík s naaranžovaným ovocem. Místo něj tam bylo jen jedno bílé vejce. Napadlo mě, že si tam třeba Susan zapomněla zbytek oběda nebo tak něco. Buď to, anebo byl Joseph ve skutečnosti Josephina, a nikdo se mi to neobtěžoval vysvětlit.

„Tak,“ zamumlal David, když jsme se usadili do naší lavice a připravili si náčrtníky a barvy a další věci. „Co plánuješ dneska? Další ananas? Nebo že bys vyzkoušela něco sezónního… třeba dýni?“

„Můžeš už si laskavě odpustit,“ prohodila jsem tak, aby to neslyšel nikdo kromě něj, „ty svoje pitomý narážky na ananas?“ Jak jsem mohla být tak hloupá, že se mi rozbušilo srdce z kluka, co mě v jednom kuse uráží?

„Aha, promiň,“ omluvil se David, ale vůbec nevypadal, že by mu to bylo líto. „Já zapomněl, že jsi ta citlivá umělkyně a tak.“

„Jenom proto, že odmítám,“ procedila jsem mezi zuby a sledovala přitom Susan Booneovou, jak se sklání nad výlevkou a vymývá zbytky barev ze štětců, „aby moji tvůrčí fantazii brzdila nějaká výtvarná diktátorka, nemusím být ještě přecitlivělá!“

Tentokrát obě Davidova obočí zároveň vyletěla nahoru a zase klesla. „O čem to mluvíš?“ nechápal.

„O Susan Booneové,“ šeptla jsem a vyslala bleskový pohled směrem k elfí královně. „O tom jejím kresli-to-co-vidíš. Podle mě je to podfuk.“

„Podfuk?“ David se už definitivně přestal usmívat.

Vypadal naprosto zmateně. „Jak to myslíš, podfuk?“

„Protože kde by bylo světové umění,“ šeptala jsem důrazně, „kdyby Picasso maloval jen to, co vidí?“

David se na mě vážně zadíval. „Picasso maloval to, co vidí,“ prohlásil. „Moc a moc let. Teprve potom, když dokázal naprosto přesně namalovat to, co viděl, začal experimentovat s vnímáním linií a prostoru.“

Zírala jsem na něj. „Co?“ zeptala jsem se inteligentně.

Nerozuměla jsem ani slovo z toho, co říkal.

David pokračoval: „No, to je přece jednoduchý. Než začneš porušovat pravidla, musíš nejdřív vědět, co je to za pravidla. Tohle se nás Susan snaží naučit. Nejdřív tě chce naučit malovat to, co vidíš, aby ses pak mohla svobodně rozhodnout pro kubismus – nebo ananasismus, nebo pro nějaký další ismus, pro který budeš zrovna horovat.“

Teď jsem zase vypadala zmateně pro změnu já.

Tohleto jsem slyšela poprvé v životě. Jack nikdy nemluvil o tom, že člověk musí nejdřív pravidla poznat, když je chce rušit. A o porušování pravidel věděl Jack prakticky všechno. Chci říct, Jack se přece věnoval hlavně tomu, že demonstroval lidem – svému tátovi a těm z klubu a panu Espositovi u nás ve škole –, jak je jejich způsob života příšerně nudný.

Susan Booneová odstoupila od dřezu a zatleskala.

„Tak fajn,“ začala zvesela. „Jsem si jistá, že všichni víte o tom, co se tady po naší hodině minulý týden strhlo za vzrušující událost,“ což mi vyneslo výmluvné úsměvy Gertie a Lynn a ostatních, „která byla zřejmě pro některé z nás daleko víc vzrušující než pro ostatní.“ Tentokrát se na mě zasvěceně usmála i Susan. „Ale teď jsme zase všichni tady a díkybohu celí… no, až na nějaké ty šrámy, že ano? Takže se můžeme vrátit zpátky k práci, souhlasíte? Vidíte to vejce?“ A ukázala na vejce na stolku před námi. „Dnes bych chtěla, abyste se všichni pokusili namalovat to vejce. Pokud by někomu z vás dělalo problémy malovat barvami, můžete použít pastelky nebo křídy.“

Podívala jsem se na vejce na stolku. Trůnilo na bílém kapesníčku. Pak jsem se podívala na pastelky, které mi Susan položila na lavici. Nebyla mezi nimi žádná bílá.

Povzdychla jsem si a zvedla ruku.

No, ale co jsem mohla dělat? Tahle ženská mě v podstatě vydírá, aby mě dostala na svou hodinu, a když sem přijdu, nemá ani tolik slušnosti, aby mi dala bílou pastelku… Tak jak potom může čekat, že budu malovat to, co vidím? Co tím sleduje? Chci říct, no fajn, souhlasím teda s tím, že by se pravidla měla nejdřív poznat a pak bořit, ale tohle pravidlo jsem na seznamu fakt neviděla.

„Ano, Sam?“ povzbudila mě Susan, když uviděla, že se hlásím.

„No,“ nadechla jsem se a nechala ruku klesnout.

„Nemám žádnou bílou pastelku.“

„Ne, to nemáš,“ přitakala Susan. Pak se na mě mile usmála a zamířila pryč.

„Počkejte,“ zavolala jsem na ni. Uvědomovala jsem si, že David, který sedí hned vedle, nás určitě poslouchá.

Vypadá sice, že se pekelně soustředí na svůj výkres, se kterým začal hned potom, co Susan oznámila zadání, ale moc jsem na to nespoléhala.

„Jak můžete čekat, že namaluju bílé vejce na bílém kapesníku, když nemám bílou pastelku?“ Nechtěla jsem, aby to znělo ublíženě, nebo tak nějak. Jen jsem vážně nechápala, jak to Susan Booneová myslí. Chtěla snad, abych to nakreslila jako negativní odraz? Ztvárnila okolí, a vejce s ubrouskem nechala bílé? Nebo jak?

Susan Booneová se zahleděla na vejce. Potom pronesla tu nejpřekvapivější větu, jakou jsem v poslední době slyšela – a že jsem jich v posledních pár dnech vyslechla hodně, třeba jako že jsem národní hrdinka a že má nejlepší kamarádka Catherine touží jít na večírek Kris Parksové.

„Já tady nic bílého nevidím,“ pronesla s ledovým klidem.

Dívala jsem se na ni jako na magora. Vejce i kapesník pod ním byly tak bílé, jako… no, jako vlasy, které Susan splývaly po zádech.

„Ehm,“ odkašlala jsem si. „Promiňte?“ Susan se sehnula, takže se teď dívala na vejce ve stejném úhlu jako já.

„Vzpomeň si, co jsem říkala, Sam,“ napomenula mě.

„Maluj to, co vidíš, ne to, co o tom víš. Ty víš, že na bílém ubrousku leží bílé vejce. Ale vidíš ve skutečnosti nějakou bílou? Nebo vidíš růžovou, která se odráží v odlesku slunce z okna? Nebo modré a fialové stíny, které vejce vrhá? A co žlutá od světla z lustru, která se leskne na vrcholku vejce? A matná zeleň tam, kde se ubrousek dotýká stolku. To jsou barvy, které vidím já. Žádná bílá.

Vůbec žádná bílá.“

Najednou už se mi nezdálo, že bych v jejích slovech cítila snahu násilně deformovat mou přirozenou kreativitu a můj osobitý styl. Musíte poznat pravidla, než je začnete porušovat, říkal David. A Susan Booneová opravdu vypadala (jak taky říkal David), že se mě snaží učit vidět.

A tak jsem se dívala. Dívala jsem se tak upřeně, až mi začaly slzet oči. Dívala jsem se tak, jako ještě nikdy předtím. A uviděla jsem to.

Zní to bláznivě, já vím. Jako kdybych se předtím nedokázala na nic pořádně soustředit, a přitom jsem v hlavě nosila tolik obrazů!

Jenže teď jsem to najednou vážně uviděla: Uviděla jsem fialové stíny, které vejce vrhalo.

Uviděla jsem, jak se ve skořápce růžově odráží sluneční světlo zvenku.

Dokonce jsem zahlédla i žlutý odraz světel ve studiu na špičce vejce.

A najednou jsem popadla první pastelku, která mi přišla pod ruku, a začala jsem rychle skicovat. Tohle na kreslení miluju:

Když kreslíte, je to, jako by svět kolem vás najednou přestal existovat. Jako kdybyste najednou zůstali jen vy a tužka a list papíru, a možná ještě vážná hudba, která potichu hraje někde v pozadí. Ale tu ve skutečnosti neposloucháte, jenom tak okrajově vnímáte, protože jste pohlcení tím, co vzniká na papíře. Když kreslíte, nevnímáte vůbec, jak utíká čas, ani co se kolem vás děje.

Když vám jde kreslení od ruky, může se stát, že si sednete k papíru v jednu a vstáváte v pět, a nemáte ani páru o tom, kolik uteklo času, dokud vás na to někdo jiný neupozorní. Protože když kreslíte, myslíte jen na to.

Na světě není nic – nebo já to aspoň zatím neobjevila – co by se tomu mohlo rovnat. Sledování filmů? Čtení?

Ani zdaleka. Aspoň pokud to není příběh, co je fakt super – a těch je hrozně málo. Jenže když malujete, nepotřebujete příběh. Vytváříte si vlastní svět z vlastní fantazie.

A žádný další svět se tomu nevyrovná.

Což znamená, že pokud jste ponoření do malování a někdo vás z toho vytrhne, je to tak stokrát horší, než když vás někdo vyruší třeba při úkolu z geometrie. Když malujete a do pokoje vtrhne bez klepání vaše sestra a ptá se, jestli si může půjčit ořezávátko nebo tak něco, jsem toho názoru, že je zcela na místě takovou osobu okamžitě zabít.

A pokud něco takového udělá velká černá vrána, je to ještě víc na místě.

„Krrrá!“ zařval mi Joe do ucha, vytrhl mi z hlavy hrst vlasů a roztáhl prudce křídla.

Zaječela jsem.

Nemohla jsem se udržet. Byla jsem tak soustředěná na kreslení, že jsem si absolutně nevšimla toho, jak se to příšerné zvíře zase blíží. Byla jsem naprosto nepřipravená na jeho zákeřný útok. Neječela jsem tolik, protože by to bolelo – i když to samozřejmě bolelo –, ale proto, že jsem se hrozně lekla.

„Josephe!“ křikla Susan a zatleskala dlaněmi. „Ty darebáku! Darebáku!“

Joe doplachtil do bezpečí klece, položil moje vlasy na dno a triumfálně zakřičel:

„Mírrrni se! Mírrrni se!“

„Ty se mírni,“ opravila ho Susan, jako by jí opravdu rozuměl. „Jsi pták darebák!“ Potom se obrátila ke mně a zeptala se: „Samantho? Jsi v pořádku? Je mi to moc líto!“

Dotkla jsem se toho místa na hlavě, kde se mě Joe pokusil skalpovat. Když jsem si ohmatala hlavu, rozhlédla jsem se kolem. Teprve teď jsem si všimla, že se světlo změnilo. Na vejci už nebyla žádná růžová. Slunce už zapadlo. Muselo už být po páté, ale mně se zdálo, že uplynuly sotva dvě minuty od chvíle, kdy jsem vzala do ruky pastelku.

„Zapomněla jsem zamknout klec,“ omlouvala se Susan. „Budu ho muset zamykat vždycky, když přijdeš na hodinu, i když nechápu, proč je tak posedlý tvými vlasy. Asi proto, že jsou tak zářivé, ale i tak…“

Právě v tu chvíli jsem si uvědomila, že se lavice vedle mě celá třese. Podívala jsem se vedle na Davida, jestli nedostal nějaký záchvat. Ale neměl záchvat, to vůbec ne.

Řehtal se.

Všiml si, jak se tvářím, a zkoušel přestat. V

přestávkách mezi výbuchy smíchu ze sebe doloval: „Promiň! Fakt, promiň! Ale vidět tvůj obličej, když na tobě přistál ten pták, to bylo prostě…“

Myslím, že mám rozhodně tolik smyslu pro humor jako ostatní, ale tohle mi fakt nepřišlo směšné. To přece bolí, když vám někdo – nebo něco – vytrhne vlasy z hlavy. Ne, že by to bolelo tak, jako když vám někdo zlomí zápěstí, ale bolelo to pořádně.

David, jehož ramena – ne tak široká jako Jackova, to je pravda, ale přece jen dost široká – se pořád otřásala smíchem, opakoval: „Promiň, ale kdyby ses viděla! Bylas děsně legrační.“

Samozřejmě. To věřím. Všechno to bylo děsně legrační.

Ale než jsem stačila něco namítnout, přišla ke mně Susan Booneová a zakoukala se do mé kresby. Když si ji tak prohlížela, začala jsem šiji prohlížet s ní. Jasně, dělala jsem na ní celé odpoledne. Ale teď poprvé jsem se opřela a podívala se s odstupem na to, co jsem vytvořila.

Nemohla jsem tomu uvěřit, ale bylo tam bílé vejce.

Bílé vejce na bílém ubrousku. Vypadalo přesně tak, jako bílé vejce na stole přede mnou.

A přitom jsem nepoužila žádnou bílou pastelku.

„Tak,“ vydechla spokojeně Susan. „Taks to dokázala.

Věděla jsem, že se chytíš.“

Pak mě popleskala po hlavě, právě na tom místě, odkud mi pták Joe vytrhl chomáč vlasů. Ale vůbec to nebolelo. A já jsem najednou věděla, že Susan Booneová má pravdu: chytila jsem se.

Konečně jsem se začala dívat.

Deset hlavních povinností dětského delegáta OSN – což jsem teď já,

Samantha Madisonová:

10. Sedět v Bílém domě v pracovně tiskového tajemníka a poslouchat, jak se škodolibě raduje z toho, že po každém pokusu o atentát se zvyšuje prezidentova popularita.

9. Taky musí poslouchat, jak tiskový tajemník skučí, že si celé město stěžuje na to, že policisté hlídají náš dům a nedovolí novinářům, aby se ke mně přiblížili, a proč bych vlastně projednou nemohla jít do Televizních novin nebo Čtyřiadvacítky a dát jim rozhovor. Když to všechno odvysílají a miliónkrát přemelou, bude mě mít každý normální televizní divák plné zuby a nechají mě na pokoji.

Jo. Jako kdybych měla co říct americké veřejnosti. Něco, co by ji zajímalo. Jenže já fakt nic takového nevím.

8. Pořídit fotokopie podmínek mezinárodní výtvarné soutěže Pohled z melto okna a rozdat je všem svým umělecky založeným přátelům – což je ve skutečnosti jediný člověk, přítel mé sestry a má spřízněná duše Jack Slater.

7. Podepsat svoje fotky všem dětem, které mi o ně píšou.

I když to, proč by si chtěl někdo vystavovat v pokoji zrovna moji fotku, jde už totálně mimo mě.

6. Číst dopisy od fanoušků (poté, co z nich agenti odstraní žiletky a bomby). Enormní část americké populace zřejmě nedokáže překonat nutkání napsat mi dopis a vyložit mi, jak obdivují mou odvahu. Někteří mi dokonce posílají peníze. Bohužel jdou tyhle peníze přímo do fondu, ze kterého se mají financovat moje vysokoškolská studia, takže je nemůžu utratit za cédéčka.

Samozřejmě taky dostávám dopisy od pošuků, ale ty já nečtu. Tiskový tajemník je schovává ve speciální složce, takže je ani nemůžu vzít do školy a ukázat Catherine.

5. Navzdory tomu, že OSN sídlí v New Yorku, nikdo nejeví nejmenší snahu mě tam zavézt. Do New Yorku, myslím. Přestěhování do New Yorku bohužel nepatří do seznamu deseti nejdůležitějších povinností dětského delegáta OSN.

4. Pinkat si s míčem o stěnu kanceláře tiskového tajemníka pomáhá zabít čas, který tam musíte pravidelně trávit, což je každé středeční odpoledne, ale ve skutečnosti to nepatří mezi povinnosti dětského delegáta OSN. Slouží to jen k tomu, že tím pořádně lezete na nervy tiskovému tajemníkovi a jeho podřízeným, takže vám nakonec míč zabaví a oznámí, že ho dostanete zpátky až ve chvíli, kdy skončí vaše pověření. Nejspíš jim vůbec nedochází, že podobný míč si můžete koupit na každém rohu ani ne za dolar.

3. Od dětských delegátů OSN se neočekává, že budou bloumat po Bílém domě, i když by měli vědět, kde je jaká pracovna, a neměli by užasle zírat, když cestou na mírový summit narazí v Bronzové pracovně na portrét Dolly Madisonové.

2. Dětským delegátům OSN se důrazně doporučuje, aby nechodili neustále v černém, což by podle tiskového tajemníka mohlo dávat veřejnosti nesprávné signály, že americký dětský

delegát OSN praktikuje

čarodějnictví.

A povinnost dětského delegáta OSN číslo jedna, aspoň podle mě:

1. Sedět tiše. Nemluvit. Nevyrušovat. Nechat tiskového tajemníka, aby mohl v klidu pracovat.

Šestnáct

„Souhlasil!“

Tak mě Catherine přivítala ve škole ve čtvrtek ráno.

Musela jsem si cestu z auta ke vchodu do školy proboxovat davem reportérů, takže moje ušní bubínky byly ještě ohlušené jejich řevem („Samantho, co si myslíte o situaci na Středním východě?“, „Cola, nebo Pepsi, Samantho?“ a tak). Ale stejně jsem si byla jistá, že Catherine rozumím dobře.

„Kdo jako souhlasil?“ zeptala jsem se, když jsme společně vykročily po schodech ke skříňkám.

„Paul!“ vyhrkla Catherine. Byla tak rozrušená, jak jsem ji ještě neviděla. „Z kostela. Nebo z herny. To je vlastně jedno. Jde o to, že jsem ho pozvala a on souhlasil!“

„Jéžiši, Cath,“ vyhrkla jsem. „To není možný.“

Ale tak jsem to samozřejmě nemyslela. No, myslela, a nemyslela. Asi to ode mě neznělo moc hezky, a taky bych to nikdy neřekla tak nahlas, aby to slyšel ještě někdo další. Ale fakt je, že i když jsem byla samozřejmě ráda, že má Catherine rande, zároveň s tím j sem cítila i něco jako závist. To, co udělala – že oslovila kluka a pozvala ho na rande – mi připadalo mnohem statečnější než zachránit prezidenta před atentátem. Koneckonců všechno, co jsem riskovala já, byl můj život. A kdybych o něj přišla, zas tak moc by to neznamenalo. Přece když už jste jednou mrtví, tak o tom vlastně ani nevíte, že jo.

Catherine riskovala mnohem víc: svou hrdost.

Pravda je, že já bych nikdy nesebrala odvahu a nepozvala na rande kluka, co jsem do něj zamilovaná.

Tak za prvé, chodí s mou sestrou. A za druhé, co kdyby řekl ne?

„Nebude ti vadit, když řeknu mámě, že budu spát u vás?“ chtěla vědět Catherine. „Teda mají Paula rádi, táta i máma, ale víš, pořád si myslí, že v patnácti mám na kluky ještě dost času.“

„No jasně,“ souhlasila jsem. „Až spolu vyrazíte, klidně se na mě vymluv. A kdybys chtěla půjčit něco na sebe – víš, kdybys měla pocit, že tě ve všem už viděl nebo tak – přijď předtím k nám. Dovolíme Lucy, aby ti udělala módního poradce. Ona se v tom vyžívá, vždyť víš.“

Catherine přímo zářila. Ještě jsem ji neviděla tak šťastnou. Udělalo mi to radost. I když jsem trochu žárlila, měla jsem kvůli ní stejně děsnou radost.

„Ne, Sam, to myslíš vážně?“ vykřikla Catherine. „To by bylo super!“

„Už se těším. A kam chcete jít?“ zeptala jsem se. „Na to rande?“

Catherine se na mě podívala, jako bych byla duševně zaostalá.

„Na ten Krisin večírek, samozřejmě,“ řekla. „Kams myslela, že jsem ho pozvala?“

Snažila jsem se dát dohromady číselnou kombinaci zámku na mé skříňce. Ale když to Catherine vyslovila – tónem, jako by se to rozumělo samo sebou –, všechna čísla (patnáct, tolik je mi let, dvacet jedna, což bych chtěla, aby mi už bylo, a osm, věk, kam bych se za nic na světě nechtěla vrátit) se mi z hlavy okamžitě vykouřila.

„Krisin večírek!?“ vykřikla jsem a přestala mordovat zámek. „Ty ho chceš vzít ke Kris!“

„Jasně,“ odpověděla Catherine. Totálně ignorovala kluka, který šel kolem, a když viděl její dlouhou sukni, houknul na ni: „Kde máš dneska motyku, co?“

„Jasně že jsem ho pozvala, Sam,“ opakovala Catherine.

„Jdeme přece všichni, copak zapomnělas? Ty a já a Paul a David.“

„Cože?“ vyjekla jsem. V tu chvíli jsem zapomněla nejen to, jaká je číselná kombinace zámku, ale i to, co máme na rozvrhu, co jsem měla k snídani, prostě všechno. Byla jsem v šoku. „Catherine, a jinak ti chutná?

Nikdy jsem neřekla, že půjdu ke Kris na večírek. Naopak si vzpomínám, že jsem řekla, že by mi Lany Wayne Rogers musel držet hlaveň u spánku, aby mě donutil na to jen pomyslet.“

Catherinin obličej, který ještě před chvílí zářil jako fungl nová mince, se v jediném okamžiku zkrabatil zklamáním a – nemyslím, že bych přeháněla – bolestí.

Vážně. Bolestí.

„Ale, Sam,“ vzlykla, „ty tam musíš jít! Nemůžu jít ke Kris Parksové bez tebe! Vždyť víš, že mě Kris pozvala jen proto, že myslela, že přijdu s tebou…“

„Jasně, a mě pozvala jen proto, že myslela, že přijdu s hejnem reportérů, a její krysí ksichtík se konečně protlačí na obrazovky. To ani nemluvím o tom, že si myslela, že přijdu s Davidem.“ Nemohla jsem uvěřit tomu, že by mě Catherine nutila udělat něco takového. Catherine, moje nejlepší kamarádka už od čtvrté třídy! „A s ním přijít nemůžu. Nemiluju Davida, chápeš?“

„Sam, já nemůžu bez tebe jít,“ kvílela Catherine.

„Přece když se tam objevím bez tebe, budou všichni povykovat něco jako ‚Co ty tady děláš?‘“

„No, na tos měla asi myslet dřív,“ odsekla jsem a konečně odemkla zámek – nakonec jsem si přece jen vybavila tu správnou číselnou kombinaci –, „nežs pozvala pana Vítěze Death Squad na rande.“

„Death Storm,“ opravila mě Catherine a její černé oči se zablýskly. „A nepozvala bych ho vůbec nikam, Sam, kdybych věděla, že vážně nechceš jít.“

„Řekla jsem ti, že nechci. Pamatuješ? A navíc, naši na to uvalili embargo. Nesmí tam dokonce ani Lucy.“

„Jo,“ odfrkla si Catherine. „Ale stejně půjde. Znáš ji.

Prostě jim řekne, že jde někam jinam.“

„Sakra,“ ulevila jsem si. „Jo, ale to neznamená, že je to správný. Kromě toho jsem doma pořád na tapetě kvůli tomu, že mám čtverec z němčiny. To, že jsem zachránila prezidenta, je sice trochu zpacifikovalo, ale stejně jsem pořád tak trochu v podmínce…“

„Sam,“ přerušila mě Catherine a její hlas zněl legračně, tak nějak přidušeně. „Copak to pořád nechápeš?

Tím, cos udělala – žes zachránila prezidenta – se pro nás všechno změnilo.“ Rozhlídla se kolem, jestli nás nikdo neposlouchá, naklonila se blíž ke mně a důrazně zašeptala: „Už nejsme odpad. Teď se klidně můžeme dát dohromady s Lucy a těma jejíma kámoškama. Teď můžeme konečně zjistit, jaký to je, když je člověk Lucy.

Copaks to nikdy nechtěla, Sam? Nechtělas vědět, jaký to všechno je?“

Zírala jsem na ni, jako by se pomátla.

„Cath, já vím, jaký to je, když je člověk Lucy,“ řekla jsem pomalu. „Znamená to mávat bambulema v dešti na stadionu a lhát našim a natáčet si řasy kleštěma.“

Potřebovala jsem si vyndat knížky a odložit kabát, takže jsem přibouchla dvířka u skříňky. „Promiň, ale to by mě fakt moc nebavilo.“

„Jo,“ vyplivla Catherine. Teprve teď jsem si uvědomila, že její černé oči vypadají zářivější, protože je má plné slz. „Fajn. Pro tebe to nic neznamená. Ale co já?

Kris Parksová si nikdy nedá námahu zjistit, co je to za holku v těch stupidních hadrech.“ Catherine si vztekle zatahala za svou farmářskou sukni. „Tohle je má jediná šance, Sam. Ukázat jim, že jsem taky člověk. Tohle je jediná šance, že by mě mohl někdo vnímat. A já se tě ptám, jestli mi pomůžeš.“

Dívala jsem se na ni tak upřeně, že jsem skoro zapomínala mrkat. Začal řinčet zvonek, ale ani jedna z nás se nepohnula. „Catherine,“ řekla jsem tiše, vyděšená spíš z toho, co říká, než ze slz, které jí přitom tekly z očí.

„A tobě… tobě není jedno, co si myslí?“

Utřela si oči rukávem s krajkovým okrajem. „Ne,“

řekla, „není. Fakt není, Sam. Já nejsem jako ty. Nejsem statečná. Mně není jedno, co si o mně lidi myslí. Chápeš?

Není mi to jedno. A všechno, co po tobě chci, je, abys mi dala jednu jedinou šanci…“

„No jo,“ přerušila jsem ji.

Catherine se na mě podívala skrz slzy. „C-co?“

„No jo,“ opakovala jsem. Nebyla jsem z toho dvakrát odvázaná, ale co jsem měla dělat? Šlo o mou nejlepší přítelkyni. „No jo, tak já tam půjdu. Stačí? Jestli to pro tebe tolik znamená, tak jdu.“

Přes Catherininu tvář přeběhl nejistý úsměv. Její oči znovu ztmavly.

„Fakt?“ Trochu si poposkočila. „Myslíš to vážně?“

„Jo,“ řekla jsem. „Myslím.“

„Jé!“ Catherine vymrštila obě paže a prudce mě objala. Potom odskočila dozadu a řekla: „Nebudeš litovat, fakt ne! Užiješ si to, slibuju! Jack tam přece bude taky!“

Pak se rozběhla chodbou dolů, aby nepřišla pozdě na biologii.

Já jsem se pochopitelně měla taky rozběhnout, jasně, abych nepřišla pozdě na němčinu. Místo toho jsem ale zůstala stát a přemýšlela o tom, do čeho jsem to proboha spadla.

Pořád jsem se ještě divila, když jsem potom odpoledne dosedla na svou lavici ve studiu Susan Booneové a uviděla na svém místě vojenskou přilbu pomalovanou bílými kopretinami.

„Líbí se ti?“ chtěl vědět David. Jeho úsměv se mnou dělal přesně to, co poprvé – měla jsem pocit, že mi srdce skáče až do krku.

Co to proboha je? Mrazení?

Nebo ta kukuřice, co jsem měla k obědu?

„Myslím, že tohle je přesně to, co holka jako ty potřebuje,“ prohlásil David. „Totiž, když je v jednom kuse ohrožovaná ozbrojenými atentátníky a vránami, co jedou po jejích vlasech.“

Ne. To nebude pálení žáhy. Když se mi to stalo už podruhé a zase v tom okamžiku, kdy se na mě David usmívá – to by byla moc velká shoda náhod. Něco se se mnou dělo, a to něco se mi vůbec nelíbilo.

Pokusila jsem se ignorovat svoje pádící srdce a přilbu jsem si nasadila. Byla mi trochu velká, ale jinak fajn.

Vlasy byly v bezpečí.

„Díky,“ hlesla jsem a zamžourala na něj přes okraj.

Vypadalo to, že se chudák David řítí do problému. Stejně jako když vyryl moje jméno na parapet okna v Bílém domě. „Je to perfektní.“

A bylo to perfektní. Když Joe o něco později přistál na mém rameni a vyrušil mě od kreslení – malovali jsme kus syrového hovězího masa, který přinesla Susan Booneová z řeznictví a prohlásila, že když jsme v úterý hledali barvy na bílém vejci, budeme dnes malovat něco, co má v sobě všechny barvy duhy –, tak mi to vůbec nevadilo, protože tentokrát se Joe k mým vlasům nedostal. Ve skutečnosti si mi jen sedl na rameno a vypadal trochu překvapeně. Několikrát zkusmo klovl do přilby a pak zklamaně zakrákal.

Všichni se rozesmáli. Nemohla jsem si pomoct, ale když se David smál, slušelo mu to ještě víc, než když se jenom usmíval. Vypadal jako ten typ kluka, co si od nikoho nenechá mluvit do života. Vypadal, že by si poradil se stovkou Kris Parksových, a ani by přitom nemrkl.

Což je jediné možné vysvětlení toho, co jsem provedla hned vzápětí, co jsme na okenní parapet vystavili svoje kresby, aby je Susan Booneová mohla zkritizovat. Najednou jsem zjistila, že se k němu nakláním a tiše – tak tiše, až jsem měla strach, že místo slov uslyší, jak mi zběsile tluče srdce – říkám: „Hele, Davide… nešel bys se mnou v sobotu na večírek?“

Vypadal trochu překvapeně, takže jsem na pár šílených vteřin ztuhla strachem, že řekne ne.

Ale neřekl. Usmál se a prohodil: „Jasně. Proč ne?“

Deset důvodů, proč jsem se

zbláznila a pozvala Davida v sobotu ke Kris Parksové

10. Naprostý a úplný výpadek mozkové aktivity v důsledku vdechování terpentýnových výparů.

9. Solidarita s Catherine, která má nejspíš tu nejhorší možnou formu stockholmského syndromu (závislost oběti na únosci), což se u ní projevuje touhou pobývat ve společnosti člověka, který celá léta nedělal nic jiného, než že zašlapával do prachu její hrdost.

8. Jeho oči.

7. Protože byl tak milý, tenkrát v Bílém domě, když mluvil o Dolly Madisonové. A taky mi dal hamburger.

No, a vyryl moje jméno na parapet.

6. Protože vypadá tak hezky, s rozcuchanými vlasy a dlouhýma řasama a velkýma rukama.

5. Dobře maluje. Vážně, moc dobře. Ne tak dobře jako Jack, ale určitě stejně dobře jako já. Možná dokonce lip než já, v jistém smyslu. A navíc maluje rád – cítí při tom totéž, co my s Jackem, naplňuje ho to. Většina lidí – například má sestra Lucy – tenhle pocit nikdy nezažije.

4. Ta kopretinová přilba.

3. Protože musí všude chodit s ochrankou, takže s námi bude pořád někdo dospělý, a naši nebudou nic namítat a nechají nás jít.

2. Všichni si už stejně myslí, že spolu chodíme.

A důvod číslo jedna – ten nejpravděpodobněji! –, proč jsem pozvala Davida na party ke Kris Parksové: 1. Aby Jack žárlil, jasně. Protože až mě uvidí s jiným klukem, možná si konečně uvědomí, že když nebude jednat rychle, nejspíš mě ztratí, a to by ho mělo povzbudit k tomu, aby si konečně přiznal, co ke mně ve skutečnosti cítí. Nebo aspoň doufám.

Sedmnáct

Toho, že jsem pozvala Davida ke Kris, jsem začala litovat hned, jak jsem to vypustila z pusy. Ne snad, že bych si myslela, že se s ním budu nudit. To určitě nehrozilo, protože s Davidem byla – teda kromě těch okamžiků, kdy si mě dobíral, že jsem přecitlivělá umělkyně a tak – fakt zábava.

Ne. Litovala jsem proto, jak na to reagovali všichni, komu jsem tu novinu oznámila.

Reakce číslo jedna – Lucy:

„Panebože, no to je super! Vy dva se k sobě tak bezvadně hodíte, protože on je tak vysoký a ty jsi malá a oba jste pořád rozcuchaní a oba máte rádi tu samou stupidní muziku. No to bude bezva. Co si chceš vzít na sebe? Já myslím, že by sis měla vzít tu moji černou koženou mini a k tomu ten zelený kašmírový svetr do véčka, a černý síťovaný punčocháče a moje černý kozačky. Nemůžeš nosit kanady k minisukni, to nohy vypadají moc tlustý. Ne že bys ty měla tlustý nohy, samo, ale když si holka vezme kanady a mini, vždycky to tak vypadá. No, možná že na síťovaný punčocháče jsi ještě mladá. Možná budou lepší punčocháče s lycrou. Takový ty žebrovaný. Jo, to bude nejlepší. Chceš, abych zavolala holkám, že půjdeme v sobotu nakupovat?“

Reakce číslo dvě – Rebeka:

„Aha, takže moje narážka na mrazení byla na místě?

Že by už z poupátka vypučel křehký květ vzájemné náklonnosti?“

Reakce číslo tři – Catherine:

„No ne, Sam, to je úžasný! Teď tam aspoň Paul bude mít někoho, s kým se může bavit, protože jinak tam nebude nikoho znát. Možná že by se mohli s Davidem bavit, když my dvě budeme korzovat? Protože jsem četla, že tohle se na party musí dělat. Musíš chodit a bavit se s různýma lidma, a když se s nima seznámíš, pozvou tě zase oni na svoje večírky, možná i maturanti, i když to už bych asi chtěla moc. Ale kdyby nás zvali na večírky lidi z maturitního ročníku, to by znamenalo, že už jsme mnohem populárnější, než kdy bude Kris Parksová.“

Reakce číslo čtyři – Theresa:

„Tys pozvala jeho? Kolikrát bylas u toho, slečno Samantho, jak říkám tvojí sestře, že když bude běhat za klukama, přijde jenom do maléru? Vzpomeň si, jak dopadla moje sestřenice Rosa. Ne abych tě viděla, jak mu telefonuješ. On musí volat tobě! A ne, aby ses z toho hned celá rozsypala. Musíš být odměřená a chladná.

Kdyby Rosa byla odměřená a chladná, neskončila by tak, jak skončila. A kde je vůbec ten večírek? Budou rodiče toho děvčete doma? Bude se tam pít alkohol? Říkám ti, slečno Samantho, jestli zjistím, že jste s tvou sestrou byly na večírku, kde se pije alkohol, budete v tomhle baráku čistit záchody, dokud se nepřestěhujete na kolej.“

Reakce číslo pět – Jack:

„Tak prezidentův mazánek? Ale nepráská na protidrogovým, nebo jo?“

Reakce číslo šest – rodiče (aneb nejhorší nakonec): „Ale ne, Sam, to je vynikající! Je to tak milý chlapec!

Nemohli bychom si pro tebe přát lepšího! Kdyby jen Lucy měla tolik rozumu co ty a dokázala si tak dobře vybrat. V kolik hodin se má pro tebe stavit? Musíme se podívat, jestli máme ve foťáku ještě film. Jen pár snímků, víš. Takovou událost přece musíme vyfotit! Naše holčička jde na schůzku s takovým milým chlapcem.

Když on se tak umí chovat! A víš, že chodí na Horizont, to znamená, že musel mít inteligenční testy nad 135. Ten hoch jednou dokáže něco velkého. Možná bude následovat otce a vstoupí do politiky. Takový sympatický mladík.

Kdyby

jen

Lucy

potkala

někoho

tak

sympatického, místo toho příšerného Jacka.“

Bylo to šíleně trapné. Jít na první rande s klukem, co z něj rodiče omdlívají blahem. Nejenže David nemá žádné tetování (aspoň ne na viditelných částech těla), ani nejezdí na Harleyovi (no, to vlastně taky nevím jistě, ale každopádně to nevypadá moc pravděpodobně), ale navíc je to syn PREZIDENTA SPOJENÝCH STÁTŮ

AMERICKÝCH.

Tak co? Mohlo by to snad být ještě ULÍTLEJŠÍ?

Jasně, rodiče si nevybíráme. Ale stejně. Místo abych šla na rande s někým, kdo má matku rozvedenou a na podpoře a otce bývalýho trestance, což by naše rozhodně vytočilo, začnu si něco s klukem, jehož rodiče jsou nejen spořádaní a finančně zajištění, ale navíc ještě nejvlivnější lidé v téhle zemi.

Život není moc fér.

Pokusila jsem se je, myslím rodiče, trochu popíchnout tím, že mě David vyzvedne AUTEM (ve skutečnosti ho ovšem bude řídit John, protože David v sedmnácti ještě v okrese Columbia nemůže dostat řidičák). Pak jsem roztrušovala narážky na to, že se půjdeme někam SAMI najíst (což taky nebyla úplně pravda, protože s námi samozřejmě musí jít někdo z ochranky) – navrhl to David, když jsme spolu odcházeli z hodiny u Susan.

Ale mamka ani taťka na to nereagovali. Skoro to vypadalo, že když je někdo první syn nebo tak něco, stojí automaticky mimo veškerá podezření. Miliónkrát předtím jsem poslouchala kázání, bez kterých Lucy s Jackem nikdy nesměla vytáhnout paty. Tentokrát ji pustili jen proto, že jsem šla i já s Davidem… a s jeho ochrankou.

Ale stejně! Já! Její malá sestřička – a najednou jsem lepší? Zkusila jsem sice naše přesvědčit o opaku a připomněla jim věci jako oblečení obarvené na černo a portréty s celebritami, ale kupodivu se zdálo, že jsou pořád přesvědčení o tom, že jsem zodpovědnější než Lucy.

Nejspíš k tomu přispěly i věci jako záchrana prezidenta a funkce v OSN.

Začala jsem vážně uvažovat o tom, že začnu úplně kašlat na němčinu, abych naše vrátila zase na zem. Jenže jsem měla strach, že by na to teď mohli reagovat stylem „No ne, naše drahá Samantha dostala čtyřku z němčiny.

Není to ta nejbáječnější věc, jakou jste kdy slyšeli?“

Každopádně v sobotu večer naši splnili svoje výhrůžky a stáli v obývacím pokoji v pozoru s foťákem v ruce, když David přesně v sedm krátce zazvonil.

Catherine už odešla, když ji předtím Lucy vystrojila podle módních trendů stanovených časopisem Seventeen.

Měla se sejít s Paulem v herně Beltway a s námi pak až na večírku u Kris.

„Prosím,“ zašeptala jsem důrazně, když jsem Davidovi otvírala dveře, „odpusť jim, neboť nevědí, co činí.“

David v džínách a černém svetru vypadal trochu nejisté, ale když došel až do obýváku a uviděl naše, vypadalo to, že si oddechl.

„Dobrý večer, paní Madisonová,“ řekl klidně, jako by na něj rodiče dívky, s kterou šel ven, čekali s olympusem pokaždé – a možná, že opravdu čekali. „Pane Madisone.“

Jako by už nestačilo to, že naši začali kolem Davida poskakovat a oslňovat ho bleskem, přihnal se z kuchyně Manet, zvědavý, kdo to k nám přišel. Jeho padesát kilo živé váhy přesupělo pokojem a zabořilo čumák do Davidova rozkroku. Snažila jsem se ho odtáhnout pryč a omlouvala se přitom.

„To je v pohodě,“ řekl David a podrbal Maneta po střapaté hlavě. „Já mám psy rád.“

V tu chvíli vstoupila na scénu Lucy. Nesla se po schodišti v nových šatech na večírek, jako by byla Kleopatra, a prohodila afektovaně: „Á, to jsi ty, Davide.

Myslela jsem, že přišel můj přítel Jack. Uvidíte se s Jackem na večírku. Myslím, že si budete rozumět. Jack taky maluje.“

Potom přišla Rebeka, podívala se na mě, na Davida, a prohodila: „Další stadium mrazení.“ Pak odešla po schodech nahoru, nejspíš zkusit navázat spojení s mateřskou lodí.

Kdyby se naše rodina snažila znemožnit mě ještě víc, dost pochybuju, že by dovedli vymyslet něco ještě sadističtějšího.

Když jsme konečně unikli do bezpečí, ven k porsche, David se na mě podíval a zvědavě se zeptal: „Co je to mrazení?“

„No, ehm, ha ha ha,“ vynutila jsem ze sebe jako idiot.

„To nevím. Asi to pochytila někde ve škole.“

„Já chodím na stejnou,“ připomněl mi David. „A nikdy jsem nic o mrazení nepochytil.“

Abych ho odvedla od tématu, pokud zrovna začal přemýšlet o tom, že se vrátíme domů a podíváme se do slovníku, začala jsem básnit o jeho autě. Ačkoli jsem se odmítla podřídit Lucyině diktátu a vzala si vlastní oblečení – černou sukni, která sahala až ke kanadám s kopretinami, a svetr do véčka, ale taky černý –, přece jen jsem si zapamatovala některé její rady. A jedna z nich zněla: „Obdivuj jeho auto. Kluci jsou celí blažení, když můžou mluvit o autech.“

No, asi ne všichni. Když jsem se začala rozplývat nad jeho úžasnou černou čtyřdveřovou limuzínou, zatvářil se David trochu nejisté.

„Ehm. To není moje,“ přiznal. „Patří ochrance.“

„Aha.“ Pak jsem si všimla, že John, co s námi chodí na kreslení, stojí vedle nás. A že kousek dál parkuje ještě jedno, úplně stejné auto, a v něm sedí další dva agenti.

Napadlo mě, že bych mu to asi měla vysvětlit.

„Moje sestra říká, že kluci chtějí pořád mluvit o autech.“

„Vážně?“ zeptal se David překvapeně. „No, tvoje sestra vypadá, že by o tom mohla dost vědět.“

Ani jeden z nás si předtím nevšiml fotografa, který teď vyrazil z křoví, zařval: „Samantho! Davide! Tady!“ a začal zběsile mačkat spoušť.

Neviděla jsem dost dobře, co se stalo potom, protože mě všechny ty blesky na pár vteřin oslepily. Slyšela jsem jen silný hlas, jak volá „Já to beru!“. A potom zavrčení a podivný zvuk. Blesky najednou přestaly.

Když jsem se rozkoukala, zjistila jsem, že silný hlas patřil jednomu z agentů – ne Johnovi –, který právě nasedal zpátky do druhého vozu. Reportér stál na chodníku o kus dál a v ruce držel několik kousků foťáku.

Mumlal si něco o svobodě tisku…, ale jen tak pod vousy, aby to agenti nezaslechli.

John otevřel zadní dveře auta a prohodil omluvně: „Mrzí mě to.“

Nasedla jsem do auta a nic neříkala, protože co se na to dá taky říct?

David si sedl z druhé strany a zavřel dveře. Auto bylo uvnitř úzkostlivě čisté a vonělo novotou. Jenže to byl přesně ten pach, co nesnáším. Napadlo mě otevřít trochu okýnko, ale venku byla dost zima.

Pak se John otočil od volantu a zeptal se: „Všichni připravení?“

David odpověděl: „Já jo,“ a mrkl se na mě.

„Připravená?“

„Ehm,“ řekla jsem. „Jo.“

„Všichni připravení,“ přetlumočil David Johnovi.

„Prima,“ řekl John a šlápl na plyn. Než jsem odvrátila obličej od okýnka, všimla jsem si, že mamka s taťkou vyšli ven na přední verandu, a stojí tam a mávají nám.

Jiný reportér, jehož fotoaparát zůstal zatím vcelku, je několikrát zabral, protože dělat fotky mě a Davida bylo očividně verboten. Doufala jsem, že se našim bude jejich velká barevná fotka zítra ráno v USA Today nebo něčem podobném líbit.

V autě bylo ticho. Až moc ticho. Jsou jenom tři věci, o kterých se můžeš s klukem bavit, instruovala mě Lucy předtím doma, i když jsem se jí o to neprosila, a ty tři věci jsou:

1) on

2) ty a on

3) ty

Začni mluvit o něm. Pak nenápadně přejdi na téma ty a on. Pak stoč konverzaci na sebe, a u toho zůstaň.

Ale z mnoha důvodů jsem se nedonutila začít o žádném z témat, která mi Lucy navrhovala. Ani to chválení auta, které jsem zkusila předtím, moc nefungovalo. Uvědomila jsem si, že mám rande s prezidentovým synem, takže fakticky vstupuju na nezmapované území, kam ani Lucy nikdy předtím nevkročila. Musela jsem improvizovat. Znělo to trochu děsivě, ale doufala jsem, že to zvládnu.

Chci říct, nešlo o nic tak zásadního… jako kdyby to byl Jack.

„Ehm,“ odkašlala jsem si, když John zabočil na 34.

ulici. „Promiň mi ten trapas s našima.“

„To nic,“ odpověděl okamžitě David s úsměvem, „nic se nestalo. Tak kam půjdem? Co by sis dala k jídlu?“

Protože jediná věc na světě, kterou si dávám ráda k jídlu, jsou hamburgery, nebyla jsem si jistá, co mám odpovědět. David naštěstí pokračoval sám: „Zarezervoval jsem stoly v pár restauracích. Třeba Vidalia – ta je prý hodně dobrá. A Four Seasons. Bylas tam už někdy?

Anebo Kinkeaďs, ale to asi ne, když vezmu v úvahu tvůj vztah k rybám.“

Poslouchala jsem ho s rostoucí panikou. Rezervoval stoly? Rezervoval? Nevěřím, že v restauracích, kde se dělá rezervace, budou mít k jídlu něco, co bych dokázala pozřít.

Nevím, jestli mi David z obličeje vyčetl zděšení, nebo ho zarazilo, že mlčím. V každém případě najednou obrátil: „Anebo můžeme nechat rezervace plavat a dát si pizzu nebo něco takovýho. Tady je jedna restaurace, co o ní mluví lidi ve škole – Luigi, nebo tak nějak?“

U Luigiho byl podnik, kam se chystala jít najíst Lucy se svou partou před Krisiným večírkem. A i když jsem věděla, že se pak stejně sejdeme na party, neměla jsem sílu sedět s Davidem ve stejné restauraci a vědět, že jediné téma, o kterém se baví u všech ostatních stolů, jsme my dva. Pochybuju, že bych v sobě dokázala něco udržet. A kromě toho, bude tam Jack. Jak bych vůbec mohla věnovat pozornost něčemu z toho, co říká nebo dělá David, kdyby byl Jack tak blízko?

„…nebo,“ řekl David, když po mně znovu blýskl pohledem, „si můžeme dát někde hamburger…“

„To zní nejlíp,“ prohlásila jsem, snad s dostatečnou nonšalancí.

David mi věnoval další ze svých tajuplných úsměvů.

„Takže burger,“ souhlasil. „Johne, vem to k Jakeovi.

Mužem si dát trochu hudby, prosím?“

A auto najednou naplnil hlas Gwen Stefaniové.

No Doubt. Davidovi se líbí No Doubí!

Samozřejmě jsem to znala. Každý, kdo poslouchá Real Big Fish, musí mít rád No Doubt. To je jako hymna.

Ale přece jenom jsem byla překvapená, že má David v přehrávači právě tohle. Teda kdybych já měla svoje auto, ve stereu bych měla právě Gwen.

A nejulítlejší bylo, že moje srdce už zase provádělo ty přískoky. Začalo bláznit, sotva jsem uslyšela Gwenin hlas. Jasně že ne kvůli Gwen. To proto, že jsem zjistila, že se líbí Davidovi. Tohle je teda to, o čem pořád mluví Rebeka?

Mrazení?

Ale jak jsem mohla cítit tohle s jedním klukem a být zamilovaná do druhého? To nějak nedávalo smysl. Vždyť hlavní důvod, proč jsem Davida pozvala na večírek, byl ten, že jsem chtěla udělat radost Catherine. A možná taky popíchnout Jacka, aby začal žárlit. Chci říct, že jsem hluboce a trvale zamilovaná do přítele své sestry, a jen čekám na to, až si on konečně uvědomí, že jsem pro něj ta pravá.

Tak co mám pořád s tím mrazením?

Možná že když to budu ignorovat, přestane to samo od sebe. Rozhodla jsem se, že to zkusím. A víte co?

Fungovalo to. Ne že bychom si bezvadně neužili nebo tak něco. Naopak. U Jakea, kam jsme zašli na večeři, to byla přesně moje krevní skupina. Putyka na Foggy Bottom, s ulepenými stolky a tlumeným osvětlením. Nikdo si ani v nejmenším nelámal hlavu s tím, jestli náhodou nejsem ta dívka, co zachránila prezidenta, a David jeho syn.

Vlastně jsem měla pocit, že si nás vůbec nikdo nevšímá, teda s výjimkou číšnice, no a samozřejmě Johna a dalších dvou agentů, kteří si sedli k sousednímu stolu.

A i když jsem se tolik bála toho, abych měla o čem mluvit, nakonec se ukázalo, že můžu na Lucyina pravidla klidně zapomenout. David mi začal vypravovat bláznivé historky o tom, co lidé, kteří přicházejí na prohlídku do Bílého domu, všechno zapomínají – třeba zubní protézy, a jednou dokonce manšestrové kalhoty –, a konverzace se bez problémů rozběhla.

A když nám donesli hamburgery, všechny byly zvenku trochu opečené, jak to mám ráda, a v žádném nebyla čerstvá zelenina jako rajčata nebo česnek nebo něco takového.

Taky hranolky byly pěkně křupavé, ne nasáklé tukem, takže chutnaly báječně bramborově.

Potom mi David vypravoval historku, jak se vždycky jako malý kluk, když ho rodiče zavolali k večeři, posadil z legrace ke stolu na to místo, kde byla obrovská vidlička a lžíce na servírování salátu z mísy.

A jeho rodiče se tomu pokaždé smáli, i když to dělal prakticky každý večer.

Vzpomněla jsem si přitom na Maroko a vyprávěla mu, jak jsem tenkrát chtěla spláchnout taťkovy kreditky do záchodu. Což je příhoda, kterou jsem ještě nikdy nikomu nevyprávěla – samozřejmě až na Catherine. Nebylo to tak dobré jako gigantický příbor, ale asi to nejlegračnější, co jsem kdy provedla.

Pak mi David přiznal, jak moc mu vadilo, když musel odjet do D. C. a opustit svoje kamarády, a jak nesnáší Horizont, kde jsou všichni příšerně ambiciózní a soustředění jen na vědu, vůbec ne na umění, a taky profesoři se tam na lidi, kteří třeba kreslí, dívají spatra.

Věděla jsem přesně, o čem mluví – jediný rozdíl byl v tom, že na Adamsovce to není věda, ale sport.

A najednou jsem zjistila, že mluvím o tom, jak jsem musela chodit na logopedii a všichni si mysleli, že patřím do zvláštní školy. Z čehož logicky vyplynulo, že jsem mu vylíčila svoje portréty s celebritami a jak jsem kvůli nim a kvůli čtyřce z němčiny skončila na hodinách u Susan Booneové.

Právě v tuhle chvíli se Davidova kolena dotkla pod stolem mých. Okamžitě se omluvil a odsunul nohy stranou, jenže asi za pět minut se to stalo znova.

Ale tentokrát se neomluvil. Ani je neodtáhl. Nevěděla jsem, co mám dělat. Tahle možnost nebyla na Lucyině seznamu.

A mrazení se najednou vrátilo. Jako kdybych si najednou uvědomila, že David je kluk. Jasně že vím, že je kluk, a navíc frajer. Ale když se naše kolena začala pod stolem dotýkat, jako by mi to najednou docházelo mnohem víc.

Cítila jsem, jak rudnu, a najednou jsem zase nevěděla, co mám říkat, což bylo úplně na hlavu, protože ještě před chvilkou jsem s tím neměla nejmenší problémy.

Neodvážila jsem se mu ani podívat do očí. Nevím proč, asi že teď byly tak zvláštně zelené nebo co. A bylo mi hrozně horko, i když v restauraci topili tak akorát.

Nechápala jsem, co se to se mnou děje. Ale věděla jsem, že takhle se mnou ještě nikdy žádný kluk neseděl.

Takže jsem se posunula na židli až k opěradlu a doufala, že když, no víte, přeruším ten kontakt, přestane to všechno ostatní.

Trochu to pomohlo, ale asi ne úplně, protože David se mi podíval do očí – tentokrát bez úsměvu – a zeptal se: „Není ti nic?“

„Ne,“ vypravila jsem ze sebe mnohem vyšším hlasem, než obvykle mluvím. „Proč?“

„Nevím,“ řekl pomalu a jeho zelené oči mi přejížděly po obličeji zneklidňujícím pohledem. „Vypadáš trochu…

rozrušeně.“

V tu chvíli jsem dostala spásný nápad. Podívala jsem se na hodinky a vyjekla: „No ne, už je hrozně moc hodin.

Musíme se zvednout, nebo přijdeme pozdě na večírek.“

Měla jsem silný pocit, že David by v tu chvíli nechal celou slavnou party radši plavat. Ale já ne. Chtěla jsem tam jet, a to hodně rychle. Protože na večírku budu v bezpečí před mrazením.

Na večírku bude Jack.

Osmnáct

„Bože, tak jste přišli!“

To řekla Kris Parksová, když otevřela dveře a uviděla Davida a mě stát na přední verandě. Vlastně to ve skutečnosti neřekla. Zavřískla to.

To se dalo tušit. Měla jsem tušit, jak ona – a vlastně všichni – zareagují.

Když jsme byli v autě, pokoušel se David vyptávat: „No, a u koho ten večírek je?“ A já se mu to pokoušela vysvětlit, jenomže mám pocit, že jsem neodvedla zrovna nejlepší práci – kvůli tomu mrazení, které nejen nezmizelo, ale spíš nabíralo obrátky –, protože David mě přerušil: „Počkej, nevím, jestli to chápu dobře. Takže je to večírek holky, kterou nemáš ráda, a většinu lidí tam neznáš… Tak proč tam teda jedeme?“

Ale když jsem mu vysvětlila, že jsem to slíbila svojí nejlepší kamarádce Catherine, pokrčil rameny a prohodil: „Tak dobře.“

A i když nedal vůbec najevo, že si všímá, jak všichni uvnitř zmlkli, když jsme vešli dovnitř, a pak si začali mezi sebou šeptat jak magoři, všímal si toho. Věděla jsem, že si všímá. Ale ne kvůli nějakému mrazení.

Věděla jsem to, protože mu tak zacukaly koutky, jako by se snažil nesmát, ale moc mu to nešlo. Vím, že se snažil nesmát všem těm ťulpasům z Adamsovky, co na něj zírali s otevřenou pusou.

Nakonec se jim klidně mohl vysmát. Bylo mi to jedno. Jediná věc, kterou jsem si byla schopná uvědomit, byla, že do toho zapadám víc a hůř. Ale vůbec jsem nechápala proč.

Přece to není, jako bych se do něj zamilovala. Je to jen kamarád.

„Ahoj, já jsem Kris,“ pozdravila konečně Kris a napřáhla ruku k Davidovi. Měla na sobě džínové minišaty, jako kdyby snad venku nemrzlo.

„Ahoj,“ odpověděl David a stiskl ruku holce, která měla za koníčka dělat denně ze života peklo mně a spoustě dalších normálních lidí. „Já jsem David.“

„Ahoj, Davide,“ opakovala Kris sladce. „Díky moc, žes přišel. Vážně tě hrozně ráda poznávám. Tvůj otec udělal v téhle zemi obrovský kus práce. Já ještě nemůžu volit, víš, při prezidentských volbách, ale chtěla bych ti říct, že jsem mu fakt držela palce.“

„Díky,“ řekl David. Pořád se ještě usmíval, ale vypadal, jako by už rád stáhl svou ruku zpátky. „To je od tebe milé.“

„Sam a já jsme nejlepší kamarádky,“ prohlásila Kris a pořád ještě mu pumpovala pravačkou nahoru a dolů.

„Prakticky od školky. Řekla ti to?“

Nemohla jsem ani uvěřit, že dokáže vypustit z pusy tak nehoráznou lež. Chtěla jsem něco říct, ale než jsem stačila vymyslet co, přiběhla k nám Catherine.

„Ježíši, to jsem ráda, že jste tady,“ zašeptala, když jsem je seznámila. „Neumíš si představit jak. Jsme tady s Paulem už dobu a jenom stojíme. Nikdo se s námi nebaví. Vůbec nikdo! Takový trapas! Myslí si snad, že mám sociální lepru?!“

Podívala jsem se na Paula. Nevypadal, že by si myslel něco takového. Nespouštěl obdivný pohled z Catherine, které to v černých džínách a hedvábném tričku od Lucy hrozně seklo.

Otočila jsem se k Davidovi – kterému se konečně podařilo vyprostit svou ruku z Krisina spáru – a zeptala se: „Nedáš si třeba colu?“

„Cože?“ neslyšel mě, protože hudba v pokoji byla dost hlasitá.

„Colu,“ opakovala jsem hlasitě. „Jasně!“ zakřičel.

„Donesu!“

„Ne,“ odmítla jsem. „Já jsem tě pozvala. Přinesu ji.“

Podívala jsem se přes jeho rameno na Johna, který se opíral o zeď a snažil se splynout s prostředím. „Přinesu i Johnovi. Počkej tady, ať se nemusíme hledat.“

Pak jsem se začala prodírat davem ve směru, kde jsem tušila, že by mohlo být pití, i když to šlo dost ztuha.

Abych se přiznala, chtěla jsem se na chvíli Davida zbavit, abych se mohla trochu vzpamatovat. Z toho, co se mezi námi dvěma dělo. Nevěděla jsem sice přesně, jak to pojmenovat, ale jedno bylo jisté: Vůbec se mi to nelíbilo.

Když jsem se tlačila mezi zpocenými, rozchechtanými lidmi, říkala jsem si, tak tohle jsem postrádala, když jsem dřív toužila, aby mě někdo pozval na večírek? Dům, který se málem rozsype hlukem, přecpaný protivnými lidmi, uši ohlušené tak hlasitou hudbou, že ani neslyšíte melodii? Upřímně řečeno, mnohem radši bych seděla doma, dívala se na film a cpala se oříškovou zmrzlinou.

Ale patřilo mi to.

Když jsem se konečně procpala tam, kde jsem doufala, že bude pití, našla jsem jen pivo. Pivo! Kris teda nevyniká představivostí. Věděla přece moc dobře, že David přijde a přivede sebou agenty z ochranky. No, snad ji nezabásnou nebo tak něco.

A víte co? Nemůžu říct, že zrovna mně by to nějak zvlášť vadilo.

Limonáda, jak mi řekl někdo, byla v lednici v místnosti před kuchyní. Ale kde je kuchyň? Začala jsem se zase prodírat zpátky a vpadla do dveří, které mi připadaly dost kuchyňsky. Byla to prádelna.

A v prádelně, to byste neuhodli, byla Lucy s Jackem.

Objímali se na sušičce.

Lucy se otočila, vyjekla a seskočila ze sušičky. „Tak jsi tady!“ vykřikla. „Jak to jde? Kde máš Davida?“

„Někde tam,“ mávla jsem rukou za sebe. „Jdu nám pro pití.“

„Ty pako,“ zasyčela Lucy. „On má jít pro pití tobě!

Bože. Počkej tady. Dojdu pro holky.“

Holky byl zřejmě zbytek jejího týmu roztleskávaček.

„Luce,“ zaprosila jsem. „Dej pokoj. Teď toho nech.“

„Bože, nebuď tak tupá,“ odsekla Lucy. „Zůstaň tady s Jackem a já se hned vrátím. Je tady pár lidí, co umírají touhou uvidět na vlastní oči živého syna současného prezidenta…“

A než jsem stačila něco namítnout, zmizela a nechala mě tam. S Jackem.

Jack mě srdečně pozdravil přes papírový kelímek, který si právě zvedal k puse.

„Tak co,“ zeptal se, „jak to jde?“

„Bezva,“ odpověděla jsem. „Fakt, bezva. Ve čtvrtek jsme u Susan Booneové malovali kus syrového hovězího a bylo to fakt perfektní, protože jsem zjistila, že jsem se na maso ještě nikdy pořádně nepodívala…“

„Tak to je skvělý,“ přisvědčil Jack bez zájmu.

Vypadalo to, že si ani neuvědomuje, že mi skáče do řeči, i když hudba tady v prádelně přece jen nebyla tak hlasitá jako vedle. „Dostalas můj obraz?“

Nechápavě jsem se na něj podívala.

„Obraz?“

„Mou soutěžní práci,“ upřesnil. „Do Pohledu z mého okna.“

„Aha,“ pochopila jsem. „Ne. Teda asi už přišla, ale já to ještě neviděla. Ještě jsem si žádné obrázky neprohlížela.“

„No, bude se ti líbit,“ prohlásil Jack. „Trvalo mi to tři dny, než jsem to namaloval. Je to ta nejlepší věc, co jsem kdy udělal.“

Pak mi ji začal detailně popisovat. Pokračoval v tom ještě asi dalších pět minut, než se ve dveřích objevil David.

Měla jsem radost, když přišel. Nevím proč, ale bylo to tak. Dokonce i když jsem právě stála vedle kluka, do kterého jsem zamilovaná, měla jsem radost, že vidím Davida. Říkala jsem si, že je to jen kvůli tomu, že ty jeho historky o zubních protézách a obrovských lžících byly tak zábavné. Nemělo to rozhodně co dělat s nějakým pitomým mrazením. Vůbec ne.

„Ahoj,“ prohodil David s tím nepatrným úsměvem, co nosil skoro jako masku. „Nevěděl jsem, kams mi zmizela.“

„Davide,“ řekla jsem, „to je Lucyin přítel Jack. Jacku, to je David.“

David a Jack si potřásli rukama. Když tak stáli vedle sebe, všimla jsem si, že jsou si trochu podobní. Oba měli přes sto osmdesát, oba byli tmavovlasí. Ale tam podobnost končila, protože Jack měl vlasy až na ramena, kdežto David zastřižené nakrátko. A Jack měl samozřejmě náušnici, kdežto Davidovy ušní lalůčky propíchnuté nebyly. A Jack měl samozřejmě svůj obvyklý večírkový úbor – maskáče a dlouhý černý plášť –, zatímco David byl oblečený dost konzervativně.

Vlastně mě napadlo, že si zase až tak moc podobní nejsou.

„David se mnou chodí na kreslení,“ řekla jsem, abych přerušila ticho, které už trvalo nějak moc dlouho.

Jack zmačkal svůj papírový kelímek a prohodil: „Myslíš tu vaši školu výtvarného konzervativismu?“

David vypadal trochu zmateně. Nedivila jsem se mu.

Jack je hodně výrazná osobnost, ale člověk si na něj musí trochu zvyknout.

Rychle jsem zadrmolila: „Ne, Jacku, nakonec se ukázalo, že je to tam docela fajn. Vlastně jsem se v Susan Booneové spletla. Ona se jen pokouší naučit mě malovat, co doopravdy vidím, abych pak mohla malovat to, víš, co chci. Musíš nejdřív poznat pravidla, když je chceš porušovat.“

Jack na mě zíral. Pak se hloupě zeptal: „Co?“

„No fakticky,“ řekla jsem, protože jsem viděla, že mě vůbec nechápe. „Chci říct, vzpomeň si na Picassa. Léta se snažil malovat to, co vidí. Teprve když už to byl schopný nakreslit naprosto dokonale, začal experimentovat s barvami a formou.“

Jenže místo aby Jack zvážil předkládané argumenty, vypadal znechuceně. „Sam,“ vyplivl, „nikdy bych neřek, že bys právě ty věřila těmhle pedagogickým bludům.“

„Prosím?“ zeptal se David. Znělo to trochu opovržlivě. Jack nakrčil obočí. „Nemluvil jsem s tebou, první synku.“

„Jacku,“ okřikla jsem ho polekaně. Já sice chápu, že Jack je ten typ vášnivého umělce, co nedokáže dost dobře krotit přetlak tvůrčí energie ve svém nitru (což jsem sama taky někdy nedovedla), ale přece jenom to snad není důvod, aby někomu nadával. „Co je to s tebou?“

„Co je se mnou?“ Jack se rozesmál, ale neznělo to, jako by se doopravdy bavil. „To je špatná otázka.

Správná otázka je, co je s tebou? Dřív jsi dokázala uvažovat

samostatně,

Sam.

Ale

teď

najednou

papouškuješ tyhle nesmysly o malování-toho-co-vidíš, jako by to bylo desatero vytesaný do kamenný desky. Co se stalo s tvým bojem proti autoritám? Co se stalo, žes změnila názor na to, jak má fungovat tvůrčí proces?“

„Jacku,“ opakovala jsem šokované. Nemohla jsem věřit tomu, co od něj slyším. Vždyť zrovna Jack mi vždycky tvrdil, že umělci se musejí otevírat novým zážitkům a zkušenostem a nasávat je do sebe jako houba.

Jenže sám se jako houba moc nechoval. „Nezměnila jsem názory. Já…“

„Nazdárek,“ zahlaholila Lucy. Objevila se ve dveřích, obklopená hloučkem svých roztleskávaček, každá z nich měla na sobě ještě víc flitrů a lycry, než na nich člověk běžně vídal. „Davide, moje kamarádky by se s tebou chtěly seznámit…“

Ale já jsem se potřebovala ujistit, že mi Jack rozumí.

„Dívám se na to teď takhle, Jacku,“ skočila jsem Lucy do řeči. „David má pravdu. Picasso byl technicky vynikající malíř, než začal experimentovat s liniemi a…“

„David,“ vyplivnul s despektem Jack a protočil panenky. „Jistě, David ví o umění určitě všechno. Protože už má za sebou pár výstav, že jo?“

Lucy se dívala střídavě na Jacka a na Davida, jako by se snažila pochopit, o čem to mluvíme. Když pak promluvila, dívala se na Jacka přísně. „Stejně jako ty?“

přeptala se ironicky.

Vážně, Lucy je ta nejnemožnější holka, jakou si kluk může najít.

„Jo,“ odsekl Jack. „Když už o tom mluvíš, já vystavoval svoje obrazy…“

„V obchoďáku,“ ušklíbla se Lucy.

Jenže Jack se nedíval na Lucy. Díval se na mě. Cítila jsem, jak mě drží v šachu svýma pomněnkově modrýma očima.

„Kdybych to nevěděl, Sam,“ řekl, „myslel bych si, že ti tenkrát ten atentátník, kdyžs zachraňovala taťku našeho hošíka, nezlomil ruku, ale mozek.“

„Stačí,“ zarazil ho David. Náznak úsměvu z jeho tváře definitivně vymizel. „Poslouchej, kamaráde. Nevím, co máš za problém, ale…“

„Já za problém?“ Jack se vztekle píchl prstem do prsou. „Já nemám problémy, kamaráde. Ty máš problém, protože si dobrovolně necháváš pošlapávat vlastní individualitu…“

„Tak,“ pronesla Lucy přísným tónem, stoupla si mezi ně a popadla Jacka oběma rukama za klopy jeho černého kabátu. „To stačilo. Vypadni, Jacku.“

Jack shlédl dolů, jako by si jí teprve teď všiml. „Ale,“

zamumlal. „Luce, on si začal.“

„Jistě,“ řekla zase s tou nesmlouvavostí Lucy a popostrčila Jacka ke dveřím, které zřejmě vedly na verandu. „Určitě. Teď jdi hezky ven na vzduch. Kolik piva jsi vypil, co?“

Vystrkala ho ven a její suita roztleskávaček se vytratila za nimi. Zůstali jsme s Davidem sami.

David se podíval na mě a zeptal se: „Co je tomu klukovi?“

Pořád jsem ještě pozorovala přes skleněnou stěnu Jacka, jak divoce gestikuluje před Lucy a snaží se jí vyložit vlastní verzi příběhu. Zamumlala jsem: „On je fajn. Je jenom, no, víš. Má citlivou povahu.“

„Jo,“ souhlasil David. „A mozek orangutana.“

Rychle jsem se k němu otočila. Tohle teda přehnal.

„Jack Slater,“ odsekla jsem, „je talentovaný výtvarník.

A nejenom to. Taky je rebel. Radikál. Jackovy obrazy zachycují bezvýchodný životní pocit dnešní mládeže.

Jsou protestem proti apatii naší generace a nedostatku morálních zásad.“

David se na mě podíval dost divně, napůl zklamaně, napůl překvapeně.

„Cože?“ zeptal se. „Ty ho miluješ nebo co, Sam?“

Lucyiny kamarádky, které stály nejblíž – a samozřejmě poslouchaly – se začaly hihňat. Cítila jsem, jak mě polévá horko. Bylo mi ještě větší horko než předtím v restauraci.

Ale bylo to k zbláznění. Nevěděla jsem, jestli je mi tak horko pro to, na co se mě David ptá, nebo proto, jak se na mě přitom dívá. Nebylo to dnes večer poprvé, zase už jsem se nedokázala setkat s jeho zelenýma očima.

Něco v nich… nevím co… mě tak divně zneklidňovalo.

Nemohla jsem mu říct pravdu. Ne v doslechu kompletního týmu roztleskávaček Adamsovy střední.

Poslední věc, o kterou bych stála, byla, aby si celá škola vykládala o tom, že jsem zamilovaná do kluka své sestry.

Takže jsem řekla: „Co? Blázníš? Chodí s Lucy, ne se mnou.“

„Neptal jsem se, s kým chodí,“ zarazil mě David. S

tlukoucím srdcem jsem si uvědomila, že mě z toho nenechá jen tak vyklouznout. „Ptal jsem se, jestli ho miluješ.“

Nechtěla jsem, ale nějaká nepochopitelná síla mě donutila zvednout oči a podívat se do těch jeho.

A v jednu chvíli to vypadalo, jako bych se dívala na někoho, koho vůbec neznám. Najednou, víte, to nebyl prezidentův syn, ale hezký, chytrý a zábavný kluk z hodin kreslení, co se mu líbí stejná hudba – a stejné boty – jako mně. Bylo to, jako bych zničehonic uviděla skutečného Davida.

Už už jsem otvírala pusu, abych něco řekla, i když jsem absolutně netušila, co to bude, nejspíš nějaká nepřesvědčivá výmluva. Celá ta záležitost mě pořádně vytočila, ruce se mi třásly a srdce mi už zase poskakovalo. Ale nestačila jsem říct ani bé. „Tak tady jste!“ zavolal někdo venku a dovnitř vtrhla Kris Parksová s asi šedesáti lidmi v závěsu. Ti všichni, jak vykřikovala, umírají touhou seznámit se s synem prezidenta Spojených států amerických.

A David, jako správný syn politika, vykročil, aby si s nimi potřásl rukama. Na mě se už ani nepodíval.

Devatenáct

„Za to přece nemůžeš,“ ozvala se Catherine z pohovky v mém pokoji. „Přece nemůžeš za to, že Jacka miluješ.“

Ležela jsem stočená u sebe na posteli a Manet se ke mně ze strany tiskl.

„Jacka poznalas dřív,“ pronesla Catherine do tmy, která nás obklopovala. „Co si ten David vůbec myslí? Že se nesmíš do nikoho zamilovat, dokud on nepřijede na svém velkém bílém koni? Přece nejseš žádná Popelka.“

„Já myslím,“ zaúpěla jsem do stropu, „že si David asi tak trochu myslel, že jsem ho pozvala na večírek proto, že mám ráda jeho, a ne nějakýho jinýho kluka.“

„No, to je ale pěkně staromódní,“ odsoudila ho Catherine. Měla teď za sebou první rande, co dopadlo bezvadně – Paul ji políbil na rozloučenou u nás na verandě. Na rty, jak potom hrdě upřesnila. Takže se teď cítila jako expert na milostné záležitosti. Teda kromě toho, že se pořád strachovala, aby na to nepřišli její rodiče. Ani ne tak na Paula jako na ten večírek a ty černé džínsy.

„Ty jseš přece atraktivní a inteligentní dívka,“

pokračovala do tmy. „Nikdo nemůže čekat, že se budeš stýkat jen s jedním mužem. Musíš prozkoumat různé možnosti. Je to absurdní, aby se člověk v patnácti uvázal na jedinýho kluka.“

„Jo,“ řekla jsem s povzdechem. „Hlavně na toho, co miluje moji sestru.“

„Jack si jen myslí, že miluje Lucy,“ prohlásila Catherine pevně. „Obě to víme. To, co se tam večer stalo, jen dokazuje, že si konečně začal uvědomovat svou hlubokou a nepřiznanou vášeň k tobě. Proč by byl jinak tak hrubý na Davida, když ne proto, že tě viděl s jiným a šílel žárlivostí?“

Zase jsem si vzdychla. „Myslím, že prostě vypil moc piva.“

„To není pravda,“ zastala se ho Catherine. „Možná taky, ale hlavně hrozně zuřil. Zuřil, protože viděl, že se s Davidem dobře bavíš.“

Přetočila jsem se na druhý bok – pochrupujícího Maneta to vůbec nevyrušilo – a zírala na obrys Catherininy postavy ve tmě ložnice.

„Tys zase četla Lucyino Cosmo?“

Catherine provinile hlesla: „Uhm. V koupelně.“

Sesula jsem se na záda a zadívala se do stropu. Je skoro nemožné srovnat si v hlavě, co se vlastně dneska na večírku dělo, když jediná osoba, se kterou jsem to předtím mohla probrat, teď odpovídá moudrostmi z rubriky Cosmo poradna.

„A políbil tě na rozloučenou?“ zeptala se plaše Catherine. „Myslím David?“

Zase jsem si vzdychla. To tak. David po celé té aféře s Jackem a s davem roztleskávaček zrovna nevypadal, že by měl chuť mě líbat. Ve skutečnosti na mě po zbytek večera sotva promluvil. Věnoval se tomu, že se seznamoval

polovinou

studentské

populace

z

Adamsovy střední – samozřejmě s tou drzejší. Vlastně to vypadalo, že mu vůbec nevadí, když je středem pozornosti. Zdálo se, že si báječně užívá, když mu Kris Parksová a její nohsledky visely na rtech a smály se jako o závod, sotva se pokusil o vtip.

Nebylo to určitě dřív než v půl dvanácté – Theresa, která nás měla na starosti vždycky, když si rodiče večer vyrazili, nám nařídila vrátit se nejpozději o půlnoci – kdy si mě konečně všiml. Seděla jsem sama v rohu a prohlížela si stará čísla časopisů Můj domov, které si schovávala Krisina matka (ne že bych nevěděla, jak si užít večírek!). Kromě toho jsem se snažila ignorovat lidi, kteří za mnou chodili s prosbou o autogram (anebo se vnucovali, že se mi podepíšou na sádru).

„Mužem?“ zeptal se David. Kývla jsem. Šla jsem oznámit Catherine, že už odjíždíme, a pak se rozloučit s Kris – nemusela jsem ji hledat moc daleko, protože prakticky kopírovala každý Davidův pohyb – a poděkovat jí za pozvání. Potom jsme se s Davidem a Johnem vydali zpátky k autu.

Cleveland Park není ve skutečnosti moc daleko od Chevy Chase, kde bydlí Kris, ale mohla bych přísahat, že cesta z večírku se vlekla snad nejvíc v mém životě. Nikdo nepromluvil. Ani slovo! Díky bohu za Gwen, jejíž hlas zněl z reproduktorů.

Ale poprvé v životě jsem si uvědomila, že ani sametový hlas Gwen Stefaniové mě nedokáže utěšit.

Nejhorší ze všeho bylo, že jsem vlastně ani pořádně nevěděla, proč si připadám tak mizerně. No tak co, David zjistil, že miluju Jacka. Úžasné odhalení. Existuje snad v tomhle státě nějaký zákon, který by zakazoval holkám zamilovávat se do kluků svých starších sester?

Neřekla bych.

Než jsme dojeli k našemu domu, ticho v autě (teda až na Gwen) už začínalo být vážně deprimující. Otočila jsem se k Davidovi – Bůh ví, že jsem nečekala nic takového, jako že by vystoupil nebo něco na ten způsob – a řekla: „No, díky, žes šel se mnou.“

K mému úžasu prohlásil, že mě vyprovodí, a otevřel dveře na své straně.

Nemohla jsem říct, že by mě to nějak potěšilo. Tak nějak jsem tušila, že mi to ještě pořádně spočítá.

A na schodech k verandě to taky udělal.

„Víš,“ řekl vážně, „převezlas mě.“

Dívala jsem se na něj a nechápala, co tím chce jako říct. Ale došlo mi, že se mi to nebude líbit. „Já? A jak?“

„Myslel jsem, že jsi jiná,“ pokračoval. „Víš, ty kanady a pořád v černé a tak. Myslel jsem, že jsi… já nevím.

Zvláštní. Svá. Nevěděl jsem, že to děláš jen proto, abys sbalila kluka.“

Zůstala jsem stát na schodu pod ním a snažila se zachytit jeho výraz, ale bylo to dost těžké, protože světlo na verandě mi mířilo přímo do očí. „Co tím myslíš?“

„No, a není to tak?“ zeptal se. „Nebyl tohle ten důvod, pročs mě pozvala na večírek? Nemělo to nic společného s tím, že jsi chtěla pomoct kamarádce, aby se tam cítila dobře. Využilas mě, aby ten Jack začal žárlit.“

„To není pravda!“ vykřikla jsem. Doufala jsem, že ho světlo z verandy oslepuje stejně jako mě, protože jinak by si určitě všiml, že mi hoří tváře, tak hrozně trapně jsem se cítila. „Davide, to je… to zní prostě směšně.“

„Jo? To bych neřek.“

Došli jsme až ke vchodu. David se zastavil a podíval se na mě s naprosto nečitelným výrazem… ne proto, že bych ho nemohla rozluštit kvůli světlu na verandě, ale proto, že opravdu neměl žádný výraz. Absolutně žádný.

„Škoda,“ řekl. „Doufal jsem, že jsi jiná než holky, co znám.“

A se zdvořilým přáním dobré noci se otočil a odpochodoval zpátky k autu. Ani jednou se neotočil. Ani jednou.

Ne že bych mu snad mohla něco vyčítat. Navzdory Catherinině tvrzení, že kluci vědí o tom „prozkoumávání možností“ (což znělo dost směšně od Slečny-co-zrovna-měla-první-rande) jsem předpokládala, že jednoho dost rozhodí, když ho holka pozve na večírek, a tam se zjistí, že ona ve skutečnosti miluje někoho jiného – a že by tam radši byla s tím druhým.

No, každopádně jsem měla pochopení pro to, že se David cítí dotčeně.

Ale na druhou stranu, pozvala jsem ho na večírek, nepožádala jsem ho o ruku nebo něco na ten způsob. Byl to jen hloupý večírek, proboha. Tak proč tak vyvádí?

A co to bylo za kecy, že nejsem jiná než holky, co zná? Kolik asi zná holek, co zachránily krk jeho tátovi?

Hm, moc jich asi nebude, co?

Koneckonců ten večírek nebyl až takový propadák.

Odlesk mé proslulosti dopadl i na Catherine, takže se s ní lidi u Kris konečně začali bavit. Chodila tam rozzářená, s Paulem po boku, a prožívala vyplněný sen neoblíbené puťky. Dokonce ji někdo pozval i na další večírek, hned příští víkend.

„Víš,“ řekla mi v posteli přesvědčeně, nová hvězda Adamsovy střední, „já bych řekla, že Jack rozhodně žárlí.“

Dívala jsem se do stropu, jako bych tam hledala další informace. „Fakticky?“

„Fakticky. Slyšela jsem ho, jak říká Lucy, že si myslí, že David je náfuka, a žes mohla sbalit někoho lepšího.“

Náfuka? David je ten nejmíň nafoukaný kluk, co znám. Jak to to Jack kruci myslel?

Když jsem to ale vyslovila nahlas, Catherine namítla: „Ale, Sam, já myslela, že právě tohle chceš. Aby Jack viděl, že je o tebe zájem, a aby si uvědomil, že jsi přitažlivá, atraktivní holka.“

Musela jsem připustit, že má pravdu. Ale zároveň se mi vůbec nelíbilo – ale ani trochu –, že by měl Davidovi někdo nadávat. Protože David je bezva.

Jenže na to jsem zrovna myslet nechtěla. Jako na to, že je David tak prima, a já jsem ho tak zklamala. Možná jsem podle čtenářek Cosma neudělala nic tak strašného, ale já mám stejně radši Art in America.

Protože jsem věděla, že spánek je asi v nedohlednu, ale zároveň jsem podle Catherinina pravidelného oddychování usoudila, že diskutovat už není s kým, rozsvítila jsem si lampičku a otevřela knížku, kterou mi dal tiskový tajemník. Tu o životě prvních dam.

Deset málo známých faktů o Dolley Payne Todd Madisonové, manželce

čtvrtého prezidenta Spojených států amerických:

10. Vyslovovala svoje jméno jako Dolley, ne Dolly.

9. Narodila se v roce 1768 a byla vychovávaná v rodině kvakera, takže se vyhýbala barevným šatům a čepcům, jak to předepisuje kvakerská tradice.

8. Byla už jednou provdaná za kvakerského právníka, který zemřel při epidemii žluté zimnice.

7. Než se v roce 1794 provdala za Jamese Madisona, vystupovala jako „neoficiální první dáma“ už během úřadu Thomase Jeffersona, který ovdověl.

6. Nejspíš někdy v téhle době Dolley usoudila, že Bůh se málo stará o to, co ženy nosí, protože na inauguračním plese jejího manžela ji popisovali jako dámu ve zlatém turbanu, do něhož měla vetknuté pštrosí pero.

5. Skutečnost, že Dolley zběhla od kvakerské víry, dokládá i to, že během manželova prezidentského úřadu patřila k vyhledávaným washingtonským krasavicím. Vyhlášené byly i její středeční recepce, kde se scházeli politici, diplomaté a další vlivné osobnosti. Tato setkání pomáhala často uhladit spory mezi federalisty (což byli něco jako dnešní republikáni)

a

republikány

(což

byli

dnešní

demokraté).

4. Během války, která začala v roce 1812, nezachránila Dolley pouze portrét George Washingtona, ale i tuny důležitých státních dokumentů, kterými vycpala zavazadla. Den před britským útokem naložila vlak plný stříbra a dalších cenností a poslala je do marylandské banky do úschovy – což ukazuje, že byla nejen statečná, ale i mazaná.

3. Ale většina Američanů v roce 1814, kdy se tohle stalo, nedokázala Dolleyiny aktivity docenit, protože především nenáviděli jejího manžela za to, že tu válku začal. To je fakt, protože když shořel Bílý dům, tak Dolley šla a klepala v sousedství na dveře a prosila, aby se tam mohla schovat, ale všichni ji odháněli.

2. Jako kdyby toho nebylo dost, z jejího syna se stal zhýralec a nakonec promrhal skoro celé rodinné jmění.

A fakt číslo jedna, který o Dolley Madisonové málokdo ví:

1. Ve skutečnosti nebyla vůbec atraktivní.

Dvacet

Na příští týden připadal Den díkůvzdání. Takže Susan Booneová s námi měla jen úterní hodinu, čtvrteční odpadla, protože byl svátek.

Chtěla jsem říct Davidovi, až ho na úterní hodině uvidím, že mě mrzí to, co se stalo na večírku u Kris. I když Catherine trvala na tom, že jsem neudělala nic špatně, a něco ve mně si chtělo myslet, že má pravdu, jiná moje část – ta silnější – s tím nesouhlasila. Myslela si, že přinejmenším dlužím Davidovi omluvu. Chtěla jsem se ho zeptat, jestli by nechtěl jít příští pátek se mnou a s Catherine a s Paulem na bowling. Věděla jsem, že Lucy má ten večer zápas, takže nehrozilo, že bychom tam narazili na ni a na Jacka. Tak by David zjistil, že ho zvu proto, že chci být s ním, ne proto, aby Jack žárlil.

Ani jsem nevěděla, jak je pro mě důležité přesvědčit Davida, že se plete… že fakticky nejsem jako jiné holky, co zná, a že se nesnažím na nikoho udělat dojem, a už vůbec ne na kluka své sestry. Prostě nosím ráda černou a líbí se mi kopretiny na kanadách. To jsem já. Můj vkus.

Moje povaha.

Prostě jsem chtěla, aby mezi námi bylo zase všechno zase jako dřív.

Jenže David v úterý na hodinu nepřišel.

Vůbec se neobjevil a já netušila, koho se mám zeptat.

Jestli není třeba nemocný nebo tak něco. Gertie a Lynn se s Davidem určitě nekamarádí. Jen já, a já nic nevěděla. Je nemocný? Nebo už odletěl do Camp Davidu, kde bude jeho rodina trávit Díkůvzdání, jak jsem slyšela ve zprávách a taky od lidí z tiskového? Nevěděla jsem vůbec nic.

Všechno, co jsem věděla, když jsem začínala kreslit dýně, které nám tentokrát Susan Booneová naaranžovala na stolku uprostřed (na hlavě jsem měla helmu s kopretinami jako preventivní opatření proti případnému vranímu náletu) … všechno, co jsem věděla, bylo to, že jsem totálně zpitomělá.

Zpitomělá, protože jsem byla tak zklamaná, že David nepřišel. Zpitomělá, protože jsem si malovala, že to bude tak jednoduché – prostě se omluvím a jako by se nic nestalo.

Ale nejvíc jsem byla zpitomělá z toho, že si s tím tolik lámu hlavu. Teda ne proto, že bych se do Davida zamilovala. Ale začala jsem ho mít ráda… jako kamaráda, jasně.

No, a taky tady byla ta bláznivá záležitost s tím mrazením, které mě teď přepadalo prakticky pořád, když jsem byla s ním.

Ale vůbec to nebylo tak, že bych kvůli tomu všemu zapomněla na Jacka. Na Krisině party se choval jako kretén, to je fakt. Ale to přece neznamená, že ho kvůli tomu přestanu milovat. Myslím, že když milujete někoho tak moc a tak dlouho jako já Jacka, takovéhle věci, jako že se občas chová jako kretén, prostě vypouštíte. To, co jsem k Jackovi cítila, bylo mnohem hlubší. Jako to, co cítí on ke mně, je mnohem hlubší než to, co cítí k Lucy, víte?

Jenom si to ještě neuvědomil.

Ale jestli David nepřišel na úterní hodinu jen proto, aby se mi vyhnul, tak vážně nevím – jak říká Theresa –, co má ten kluk v hlavě. Protože jako dětský delegát OSN

jsem v Bílém domě každou středu. Takže jsem se rozhodla, že udělám jednu věc, pokud ovšem David ještě neodjel na svátky: prostě půjdu a najdu ho. Ve středu před Díkůvzdáním, když tiskový tajemník pan White nebude dávat pozor.

Jenomže to nebylo tak jednoduché, protože tiskový tajemník pan White dával v tu středu pozor nepřetržitě.

Bylo to kvůli té výtvarné soutěži Pohled z mého okna, protože soutěžní práce se k nám jen hrnuly. Dostávali jsme obrazy z takové dálky, jako třeba z Havaje, a tak zblízka, jako bylo Chevy Chase (Jackův příspěvek). Pan White lamentoval, že máme tolik obrazů, že už je není kam dávat. Museli jsme vybrat jen jeden a ten pak poslat americkému delegátovi OSN do New Yorku.

Některé obrazy byly příšerné. Jiné vynikající. Ale všechny byly zajímavé.

Nejvíc mě zaujal ten, který nakreslila Maria Sánchezová ze San Diega. Na Mariině obraze byl dvorek, na kterém visela ze šňůry vypraná prostěradla. Ve škvírách mezi prostěradly, jak je rozvíral neviditelný větřík, byl o něco dál vidět plot s ostnatým drátem. Ale zase ne tak daleko, abyste nezahlédli díry, které do něj prostříhali lidé. Někteří se právě protahovali těmi děrami, aby unikli mužům v hnědých uniformách, kteří měli v rukou zbraně a obušky a honili je. Maria pojmenovala kresbu Země svobody? – i s tím otazníkem.

Pan White ten obraz odsoudil: „Není vůbec podle zadání, to je politické prohlášení.“ Ale já jsem si to nemyslela.

„Je to pohled z okna, jak bylo v zadání,“ namítla jsem.

„Tohle vidí oknem Maria Sánchezová ze San Diega.

Nedělá z toho politické prohlášení. Kreslí to, co vidí.“

Pan White něco zamumlal. Jemu se líbil obraz od Angie Tuckerové z Little Deer Isle v Maine. Na Angiině obraze byl maják a moře. Bylo to moc hezké, ale nějak jsem tomu nevěřila. Tohle vidí Angie každý den oknem?

Proboha. Copak je Virginia Woolfová?

Proto se mi nezdálo, že by byl její obraz lepší než Mariin.

Což ale nebyl, překvapivě, ani Jackův.

Ale ne, Jackův byl výborný, nechápejte mě špatně.

Tak jako všechny jeho věci, byl i jeho soutěžní příspěvek do Pohledu z mého okna skvělý. Postávali na něm tři apatičtí mladíci na parkovišti před hospodou Seven Eleven, kolem nohou vajgly a rozbité lahve od piva, střepy se leskly jako smaragdy. Výmluvně vypovídal o neutěšené situaci mladých ve městě – o beznaději celé naší generace.

Byl to dobrý obraz. Ne, vynikající.

Jenže byl tady jeden problém.

Jack tohle svým oknem vidět nemohl.

Věděla jsem to z jednoduchého důvodu. Seven Eleven oddělovala od Jackova bydliště celá Bethesda. Nemohl tu hospodu vidět oknem, v žádném případě. Jackovi rodiče bydlí ve velkém starém domě, obklopeném vysokými listnáči a kruhovou příjezdovou cestou. A i když jsem byla ochotná připustit, že pohled z jeho okna může působit trochu nudně, v žádném případě jsem nemohla tolerovat tuhle nepochybnou lež. I když ho miluju, ale to sem nepatří. Nemohla jsem se tím nechat ovlivnit.

Musela jsem být spravedlivá.

Znamenalo to, že Jackův obraz je definitivně ze hry.

S panem Whitem jsme se dostali do slepé uličky. Dá se říct, že už měl ten den všeho plné zuby a chtěl už odtud vypadnout. Byla přece středa před Díkůvzdáním a tak. Ráda bych mu to dopřála a tak jsem navrhla: „Heleďte, pane White. Co kdybychom to dneska zkrátili?

Já jsem myslela, že bych zaskočila dozadu a pozdravila Davida, než odjede na prázdniny…“

Pan White po mně šlehl pohledem.

„Nikam nezaskočíte,“ řekl komisně. „Máme tady ještě spoustu práce. Je tady ten Mezinárodní dětský festival, co začíná v sobotu. Prezident vás tam chce rozhodně mít…“

Ožila jsem. „Vážně? A David tam bude?“

Pan White se na mě podíval se zřejmým nedostatkem nadšení. Někdy jsem měla dojem, že pare White proklíná den, kdy mě napadlo zastavit zbraň Larryho Waynea Rogerse a zachránit jeho šéfa. Ne proto, že by si pan White prezidentovu smrt přál. Vůbec ne. Pan White zbožňoval půdu, po které ten muž kráčel. Týkalo se to mě. Myslím, že by se mě pan White moc rád zbavil.

„Samantho,“ povzdechl si, „to já opravdu nevím. Na druhou stranu vím jistě, že tam budou zástupci z osmdesáti zemí světa a prezident je přijme v Bílém domě a vy byste udělala nejlépe, kdybyste se na to oblékla trochu jinak. Abyste vypadala jako mladá dáma, a ne jako diskžokej.“

Podívala jsem se na své kanady, černé punčochy, dlouhou sukni, která byla před obarvením červená, a můj oblíbený černý rolák.

„To jako myslíte, že vypadám jako dýdžej?“ zeptala jsem se a vychutnávala si tu nečekanou poklonu.

Pan White protočil panenky a zeptal se, jestli bych nemohla něco udělat se svou sádrou. Vypadala už trochu ušmudlaně. Jak jsem řekla Davidovi, vyzdobila jsem ji vlasteneckými motivy: orly a Zvonem svobody a jedním portrétem celebrity – Dolley Madisonové. Čtrnáct holek se mě už zeptalo, jestli bych jim tu sádru nemohla dát, až mi ji sundají. Theresa navrhla, abych ji prodala v internetové aukci.

„Protože bys za ni mohla dostat třeba i tisíc babek,“

tvrdila. „Četla jsem, jak dražili kousky Berlínské zdi, když padla. Tak proč ne kousky sádry, kterou nosila dívka, co zachránila světovou demokracii?“

Nevěděla jsem zatím, co si se sádrou počnu, až mi ji sundají, ale každopádně jsem ještě měla čas to promyslet.

Nepůjde dolů dřív než za týden.

Ale chápala jsem námitku pana Whitea. Sádra už byla dost ušpiněná a sem tam se z ní drolily kousky v místech, kde jsem ji nechtíc namočila (bylo dost těžké mýt si vlasy jednou rukou).

„Třeba by to mohla vaše matka něčím zakrýt,“

navrhnul pan White. „Hezkým, ehm, šátkem.“

Kdybych to už nepoznala z toho, jak jsme spolu předtím diskutovali o obrazech, poznala bych to z jeho přístupu k mé sádře: pan White nemá absolutně žádný vztah k umění.

Než dokončil výčet lidí, kteří se rozhodně objeví na sobotním Mezinárodním dětském festivalu, bylo pět hodin a čas jít domů. Neexistoval žádný způsob, jak bych se mohla vytratit do zadního traktu a podívat se po Davidovi. Znova jsem ho propásla.

To všechno mě neuvedlo do moc sváteční nálady, jestli víte, co tím myslím. Dokonce jsem ani zvlášť nejásala, že máme čtyři dny volno. Obvykle by mě čtyři dny ohne Deutchstunden rozveselily. Ale nějak nevím proč, letos to šlo mimo mě. Fakticky to pro mě znamenalo jen to, že pokud se David neobjeví na tom sobotním festivalu, čeká mě ještě pět dlouhých dnů, než ho zase uvidím. Mohla jsem mu zavolat, jasně, jenže to vůbec nebylo totéž. A taky jsem neměla jeho mailovou adresu.

Dokonce mě nerozveselilo ani to, že Theresa v kuchyni pekla, když jsem se vrátila domů. Byly to ostatně jen dýňové řezy na zítra. A dokonce ani nebyly pro nás.

Theresa je pekla pro svoje děti a taky pro vnoučata. Byla to její jediná šance, jak se připravit na Díkůvzdání, když byla jinak celý týden u nás. Mojí mamce to nevadilo.

Vždycky jsme trávili svátky u babičky v Baltimore, takže máma troubu nepotřebovala.

„Co je to s tebou?“ chtěla vědět Theresa, když jsem se vloudala do kuchyně, pověsila na věšák svůj kabát a batoh a bez řečí se pustila do grahamových sušenek.

„Nic,“ řekla jsem bez nálady. Sedla jsem si za stůl a zadívala se na obálku knížky, kterou naproti mně četla Rebeka. Vypadalo to, že zřejmě opustila milostné románky a vrátila se ke sci-fi. Pomyslela jsem si, že po tom všem, co mám za sebou, jí to rozhodně schvaluju.

„Když nic, tak přestaň s tím vzdycháním,“

napomenula mě nervózně Theresa. Theresa byla vždycky nervózní, když se blížily svátky. Tvrdila, že je to proto, že nikdy neví, se kterou ze svých šesti exmanželek se Tito objeví… nebo jestli si přivede nějakou novou.

Theresa si myslí, že to je víc, než může po matce syn žádat.

Znova jsem si povzdychla a Rebeka zvedla oči od knížky.

„Jestli jseš smutná, že tady není Jack,“ řekla svým pronikavým hlasem, „tak nebuď, protože se s Lucy přiženou za chvilku. Šli jenom do půjčovny pro kazetu se Smrtonosnou pastí. Taťkův oblíbený sváteční film.“

Popotáhla jsem nosem. „Proč bych se měla starat, jestli je tady Jack?“ namítla jsem. Když Rebeka protočila panenky, pokračovala jsem mnohem hlasitěji, než jsem zvyklá: „Já Jacka nemiluju, Rebeko, chápeš? Jestli to myslíš takhle.“

„Jo, nemiluješ,“ opakovala Rebeka tak, jako by tomu moc nevěřila, ale vrátila se ke knížce.

„Ne,“ řekla jsem důrazně. „Jak bych mohla? Je to Lucyin kluk.“

„Takže?“ Rebeka otočila stránku.

„Takže ho nemůžu milovat, jasný?“ Panebože, strávím snad zbytek života tím, že budu popírat svoje skutečné city před každým, koho znám? Ve škole to bylo samé Sam a David, David a Sam. Dokonce i tisk se přidal, po našem „velkém rande“ – Sam a David, David a Sam… Bylo to i ve zprávách. V celostátních zprávách.

Ne jako hlavní zpráva, to dá rozum, ale jako taková ta společenská perlička na oživení, co dávají vždycky pět minut před koncem vysílání. Bylo mi hrozně trapně.

Reportérka žvatlala: „A Vánoce nejsou to jediné, co je cítit ve vzduchu kolem Kapitolu. Ne, je to i mladá láska…“

Bylo to vážně nechutné. Vůbec se nedivím, že se David neukázal u Susan Booneové. Prostor před domem byl zase zaplněný novináři, a když jsem procházela kolem nich, povykovali na mě. „Užila jste si večírek s Davidem, Sam?“

Což mi něco připomnělo. Naklonila jsem se přes stůl k Rebece a pronesla tím nejnepříjemnějším hlasem: „Kromě toho, když myslíš, že jsem zamilovaná do Jacka, tak co s tím mrazením? S tím, cos říkala, žes ho viděla mezi mnou a Davidem? No? Jak můžu mít mrazení s jedním klukem, když miluju jinýho?“

Rebeka se na mě nevzrušeně podívala: „Protože jseš úplně slepá a nevidíš to, co máš přímo před sebou, proto,“ prohodila a vrátila se zase ke knížce.

Slepá? O čem to proboha mluví? Díky Susan Booneové se teď dívám tak jako nikdy předtím.

Nenakreslila jsem snad nejkrásnější vejce? A co ty dýně, co jsem malovala včera? Moje dýně byly lepší než ostatní. Moje dýně všechny převálcovaly. Dokonce i Susan Booneové došly slova! Místo kritiky jen řekla: „Sam, děláš úžasné pokroky.“

Úžasné pokroky! Tak! Jak může osoba, která je úplně slepá, dělat úžasné pokroky v hodině KRESLENÍ?

Vysvětlila jsem to Rebece, ale ta jen řekla: „Fakt? No, tak možná vidíš vejce a dýně, ale nic jinýho.“

Řekla jsem to jediné slovo, které starší sestra může říct mladší, když se k ní chová tímhle způsobem. Bůh ví, že Lucy mi tak říká skoro pořád.

Když jsem to vyslovila, Theresa mě poslala nahoru do pokoje.

Ale to mi bylo jedno. Radši jsem byla sama. Kdyby to záleželo jen na mě, vůbec bych z pokoje nevycházela, leda na jídlo, a možná i na Buffy, krotitelku upírů. Ale to je ták všechno. Protože, jak to tak vypadá, pokaždé když vyjdu z pokoje, koleduju si o problém. Buď musím někoho zachraňovat před atentátem, nebo někomu vysvětlovat, jak to bylo s Picassem, anebo si nechat nadávat, že jsem slepá.

Fajn, takže to udělám. Nebudu vůbec vycházet z pokoje. Kvůli nikomu.

Dvacet jedna

Samozřejmě. Samozřejmě mě donutili vyjít ven z pokoje a jet k babičce na slavnostní večeři.

Zkusila jsem se zamknout v pokoji přesně v tu minutu, kdy jsme se vrátili domů, ale na záznamníku byl bohužel vzkaz od pana Whitea, který mi připomínal sobotní Mezinárodní dětský festival a to, že moje přítomnost tam je nezbytná. Bylo nad slunce jasnější, že jestli nedojde ke katastrofě světových rozměrů, která by pořádání akce znemožnila, mamka mě donutí tam jít.

Ale to neznamenalo, že bych z toho byla odvázaná.

Tak nějak se mi zdálo, že celá ta věc s dětským delegátem OSN mě začíná otravovat víc než němčina.

Pokaždé když jsem se setkala s Jackem, ptal se: „Tak co?

Kde je můj lístek do New Yorku?“ Právě to měl vítěz soutěže získat – plně hrazený pobyt v New Yorku, plus, abych nezapomněla, světovou proslulost.

A já ze sebe vždycky musela vypotit: „Ha ha, o vítězi se ještě nerozhodlo, Jacku.“

Na což Jack odpovídal: „No, ale jsem to já, ne?“ A já zase: „To se ještě uvidí.“

Uvidí. To je pravda. Ale já vidím už teď s definitivní platností, že to Jack nevyhraje. Ale co mu mám říct?

Určitě bych byla nerada, aby tu zprávu slyšel ode mě.

Vím, co pro něj ta soutěž znamená.

Takže jsem mu neřekla nic. Smála jsem se a neodpovídala. Ale uvnitř jsem sténala.

No dobře, nesténala, ale víte, co mám na mysli.

Skřípala zubama.

Každopádně jsem v sobotu dorazila na zahájení stupidního Mezinárodního dětského festivalu, který se konal v Bílém domě. Vypadalo to, že jde jen o nějaký koncert a večeři, a nebyly tam dokonce ani žádné děti, pokud jsem si stačila všimnout. Jen já!

Ani muzika, jak se dalo předpokládat, nebyla moc vzrušující. Komorní hudba v podání tria Beaux Art. To bylo všechno. Možná že Alien Ant Farm už byli na ten večer zadaní.

Ale nakonec to umělecké trio zase nebylo tak špatné.

Hráli vážnou hudbu, něco jako jsme poslouchali ve studiu u Susan Booneové při kreslení. Ke Gwen Stefaniové to mělo dost daleko, ale přesto se to dalo poslouchat.

Vlastně se mi to svým způsobem líbilo.

Ale tím všechno příjemné ten večer končilo. Za prvé, musela jsem se obléknout úplně jinak, než jsem zvyklá.

Pan White totiž zavolal mamce a důrazně ji požádal, aby na to dohlédla. Neměla jsem na sobě ani jednu svou starou věc. Místo toho mi mamka koupila kompletně nové šaty u Nordstroma.

Měly jedno plus – byly černé. Mínus začalo tím, že byly sametové a strečové, což v kombinaci s mojí ošuntělou sádrou vypadalo idiotsky. Mamka se mi pokusila vytvořit závěs ze svojí černé krajkové šály, ale pořád mi padal, a tak jsem si ho nakonec odložila na židli.

A taky jsem si musela vzít punčochy. Černé, ale stejně!

Možná vám přijde, že musí být úžasné sedět na koncertě v Bílém domě, konkrétně v Bronzové pracovně, která je celá zlatá, s prezidentem a první dámou a francouzským ministerským předsedou a jeho ženou, a se spoustou dalších vážených zahraničních hostů, kteří se zabývají právy dítěte. Ale jestli vám to tak připadá, tak jste naprosto vedle. Ve skutečnosti je to děsná nuda.

Nejdřív číšníci strašně dlouho roznášejí sklenice se šampaňským a 7-Up pro ty, co jim ještě nebylo jednadvacet – a jediným takovým člověkem na celé recepci jsem byla já. A potom začali nosit předkrmy.

Pokusila jsem sice zavtipkovat, že můj 7-Up je docela dobrý ročník, ale nikdo to nepochopil. Všichni kolem mě vypadali, že jim smysl pro humor odoperovali už při porodu.

Samozřejmě kromě Davida. Ale vůbec jsem si nevšimla, že je tam taky, dokud jsem si nezavtipkovala.

A když jsem ho uviděla – myslím Davida – málem jsem vyprskla 7-Up do tváře srílanského velvyslance.

Podíval se na mě – myslím velvyslanec ze Srí Lanky – , jako kdybych byla cvok. Ale pořád to byl mnohem přívětivější pohled, než jakým mě probodával David. Ten se koukal, jako bych byla něco chlupatého, co objevil ve své salátové misce. Musím říct, že jeho matka ho taky donutila převléknout se. Ale protože neměl na ruce žádnou stupidní sádru, slušelo mu to. Slušelo mu to moc.

Vlastně v tom tmavém obleku s kravatou vypadal k pomilování.

Když jsem zjistila, na co myslím, začala jsem se znova dusit. David? K pomilování? Od kdy proboha myslím na Davida tímhle způsobem? Sice jsem si od začátku myslela, že je frajer, ale kde jsem vzala tenhle výraz?

Najednou mě zase začalo polévat horko – ale nevím, jestli kvůli tomu, co jsem si o něm zrovna pomyslela, nebo kvůli tomu, že jsem ho uviděla poprvé od chvíle, kdy jsme se tak trapně rozešli. Věděla jsem jen to, že mi tváře rudnou a rudnou, takže za chvíli už měly stejnou barvu jako moje vlasy. Všimla jsem si toho, když jsem na stěně zachytila svůj odraz v jednom z naleštěných zrcadel.

Je snad tohleto součást toho Rebečina mrazení? Že člověk pořád střídavě rudne, a pak ho zase mrazí?

Protože jestli ano, tak už s tím nechci nic mít. Ať si to Rebeka nechá. Zavánělo to malérem stejně jako předkrm.

David byl samozřejmě už natolik dospělý – a gentleman –, že předstíral, jako by si ničeho nevšiml.

Přišel ke mně a s tím svým úsměvem, v němž už kromě zdvořilosti nezbylo nic, prohodil: „Ahoj, Sam. Jak se máš?“

Musela jsem spolknout to, co jsem měla na jazyku – což bylo „Příšerně, díky, a ty?“ –, a místo toho jsem ze sebe vypravila obvyklé „Fajn, díky,“ protože jsem si nebyla jistá, jestli je vhodné vytahovat tu věc s omluvou před delegáty Mezinárodního dětského festivalu.

„A co ty?“ pokračovala jsem. „Chyběls nám v úterý u Susan.“

Davidovi zelené oči dál zůstávaly ledově chladné.

„Ano,“ řekl. „Bohužel jsem nemohl přijít. Měl jsem důležitou schůzku.“

„Aha,“ hlesla jsem. Ale to jsem nechtěla říct. To, co jsem chtěla říct, bylo – Davide, promiň! Promiň, hrozně mě to mrzí! Mrzíme to, ano? Já vím, že jsem se chovala děsně, vím, že jsem nemožná. Ale můžeš mi to prosím, prosím, prominout?

Jenže to jsem nemohla. Za prvé, vypadalo by to moc úpěnlivě. Za druhé, Davidův otec přešel do čela místnosti a poprosil nás, abychom se přemístili, protože koncert za chvíli začne.

Takže jsme se přesunuli do místnosti, kde měl být koncert, a zaujali místa. Posadili mě do řady hned za Davidem, jen o jedno místo šikmo, takže jsem na něj celou tu dobu měla dobrý výhled. Nebo aspoň na jeho levé ucho.

A přísahám, že jsem nevnímala ani jednu jedinou notu. Jen jsem se dívala na Davidovo ucho a horečně přemýšlela. Jak to mám dát mezi námi zase do pořádku?

Trochu mě překvapilo, jak moc mi na tom záleží. Na tom, aby to bylo zase jako dřív.

Po koncertě všichni vstali a potřásali hudebníkům rukama. Prezident mě představil jako dívku, která mu zachránila život při atentátu, a jako dětskou delegátku OSN. Cellista si zvedl mou dlaň až k ústům a políbil ji.

Bylo to vlastně poprvé, co mě na nějakou část těla políbil někdo jiný než příbuzný. Cítila jsem se divně, ale asi proto, že už byl starý.

„A co vlastně,“ chtěl vědět pianista, „dělá dětský delegát OSN?“

Prezident mu pověděl o výtvarné soutěži Pohled mým oknem a pak se smíchem dodal: „A mučí Andyho.“

Andrew je křestní jméno pana Whitea, ale stejně jsem nevěděla, co tím prezident myslí. Pokud vím, nijak ho nemučím. Prosila jsem ho jen, aby mi vrátil moje míče, a taky aby mi dovolil číst ty dopisy od úchylů.

„Zřejmě,“ pokračoval pobaveně prezident, „vznikla diplomatická roztržka ohledně toho, který obraz bude nejlépe reprezentovat americké zájmy.“

Překvapil mě, protože jsem předtím vůbec netušila, že Davidův otec má ponětí o tom, co se děje v tiskovém oddělení.

„To není žádná roztržka,“ ozvala jsem se, i když prezident asi nemluvil se mnou, a navíc to vážně roztržka byla, „je to jasné. Nejlepší je obraz Marii Sánchezové. Tu jsem vybrala jako vítězku.“

Víte, nechtěla jsem vyvolat mezinárodní incident nebo něco na ten způsob. Vůbec ne. Ani jsem si neuvědomila, že dělám něco takového – víte, že se dohaduju s prezidentem Spojených států. Ta věta o Marii Sánchezové mi vyjela z pusy, než jsem si to stačila uvědomit.

Prezident pronesl vážně: „Jestli je obraz Marii Sánchezové ten s ilegálními přistěhovalci, tak ten do New Yorku nepošleme.“

Potom se otočil a prohodil něco ve francouzštině k ministerskému předsedovi. Oba se zasmáli.

A já kompletně zapomněla na to, jak moc Davidovi sluší tmavý oblek. Zapomněla jsem i na to, že se mu chci omluvit a jak mě mrzí, že jsem se chovala tak nemožně.

Zapomněla jsem na nepohodlné šaty a punčochy. Jediné, na co jsem byla schopná myslet, bylo, že mi prezident dal tu funkci v OSN jako odměnu za to, že jsem mu zachránila život…

A já byla ráda, že to můžu dělat, přestože jsem se ve středu s panem Whitem často otravovala. Fakt ráda, protože jsem myslela, že je spousta problémů, které mládež trápí a na které by se měl svět soustředit. Třeba tím, že ukážeme, co vidíme oknem pokoje. No, chci tím říct, že kromě toho, že i když jsem každý týden tři hodiny (po vyučování!) musela trávit v tiskovém oddělení Bílého domu, a to nepočítám vysedávání na koncertech při zahájení festivalů, měla jsem pocit, že to k něčemu je.

Třeba že se veřejnost konečně začne zajímat o problémy, které mají dospívající v různých částech světa nebo i u nás, protože i tady je třeba pořád ještě legální, aby si muži brali nezletilé dívky – a dokonce několik najednou!

To je, co?

No a co státy jako Sierra Leoně, kde mládeži, a dokonce i malým dětem běžně usekávají končetiny jako „varování“ ve válkách gangů, které rozpoutávají pašeráci diamantů? A co třeba, teď poslouchejte, děti v zemích, kde jsou pořád v polích nevybuchlé miny, a nemůžou si tam ani zahrát fotbal, protože je to moc nebezpečné?

A co tady u nás v Americe, no? Co teenageři, kteří si nosí do škol zbraně a pak střílejí na učitele a spolužáky?

Kde berou ty zbraně a jak dojdou k tomu, že postřílet pár lidí je lék na jejich problémy? A proč nikdo nezarazí včas šikanu, která pak třeba končí tím, že ten ubožák vezme samopal a všechno rozstřílí? Proč nikdo nevysvětlí lidem jako Kris Parksová, že mají být tolerantní a nemučit jiné lidi ve škole jen proto, že jim matka nutí dlouhé sukně?

To jsou podle mě zásadní problémy, na které bych měla jako dětský delegát OSN upozorňovat. Ale co mě nechají dělat místo toho? Vybírat obrázky.

A víte co? Začala jsem si myslet, že celá ta věc s tím dětským delegátem byl od prezidenta jen takový humbuk.

Aby to pomohlo jeho image, že se stará o děti a dospívající. To přece vypadá dobře. Víte, že dal takovou prestižní funkci dívce, co mu zachránila život a tak vůbec.

Ale nic z toho jsem nemohla říct nahlas. I když jsem měla. Rozhodně jsem měla.

Ale uvědomovala jsem si, že všichni ti lidi kolem – Beauty Art Trio, francouzský ministerský předseda, velvyslanec Srí Lanky, a to už nemluvím o Davidovi – stojí kolem a poslouchají. Nemohla jsem přednášet před takovou spoustou lidí. Nedokázala jsem mluvit ani k reportérům, kteří mě každý den pronásledovali, a ti chtěli nakonec jen vědět, co mám radši: jestli Colu, nebo Pepsi.

Ještě jednou jsem se rozhlédla kolem, ale nebylo pochyb, všichni skutečně poslouchali. Nedokázala jsem před nimi mluvit. Nevěřila jsem si. Leda snad doma a před kamarády.

Ale byla tady jedna věc, kterou jsem prostě říct musela, abych dostala Mariin příspěvek do soutěže Pohled z mého okna na výstavu do New Yorku. Prostě musela.

Takže jsem položila ruku na prezidentovo rameno a řekla: „Promiňte, ale ten obrázek půjde do New Yorku. Je nejlepší. Možná neukazuje Ameriku v nejpříznivějším světle, ale je nejlepší. Nejupřímnější. Musí jít na výstavu.“

Když jsem to řekla, na chvíli zavládlo hrobové ticho.

Tím nemyslím, že na mě zrovna koukali všichni lidi v místnosti, ale každopádně to tak vypadalo.

Prezident zvedl překvapeně obočí: „Samantho, je mi líto, ale nepůjde. Musíš vybrat jinou kresbu. Co ta s tím majákem? Ta přece ukazuje, čím je naše země zajímavá.“

Pak se znova otočil k předsedovi francouzské vlády.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Že mě usadil. A jak!

No, přece víte, co se říká o zrzkách. To, co stalo potom, jsem nedokázala zastavit. Slyšela jsem, jak někdo mluví, nějaká dívka, ale já to určitě nebyla. Možná Gwen Stefaniová, ta by to dokázala. Ale určitě ne já.

„Jestli nechcete, abych tu práci dělala pořádně,“

oslovila jsem prezidenta, dostatečně nahlas, takže se po nás všichni začali otáčet, všichni včetně číšníků a Beaux Art Tria, „tak jste mi ji neměl svěřovat. Protože já žádný jiný obrázek nevyberu. Všechny ostatní obrázky ukazují to, co už lidé vědí. Tahle kresba – Mariina kresba – ukazuje to, co jeden člověk vidí z okna svého pokoje.

Možná se vám to, co Maria vidí, moc nelíbí, ale proto nemůžete ten obraz vyřadit. Tím to ani neschováte, ani nevyřešíte.“

Prezident se na mě podíval, jako bych byla duševně vyšinutá. Možná jsem i byla. Nevím. Vím jenom, že jsem se celá klepala. Dovedla jsem si představit, že můj obličej má teď hodně nápadný odstín mědi.

„Ty se s tou autorkou znáš nebo co?“ zeptal se.

„Ne, neznám,“ řekla jsem, „ale znám její obrázek. A ten je nejlepší.“

„Podle tvého názoru,“ připomněl mi prezident.

„Ano, podle mého názoru.“

„Dobře, tak svůj názor změníš, protože ten obraz nebude reprezentovat Spojené státy na mezinárodní výstavě.“

Pak se Davidův otec definitivně odvrátil a začal se bavit s dalšími hosty.

Neřekla jsem už nic. Čím jsem ještě mohla argumentovat? Zase mě usadil.

David se vedle mě objevil, aniž jsem si ho všimla.

„Sam,“ řekl tiše.

Otočila jsem se k němu. Úplně jsem na něj zapomněla. „Tak pojď,“ pobídl mě.

Myslím, že kdybych už nebyla tak v šoku z toho, co se stalo mezi mnou a prezidentem, byla bych v šoku z toho, že na mě David promluvil. A nejenom mluví, ale ještě se mě zřejmě pokouší povzbudit. Aspoň jsem si to myslela, když mě vedl z Bronzové pracovny do místnosti, kde jsme seděli ten první večer, když jsme přijeli na večeři. Tam, co vyryl moje jméno na parapet.

„Sam,“ opakoval znova. „Přece na tom zase tolik nezáleží. Totiž, tobě samozřejmě jo, ale chci říct, že to není otázka života a smrti.“

Jasně. Tady nebyla Sierra Leoně ani Utah. Nikomu nesekali ruce, ani ho nenutili se provdat ve čtrnácti za chlapa, co už má tři manželky.

„Já vím,“ souhlasila jsem. „Ale stejně je to špatný.“

„Snad,“ zaváhal David. „Ale snaž se to pochopit.

Existuje spousta lidí, kteří by to proti nám mohli zneužít.“

„Jak zneužít?“ nadskočila jsem. „Chceš říct, že můj výběr obrázku vyvolá mezinárodní konflikt nebo něco takovýho?“

David si povolil kravatu, jako by ho škrtila.

„Chtějí mít prostě pozitivní obraz,“ vysvětlil mi.

„Něco, co ukazuje Ameriku v lepším světle.“

„Ale o tom ta soutěž není,“ namítla jsem. „Má ukázat, co reprezentant z každé země vidí svým oknem. Pravidla neříkají nic o tom, že autoři musejí vidět oknem jen to, co ukazuje jejich zemi v pozitivním světle. Teda, já chápu, že někde v Číně nebo tak se prostě lidem nedovolí upozorňovat na negativa, ale tady jsme přece v Americe.

Myslela jsem, že nám ústava zaručuje svobodu slova.“

David se posadil na opěradlo křesla, kde jsem seděla já, a unaveně přitakal. „To jistě.“

„Jistě,“ opakovala jsem sarkasticky, „až na dětské delegáty OSN.“

„Máš svobodu slova,“ opravil mě David. Řekl to trochu pobaveně, ale v tu chvíli jsem byla moc rozčilená, než abych si uvědomila, co tím myslí.

„Myslíš, že by sis s ním mohl promluvit, Davide?“

zeptala jsem se. Ani dnes večer tady nerozsvítil, takže jsme zase seděli v šeru, jen oknem sem dopadaly odrazy osvětlené Rotundy. v přítmí jsem nedokázala rozeznat, jak se David tváří. Ale stejně jsem to musela zkusit. „S

tvým otcem, myslím.“

Ale David zavrtěl hlavou: „Sam, nerad tě zklamu, ale nikdy nemluvím s tátou o politice.“

A i když říkal, že mě zklame nerad, přesně to udělal.

Zklamal mě.

„Ale to není fér!“ vyhrkla jsem. „Chci říct, že ten obrázek je prostě nejlepší! Zaslouží si, aby šel na výstavu! Aspoň to zkus, Davide. Slib mi, že s ním zkusíš promluvit. Jseš jeho syn. Musí tě vyslechnout.“

„To neudělá,“ řekl tiše David. „Věř mi.“

„Jasně že neudělá, když to ani nezkusíš.“

Ale ani teď David neřekl, že se pokusí. Vypadalo to, jako by se do toho nechtěl míchat. Což mě ještě víc otrávilo. Protože se choval, jako by mu to bylo jedno.

Možná nechápal, jak je to důležité. Člověk by řekl, že by měl – když je sám umělec a tohle všechno. Ale nechápal.

Ani trochu.

Byla jsem tak rozzlobená, že jsem vztekle vyhrkla: „Jack by to zkusil.“

A i když jsem si to řekla spíš pro sebe, David to slyšel dobře.

„No jistě,“ pronesl ironicky. „Jack je přece perfektní.“

„Přinejmenším je ochotný bojovat za své názory,“

odsekla jsem. „Víš, Jack rozbil okna v ordinaci svého otce, aby vyjádřil svůj protest proti tomu, že doktor Slater používá léky, které byly testované na zvířatech.“

Nevypadalo to, že by to na Davida nějak zapůsobilo.

„Jo?“ přeptal se. „No, mně se zdálo, že ten kluk je dost mimo.“

Nechápala jsem, jak může David říct něco takového.

Jak si to může vůbec myslet.

„No, skvělý,“ zamumlala jsem hořce. „Je mimo, protože protestuje proti krutosti na zvířatech?“

„Ne,“ řekl David chladně. „Je mimo, když protestuje proti něčemu, co lidem zachraňuje život. Sam, když vědci nebudou testovat léky na zvířatech, předtím než je podají lidem, můžou lidem ublížit, dokonce je i zabít. Toho chce Jack dosáhnout?“

Překvapeně jsem se na něj podívala. Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela.

„Ale přesto,“ říkal David s narůstajícím sarkasmem.

„Jack je podle tebe… jak to bylo? Aha, už vím. Radikál.

Možná, že dnešní radikálové vystupují právě proti tomu.

Proti záchraně nemocných. Já tomu ovšem nerozumím.

Já nemám žádné morální zásady.“

A pak se David, jako by to už se mnou nemohl vydržet ani o minutu déle – jako bych byla jeden z těch odporných předkrmů –, zvedl z opěradla a odešel. Nechal mě tam samotnou. Ve tmě. Jako slepce, jak mě nazvala Rebeka.

A nejsmutnější na tom bylo, že jsem si začínala skoro myslet, že ta holka měla pravdu. Protože – navzdory tomu, co tvrdila Susan Booneová – jsem nevěřila, že vůbec něco vidím. Neviděla jsem nic.

Dvacet dva

Když jsem se dostala domů z recepce v Bílém domě, překvapilo mě, že se v obýváku na pohovce rozvaluje Lucy a prohlíží si poslední Elle.

„Co ty tady děláš?“ zeptala jsem se dřív, než jsem si to dokázala zakázat. Neviděla jsem Lucy doma v sobotu večer od té doby, co jí bylo dvanáct. „Kde je Jack?“

Že by se, pomyslela jsem si hned, vážně rozešli? Že by to, když mě Jack viděl u Kris Parksové s jiným, skutečně pomohlo, aby si uvědomil, co ke komu cítí?

Ale ta nejdůležitější otázka zněla, pokud se to vážně stalo, proč jsem se víc neradovala? Proč jsem měla spíš pocit, jako by mě z toho rozbolel žaludek? Nebo to bylo po tom hrozném předkrmu, co jsem si strčila do pusy ještě předtím, než jsem zjistila, jak příšerně to chutná?

„Jack je u televize,“ zabručela znuděně Lucy. Všimla jsem si, že si právě dělá numerologický test. „Musí něco přečíst na angličtinu… Na větrné hůrce. Má z toho v pondělí referát, ale samozřejmě to nikdy nečet. Řekli mu, že když propadne z angličtiny, nedovolí mu v květnu odmaturovat.“

Odložila jsem si sako a krajkový závěs ze sádry a sedla si vedle ní na gauč. „A to čte tady? U nás doma?“

„Proboha, to ne,“ zamumlala Lucy. „Dávají to v televizi. Jack je nahoře v patře. Zkusila jsem koukat s ním, hraje v tom Ralph Fiennes, ale nedá se na to dívat.

Hele, co si myslíš o tý sukni?“ přistrčila ke mně časopis.

„Je moc hezká.“ Mozek mi pracoval v nějakém zpomaleném režimu, jako bych na Mezinárodním dětském festivalu nepila jen 7-Up. „Kde jsou naši?“

„Mají nějakou akci,“ prohodila Lucy a vrátila se zpátky k časopisu. „Nějakou benefici pro severoafrický sirotky nebo tak něco. Vím jenom, že Theresa nepřijde, protože si Tito zlomil nohu, když stěhoval lednici, takže tady musím trčet a hlídat slečnu E.T.-Volat-Domů, aby nepodpálila barák. Bože můj!“ Lucy obrátila stránku magazínu. „Měla bys to vidět. Spí u nás nějaká Rebečina kamarádka. Pamatuješ, když tady s tebou spala Kris Parksová a hrály jste si celou noc s barbínama? Vsadím se, že tyhle dvě odebírají panenkám DNA. Hele, a co tyhle šaty?“ Ukázala mi další snímek v Elle. „Myslím, že bychom měly pomalu vybrat něco na předávací ceremoniál. Víš, jak ti dají tu medaili. Říkala jsem to mamce už cestou od babičky…“

„Luce,“ zarazila jsem ji.

A pak, nevím, co mě to popadlo, jsem začala svojí sestře vypravovat, co se mi stalo. Ze všech lidí na světě zrovna jí.

Ale nějak to ze mě vytrysklo, nevím jak. Bylo to jako láva, když se začne valit ze sopky. A nedalo se to ani zarazit, ani vzít zpátky.

Nejbláznivější na tom bylo, že mě Lucy fakt poslouchala. Odložila magazín a poslouchala. Dívala se mi přímo do očí a poslouchala a asi pět minut ani nedutala.

To dá rozum, normálně se své velké sestře nesvěřuju.

Ale doufala jsem, že když je Lucy taková expertka na mezilidské vztahy, bude mi třeba schopná vysvětlit Davidovo chování… a možná i to moje. Nezmínila jsem se samozřejmě vůbec o Jackovi, že je má spřízněná duše a to další. Jenom o té party a jak byl David ke mně hrubý na té dnešní recepci, a o tom mrazení, co vždycky cítím, když jsme spolu.

Když jsem skončila, Lucy jen protočila panenky.

„Kriste,“ řekla. „Tak, projdeme si to ještě jednou, jo?“

Zírala jsem na ni. Já si tady vylívám srdce – no, skoro jsem si ho vylila – a jí se zdají detaily málo pikantní, nebo co?

„Chci říct, že to, co se ti děje s Davidem, je naprosto normální.“ Natáhla si bosé nohy na stolek.

„Jo?“ Bylo to zvláštní, ale moje srdce začalo zase pádit. „A co to teda je? Co se děje?“

„Uf,“ odfrkla si pohrdavě Lucy. „I ta Rebeka to poznala. A v její škole tvrdí, že má nulovou emoční inteligenci.“

„Lucy,“ pokusila jsem se nevřískat, ale už mi moc nechybělo. „Tak co to sakra je? Řekni mi to, nebo přísahám, že…“

„Bože, uklidni se,“ stopla mě. „Ale slib mi, že nebudeš vyvádět.“

„Nebudu,“ slíbila jsem. „Přísahám.“

„Fajn.“ Lucy si zkontrolovala nehty. Všimla jsem si, že má novou manikúru. Každý nehet byl dokonale oválný, s podmalovanou bílou linkou tam, kde přečníval prst. Moje nehty nikdy nebyly takhle čisté. Vlastně jsem je měla skoro pořád ušpiněné od pera a od barev.

Lucy se zhluboka nadechla. Pak vydechla. A řekla: „Miluješ ho.“

Civěla jsem na ni. „Co? CO?“

„Slíbilas, že nebudeš vyvádět,“ připomněla mi.

„Nevyvádím,“ ohradila jsem se. Ale neměla jsem k tomu daleko, když mám kápnout božskou. Vylila jsem si srdce, a ona řekne takovou hloupost? Že miluju Davida?

Copak je tak tupá? „Ale já ho nemiluju.“

„Kristepane, Sam,“ řekla netrpělivě a opřela si hlavu o opěradlo gauče. „Jasně že ho miluješ. Řeklas, že když se na tebe usměje, srdce ti začne poskakovat. A že rudneš, když jseš s ním. A když zuřil, protože se mu zdálo, žes ho přivlekla na večírek ke Kris jako trofej nebo tak něco, cítila ses hrozně. A co si teda myslíš, Sam, že to je, když ne láska?“

„Mrazení?“ navrhla jsem nesměle.

Lucy popadla jeden z polštářků a mrštila ho po mně.

„To je láska, ty blbečku!“ zaječela. „To, co cítíš, když se díváš na Davida, je přesně to, co cítím já, když se dívám na Jacka! Copak jseš tak zabedněná? Miluješ ho. A nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že on tě taky miluje. Nebo se aspoň skoro zamiloval, nežs to tak zvorala.“

Nemohla jsem jí říct, proč si myslím, že se plete, to dá rozum. Nemohla jsem jí říct, že těžko můžu milovat Davida, když jsem od první chvíle, co ho přivedla domů, zamilovaná do jejího kluka.

Ale musela jsem připustit, že to zní docela…

pravděpodobně. Aspoň když uvážím celou tu záležitost s tím mrazením. I když jsem si jistá, že Jacka miluju, je pravda, že když ho vidím, srdce mi takhle nikdy nevyvádí. Ne tak jako s Davidem. A nikdy jsem neměla problém podívat se mu do očí, i když ty jeho pomněnkově modré jsou přinejmenším stejně krásné jako Davidovy zelené. S Jackem se sice taky červenám, ale to zase tolik neznamená; jsem zrzka. Zrzky se červenají prakticky nonstop.

Ale člověk, se kterým rudnu jako přezrálé rajče, je rozhodně David.

A co s tím, jak David prohlásil o Jackovi, že jeho protest je ve skutečnosti… no, podvod? Co s tím?

Protože fakticky to podvod je, a stejně tak to, že rozbije okna u tátovy ordinace na protest proti něčemu, co sice ubližuje zvířatům, ale zachraňuje lidi.

A když skočil nahý do bazénu v country klubu? Proti čemu tím protestoval? Proti antinudistickým snobům?

Vsadím se, že v tom klubu je většina lidí, které byste nechtěli vidět nahé v bazénu za nic na světě. Takže zákaz koupání bez plavek tam má jisté opodstatnění.

Ale co to všechno vlastně znamená? Mohla by snad mít Lucy pravdu? Nemluví všechno to, o čem teď uvažuju, v její prospěch? Že jsem nějak nepozorovaně přestala milovat Jacka, a zamilovala se do Davida, a vůbec si toho nevšimla… až teď?

Ale jak bych já, Samantha Madisonová, přesvědčená o tom, že vím vždycky všechno nejlíp, mohla tak rychle změnit názor jen kvůli něčemu, co mi nakuká sestra?

Pokoušela jsem se v tom babrat ještě chvíli po tom, co jsem opustila Lucy v obývacím pokoji (pekelně spokojenou s tím, že mi pomohla vyřešit moje srdeční problémy) a vydala se do kuchyně najít něco k snědku, protože jídlo na recepci mě moc neuspokojilo.

Dovedete si představit, jak mě vyvedlo z míry, když jsem si chystala krůtí sendvič (jen bílý chleba, maso a na něm majonézu) a do kuchyně přišel Jack?

„Á, nazdar, Sam,“ pozdravil mě a přešel k lednici.

„Ani jsem nevěděl, že jseš doma. Jak bylo v Bílým domě?“

Rychle jsem spolkla sousto masa, které jsem si strčila do pusy vteřinu předtím, než přišel. „Uhuh, fajn. Na větrné hůrce už skončilo?“

„Cože?“ Byl soustředěný na to, jak prozkoumával obsah lednice. „Ne, ještě ne. Šíleně komerční.“ Vytáhl si ze zásuvky na zeleninu karotku a hlasitě šuplík zasunul.

„Hele, Sam, a co ta soutěž? Poslalas už můj obraz do New Yorku?“

Věděla jsem, že na to dřív nebo později zase přijde řeč. Jen jsem tak trochu doufala, že to bude spíš později.

Ale teď už jsem mu nemohla lhát.

„Jacku,“ řekla jsem opatrně a položila sendvič na stůl.

„Poslouchej.“

Než jsem stačila říct cokoli dalšího, Jack mě přerušil s výrazem totálního zklamání: „Hele, počkej. Vidím ti to na očích. Chceš snad říct, že jsem nevyhrál, nebo co?“

Zhluboka jsem si povzdechla. Musela jsem se připravit na to, jak moc ho zraním tím, co teď řeknu.

Nechtěla jsem mu ublížit.

„Ne,“ hlesla jsem.

Jack stál pořád ještě před otevřenou lednicí. Teď ustoupil o krok zpátky. Jasně. Ublížila jsem mu. A bylo mi to hrozně líto.

Ale žádná bolest se nedostavila. Byla jsem na ni připravená, na ten pocit intenzivní lítosti, který mě měl pohltit – ale nepohlcoval.

Nic. Nada. Houby. Zranila jsem ho, ale nebolelo mě to.

Což bylo k zbláznění. Vážně, k zbláznění. Protože když už jsem musela tak ublížit někomu, koho mám ráda, někomu, s kým jsem se cítila tak důvěrně, muže, o kterém jsem si myslela, že ho budu milovat až do smrti…

a jeho bolest se mnou ani nehne?

„Já tomu nevěřím,“ řekl Jack, když konečně našel hlas. „Prostě tomu nemůžu uvěřit. Nevyhrál jsem? Chceš říct, že jsem fakt nevyhrál?“

„Jacku,“ přerušila jsem ho, pořád ještě dost zaražená z toho, jak málo to se mnou zamávalo. „Je mi to moc líto.

Ale těch přihlášených kreseb bylo tolik…“

„To je neuvěřitelný,“ řekl Jack, až na to, že ve skutečnosti to ani tak neřekl, jako spíš zaječel. Manet, který podle zvyku vběhl do kuchyně, sotva uslyšel, že se otevírá lednice, našpicoval uši směrem k Jackovi. „To je prostě doprdele neuvěřitelný!“

„Jacku,“ napomenula jsem ho. „Kdybych ti to mohla vysvětlit…“

„Co?“ zařval Jack a jeho oči se rozšířily a zbarvily do indigová. „Tak mi to vysvětli, Sam. Můžeš mi to laskavě vysvětlit? Můžeš mi do hajzlu říct, proč jste nevybrali můj obraz?“

Pomalu jsem pronesla: „No, protože tam byla spousta obrazů. Celá hromada.“

Jack vypadal, že mě vůbec neposlouchá. „Je kontroverzní,“ vyhrkl. „To je to. Můj obraz je kontroverzní. Tak. Řekni mi pravdu, Samantho. Nevyhrál jsem, protože to bylo moc kontroverzní, že je to tak?

Nechtějí, aby svět viděl, jak jsou mladí Američané apatičtí, co?“

Potřásla jsem hlavou. „No, vlastně… to ne.“

Ale nejspíš jsem ho při tom měla nechat. Měla jsem říct, ano, je to přesně takhle. Protože ten skutečný důvod, který jsem mu řekla potom, už vůbec nedokázal přijmout.

„Tak proč teda?!“

„Prostě proto,“ soukala jsem ze sebe neochotně.

Nechtěla jsem, aby ho to urazilo, ale chtěla jsem, aby to pochopil. „Proto, žes nemaloval to, co vidíš oknem svého pokoje.“

Jack nejdřív neřekl ani slovo, jen ze své výšky zíral dolů na mě. Vypadalo to, jako by mu pořád nedocházelo, co to vlastně slyší.

„Co?“ zeptal se znova a v jeho hlase bylo slyšet totální znechucení.

Měla jsem to tušit. Měla jsem tušit, co to s ním udělá.

Ale já to nevěděla, a tak jsem neochotně pokračovala: „No, Jacku, přece je to tak. Tys nemaloval pohled z okna.

Tys prostě namaloval to, cos chtěl – tři mladý kluky, a moc dobře namaloval, to je fakt. Ale není to realita, Jacku. Ti kluci nejsou skuteční. Ty jenom víš, že lidi jsou takoví. To je jako… jako když já přimaluju ananas tam, kde není. Je to malebný a tak, ale není to poctivý. Ty přece nevidíš oknem na parkoviště před Seven Eleven.

Pochybuju, že bys viděl aspoň popelnici.“ Samozřejmě jsem ve skutečnosti nemohla vědět, co Jack vidí z okna své ložnice. S tou popelnicí jsem blufovala.

Ale nejspíš jsem byla hodně blízko pravdy, protože se nepříčetně rozječel: „Tak já nemaloval to, co vidím?“

zuřil. „Nenamaloval to, co vidím? O čem to do hajzlu mluvíš?“

„N-no,“ mumlala jsem, překvapená prudkostí jeho reakce, „víš, Susan Booneová to říká takhle. Že máš malovat to, co vidíš, a ne to, co znáš…“

„Sam!“ hulákal Jack. „Tady nejde o zasranou hodinu kreslení! Jde o mou šanci vystavovat v New Yorku! A ty odmítneš moji práci, protože jsem nemaloval, co vidím!

Co se to s tebou sakra děje?“

„Hej,“ ozval se do krátké promlky v Jackově výstupu povědomý hlas. Ohlédla jsem se a uviděla Lucy, jak stojí udiveně ve dveřích.

„Co se to tady děje?“ chtěla vědět. „Hulákáte tady na celej barák! Co to řešíte?“

Jack ukázal na mě. Byl tak rozčilený, že ani nedokázal najít slova, aby své dívce vysvětlil, co jsem mu provedla: „O-ona,“ vyrazil ze sebe. „O-ona říká, že jsem nemaloval to, co vidím.“

Lucy přejela očima z Jacka na mě a zase zpátky. Pak protočila oči a požádala ho: „Panebože, Jacku, můžeš se uklidnit?“

Potom se k němu natáhla, vzala ho za paži a začala s ním postrkovat ven z kuchyně. Nechal ji, jako by byl v transu.

Ale to nebyl sám. I já si připadala jako v transu.

A nejen proto, že na mě tak ječel. To jsem chápala. Ne proto, že jsme spřízněné duše nebo něco na ten způsob, ale proto, že jsem, aspoň v první vteřině, cítila jeho bolest a zklamání.

Ne. Připadala jsem si jako omráčená, protože jsem si uvědomila, co se stalo, když předtím Jack přišel do kuchyně, a já ho nečekala. Když jsem si dělala sendvič a on otevřel dveře svými širokými rameny…

A moje srdce nic.

Puls se mi taky nezrychlil.

A neměla jsem vůbec problémy s dechem, a neběžel mi mráz po páteři.

Nestala se mi žádná z těch věcí, co se mi běžně stávají, když se v blízkosti objeví David. Když přišel do kuchyně Jack, žádné mrazení se nedostavilo. Ani ten sebenepatrnější náznak mrazení.

A to mohlo znamenat jednu jedinou věc: Lucy má pravdu. Miluju Davida.

Davida, který mě teď nemůže vystát, když jsme se tak neshodli kvůli soutěži a rebelům.

Davida, který mi dal kopretinovou přilbu a řekl, že se mu líbí moje boty, a vyryl moje jméno na parapet v Bílém domě.

Davida, který mě už nebude chtít nikdy vidět kvůli tomu, že jsem ho jen využila, aby Jack žárlil.

Davida, který se ke mně hodil nejlíp ze všech kluků, co jsem kdy poznala – a já byla tak pitomá, že jsem si to neuvědomila.

Krůtí sendvič mi najednou přestal chutnat. Vlastně chutnal tak, jako by byl z gumy. A ta sousta, co jsem už spolkla, jako by se najednou začala dobývat zpátky nahoru.

Co jsem to udělala?

Co jsem to udělala?

Anebo… co mám dělat teď!

Deset důvodů, proč nejspíš umřu

mladá (ale ne že by to vzhledem k okolnostem byla nějaká tragédie): 10. Jsem levák. Podle výzkumů umírají leváci v průměru o patnáct let dřív než praváci, vzhledem k tomu, že všechno na světě, od palubních desek automobilů až po bankomaty, je projektované pro praváky. Jednoho dne to my leváci prostě radši vzdáme, třeba když se budeme pokoušet napsat něco do zápisníku s kroužkovou vazbou a všechny pružinky ve vazbě nás budou tlačit do zápěstí.

9. Jsem zrzavá. Zrzaví lidé jsou ve srovnání se zbytkem populace o osmdesát pět procent náchylnější k rakovině kůže.

8. Jsem malá. Malí lidé umírají dřív než vysocí. To je známá věc. Nikdo neví proč. Řekla bych, že to může souviset s tím, že my malí lidi nikdy nedosáhneme v prodejnách

se

zdravou

výživou

na

lahvičky

antioxidantů, protože je vždycky dávají na nejhořejší police.

7. Nikoho nemám. Vážně. Lidé, kteří žijí v láskyplném*

vztahu, obvykle přežívají déle než osamělí jedinci.

6. Žiju ve městě. Studie dokazují, že lidé, kteří stráví život v hustě osídlených oblastech, jako třeba ve Washingtonu, D. C, umírají dřív než lidi na venkově, třeba v Nebrasce. Především je to zaviněno vyšší koncentrací karcinogenů v ovzduší, které se tam dostávají ze zplodin výfukových plynů nebo třeba tak, že se při válce gangů v ulicích zapalují pneumatiky a tak.

5. Jím hodně červeného masa. A víte, jaké skupiny lidí žijí nejdéle? Jo, přesně. Jsou to ty kmeny, co žijou někde na Sibiři nebo tak a jedí celý život jenom jogurty a ryby a zeleninu. Nemyslím, že by to byli vegetariáni z přesvědčení, ale prostě se tam nedají chovat krávy, protože by jim hned umrzly. A tak se tam lidi dožívají klidně sto dvaceti let nebo tak nějak.

Nemůžu vystát ryby ani jogurty a živím se v podstatě jenom hamburgery, ty jím aspoň jednou denně.

Nejspíš bych je jedla ještě častěji, kdyby je pro mě někdo připravoval. Prakticky jsem teda už teď mrtvá.

4. Jsem prostřední dítě. Prostřední děti umírají dřív než jejich starší a mladší sourozenci, protože trpí kvůli tomu, že je lidé celý život ignorují. Nikde jsem sice nenašla statistiky na tohle téma, ale jsem si jistá, že je to pravda. Je to téma, které je už teď zralé objevit se v hlavním vysílacím čase.

3. Jsem bez vyznání. Moji rodiče kompletně zanedbali mé náboženské potřeby, vzhledem ke svému sobeckému agnosticismu. Jenom proto, že si nejsou jistí ohledně existence Boha, nechodíme do kostela.

Věřící lidé, kteří pravidelně chodí do kostela, se samozřejmě dožívají delšího věku a žijí mnohem šťastněji než bezvěrci.

A jak bude vůbec probíhat obřad, až umřu? Doufám, že si to naši promysleli předtím, než se rozhodli k tomu jejich benevolentnímu „no, jen ať si děti samy zvolí, jakou víru budou chtít vyznávat“! Docela dobře můžu přece umřít dřív, než si vůbec vyberu vhodný náboženský systém. Momentálně se mi třeba nejvíc líbí hinduismus, kvůli reinkarnaci. Na druhou stranu ale dost pochybuju, že bych se dokázala vzdát hovězího, což by byl asi problém.

2. Mám psa. A i když majitelé psů žijí déle než lidé, kteří nechovají žádné domácí zvíře, majitelé koček žijí ještě déle. Takže kvůli tomu, že je Manet pes, zřejmě umřu o pět deset let dřív, než kdyby byl kočka.

A důvod číslo jedna, proč s největší pravděpodobností umřu mladá:

1. Mám zlomené srdce.

Doopravdy. Všechno tomu nasvědčuje. Nemůžu spát.

Nemůžu jíst – dokonce ani hamburgery. Vždycky když zvoní telefon, rozbuší se mi srdce…, ale nikdy to není pro mě. Nikdy to není on.

Vím, že je to moje vina. Všechno jsem to pokazila. Ale to nepomáhá. Spíš naopak.

A je fakt, že lidská bytost nemůže fungovat se zlomeným srdcem. Samozřejmě můžu žít bez Davida. Ale co to bude za život? Život jako prázdná lastura. Měla jsem šanci, a propásla jsem ji. PROPÁSLA! Kvůli tomu, že jsem sice měla otevřené oči, ale nedovedla jsem se dívat.

Nic jsem neviděla.

Dávám si ještě tak dva týdny života, než vypustím duši.

Dvacet tři

Stála jsem na verandě u Susan Booneové a cítila se ochromená. Ale protože jsem se ochromená cítila už dost dlouho, vlastně to zase nebylo tak velké překvapení.

I když je pravda, že předtím jsem pro to neměla žádný dobrý důvod. Teď jsem ho teda měla.

Ten důvod souvisel s tím, že jsem stála na verandě u Susan Booneové v neděli odpoledne, nezvaná a nečekaná. Doufala jsem, že někdo přijde otevřít, ale marně. Nikdo nešel.

A vypadalo to, že i když někdo přijde, řekne něco v tom smyslu jako „Ehm, a když jdeš někam na návštěvu, nebylo by lepší nejdřív zavolat?“

A bude mít rozhodně plné právo to říct, protože já jsem samozřejmě vůbec nezavolala. Jenže jsem se bála, že když zavolám, Susan řekne: „No a nemůžeme si o tom promluvit v úterý na hodině, Sam?“

Ale já nemohla čekat do úterka. Potřebovala jsem se Susan mluvit hned. Protože jsem měla zlomené srdce a potřebovala jsem někoho, kdo by mi poradil, co s ním mám dělat. Naši byli nepoužitelní. Celá ta záležitost by je jen rozrušila. A s Lucy se taky nedá počítat. Umí poradit jen jedno: „Ježíši, vem si tu nejkratší mini a padej se mu omluvit. Kristepane, copak jseš retardovaná?“ Rebeka zase jen ohrnula rty a mumlala: „Vždyť jsem to říkala.“

A Theresa byla pořád ještě u Tita. S Catherine se momentálně vůbec nedalo mluvit. Do její hlavy se kromě Paula už nic dalšího nevešlo.

Takže jsem stála na přední verandě u Susan Booneové, aniž bych předtím zavolala. Je těžší odbýt někoho, kdo už stojí za dveřmi, než když vám ten člověk jenom zavolá. Věděla jsem to, protože reportéři, co se mnou chtěli točit rozhovory, to takhle taky zkoušeli.

Ale není horší pocit než stát někde za dveřmi a čekat, až se otevřou… a pravděpodobně zase rychle přibouchnou.

Teda až na to, když čekáte u někoho na verandě a pod paží máte pět francouzských chlebů. Cítila jsem se dost hloupě i bez baget, ale přece jen k tomu ještě trochu přispívaly.

Měla jsem je proto, abych s sebou něco donesla.

Nemůžete se přece objevit u někoho bez pozvání, a navíc vůbec nic nepřinést. No, a taky to byl trochu úplatek.

Neznám nikoho, komu by nechutnalo to, co peče Chlebovka. Takže jsem přece jen trochu doufala, že Susan Booneová otevře, podívá se na bagety, a řekne.

„No ne, pojď honem dál…“

A taky to nebylo bez rizika, vzít ty chleby. Musela jsem vstávat strašně brzo, abych vyvenčila Maneta, a šli jsme po té straně ulice, kde to vůbec nemá rád. Snažil se mě táhnout směrem k parku, zatímco já jsem se ho pokoušela táhnout směrem k Chlebovce. Až do večera jsem měla namoženou ruku. Manet váží skoro tolik co já.

Ale zjistila jsem, že v neděli ráno Chlebovka nevstává před osmou. Řekla mi to mezi dveřmi v takovém svůdném negližé (teda svůdném na vdanou ženu).

Ale nevypadala, že by ji to zaskočilo – že jsem stála mezi dveřmi a žebrala o chleba na odpoledne. Vlastně vypadala docela potěšené, že její chleba někomu tak chutná.

A upekla ho včas, díky bohu. Pět šišek zlatavě křupavého francouzského chleba, takového, jaký nikde v D. C. nepořídíte. Už jenom ta vůně mě pořád dráždila, abych si uloupla. Ale jenom trochu. Lidi se zlomeným srdcem, jak se ukázalo, zrovna nemají moc chuť k jídlu.

A pak tady byla samozřejmě ta cesta metrem, v podpaží s pěti bochníky horkého chleba právě vytaženého z trouby. Nebyla to zrovna zkušenost, kterou bych si toužila zopakovat. Zvlášť ne v době, kdy má ve městě sraz Národní zeměpisná společnost a metro je přeplněné rodinami ze Středozápadu, každá s sebou vláčí asi deset dětí a všichni mají žlutá trička s nápisem Zeptejte se mě na Národní zeměpisnou společnost…, což jsem samozřejmě nedělala.

Ale všechny ty blonďaté děti se pořád vyptávaly maminek: „Mami, proč ta holka nese tolik chleba?“ Na což jejich rodiče svorně odpovídali: „Zavřete už konečně pusy, jo?“ Naštěstí mě nikdo nepoznal jako dívku-co-zachránila-prezidenta, protože jsem měla na hlavě Lucyinu školní baseballovou čepici a všechny vlasy jsem si schovala pod ní.

Jeden fanoušek Národní zeměpisné společnosti si mě stejně dlouze a podezíravě prohlížel, pak se naklonil ke kamarádovi, něco mu pošeptal, a ten se obrátil k mamince, ale naštěstí právě v tom okamžiku vlak zastavil ve stanici, kde bydlela Susan Booneová. Takže jsem rychle vystoupila a zanechala příznivce Národní zeměpisné společnosti jejich osudu, ať už jim chystal cokoli.

Ze stanice metra to bylo k Susanině domu dost daleko, ale využila jsem cesty k tomu, abych si zrekapitulovala svoje neštěstí, a to trvalo taky dlouho. Než jsem se dostala k modrému domu obehnanému verandou s bílým zábradlím, měla jsem už na krajíčku.

Jo, na krajíčku. Když jsem v tak hluboké depresi, že jsem schopná se takhle vetřít k Susan Booneové, není na tom nic divného. A to jsem ještě před pár týdny tuhle ženskou srdečně nenáviděla. Nebo jsem ji aspoň hodně nesnášela.

Ale teď jsem dostala ten ulítlý nápad, že ona je tou jedinou osobou, která by mi mohla poradit něco rozumného, co bych se sebou mohla udělat. No, přece mě naučila dívat se, ne? Tak teď by mě měla naučit, jak mám zacházet s tím, co uvidím, když už mi otevřela oči.

Ale i když ještě cestou k nimi tohle vysvětlení znělo jako naprosto logické, teď, když jsem uvnitř domu konečně zaslechla kroky – a Joeovo krákání – jsem měla sto chutí vzít nohy na ramena.

Ale než jsem stačila utéct, poodhrnula se v okně verandy záclona a vykouklo na mě Susanino modré oko.

Pak jsem slyšela, jak odemyká zámek ve dveřích. A potom už se na prahu objevila celá Susan Booneová, v overalu pocákaném barvami a s dlouhými bílými vlasy, které jí volně splývaly z hlavy. Vypadala překvapeně.

„Samantho?“ řekla nechápavě. „Co tady děláš?“

Nadhodila jsem si na rameni batoh a rychle jí ukázala chleby, které jsem držela v náručí. „No, byla jsem tady kousek a tak jsem vás jen chtěla pozdravit. Nedala byste si chleba? Je úplně čerstvý. Peče ho jedna paní od nás z ulice.“

Já vím, blábolila jsem. Ale co jsem měla říct? Neměla jsem sem chodit. Pochopila jsem to v tu chvíli, kdy jsem viděla její zmatený výraz. Byla to pitomost. Proč by se Susan Booneová měla starat zrovna o moje problémy? Je to jen moje učitelka kreslení, když to chcete slyšet. Co jsem to za cvoka, že otravuju učitelku kreslení, aby se mnou něco udělala?

Joe na Susanině rameni mě pozdravil svým obvyklým způsobem: „Nazdarrr, Joe! Nazdarrr, Joe!“ Nevím, jestli mě poznal, když jsem měla vlasy schované pod baseballovou čepicí.

Susan Booneová se nezřetelně usmála a ustoupila stranou. „No, tak pojď dál, Sam. To je od tebe milé, ehm, že ses zastavila s chlebem.“

Vešla jsem dovnitř. Když jsem přešla verandu a vstoupila do pokoje, ani jsem se nedivila, že je zařízený podobně jako studio, se spoustou starého, pohodlného nábytku. Ale hlavně tam všude byla plátna, většinou opřená o zeď, a ve vzduchu byl cítit terpentýn.

„Díky,“ hlesla jsem a sundala si čepici. Jakmile jsem to udělala, Joe s vítězoslavným výkřikem: „Mírrrni se!

Mírrrni se!“ vystartoval ze Susanina ramene proti mně.

„Josephe!“ okřikla ho. Pak mi ukázala, že mám jít do kuchyně, a nabídla mi čaj.

Předstírala jsem, že ji nechci zdržovat a tak, omlouvala jsem se, že ji obtěžuju, a vážně ne, já jsem jen zaskočila, na minutku. Ale Susan se na mě podívala s takovým úsměvem, že jsem nemohla dělat nic jiného, než ji následovat do její prosluněné kuchyně, kde byly stěny natřené na modro – stejně modrou jako její oči. Trvala na tom, že udělá čaj, ale ne instantní v mikrovlnce, ale tou klasickou starodávnou metodou, v konvici. Než se začala vařit voda, prohlédla si bagety, které jsem přinesla, a pochválila je. Přinesla taky kostku másla a misku s domácí zavařeninou a postavila to všechno doprostřed stolu v té velké, starodávné kuchyni. Potom si ulomila špičku jedné šišky, aby chleba ochutnala, a vypadala nadšeně, když se jí zlatavá kůrčička začala rozplývat na jazyku.

„No ne,“ řekla uznale, „to je ten nejlepší francouzský chleba, co jsem jedla od té doby, kdy jsem byla naposledy v Paříži.“

To jsem slyšela moc ráda. Dívala jsem se, jak si ulamuje další kousek a vychutnává ho.

„No,“ odkašlala jsem si, „a jak jste se měla na Díkůvzdání?“ Ale byla to stupidní otázka. Tak se baví nudní lidé, co si nemají jinak co povídat – víte, ne umělci jako my. Ale jak jsem měla jinak začít? Naštěstí to nevypadalo, že bych se Susan nějak dotkla.

„Já se měla dobře, děkuju,“ řekla mile. „A ty?“

„Já taky,“ řekla jsem rychle. „Děkuju.“

A bylo zase ticho. Ne takové to dusivé, ale přece jen.

Ticho. Bylo slyšet, jak se v konvici vaří voda, a jak si Joseph něco mrmlá, když si zobákem načechrává peří.

Konečně ho Susan prolomila: „Vymyslela jsem na léto úžasný plán se studiem.“

„Vážně?“ Ne že by mě to tak zajímalo, ale byla jsem ráda, že někdo z nás promluvil.

„Vážně. Rozhodla jsem se, že nechám studio otevřené každý den, od deseti do pěti, aby si tam lidi jako ty a David mohli kdykoli přijít a kreslit. Mám na mysli něco jako výtvarný letní tábor.“

Ani jsem nepípla o tom, že pochybuju, že by se tam David ukázal – určitě ne, když bude vědět, že tam může narazit na mě. Místo toho jsem zajásala: „To je bezva!“

Vtom začala pískat konvice a Susan Booneová se zvedla a šla udělat čaj. Pro mě přichystala tmavě modrý hrneček, co mu říkala Matisse, a pro sebe žlutý, tomu říkala van Gogh. Potom se posadila za stůl a objala hrníček rukama, takže jí horká pára zahalila obličej kouřem. „Tak. A teď mi řekni, proč ses sem v neděli odpoledne vypravila, Samantho.“

Pořád jsem ještě váhala, co jí mám říct. Víte, nejradši bych couvla a řekla, že jsem na cestě k babičce, nebo nějakou podobnou lež.

Ale něco ve způsobu, jakým se na mě dívala, mě donutilo být upřímná. A tak, když jsem si míchala čaj, jsem konečně spustila. Prostě jsem povídala a povídala, pořád za kuchyňským stolem, zatímco se mi Joe uvelebil na rameni, a někde v domě – ale možná se mi to jen zdálo – potichu hrála vážná hudba.

A když jsem to ze sebe všechno dostala – o Davidovi, o Jackovi, o soutěži Pohled z mého okna a o Marii Sánchezové a prezidentovi –, skončila jsem: „A navíc jsem včera v noci zjistila, že jediné dítě Dolley Madisonové, které se dožilo dospělosti, byl syn z prvního manželství. Neměla žádné děti s Johnem Madisonem, takže já s ní nemůžu být příbuzná. Prostě je to naprosto vyloučený.“

Skončila jsem svůj proslov, opřela se a zírala do hrnečku s čajem. Ani jsem neviděla, jak se Susan tváří, protože jsem měla vlhké oči. Ale zakázala jsem si brečet.

To už by bylo fakt směšné. Ještě směšnější nezjet metrem s pěti bochníky chleba.

Susan, která mlčky vyslechla mou ságu, se teď napila čaje. Pak velmi tiše promluvila: „Ale, Samantho, copak to nevidíš? Ty přece víš, co musíš udělat. David ti to už řekl.“

Odtrhla jsem oči od tmavé tekutiny a zadívala se na Susan přes stůl. Joe na mém rameni úspěšně předstíral, že se o mé vlasy vůbec nestará, i když jsme oba věděli, že číhá jen na to, až přestanu dávat pozor, aby je zkusil vytrhnout a vzít roha.

„O čem to mluvíte?“ zeptala jsem se. „David mi řekl jen to, že se svým otcem o Marii Sánchezové mluvit nebude.“

„To řekl, to máš pravdu,“ přisvědčila Susan. „Ale myslím, žes ho ve skutečnosti moc neposlouchala, Sam.

Je rozdíl mezi tím, když někoho slyšíš, a když někoho posloucháš, jako je rozdíl mezi tím, když něco vidíš, a když něco víš.“

Vidíte. Já věděla, proč sem musím jít. Tohle by mi nikdo jiný nevysvětlil. Ten rozdíl mezi slyšet a poslouchat. Ale pořád jsem tomu moc nerozuměla.

„David,“ opakovala trpělivě Susan, „ti řekl, že máš stejná práva jako všichni ostatní Američané. Máš svobodu slova.“

„Jo tohle,“ vzpomněla jsem si. „No a?“

„Takže,“ zvedla Susan udiveně obočí, že se pořád ještě nechytám, „máš svobodu slova a projevu, Samantho. Tak jako všichni Američané.“

„Ano,“ skočila jsem jí do řeči. „Tomu rozumím. Ale co s tím?“

A pak mi to najednou došlo. Nevím jak ani proč, ale došlo. David i Susan měli na mysli, že ho mám využít.

Ale to jsem přece nemohla. Já ne. „Ne,“ vyjekla jsem, ale ne proto, že Joe konečně zaútočil, vytrhl mi pramínek vlasů a triumfálně s ním odplachtil nahoru na lednici.

„Au. To ale nechcete říct, že myslel tohle, nebo jo?“

Susan si ulomila další kus bagety a prohlásila: „David si většinou myslí to, co říká, Sam. Není politik. Vůbec se nechystá jít v otcových stopách. Chce být architektem.“

„Vážně?“ To byla pro mě novinka. Začínala jsem si myslet, že o Davidovi vlastně vůbec nic nevím. Věděla jsem jen, že rád a dobře maluje. A taky o té obří vidličce a lžíci. Ale to bylo asi tak všechno.

Z toho mi bylo smutno ještě víc. Protože jsem měla dost silný pocit, že už to nebudu mít šanci napravit.

„Ano,“ přisvědčila Susan Booneová. „Myslím, že je jednoduché pochopit, proč se David nechce míchat do záležitostí svého otce. Protože nechce, aby se zase otec pletl do jeho věcí.“

„No jasně,“ vyhrkla jsem, protože to vlastně bylo úplně jasné.

„Ano,“ souhlasila Susan Booneová. „Jasně. Tak to je.“ Zaváhala jsem: „Co je tak?“

„Taks to chtěla, ne? Chtělas vědět, jak to je. Chtělas, aby ti to bylo jasné.“

A to taky bylo. Perfektně.

Seděla jsem tam ještě asi deset minut, bavila se se Susan Booneovou, ženou, která mě naučila vidět, když se rozletěly kuchyňské dveře a dovnitř vstoupil hřmotný muž s dlouhými vlasy, v náručí sáčky s jídlem ze samoobsluhy. Překvapeně se na mě zadíval a pak se uprostřed hustých tmavých vousů vykouzlil úsměv.

„Aha,“ řekl přátelsky a zvědavě. „Nazdar.“

„Ahoj,“ odpověděla jsem rozpačitě. Zajímalo by mě, jestli je to Susanin syn, protože vypadal tak o dvacet let mladší než ona. Nikdy nemluvila o tom, jestli má děti nebo manžela. Vždycky jsem myslela, že žije jenom s Joem.

Ale možná že jsem ji slyšela o tom mluvit, ale neposlouchala jsem ji.

„Pete,“ řekla Susan, „tohle je Samantha Madisonová, moje studentka. Samantho, tohle je Pete.“ Pete měl na sobě černé džínsy, zastrčené do kožených holínek, jaké nosí kovbojové nebo Pekelní andělé. Když se natáhl, aby mi potřásl rukou, všimla jsem si, že má na předloktí vytetované logo Harley Davidson.

„Rád tě vidím,“ prohlásil a zapumpoval mou levou rukou, protože ta pravá byla pořád v sádře. Pak jeho zrak padl na bagety. „No ne, to vypadá dobře!“

Přisunul si ke stolu židli a přidal se k nám. A ukázalo se, že to vůbec není Susanin syn, kdepak. Byl to její přítel.

Což mi znova potvrdilo, že Susan Booneová má pravdu: to, co chcete vědět, vidíte vždycky před sebou.

Stačí otevřít oči.

Dvacet čtyři

Vybrala jsem si Candace Wuovou.

Lucy namítala, že jsem měla vybrat někoho slavnějšího, třeba Barbaru Waltersovou nebo Katii Couricovou. Ale já chtěla Candace, protože byla tak milá, když jsem jí tenkrát spadla do klína po té tiskové konferenci v nemocnici.

A ukázalo se, že Candace je taky pěkně tvrdá a nenechá si od nikoho nic vymluvit. Když jí prezidentův tiskový tajemník Andy White řekl, že za žádnou cenu nedovolí, aby vzala kameru do jeho kanceláře a natočila obrázek Marie Sánchezové, řekla mu, že Bílý dům není soukromá nemovitost. Bílý dům patří všem občanům Spojených států amerických, a proto ona a její štáb mají jako všichni Američané právo jít tam a natočit to.

Jedině snad, že by měl co skrývat.

Nakonec to pan White vzdal a já ukázala Candace všechny obrázky, včetně toho majáku Angie Tuckerové.

Potvrdila jsem, že ten maják vypadá moc krásně a tak, ale že já jsem vybrala kresbu Marie Sánchezové.

„A je pravda, Samantho,“ zeptala se mě Candace na kameru, jak jsme to nazkoušely už předtím, když jsem jí zavolala a sešly jsme se u ní ve studiu, „že vás prezident žádal, abyste vybrala jiný obraz, který nebude politicky tak kontroverzní?“

Odpověděla jsem tak, jak jsme se dohodly. „Pravda je, slečno Wuová, že já si myslím, že by měl prezident vědět o tom, že se americká mládež nezajímá jen o to, která písnička je tenhle týden první v hitparádě. Zajímáme se o svět kolem sebe. Chceme, aby nás někdo poslouchal.

Výtvarná soutěž Pohled z mého okna, kterou organizuje a sponzoruje OSN, je fórum, na kterém může mládež z celého světa vyjádřit své pocity. Bylo by špatné, kdyby se ty pocity snažil někdo cenzurovat.“

Na což Candace odpověděla, jak mi slíbila, když jí poskytnu exkluzivní práva na mé první a jediné televizní interview: „Chcete říct, že ten muž, k jehož záchraně jste tak statečně přispěla, vám ani nedovolí dělat vlastní rozhodnutí, jež jsou zcela v kompetenci dětského delegáta OSN?“

Odpověděla jsem takticky: „No, možná tady existují národní zájmy, kterým nerozumím.“

Na to se Candace poškrábala na bradě a řekla: „Fajn, kluci, tak to sbalte. Jedem do nemocnice.“ Protože tam jsem se musela ještě dneska dostat. Měli mi totiž konečně sundávat sádru.

„Vteřinku,“ zadrmolil tiskový tajemník Bílého domu a pospíchal k nám. „Počkejte. Já myslím, že není potřeba tenhle příspěvek odvysílat. Jsem si jistý, že s prezidentem něco vymyslíme…“

Ale Candace by se nedostala tam, kde byla, mezi moderátorky, co jdou všem po krku, kdyby měla čekat na to, co kdo vymyslí. Nařídila Martymu a dalším chlapům, aby sbalili kamery a mikrofony, a pak už nás pakovala pryč.

Když jsme přijeli k nám domů, potom, co mi sundali sádru, natočila Candace něco, čemu říkala „vycpávka“ – mě a Maneta, jak si spolu hrajeme na posteli. Vtom zazvonil telefon. Theresa s ním přiběhla a vypadala zaskočeně. „Samantho, to je pro tebe. Prezident.“

Všichni strnuli. Candace, která právě probírala s Lucy nějaké kosmetické fígle (Lucy evidentně fascinovala profese moderátorky, jejíž přednosti teď začínala objevovat, jako třeba že musíte pořád vypadat hezky a můžete vyjadřovat svůj názor na všechno kolem); Rebeka, která zrovna poslouchala od jednoho osvětlovače moudra o tom, jak by mohla být lidštější; kameramani, kteří se nějak podezřele moc zajímali o můj plakát s Gwen Stefaniovou. Všichni vypadali, jako by právě zadrželi dech. Seskočila jsem z postele a vzala si od Theresy aparát. „Haló?“ řekla jsem.

„Samantho,“ řekl prezident tak hlasitě, že jsem si musela odtáhnout sluchátko od ucha. „Copak to slyším o tom, že jsem neuznal tvůj výběr obrazu na výstavu OSN?“

„No, pane,“ řekla jsem nervózně, „fakt je, že mně se zdá nejlepší ten od Marie Sánchezové ze San Diega, ale jak jsem pochopila, tak…“

„Ten se líbí i mně,“ zahlaholil prezident. „Ten s těmi prostěradly.“

„Vážně, pane?“ zeptala jsem se pochybovačně.

„Protože vy jste řekl…“

„Na tom teď nezáleží,“ přerušil mě prezident. „Tobě se ten obrázek líbí, tak ho prostě dej zabalit a poslat do New Yorku. A až budeš mít příště nějaký problém, přijď rovnou za mnou, místo abys s tím chodila do televize, ano?“

Nezmínila jsem se o tom, že už jsem to zkusila. Místo toho jsem řekla: „Ano, dobře, pane.“

„Výborně,“

uzavřel

hlasitě

prezident.

„Tak

nashledanou.“ A zavěsil.

A když ve středu běželo moje první televizní interview s Candace Wuovou, byla z něj vystřižená část o tom, že Maria Sánchezová neměla vyhrát. Místo toho místní televizní štáb ze San Diega natočil záběry s Mariou, které přišli říct, že v soutěži vyhrála. Ukázalo se, že je to černooká holka asi tak v mém věku, která žije v malém domku se šesti sourozenci. A stejně jako já byla mezi nimi někde uprostřed.

Možná to nějak souviselo s tím, že se mi její obraz tak líbil.

Každopádně se rozbrečela, když jí řekli, že vyhrála. A pak, protože ji o to poprosili, jim ukázala pohled ze svého okna. Vypadal přesně jako na tom obrázku, s prádlem visícím ze šňůry a plotem z ostnatého drátu v dálce.

Maria vážně namalovala to, co vidí, přesně jak jsem si myslela.

A teď se měla s celou rodinou podívat do New Yorku, kde bude viset její obraz na stěně v budově OSN spolu s obrazy zaslanými z dalších zemí. A vypadalo to, že se spolu seznámíme, protože Andy prohlásil, že moje rodina by měla letět speciálem Bílého domu do New Yorku na slavnostní vernisáž. Už jsem se zeptala našich, jestli se zajdeme podívat do Metropolitního na impresionisty, a oni mi to slíbili.

Vsadím se, že Maria tam bude chtít taky.

Ten večer, když vysílali interview s Candace Wuovou, jsme všichni seděli v obýváku a dívali se na televizi… teda já, Lucy, Rebeka, Theresa, Manet a mamka s taťkou. Naši o tom moc nevěděli, protože záběry u nás doma televizní štáb natáčel, když byla mamka u soudu a táta v kanceláři. Musela jsem kvůli tomu vypustit hodinu u Susan Booneové. Ale tam bych stejně nešla, protože původně mě měla Theresa odvézt do nemocnice na sundávání sádry.

Takže rodiče byli dost překvapení, když uviděli ve zprávách náš dům, zvlášť můj pokoj, kde byl jako obvykle trochu nepořádek. Mamka pronesla zděšeným hlasem, aniž spustila oči z obrazovky: „Ježíšikriste, Samantho!“

Ale vysvětlila jsem mamce, že mě Candace požádala, abych nechala pokoj tak, jak je, kvůli autenticitě.

Candace hodně záleželo na autenticitě. Jejím cílem bylo v interview ukázat „autentickou americkou hrdinku“. Podle Candace jsem byla autentická americká hrdinka, protože: a) jsem bez rozmýšlení riskovala vlastní život, abych zachránila jiného člověka

b) se ukázalo, že ten jiný člověk je vůdce celého demokratického světa a

c) jsem Američanka.

Nebyla určitě sama, kdo to takhle chápal. Tvrdil to i doktor, který mi odstraňoval sádru. Byl hrozně opatrný, aby neponičil moje obrázky. Taky mě varoval, že až mi ji sundá, bude mi pravá ruka připadat taková lehká a cizí, a ukázalo se, že měl pravdu. Jakmile mi sádra sjela dolů, pravačka mi vyletěla sama od sebe nahoru, a doktor, Candace, Theresa, filmaři i já jsme se rozesmáli.

Další lidé, kteří si mysleli, že jsem autentická americká hrdinka, byli ti ze Smithsonova muzea.

Rozhodla jsem se, že svoji sádru nebudu dražit přes internet, ale daruju ji nějakému muzeu, a tohle mi připadalo největší. Naštěstí ji chtěli. Trochu jsem se bála, že si budou myslet, že jsem šílenec, když jim chci nacpat starou sádru s portrétem Dolley Madisonové.

Ale ne. Najednou to byla relikvie, kus americké historie, jak mi šťastně tvrdili, když ji ode mě přebírali.

Poslední záběr jsme s Candace dlouho probíraly. Byla to jedna z mých podmínek, za kterých jsem jí slíbila interview, takže se mě na to zeptat prostě musela. Na můj milostný život.

„Tak, Samantho,“ říkala Candace a opřela se s nepatrným pousmáním v křesle, „objevily se jisté pověsti…“

Kamera na mě pomalu zaostřovala. Seděla jsem způsobně na kraji stejného gauče, odkud jsem se teď dívala na vysílání, a vypadala jsem naprosto nevinně.

„Pověsti, slečno Wuová?“ zeptala jsem se z obrazovky.

„Ano. O vás a jisté osobě…“

V tu chvíli se na obrazovce objevily záběry Davida – jak mává z paluby Air Force One, jde do studia k Susan Booneové, a pak v obleku s kravatou na zahájení Mezinárodního dětského festivalu. Pak se kamera vrátila ke Candace a moderátorka pokračovala: „Je pravda, že vy a prezidentův syn jste teď pár?“

V záběru – a stejně i teď na gauči, i když jsem v obou případech věděla, že ta otázka přijde – jsem zrudla. „No, slečno Wuová, byla bych ráda, kdyby to byla pravda. Ale nevím, co si o tom myslí on. Mám pocit, že jsem to možná pokazila.“

„Pokazila?“ Candace vypadala zmateně, ačkoli samozřejmě moc dobře věděla, co jí odpovím. „Jak pokazila, Samantho?“

„Prostě,“ pokrčila jsem v televizi rameny, „jsem neviděla to, co jsem měla celou dobu na očích. A teď už je možná moc pozdě. Doufám, že ne… Ale bojím se, že asi ano.“

V tu chvíli jsem já – já v obýváku, ne ta v televizi – vytáhla rychle zpod Maneta polštář, na kterém se rozvaloval, a s vyjeknutím do něj zabořila obličej. Vždyť jsem to chtěla říct, musela jsem to říct – o tom, že jsem-milovala-Davida-celou-tu-dobu

a-neuvědomila-si-to-ateď-už-je-asi-pozdě, ale to vůbec neznamenalo, že jsem se přitom necítila hrozně trapně.

Ani jsem vlastně tak úplně nevěřila, že by to mohlo fungovat.

Proto jsem vyjekla.

Můj táta, který celý rozhovor sledoval trochu ohromeně, pomalu řekl: „Počkej, Samantho. Co to má znamenat? Vy jste se s Davidem pohádali?“

Odpověděla mu Theresa: „Ale ne, jen to kapičku zvorala, ale to nic. Jestli se ten hoch teď kouká, snad jí dá eště šanci. Myslim, že se to nestává každej den, aby nějaká slečinka řekla rovnou do celostátní televize, že by s várna chtěla chodit.“

Dokonce i Rebeka se na mě zadívala s rostoucí úctou.

„To bylo teda statečný, Sam,“ řekla vážně. „Statečnější než to, cos udělala před tou pekárnou. Teda ne, že by to taky muselo fungovat.“

„Zavři zobák, Rebeko,“ okřikla ji Lucy. Nestává se často, aby se mě Lucy doma zastala, takže jsem zvedla polštář z obličeje a překvapeně se na ni zadívala. Teprve teď jsem si uvědomila, co se mi na ní zdálo neobvyklého.

Nejenom teď, už asi dva dny.

„Hele,“ vyzvídala jsem, „kde je Jack?“

„Ale,“ pokrčila Lucy bez zájmu rameny. „Rozešli jsme se.“

Nejenom já, ale všichni v místnosti na ni zůstali civět s otevřenou pusou.

Taťka se vzpamatoval první. „Haleluja,“ ozval se, což byla dost podivná reakce na agnostika, ale proč ne.

„Věděla jsem to,“ zabědovala Theresa a potřásla hlavou. „Vrátil se ke svý bejvalý přítelkyni, že jo?

Chlapi. Všichni jsou to…“ a dodala pár šťavnatých španělských nadávek.

„Bože,“ zamumlala Lucy a protočila panenky.

„Nepodved mě, ani nic takovýho. Ale choval se jako kretén k Sam.“

Nevěřila bych, že dokážu otevřít pusu ještě víc, ale nějak se mi to podařilo. „Ke mně? O čem to mluvíš?“

Lucy pohodila netrpělivě hlavou. „Vždyť víš. Ta věc s tím malováním. Vyváděl jak idiot. Řekla jsem mu… jak se to vlastně říká, Rebeko?“

„Aby zapomněl cestu k našim dveřím?“ navrhla Rebeka.

„Jo,“ souhlasila Lucy. „To je ono.“ Celou tu dobu, co s námi mluvila, tiskla tlačítka na ovladači. Teď nepřítomně zasténala „Jééé, koukejte, David Boreanaz“ a zesílila zvuk.

Nevěřila jsem tomu. Nemohla jsem tomu věřit. Lucy a Jack se rozešli? Kvůli mně? No, vždycky jsem snila o tom, že se rozejdou kvůli mně, ale v mých fantaziích to bylo tak, že Jack opustí Lucy, protože si uvědomí, že já jsem pro něj ta pravá. Nikdy se nerozešli proto, že Lucy náhodou přišla na to, jak na mě Jack ječí.

A taky tam nebylo nic o tom, že by se rozešli až v době, až já zjistím, že už Jacka vlastně vůbec nemiluju…

a že jsem ho spíš možná ani nikdy nemilovala. Ne tak, jak člověk miluje někoho doopravdy.

„Lucy,“ řekla jsem a naklonila se k sestře. „Přece se nerozejdeš s Jackem, po tom, co jste spolu chodili tak dlouho… a co tvůj maturitní ples? Už se přece blíží. S

kým tam půjdeš, když ne s Jackem?“

„No,“ řekla nepřítomně Lucy, soustředěná na Davida Boreanaze, „teď jsem zúžila výběr na pět kluků. Možná s tím, co s ním sedím na chemii…“

„S Gregem Gardnerem?“ skoro jsem zaječela. „Lucy, nemůžeš přece jít na maturitní ples s Gregem Gardnerem!

Je to největší moula z celý školy!“

Lucy vypadala naštvaně, ale jen proto, že ji moje hulákání rušilo v poslechu božského pana Boreanaze.

„Hele, kamarádko,“ upozornila mě, „moulové jsou teď v módě. Ty bys to měla vědět nejlíp, kdyžs s tím začala.

Tys přivedla Davida na Krisin večírek. Víš, s kým teď chodí Kris Parksová? S Timem Haywoodem.“

„S

tím,

co

vyhrál

celostátní

matematickou

olympiádu?“

„Jo. A Debbie Kinleyová nechala plavat Rodda Muckinfusse kvůli nějakýmu pitomečkovi z Horizontu.“

„To jsou věci.“ Mamka, která byla pořád v pokoji, sledovala naši konverzaci s rostoucí nevolí, ale teď už nedokázala mlčet. „Poslouchejte, jak se nám slečinky vyjadřují! Moulové! Pitomečkové! Dochází vám. že mluvíte o lidech? O lidech, kteří taky něco cítí?“

Byla jsem stejně rozčilená jako mamka, ale z jiného důvodu. „Počkejte,“ překřikla jsem je. „Buďte zticha!

Nemůžeš se přece rozejít s Jackem, Lucy. Miluješ ho!“

„Jasně,“ souhlasila Lucy. „Ale ty jseš moje sestra.

Nemůžu přece chodit s klukem, co se k tobě chová jako hulvát. Nebo si myslíš, že bych měla?“

Jenom jsem na ni zírala. Nemohla jsem uvěřit tomu, že to řekla. Moje sestra Lucy, nejhezčí a nejpopulárnější holka na Adamsově střední, se rozešla se svým klukem ne kvůli tomu, že by ji podváděl s jinou, ani ne proto, že by ho už měla dost. Rozešla se s ním kvůli své malé sestře. Kvůli mně, Samanthě Madisonové. Ne kvůli autentické americké hrdince, která zachránila život prezidentovi, ani kvůli dětské delegátce OSN.

Ne. Rozešla se s ním kvůli mně, své mladší sestřičce.

Vtom se mě zmocnila lítost. Lucy udělá takovou oběť – no, možná to zase nebyla tak velká oběť, ale přece jenom oběť –, a co jsem přitom já za sestru? No? Když jsem si tak dlouho přála – ne, modlila se za to – aby se Jack s Lucy rozešel a já ho mohla dostat? Teď se to konečně stalo, a proč?

Protože, podle Lucy, u ní stojím na prvním místě.

Jsem ta nejhorší sestra na světě. Nejpodlejší. Jsem odporný hmyz.

„Lucy,“ řekla jsem. „Nesmíš se na něj kvůli tomu zlobit. Byl trochu rozčilený, víš. Já nechci, aby ses s ním rozešla… víš, kvůli mně.“

Lucy vypadala, že ji konverzace nudí. Show v televizi už běžela, a pořád ji někdo vyrušoval.

„Jo,“ připustila otráveně. „Promyslím to.“

„To bys měla, Luce,“ přitakala jsem horlivě. „Fakt měla. Jack je prima…“

„Dobře,“ skočila mi Lucy netrpělivě do řeči, „řekla jsem, že to promyslím. Necháš mě už konečně koukat?“

Mamka, které pomalu docházelo, co se děje, řekla: „Ehm, Lucy, když začneš chodit s tím novým chlapcem – tím tvým spolužákem z chemie – budeme s tatínkem moc rádi. Že ano, Richarde?“

Taťka přisvědčil.

„Vlastně,“ napadlo ho, „proč bys ho k nám někdy nepozvala? Třeba zítra po škole? Therese to nebude vadit, že ne, Thereso?“

A bylo to v kapse. Věděla jsem, že po tomhle extempore budou Lucy a Jack zpátky u sebe ještě před obědem.

A já byla ráda. Moc ráda.

Protože já jsem Jacka nemilovala. Asi jsem ho nikdy vážně nemilovala. Byly to jen takové ty dětské fantazie nebo něco na ten způsob.

Jiný problém ovšem byl, že člověk, o kterém jsem věděla docela jistě, že ho miluju, ke mně nejspíš necítí totéž.

Byl jediný způsob, jak jsem se to mohla dozvědět.

Zítra na hodině u Susan Booneové.

Dvacet pět

„Vidíte tu lebku?“ Susan Booneová nám ukázala kravskou lebku, vybělenou od slunce. „Vidíte na ní všechny barvy duhy? Tak je namalujte.“

Položila lebku na stolek. Pak šla potrestat Joea, kterému se podařilo vytrhnout mi několik vlasů ještě předtím, než jsem si stihla nasadit svou kopretinovou přilbu.

Seděla jsem obkročmo v lavici a snažila se nedívat na svého souseda. Neměla jsem ponětí, jestli je David rád, že mě vidí, nebo ne, nebo jestli je mu to úplně jedno.

Nemluvila jsem s ním, ani jsem ho neviděla (jenom v televizi) od toho večera, kdy jsme poslouchali Beaux Art Trio a hádali se kvůli Jackovi. Neměla jsem dokonce ani ponětí o tom, jestli viděl rozhovor se mnou a věděl, že jsem využila svoji svobodu slova a projevu, tak jak mi navrhoval. A taky to, že jsem před dvaceti miliony amerických diváků prakticky připustila, že jsem do něj zamilovaná.

Vyslýchala jsem kvůli tomu Rebeku, protože mě napadlo, že chodí na stejnou školu a mohlo by se jí něco donést. Jenže Rebece je jedenáct, takže samozřejmě nemá s Davidem žádné společné hodiny. Dokonce chodí i jinak na oběd. Nevěděla, o čem si David povídá s klukama.

Nevěděla ani, jestli to viděl.

„Neboj,“ uklidňovala mě Lucy. „Určitě viděl.“

A Lucy by to měla vědět. Lucy ví všechno o tom, jak se chovají kluci. Nedostala snad Jacka zpátky, sotva kývla prstem, i když se ho předtím tak zbavila? Jeden den se rozešli, a druhý už seděli ve škole v jídelně vedle sebe, jako by se vůbec nic nestalo.

„Ahoj, Sam,“ zavolal na mě Jack, když jsem pochodovala kolem jejich stolu k našemu. „Poslouchej, nezlob se na mě kvůli tý soutěži. Doufám, že na mě nejseš, víš, nejseš moc naštvaná. Jenom mě to zklamalo nebo co.“

„Uhm,“ řekla jsem, úplně popletená. To je rychlost, co? A kdepak je šílený chemik Greg Gardner, no? Ale myslím, že jsem to dokázala docela úspěšně zamaskovat.

„Nic se nestalo.“

A taky to byla pravda, nic se nestalo. Proč bych si lámala hlavu kvůli Jackovi? Měla jsem na práci myslet na důležitější věci. Třeba na Davida. Jak mu mám vysvětlit, že miluju jeho, a ne Jacka? Teda pokud neviděl to interview? Ale nedovedla jsem si představit, že by mu to uteklo. Vysílali ho v hlavním vysílacím čase, a kromě toho běžela upoutávka už od neděle, kdy jsem se domluvila s Candace.

No ale stejně tady byla možnost, že to propásl.

Možnost, že mu to budu muset říct znova, a do očí.

Což je na jednu stranu ještě horší, než to říkat před dvaceti miliony diváků.

A teď jsem seděla vedle něj, a nemohla jsem za nic na světě vymyslet jedinou větu, kterou bych dokázala vyslovit. Teda kromě toho, že jsme se na sebe usmáli, když jsme přišli, a David mě pozdravil a já ho taky pozdravila.

Ale to bylo všechno.

A jako by se mnou hrál osud nějakou divnou hru, David měl na sobě tričko s nápisem No Doubí, názvem mé nejoblíbenější písničky, kterou zpívá Gwen Stefaniová, má nejoblíbenější zpěvačka. A kluk, se kterým jsem to všechno totálně zvorala, nosí tričko, co prodávají jen na jejích koncertech!

Život fakt provádí pěkný zákeřnosti.

Ruce mi najednou tak ztěžkly, že jsem sotva dokázala udržet v prstech barevnou pastelku, srdce mi bubnovalo v prsou sólo na bicí jako Adrian Young a v puse jsem měla jako na Sahaře. Řekni něco, nařizovala jsem si v duchu.

Jenže jsem neměla ponětí co.

A potom už všichni kreslili a ve studiu bylo úplné ticho, až na tu klasickou hudbu někde v rádiu, takže už bylo pozdě něco říkat.

Aspoň jsem si to myslela.

A tak jsem se ponořila do kreslení jako obvykle, snažila jsem se najít na lebce všechny barvy duhy a přenést je na papír před sebou. I když jsem byla tak beznadějně zamilovaná, pořád jsem se ještě mohla soustředit na kreslení…

Tak soustředit, že když mi David podstrčil kus složeného papíru do klína, nadskočila jsem asi metr vysoko.

Podívala jsem se na papír. Pak jsem se podívala na něj.

Ale on byl taky soustředěný na svou kresbu. Vlastně, kdybych si nevšimla, jak mu v koutcích úst cuká jeden z těch jeho drobných úsměvů, ani bych nevěřila, že mi ten papír dal on.

Nakonec jsem ho rozložila.

A tam stálo, napsané drobným, úhledným rukopisem budoucího architekta:

Přátelé?

Nemohla jsem tomu uvěřit. David se chce přátelit! Se mnou! S tlukoucím srdcem jsem začala psát: Ano, jasně.

Ale něco mě zarazilo. Nevím co. Vážně nevím co, ale po tom všem, co jsem zažila, a co jsem se snad taky trochu naučila, mě něco zadrželo. Možná ruka Gwen Stefaniové, mého anděla strážného.

Ať už to bylo, co chtělo, zmačkala jsem papír a vytrhla z náčrtníku čistý. Pak jsem se srdcem až v krku, protože jsem věděla, že je to teď, nebo nikdy, začala psát pravdu:

Ne. Chci být víc než to.

A i když jsem předstírala, že se soustředím jenom na to, abych zachytila barvy duhy na kravské lebce, ve skutečnosti jsem celou dobu koutkem oka pozorovala Davida. Viděla jsem, jak rozbaluje papír, který jsem mu strčila, jak ho čte, i jak mu obočí vyskočilo až na čelo.

Panebože.

A potom, o několik vteřin později, mi přistál na klíně další složený papír. Tentokrát jsem věděla jistě, že mi ho dal on, protože jsem z něj nespouštěla oči.

Nemohla jsem skoro dýchat, když jsem dopis rozkládala. Napsal na něj jen tři slova: A co Jack?

Odpověděla jsem téměř okamžitě:

‚Jakej Jack?‘

Protože tak jsem to v tu chvíli cítila. Poslední věc, o které bych si myslela, že se stane, byla, že mi ještě odepíše. Ale odepsal.

A jestli jsem vůbec někdy v životě byla opravdu šťastná – jestli vůbec bylo něco, co by ve mně dokázalo vyvolat tak bezbřehou radost, která probublávala odněkud z hloubky a celou mě zaplavovala –, nedalo se to rozhodně srovnat s tím, jak jsem se cítila, když jsem znova otevřela složený papír a uviděla, co na něj nakreslil.

Srdíčko.

To bylo všechno. Malé úhledné srdíčko. A pro to existovalo jen jediné vysvětlení. Vážně. A to bylo, že mě David miluje. Miluje mě.

Miluje mě.

Miluje mě.

Dvacet šest

Týden nato se konal slavnostní ceremoniál s udělováním medailí. Ten, co jsem na něm měla dostat tu svou… víte, za statečnost a tak.

Nebyla jsem oblečená v černém. Ani jsem na tom netrvala. Vlastně mi bylo úplně jedno, do čeho mě navlečou. Takhle se cítíte, když jste zamilovaní.

Nestaráte se o věci jako je oblečení, protože jediné, na co můžete myslet, je ten, koho milujete.

No, teda pokud nejste Lucy.

Ale i když jsem se vůbec nestarala o to, jak vypadám, mamka a Lucy a Theresa mě ujišťovaly, že vypadám báječně. Měla jsem nové šaty – světle modré – a když jsme později pili kávu v Bronzové pracovně, David prohlásil, že mají barvu jako moje oči.

Předávací ceremoniál se odehrával před vyzdobeným vánočním stromem v Modré pracovně, a bylo to opravdu bezva, s těmi vánočními dekoracemi a svíčkami a tím vším.

Ale taky to byla vážná záležitost. Byli tam všichni, kdo v téhle zemi něco znamenají, včetně plukovníků ve svátečních uniformách a senátorů v oblecích. A taky naše rodina a Theresa a Catherine a její rodina a Candace Wuová a Jack a Pete a Susan Booneová, kterou jsem speciálně pozvala.

Prezident měl o mně proslov. Ne o mně jako o potenciální snaše, to dá rozum, ale o mně jako o dívce, která riskovala svůj život, aby ho zachránila. No, stejně nebylo moc pravděpodobné, že bychom byli v dohledné době příbuzní. Taťka prohlásil, že se za žádnou cenu nesmím vdát dřív, než budou splatné dluhopisy, které koupil na moje jméno, když jsem se narodila – a k tomu dojde, až mi bude pětadvacet.

A kromě toho jsem samozřejmě chtěla jít na vysokou – a stát se slavnou malířkou – předtím, než se vdám.

Každopádně

zněl

prezidentův

projev

hodně

vlastenecky. „Samantho Madisonová, předávám ti tuto medaili jako výraz vděčnosti za tvou odvahu, projevenou tváří v tvář hrozbě teroristického činu…“ bia bia bia.

Bylo dost těžké se soustředit na to, co říká, když vedle něj stál David v obleku a vypadal prostě k pomilování.

Nemohla jsem uvěřit tomu, že jsem si někdy mohla myslet, že David vypadá v kravatě jako moula. Teď mi stačilo se na něj jen podívat a celá ta záležitost s mrazením byla hned zase na tapetě. Ať měl na sobě, co chtěl.

Když jsem dostala medaili – byla z pravého zlata, zavěšená na rudé sametové pásce, všichni tleskali, a potom jsme museli pózovat asi pro milion fotografů, i když všichni ostatní se už šli vrhnout na chlebíčky. Ale David se nešel najíst, místo toho na mě čekal, a když jsem skončila s fotografy, přišel ke mně a políbil mě na tvář. Fotografové to samozřejmě začali hned fotit, ale nám to vůbec nevadilo. Minulý týden jsme si užili líbání bez blesků, a nejenom na tvář, to se vsaďte.

A musím říct, že líbání – se kterým, což asi nemusím zdůrazňovat, jsem zatím neměla žádnou zkušenost – prostě nemá chybu.

A potom jsme šli do místnosti, kde byl raut, a já jsem se snažila dát dohromady všechny lidi, které jsem pozvala, a seznámit je, aby si spolu mohli povídat. Takže jsem představila Susan a jejího přítele Catherinině rodině, a David představil Lucy a Jacka generálnímu prokurátorovi a jeho ženě, a tak dál.

A když už si všichni navzájem potřásli rukama a pochvalovali si, jak báječná je celá tahle slavnost, přišel ke mně David s tím svým nenápadným úsměvem a zašeptal mi: „Pojď za mnou.“

„Tak jo,“ zašeptala jsem taky.

Vyšla jsem za ním z místnosti a zamířili jsme dolů do haly, kde jsme si poprvé dávali hamburgery a dívali se oknem na osvětlený trávník před Bílým domem.

A tam, kde tenkrát na okenní parapet David vyryl moje jméno, jsem zjistila, že mezitím přidělal něco dalšího.

Znamínko plus.

Takže teď tam bylo vyryté:

David

+

Sam

Což, když zvážíte všechny okolnosti, není ten nejhorší způsob, jak se zapsat do historie.

Deset důvodů, proč jsem teď ráda, že nejsem Gwen Stefaniová:

10. Nemusím jezdit na turné. Můžu zůstat doma se svým psem. A vidět se se svým přítelem, kdykoli máme chuť… no, jasně, ale jenom do jedenácti večer o víkendu a do deseti ve všední den, a jenom pod podmínkou, že si zlepším známky z němčiny.

9. Když musím chodit do školy a na kreslení a dělat dětskou delegátku OSN a navštěvovat večírky a tak, nemám vůbec čas přemýšlet, jak bych měla chodit oblečená.

Udávat

módní

trendy

vyžaduje

zodpovědnost.

8. Dost pochybuju, že psát a zpívat písničky může člověka uspokojovat stejně, jako kreslit vejce.

7. Gwen musí poskytovat spoustu rozhovorů, což já teď vlastně taky, protože to patří mezi mé povinnosti dětské delegátky OSN. Ale Gwen dává rozhovory časopisům jako Teen People, kde se přes půl stránky popisuje, co máte na sobě. Já mluvím s časopisy jako New York Times Magazíne, které se o to vůbec nestarají.

6. Gwen nosí většinou věci, ve kterých jí kouká pupík, ale můj pupík bohužel není zrovna ta část těla, kterou bych chtěla nějak moc popularizovat. Navíc taťka prohlásil, že jestli mě někdy chytí v tričku, co z něj leze břicho, budu celé léto dělat u něj v kanceláři, místo abych chodila kreslit vejce a kravské lebky do studia k Susan Booneové.

5. Když si budu barvit vlasy tak často, jako to dělá Gwen, tak mi podle Theresy, jejíž sestra je vyučenou kadeřnicí, brzy všechny vypadají.

4. Gwen musí trávit spoustu času mezi partou hulvátů (ze skupiny). Jediní kluci, se kterými trávím čas já, jsou můj přítel, přítel mé sestry a přítel mé nejlepší kamarádky. A nikdo z nich nemá tendence bubnovat na pódiu nahý, což by mě asi uvedlo do rozpaků.

Ale na druhou stranu, člověk musí přinášet oběti umění, řekla bych.

3. Gwen neví to, co já – že slušňáci jsou na chození ti nejlepší. Zní to ulítle, ale je to tak. Víte, co mi řekl David o těch svých nenápadných úsměvech? Řekl, že se tak usmíval jen kvůli mně. Protože nikdy netušil, že by mohl potkat tak bezvadnou holku, jako jsem já.

Pravda ovšem je, že je něco depresivního na tom, když jsou rodiče zamilovaní do vašeho kluka.

2. Gwenina sestra, i když je atraktivní a tak vůbec, nemůže být rozhodně tak fajn jako Lucy. Protože Lucy, i když je občas nesnesitelná, se chtěla kvůli mně rozejít se svým přítelem. Udělal pro vás někdy někdo něco takového?

A důvod číslo jedna, proč jsem teď ráda, že nejsem Gwen Stefaniová:

1. Protože to bych nemohla být já, Sam Madisonová. A to mě teď fakticky hrozně baví.