Meg Cabot

Hrdinkou snadno a rychle 02. Hrdinka říká ano

Lauře Langlieové,

skvělé agentce a ještě lepší kamarádce

Vřelé díky Beth Aderové, Jennifer Brownové, Michele Jaffeové, Lauře Langlieové, Abigail McAdenové a nejvíc ze všech Benjaminu Egnatzovi.

Nikdy nepochybujte o tom, že skupinka odhodlaných lidí může změnit svět. Ve skutečnosti to nikdo jiný provést nemůže.

Margaret Meadová, antropoložka

Teprve, když ze sebe nejmíň stokrát uděláte hlupáka, zjistíte, jak na to.

Gwen Stefaniová

Fajn. Takže tady je DESET DŮVODŮ, PROČ JE NA HOUBY BÝT SAMANTHOU MADISONOVOU. Teda mnou.

10. Navzdory tomu, že jsem vloni zachránila život prezidentovi Spojených států, dostala medaili za hrdinství a natočili o mně film, u nás ve škole patřím pořád k těm nejmíň oblíbeným. Náš vzdělávací ústav je údajné pokroková a vysoce ceněná instituce. Jenomže s výjimkou mě a mojí kámošky Catherine sem chodí jenom samí neonacisti, co nosí modely značky Abercombie & Fitch, vykazují nulovou toleranci vůči těm, kdo mají jiný názor než oni (nebo prostě spíš vůči těm, kdo vůbec nějaký názor mají), tupě vyřvávají školní popěvky a volný čas zabíjejí civěním na reality show v televizi.

9. Moje starší sestra - ta, která očividně shrábla nejlepší DNA a díky výhře v genové loterii má tiziánové, hedvábně hladké vlasy (na rozdíl od těch měděné rezatých štětek, co mám na hlavě já) - je nejoblíbenější holka na Adamsově střední (a nejspíš ji tam můžete najít, jak zrovna diriguje tupé vyřvávačky školních popěvků). Mám pocit, jako by byla na světě hlavně proto, aby se mě dennodenně všichni - studenti, učitelé, a dokonce i vlastní rodiče, kteří nechápavě sledují, jak se osamoceně a trochu depresivně plandám uprostřed svých dychtivých a energických vrstevníků - mohli vyptávat na totéž: „Proč nemůžeš být aspoň trošku jako tvoje sestra Lucy?”

8. I když mě díky neohroženému chování při záchraně prezidenta jmenovali dětskou delegátkou OSN, jen zřídka se kvůli tomu uleju z vyučování, abych se mohla věnovat svým povinnostem. Neplaceným, abych nezapomněla.

7. Vzhledem k tomu jsem si ke své dobrovolné mimoškolní aktivitě dětské delegátky byla nucena přibrat brigádu, abych mohla platit neustále narůstající účty v Sullivanových výtvarných potřebách, kde si nakupuju náčrtníky Strathmore a tužky - protože naši usoudili, že se potřebuju naučit znát cenu peněz a osvojit si „pracovní morálku”. A na rozdíl od Lucy, která si taky musela sehnat brigádu, aby

zaplatila za barvičky - ne na výtvarná díla, ale na údržbu obličeje -, mi nebylo dopřáno pohodlné místečko v oddělení dámského prádla v nákupním centru, kde by mi dali třicet procent slevy a platili mi deset dolarů za hodinu sezení za pultem a listování v časopisech, až na ty občasné chvilky, kdy se mě někdo zeptá, jestli máme bezešvé kalhotky. Kdepak. Já kápla jedině na pitomé a mizerné placené místo v krámku a půjčovně Potomac Video, kde můj částečný úvazek spočívá v tom, že musím přetáčet ty příšerné filmy s Brittany Murphyovou a pak je vracet zpátky na police, aby si je mohlo půjčit ještě víc lidí a ponořilo se do Brittanina psychoušského a potahaného světa typu „jen se koukněte, kolik jsem shodila od doby, co jsem točila Bezmocnou a Ashton mi dal kopačky kvůli tý vysušený stařeně Demi, jenomže teď jsem větší hvězda než on”. No dobře, seznámila jsem se tam taky s úžasným společenským vyděděncem, mojí novou opiercingovanou kamarádkou Dauntrou. Ale stejně.

6. Vedle školy, hodin kreslení a práce mám jen jediný večer v týdnu, kdy se můžu vidět se svým klukem a věnovat se něčemu, co aspoň vzdáleně připomíná společenský život.

5. Protože můj kluk má povinností nad hlavu stejně jako já, navíc jde příští rok na vysokou a taky je to čistě náhodou prezidentův syn (takže ten jediný večer, co s ním můžu trávit, musí většinou věnovat plnění státnických povinností), musím se rozhodnout: buď budu ty státnické akce absolvovat s ním, což vážně není kdovíjaká romantika, nebo budu sedět doma a sledovat dokumentární seriál National Geographic Explorer se svou dvanáctiletou sestrou Rebekou. Což já mimochodem dělám skoro každou sobotu.

4. Jsem asi jediná skoro sedmnáctiletá holka na celé zeměkouli, která viděla všechny díly seriálu National Geographic Explorer. A přestože se mamka jako právnická specializuje na ochranu životního prostředí, nemůžu tvrdit, že bych zrovna umírala touhou znát všechny podrobnosti o tání ledovců. Mnohem radši bych chodila se svým klukem na rande.

3. Navzdory tomu, že jsem nedávno zachránila život prezidentovi Spojených států, jsem se ještě nesetkala se svým idolem Gwen Stefaniovou (i když mi Gwen poslala džínovou bundu ze své módní

kolekce, když se doslechla, že se řadím mezi její horlivé příznivce. Ale když jsem si tu bundu vzala poprvé na Adamsovu střední, slízla jsem za to spoustu kousavých poznámek od spolužáků ve stylu „Hele, punk je zpátky!” nebo „Tady je někde disko?”. Posmívají se mi, což jen dokazuje, že mezi mými vrstevníky se osobitý styl v oblékání nepovažuje za charakterovou přednost).

2. Všichni, kdo mě aspoň trošičku znají, o mně tohle všechno vědí - a přesto se v jednom kuse rozplývají nad tím, jak je to super, že mám takovýhle život: třeba kluka, se kterým se skoro nevídám. Nebo rodiče, co mě posílají do naší úžasné školy, kde mě všichni nenávidí. Jo, a taky důvěrný vztah s prezidentem, který si zpravidla ani nedokáže vybavit, jak se jmenuju, i když jsem si zlomila ruku jen proto, abych ho zachránila před kulkou do hlavy.

A důvod číslo jedna, proč je na houby být Samanthou Madisonovou:

1. Pokud se nestane něco drastického, nevypadá to, že by se tohle všechno mělo v dohledné době změnit.

Jedna

Což by mohlo vysvětlovat, proč jsem se konečně odhodlala a udělala to.

Odhodlala se to změnit. A od podlahy. K lepšímu, to dá rozum.

A záleží na tom, že s tím moje sestra Lucy nemusí nutně souhlasit?

Koneckonců z ní výslovně nevypadlo, že by měla něco proti. Ne snad, že by mi na tom kdovíjak záleželo. Neudělala jsem to přece kvůli ní. To jsem jí taky odpověděla, když mi sdělila svůj názor, shrnutý do věty: „Máma tě zabije.”

„Nedělám to kvůli mámě,” vysvětlila jsem jí. „Dělám to kvůli sobě. Jen kvůli sobě.”

Vlastně jsem nechápala, proč je Lucy vůbec doma. Neměla by náhodou mít trénink roztleskávaček? Nebo zápas? Anebo chodit po nákupech v tom hejnu kámošek, se kterými tráví většinu času, když v hypermarketu zrovna nepracuje? I v tom případě to má pořád stejný scénář, protože se za ní všechny její nohsledky táhnou do Hedvábných hadříků (to je ten obchod se spodním prádlem, kde naši Lucy platí za to, že nic nedělá), pomáhají jí áchat, úpět a vřeštět nad posledními drby o Jennifer Lopezové v Us Weekly a přitom skládat bederní roušky.

„Jo, ale ty se na sebe nemusíš koukat,” odsekla Lucy, která seděla za svým psacím stolem. Odhadla jsem, že si zrovna chatuje se svým klukem Jackem. Lucy se připojuje na ICQ vždycky ráno, než jde do školy, a potom když přijde ze školy. A někdy - jako zrovna dneska -i mezitím, aby Jack nevyváděl. Její kluk je teď na koleji - studuje Akademii uměleckého designu na Rhode Islandu - a po jeho odjezdu se ukázalo, že se zmítá nejistotou ohledně Lucyina vztahu k němu. Potřebuje, aby ho moje sestra v jednom kuse ubezpečovala, že jí na něm nepřestalo záležet a že nerandí s žádným novým objevem, co ulovila v butiku Supersluneční skla nebo někde na dalším super místě v hypermarketu.

Což je dost divné, protože než Jack odjel na kolej, nikdy na mě nepůsobil nijak zvlášť nejisté. Vysoká nejspíš člověka změní.

To pro mě není moc povzbudivá představa vzhledem k tomu, že můj kluk (je mu stejně jako Lucy) se chystá na kolej už příští rok. Jack aspoň jezdí domů každý víkend, aby se viděl s Lucy, místo aby

si vyrážel s partou z koleje, což mé vážně dojímá. Doufám, že to tak bude dělat i David.

Ale stejně někdy začínám uvažovat nad tím, jestli ji Jack vůbec má. Myslím nějakou kolejní partu.

„Dívám se na sebe do zrcadla,” odpověděla jsem na Lucyinu poznámku, že já se na sebe aspoň nemusím dívat. „A navíc se tě nikdo neprosí, abys na mě civěla.”

Otočila jsem se a chtěla pokračovat dál do haly, kam jsem měla namířeno původně, než mě Lucy zmerčila škvírou v pootevřených dveřích svého pokoje.

„Jak myslíš!” houkla za mnou moje starší sestra, když jsem se ji pokusila setřást. „Stejně nevypadáš jako ona!”

Takže jsem se pochopitelně musela vrátit a strčit jí chtě nechtě hlavu do pokoje. „Jako kdo?” Protože jsem naprosto upřímně neměla ani páru, o kom to Lucy mluví. Nejspíš nemusím dodávat, že právě tohle byla otázka, kterou jsem měla radši spolknout. Přinejmenším v hovoru s Lucy.

„Ty víš” utrousila sestra a usrkla si dietní koly. „Tvoje idolka. Jak se jmenuje? Gwen Stefaniová. To je přece blondýna, ne? Žádná tmavovláska.”

To snad není pravda. Lucy má pocit, že musí mně - mně, Gwenině nejoddanější fanynce - připomínat jakou má Gwen barvu vlasů!

„To já vím,” odsekla jsem a koukala se vytratit. Ale Lucyin hlas mě přišpendlil na místo.

„Teď vypadáš jako ta… no, přece… Jak se jmenuje?”

„Karen O.?” zeptala jsem se s nadějí v hlase. Neptejte se mě, jak mě vůbec kdy mohlo napadnout, že by o mně Lucy řekla něco hezkého, jako třeba že jsem podobná zpěvačce Yeah Yeah Yeahs. Nejspíš jsem si lízla hydroxidu amonného z její barvy na vlasy. Čertví.

„Nee…” Lucy luskla prsty. „Už to mám! Ashlee Simpsonová.”

Zatajila jsem dech. Na světě jsou určitě horší věci než vypadat jako Ashlee Simpsonová - ta holka je fakt docela k světu -, ale představa, že si lidi budou myslet, že ji zkouším napodobovat, mi zvedla do krku kukuřičné placky, co jsem do sebe naházela po příchodu ze školy. V tu chvíli to pro mě byla horší potupa než smrt. V tu chvíli jsem byla ráda, že se kolem Lucy nepovaluje nic ostrého, protože bych ji byla namouduši schopná podříznout.

„Nevypadám jako Ashlee Simpsonová,” zaskřehotala jsem.

Lucy jen pokrčila rameny a vrátila se k monitoru. Jako obvykle se tvářila, že ji ani v nejmenším netrápí výčitky svědomí za to, co provedla.

„To máš fuk,” prohodila bezstarostně. „Ale Davidův táta z toho bude určitě na větvi. Nemáš jít náhodou za pár dní do televize vychvalovat ten jeho stupidní Návrat k rodině?”

„Do MTV,” upřesnila jsem. Najednou se mi udělalo nějak slabo, když jsem si vzpomněla, že jsem se ještě nedostala k materiálům, co mi dal tiskový tajemník z Bílého domu pan Green, abych se na tu televizní debatu pořádně připravila. Ale proboha, kdy taky? Vedle školy a kreslení a brigády? Kolik si myslíte, že mám asi tak času na to, abych se věnovala povinnostem dětské delegátky OSN? Řekla bych, že nejvýstižnější číslovka je nula.

A navíc si člověk musí stanovit priority. Což pro mě bylo barvení vlasů.

A kvůli tomu teď zřejmě vypadám jako příšerka Ashlee Simpsonová.

„Ty víš moc dobře, že je to na MTV,” vyštěkla jsem na Lucy, protože mě s tou Ashlee fakt namíchla. A taky jsem měla vztek sama na sebe, že jsem ještě ani nezačala číst to, co mám v televizi vykládat. Ale zlobit se na Lucy bylo lepší než vztekat se na sebe. „A že je to veřejná debata s prezidentem. Na Adamsově střední. Jako by ses neklepala na to, že si tam vyrazíš otestovat ty růžový džíny, co sis koupila v butiku Betsey Johnson.”

Lucy se zatvářila jako neviňátko. „Nevím, o čem to meleš.”

„Vždyť z toho celá vysiluješ!” Nechtělo se mi uvěřit, že by měla nervy tam takhle sedět a tvářit se jako svatoušek. Jako by vůbec někdo ve škole dokázal mluvit o něčem jiném než o tom, že u nás bude natáčet MTV. Ze k nám přijde prezident, na tom fakt nikomu nezáleží. Ale bude u toho nový moderátor MTV Random Alvarez (nedělám si legraci, vážně se jmenuje Random), který to bude uvádět. Právě z něj jsou Lucy a její kámošky na větvi.

A nejenom Lucy a její kámošky. Taky Kris Parksová (která ke mně chová obzvlášť srdečnou nenávist, i když se to snaží maskovat, protože jsem teď národní hrdinka atd. Ale pořád to v ní hlodá, vykukuje to pod cukrovou polevou toho jejího Jé, ahoj, Sam, jak je?) nedávno zpanikařila, že nemá v záznamech dost mimoškolních aktivit (když uvážíte, že se stala jenom kapitánkou roztleskávaček, pobírá Národní stipendium a je předsedkyní naší třídy). Proto

založila ten nový klub, Správnou cestu, který má dospívající mládež nabádat, aby vzala opět do svých rukou právo říct ne drogám, alkoholu i sexu.

Popravdě řečeno já ani nevěděla, že tohle naše právo někdo ohrožuje. Neznám totiž nikoho, kdo by doopravdy nutil mládež pít, když někdo řekne - ne, dík, já si pivo nedám. Nebo tak. Připouštím, že někdy kluka rozzuří, když mu jeho holka řekne ne zrovna na. víte na co. Když řekne, že To s ním nebude dělat.

Ale všimla jsem si, že kdykoli se o nějaké holce začne vykládat, že. no. že To se svým klukem Dotáhla Až Do Konce, Kris Parksová v první řadě a její kámošky ze Správné cesty hned v závěsu začnou povykovat. že je to děvka. Většinou jí to vmetou i do tváře.

Každopádně se Kris díky Správně cestě ocitla mezi těmi, kdo se budou při setkání prezidenta s občany v Adamsově střední účastnit panelové diskuse. Od chvíle, kdy se o tom dozvěděla, dokáže žvanit jedině o tom, „jak jen tohle udělá dojem na univerzity Břečťanové ligy” a jak jejich agenti budou bušit u nich doma na dveře a žadonit, aby si podala přihlášku právě na jejich školu. A taky o tom, jak se seznámí s Randomem Alvarezem, jak mu dá svoje číslo na mobil a pak si spolu domluví rande.

Jako kdyby se na ni Random vůbec podíval. Slyšela jsem, že chodí s Paris Hiltonovou. Chodí.? Možná by bylo výstižnější jiné sloveso. Ale to máte fuk.

„Hele,” dodala jsem směrem k Lucy, „čistě pro tvou informaci -právě proto jsem to udělala. Obarvila jsem si vlasy. Chtěla jsem na to se tkání vypadat jinak. Ne tak jako. ta-co-zachránila-život-prezidentovi. Chápeš?”

„V tom případe se ti to povedlo,” utrousila moje sestra. „Ale máma tě stejně zabije,” dodala a vrátila se k chatování s Jackem, protože už jí od něj za tu dobu, co jsme se spolu vybavovaly, přišly dvě zprávy. A můžete vsadit boty, že to Jacka pěkně štvalo. Jako by si myslel, že se místo internetové debaty Lucy věnuje tomu imaginárnímu objevu ze Superslunečních skel.

Přinejmenším to tak vyznělo z rozčileného u-úú, kterým na sebe Jackovy vzkazy zvukově upozorňovaly.

Říkala jsem si, že kašlu na to, co si Lucy myslí. Koneckonců, co ta ví o módě? I když měsíc co měsíc přelouská Vogue od první do poslední stránky.

Jenomže já nechci ani náhodou vypadat jako ty holky, co pózují na fotkách ve Vogue. Na rozdíl od Lucy nejsem pro módní uniformitu. Chci si vytvořit osobitý styl oblékání, ne nosit to, co diktují módní časopisy.

Nebo vypadat jako Ashlee Simpsonová.

Ale když jsem zamířila po schodech do haly, kde jsem si chtěla vzít bundu, než vyrazím do města, musím přiznat, že jsem od naší hospodyně Theresy čekala jinou reakci.

„Santa Maria!” vypískla. „Co sis to udělala s hlavou?”

Trochu vzdorovitě jsem si uhrábla vlasy. „Tobě se to nelíbí?”

Theresa se zmohla jen na zavrtění hlavou a ještě jednou přivolala na pomoc Ježíšovu matku. Nechápu, jak zrovna ta s tím souvisí.

Mladší sestra Rebeka zvedla hlavu od domácího úkolu. Nechodí do školy se mnou a s Lucy, ale do Horizontu - školy pro obzvlášť nadané děti, kde studuje i můj kluk David. U nich se nezdržují roztleskávačkami ani školními zápasy, dokonce ani známkováním. A všichni musejí nosit uniformy, aby si nikdo nedělal legraci ze spolužáků s jiným vkusem. Kdybych tak mohla chodit k nim místo na Adamsovu! Jenomže aby vás tam vzali, museli byste být skoro geniální. A protože já patřím k těm, které moje studijní poradkyně považuje za „lehce nadprůměrné”, mám ke genialitě dost daleko.

„Mně se zdá, že vypadáš dobře,” pochválila moje vlasy Rebeka.

„Vážně?” Div jsem jí nedala pusu.

Do chvíle, než dodala: „Jo. Jako Johanka z Arku. Ne že by někdo s určitostí věděl, jak vypadala, protože se dochoval pouze jediný její známý portrét, přimalovaný k zápisu ze soudního přelíčení, kde ji odsoudili k smrti upálením za čarodějnictví. Ale vypadáš trochu jako ona. Na té kresbě.”

Bylo to sice lepší než slyšet, že se podobám Ashlee Simpsonové. Ale hláška, že vypadáte jako nějaká stará čmáranice, taky není zrovna terno. Ani když je to čmáranice Johanky z Arku.

„Tví rodiče mě zabijou,” zahořekovala Theresa. Tohle už bylo horší.

„Smíří se s tím,” prohlásila jsem s nadějí. „To je trvanlivá barva?” zjišťovala Theresa. „Polo,” upřesnila jsem.

„Santa Maria,” opakovala naše hospodyně potřetí. Pak si všimla, že mám na sobě bundu. „Kam se to chystáš?”

„Na kreslení,” odpověděla jsem.

„Myslela jsem, že to máš letos v pondělí a ve středu. A dneska je čtvrtek.” Therese hned tak něco nenakukáte. To si pište, kukala jsem jí už mockrát.

„To jo,” zamumlala jsem. „Normální hodiny. Ale tohle je jinej kurz. Jen pro dospělý.”

To studio, kam já i můj kluk chodíme na hodiny kreslení, patří Susan Booneové. Někdy je to jediná chvilka za celý týden, kdy se můžeme vidět, protože toho máme oba tolik, chodíme do různých škol a tak.

Ale ne že bych tam chodila jenom proto. Chodím tam, abych si osvojila řemeslnou zručnost výtvarnice, ne abych byla se svým klukem.

I když obvykle se nám povede vyměnit si po hodině na schodišti aspoň pár pus.

„Susan si myslí, že David a já už jsme připravení,” oznámila jsem Therese. „Na co?” vyhrkla okamžitě.

„Na postup do kurzu pro pokročilý,” vysvětlovala jsem. „Do speciálního kurzu.” „Jak speciálního?”

„Živý kreslení,” vysvětlila jsem. Už jsem zvyklá, že Theresa vždycky nasadí výslech třetího stupně. Pracuje v naší rodině už asi tak milion nebo kolik let a je něco jako naše druhá máma. Vlastně je spíš naše první máma, protože biologickou matku skoro nevídáme. Jako právnická v oboru ochrany životního prostředí je ustavičně v jednom kole. Theresa má sice kupu vlastních dětí, ale všechny jsou dávno dospělé. Taky má dokonce pár vnoučat. Prostě je dokonale trénovaná. Slyšela už nejspíš každou výmluvu, co kdy kdo vymyslel.

S výjimkou živého kreslení, protože se podezíravě zeptala: „A to je

co?”

„No přece.” nadechla jsem se. Pak jsem spustila sebejistěji, než jsem se v tu chvíli cítila: „Opak toho, když kreslíš neživý věci. Hromady ovoce a tak. Místo předmětů teď budeme kreslit živý…

lidi.”

Přiznávám, že jsem byla docela rozrušená z představy, že se konečně - konečně! - dostanu ke kreslení něčeho jiného, než jsou kravské rohy nebo grapefruity. Možná je to známka toho, že vůbec nejsem v pohodě, protože tyhle věci vytrhnou leda mouly. Ale co.

No tak jsem moula. S touhle barvou na vlasy aspoň vypadám jako moula z gotiky.

A Susan se fakt předvedla, když nechala mě a Davida přestoupit do kurzu živého kreslení. Říkala, že je to kurz jen pro dospělé, takže my dva tam budeme nejmladší. „Ale soudím, že už jste oba natolik zralí, abyste to zvládli.” Nekecám, přesně takhle to řekla!

Vzhledem k tomu, že je mi skoro sedmnáct, bych taky celkem usoudila, že už jsem natolik zralá, abych to zvládla. Koneckonců, jak by asi vypadalo, kdybych to nezvládala? Že bych třeba cvrnkala na model drobky?

„Netušila jsem, že tě budu muset vézt do města,” namítla nabručeně Theresa. „Musím odvézt Rebeku na karate -”

„Na qigong,” opravila ji nedůtklivě Rebeka.

„Na tom nesejde,” odsekla Theresa. „Studio je až v centru, úplně na druhou stranu -”

„Klídek,” zarazila jsem ji. „Pojedu metrem.”

Theresa se zatvářila vyděšeně. „Ale to nemůžeš! Vzpomeň si, co se ti stalo minule!”

Jo. To je fakt prima, že mi to v jednom kuse předhazuje. Když jsem se minule vydala do města metrem, narazila jsem na jistou rodinnou sešlost - obrovskou bandu lidí, co na sobě do jednoho měli stejná žlutá trička s nápisem POZOR - PRÁVĚ PROBÍHÁ SETKÁNÍ RODÍNY JOHNSONOVY. Poznali mě, sesypali se na mě jako vosy a začali se vyptávat, jestli jsem ta holka, co zachránila prezidenta. A pak chtěli, abych se každému členovi rodiny podepsala na tričko. Způsobili pozdvižení a dopravní kolaps - klan Johnsonových je nejspíš hodně rozvětvený, takže museli přijít strážníci a vysvobodit mě z toho chumlu. A pak mě zdvořile požádali, abych už napříště laskavě necestovala městskou hromadnou dopravou.

Teda strážníci, ne rodina Johnsonova.

„Jo,” přitakala jsem. „Ale to jsem byla ještě zrzka, a tak mě lidí pořád zastavovali. Ale teď -” významně jsem si poklepala na obarvenou hlavu - „je vymalováno.”

Theresa sc nepřestávala tvářit ustaraně.

„Tvoji rodiče -”

„- chtějí, abych si osvojila pracovní morálku,” dořekla jsem místo ní. „A co k tomu může přispět líp než cestování hromadnou dopravou, jako to dělá většina plebejců?”

Musím říct, že na Rebeku udělalo dojem, jak nenucené jsem použila výraz „plebejci”. Objevila jsem ho v Lucyině slovníku k testům na vysokou. Ne že by si v něm Lucy někdy četla - když jsem si osvojila další nastudovaný termín a oslovila ji sukube (což je podle slovníku démon nebo ďábel, který na sebe bere ženskou podobu a provozuje sex se spícími muži, aniž o tom spáči vědí), považovala to za lichotku.

Zbavit se Theresy nebyla zrovna hračka, ale nakonec se mi to povedlo. Kdy už si lidi kolem mě konečně uvědomí, že jsem skoro dospělá? Každopádně jsem dost stará na to, abych o sobě rozhodovala sama. Když už jsem dost zralá i na kurz pro pokročilé -nemluvě o práci na částečný úvazek -, jak to, že nejsem dost zralá na to, abych mohla sama jezdit metrem?

Ale co. V každém jiném státě bych už dávno měla vlastní auto. Proč zrovna já musím mít takovou smůlu a bydlet tam, kde jsou na vydávání řidičských průkazů skoro stejně tvrdé předpisy jako na zbrojní pasy?

Nakonec mě Theresa nechala jít. i když jen proto, že vlastně neměla na vybranou, to se ví. Taťka teď vysedává v kanceláři ve Světové bance víc než kdy předtím a mamka je tak pohlcená svým posledním případem, že po nich Theresa nemůže chtít, aby jí s odvozem pomohli. Naši teď dost často nestihnou ani dorazit na večeři - už vzdali veškerou snahu o to, aby se celá rodina sešla aspoň u večeře -, natož aby si udělali čas na to, že by na nás nějak dohlíželi.

Ne že bychom dohled potřebovaly. Stejně všechny běháme v soukolí všedních povinností jako veverky v kolečku: u mě jsou to po vyučování hodiny kreslení, práce v Potomac Video a povinnosti dětské delegátky OSN. U Lucy je to roztleskávání a hypermarket (buď pracovně, nebo jako společenské rozptýlení), zatímco Rebeka. když člověk uváží všechny její aktivity - hru na klarinet, šachový kroužek, qigong a další nesmysly z jejího prapodivného světa holčičích géniů -, je div, že se vůbec sem tam mihne doma.

Byla jsem ráda, když jsem se dostala z domu, do studeného listopadového odpoledne. Taky jsem byla ráda, že jsem vzhledem k povinnostem dětské delegátky OSN vyfasovala v Bílém domě mobil. Podle našich totiž mobil patří k věcem, na které si mám našetřit peníze z brigády, abych se naučila znát jejich cenu. Lucy si provoz mobilu musí platit (teda až na hovory s mamkou a taťkou, i když jim

beztak vždycky volá jen kvůli tomu, aby se jich zeptala, jestli se ještě může chvíli zdržet na tom večírku, kde se právě vyskytuje). Zato já můžu volat zadarmo. Být národní hrdinka má svoje výhody, řekla bych. „Haló?” Oddechla jsem si, že to zvedla moje nejlepší kamarádka Catherine, a ne její rodiče nebo mladší bráchové. Catherine mobil nemá, takže jí musím volat domů na pevnou linku.

„To jsem já,” ohlásila jsem se. „Mám to za sebou.”

„A jak to dopadlo?” zajímala se Catherine. „Snad dobře,” odpověděla jsem nejisté. „Rebeka tvrdí, že vypadám jako Johanka z Arku.”

„To byla hezká holka,” ujistila mě horlivě Catherine. „Než ji upálili. A co na to Lucy?” „Ze vypadám jako Ashlee Simpsonová.”

„No to je super!” vyjekla Catherine. Tohle mě u ní štve. Je to moje nejlepší kámoška a mám ji hrozně ráda, ale když někdy začne plácat tyhle nesmysly, trochu se o ni bojím. Vážně. Protože co se s ní stane, až se ocitne v normálním světě? Sežerou ji zaživa.

„Catherine,” pronesla jsem důrazně, „já nechci vypadat, jako že napodobuju Ashlee Simpsonovou. To by vůbec nebylo super.”

„Aha. Jo. Jasně.” Připadalo mi, že o tom chvíli přemýšlí, než se odhodlala: „A říkala Lucy ještě něco?”

„Že mě máma zabije.”

„Aha,” hlesla Catherine. „Tak to není moc super.”

„To je mi fuk,” namítla jsem trochu zadýchaně, jak jsem pochodovala ulicí plnou spadaného listí.

Bydlíme v Cleveland Parku, což je čtvrť ve Washingtonu, odkud to není daleko k Pennsylvania Avenue 1600 alias Bílému domu, kde bydlí můj kluk. Skoro všichni moji spolužáci, co chodí na Adamsovu střední, jsou z naší čtvrti nebo z Chevy Chase - což je hned vedle. Tam bydlel třeba Lucyin kluk Jack, než odešel na kolej.

„Je to moje hlava,” prohlásila jsem nesmlouvavě do telefonu. „Můžu si s ní dělat, co chci.”

„Je to tvůj život,” souhlasila Catherine. „Jdeš do studia?”

„No jo,” pousmála jsem se. „Pojedu metrem.”

„Tak šťastnou cestu. Pozor na Johnsonovy. A dej mi vědět, co na ty tvoje vlasy říkal David.”

„Namouduši na psí uši,” prohodila jsem z legrace, protože tohle jsme říkávaly jako děti, když jsme se jedna druhé svěřovaly. Vážně, mobily jsou na drbání s kámoškou ideální. Škoda že je to dražší než

pokec z očí do očí. Bohužel rodiče Catherine mobil nikdy nedovolí, takže v našem případě to zůstane jednostranná záležitost. Její rodiče jsou totiž hodně přísní a nedovolí jí ani telefonovat s nějakým spolužákem, natož chodit na rande - ledaže nás vyrazí víc pohromadě. Takže Catherine to měla se svým klukem taky těžké. dokud někoho měla. Bohužel pro ni je táta jejího bývalého diplomat a musel odjet služebně do Kataru, a tak Catherine a Paul teď udržují vztah na dálku, stejně jako Lucy a Jack.

Až na to, že Katar je o dost dál než Rhode Island. Paul sem na víkendy nejezdí.

A kromě toho mobilu rodiče Catherine nikdy nedovolí, aby jezdila sama metrem. Naši by z toho taky nebyli dvakrát odvázaní, kdyby se to dozvěděli. Ne že by se báli, že mě tam někdo unese a prodá jako bílou otrokyni (to se stává spíš na Středozápadě v těch obrovských nákupních centrech než u nás v metru. vím to, protože jsme s Rebekou sledovaly pokračování seriálu National Geographic Explorer, kde se tomuhle tématu věnovali), ale kvůli té záležitosti se srazem klanu Johnsonových.

Škoda že jim to nedělá starosti natolik, aby mi zakázali pracovat v krámku Potomac Video.

Ale okamžitě mi došlo, že tentokrát to díky mé zbrusu nové barvě vlasů bude všechno jinak. V metru mě nikdo nepoznal. Dokonce na mě ani necivěl tak, jako by se snažil rozpomenout, odkud mě vlastně zná. Dostala jsem se až na křižovatku R Street a Connecticut Avenue, kde má studio Susan Booneová - přímo proti sídlu církve scientologů -, a obešlo se to bez výkřiků: „Hej, není tohle Samantha Madisonová?” nebo „Hele, nejseš ty ta holka, co o ní natočili film?”

Byla jsem tak nadšená, jak jsem všem ukradená, že jsem prosvištěla kolem obchodu s cédéčky Static (je hned vedle studia) a ani se nezastavila u výlohy, abych se mrkla, jestli tam nemají něco zajímavého. i když jsem přece jen zpomalila natolik, abych stihla obdivovat svůj odraz ve skle.

Zarazilo mě, že si zřejmě vůbec nejsem podobná, když lidi kolem nemají tušení, kdo jsem.

Ale co. Pokud jde o mě, jiná prostě znamená lepší.

Tak jako tak nevím, jestli si David, který dorazil do studia pár minut po mně, myslí totéž. Podíval se na mě a pak přešel kolem, jako by vyhlížel někoho jiného.

. než mu konečně bliklo, že ta holka, která sedí obkročmo na lavici proti dveřím, jsem fakticky já.

Z jeho výrazu se nedalo vyčíst, jestli se mu moje vlasy líbí, nebo ne. Usmál se, ale to ještě nemusí nic znamenat. David je většinou dobře naložený, vůbec není tak náladový jako Lucyin Jack, i když je rozhodně přinejmenším stejně talentovaný, jestli ne víc. Aspoň já bych řekla.

A podle mě taky David vypadá mnohem líp než Jack, zvlášť s těma zelenýma očima - ne, vážně, nejsou ani šedozelené, ani modrozelené, ale čistě zelené jako tráva na Velkém trávníku v Central Parku - a hebkými tmavými vlnitými vlasy.

Ne snad, že bychom s Lucy soutěžily, čí kluk je hezčí.

Ale pravda je taková, že rozhodně ten můj. Přestože už spolu chodíme víc než rok, moje srdce vždycky tak nějak legračně poskočí, když ho uvidím. Rebeka tomu říká mrazení.

Jenomže mně je fuk, jak se tomu říká nebo proč se mi to děje. Já vím proč. Miluju ho. Když přijde, je prostě. tady. Chci říct, že David nepřijde jen do místnosti, ale celou ji naplní… asi proto, že je tak vysoký, urostlý a vůbec. Když mě líbá, musí se pořádně naklonit. A často mi vezme obličej do dlaní svýma horkýma, silnýma rukama.

To je prostě boží.

A boží je taky to, jak se na mě někdy dívá. třeba jako zrovna teď.

Naši mají v poslední době sklony k tomu „dokopat” nás k nezávislosti, přesněji řečeno vychovat z nás samostatné a spořádané členy společnosti - což se kromě brigádních galejí, kde si máme osvojit „pracovní morálku”, projevuje i v tom, že si máme samy prát a nenechávat to na Therese. Takže jediná spořádaná věc, kterou jsem před odchodem na kreslení dokázala najít, bylo černé tričko, které mi poslala firma Nike v naději, že si ho obléknu, až půjdu zase do televize. Třeba na to setkání s prezidentem v MTV.

Což je další vymoženost národních hrdinek. máte přísun oblečení zdarma.

Ale i když mám věci od Nike ráda, snažím se nezamotat do zjevné propagace jejích výrobků. Proto jsem tohle tričko ještě neměla na sobě. A proto jsem taky netušila - dokud mi to nenapověděl Davidův pohled -, že je sexy. Teda to tričko. Nemám zrovna největší prsa… no, úplně mini taky ne, tak normální. Ale tohle tričko bylo elastické, takže v něm moje poprsí vypadalo tak nějak nápadněji. a navíc s

výstřihem do V, který toho odhaloval víc než trička ke krku, co obvykle nosím.

A to je možná ten důvod, proč David - když mě konečně poznal -, nevytřeštil oči na moje vlasy. Ne. Sotva si uvědomil, že jsem to já, zadíval se mi na prsa. Vzápětí se uvelebil na lavici naproti mně a prohodil: „Čau, Sharono.”

„Čau, Daryle,” odpověděla jsem.

Sharona a Daryl - tak bychom se mohli jmenovat, kdybychom se narodili chudým svobodným matkám v přívěsu místo v Cleveland Parku (můj případ) nebo mezi ropnými věžemi v Houstonu (David).

Tím nechci říct, že všichni lidi, co se náhodou jmenují Daryl a Sharona, nutně patří mezi sociální případy. Nebo že každý, kdo bydlí v přívěsu, žije z podpory. Jen si myslíme, že kdybychom patřili k chudině, jmenovali bychom se nějak takhle.

Je to prostě jedna z těch her, kterou se baví všechny páry, když jsou spolu delší čas. Jako třeba mamka s taťkou, když se jeden čas oslovovali „Smudlinko” a „Šmudlouši” podle nějakého seriálu, na který spolu koukali. My máme Daryla a Sharonu.

Ale nezní to zdaleka tak příšerně.

„Líbí se mi tvoje tričko,” ozval se Daryl/David.

„Jo, to je na tobě vidět,” odpověděla jsem.

„Měla bys ho nosit víc,” nadhodil Daryl/David mlsně. Ani stopa po zahanbení z toho, že mě tak nezastřeně drží v šachu pohledem (upřeně sleduje s postranními úmysly, viz Lucyin slovník k přijímačkám).

„Budu na to myslet,” slíbila jsem mu. „Ale co kdybys trochu zvednul oči? Co vlasy?” Nepřestával mi civět na prsa. „Bezva.” „Davide. Ještě ses na ně nepodíval.”

Konečně odtrhl pohled od mého hrudníku a přejel periskopem výš. Zelené oči se zúžily. „Jsou černý.”

Přikývla jsem. „Postřeh. A dál? Co třeba - líbí se ti?”

„Jsou.” Zamyšleně studoval můj účes. „.hodně černý.”

„Jo,” souhlasila jsem. „Říká se tomu Ebonitová půlnoc. Což mě přivedlo na myšlenku, že by to mohlo vypadat černě. Ale ráda bych věděla, jestli se ti líbí.”

„Aspoň se nemusíš bát, žc by ti ještě někdy někdo říkal Zrzko,” poznamenal David.

„To je fakt,” přikývla jsem. „Ale myslíš, že mi to sluší?” „Vypadáš.” Davidovi znova sklouzl pohled na moje prsa. „. skvěle.”

Páni. Nevím, jestli si Nike uvědomuje, co jejich modely dělají s očním nervstvem kluků jejich zákaznic. Aspoň v mém případě. Přinejmenším se teď dá těžko očekávat, že by dokázal chladnokrevně posoudit můj nový image. Asi budu museí počkat na

„Prokristapána, co sis to udělala s hlavou?” vyjekla Susan Booneová.

„Obarvila jsem se,” odpověděla jsem a namotala si na prst jeden pramínek. Z výrazu naší učitelky kreslení se nedalo poznat, jestli to schvaluje, nebo ne. Vypadala podobně jako Lucy a Theresa. ohromeně.

„Vám se to nelíbí?”

Susan se kousla do rtu.

„Vis, Sam,” nadechla se, „tisíce žen by zabíjely, jen aby získaly odstín, jaký jsi měla předtím. Jenom doufám, že to není, ehm, trvanlivá barva.”

„Polo,” upřesnila jsem slabě. Místnost se mezitím naplnila studenty z kurzu živého kreslení. Ale kromě Roba, Davidova tajného průvodce - David se jako potomek prvního muže ve státě nesmí ani hnout bez ochranky -, jsem nikoho neznala.

Ale i když jsem ve čtvrtečním kurzu neznala ani nohu, stejně všichni špicovali uši, aby si vyslechli náš rozhovor - teda můj a Susan.

A přitom se mohli přetrhnout, jak předstírali, že vůbec neposlouchají - okázale si rovnali tužky a bloky a usazovali se na místa.

A poslouchali. To si pište.

„Prostě jsem potřebovala změnu,” vysvětlila jsem, jako bych musela hájit svoje - zřejmě špatné - rozhodnutí.

„No, je to tvoje hlava,” pokrčila rameny Susan. Pak ukázala bradou na helmu, kterou mi vloni daroval David - tu, kterou pomaloval bílými kopretinami. Ležela na poličce nad výlevkou. „Řekla bych, že teď už nebudeš potřebovat ani tohle.”

V tom se teda nepletla. Nosila jsem ji jenom kvůli Susaninu ochočenému havranovi Joeovi, který při našich hodinách poletoval volně po studiu. A fascinovaly ho moje vlasy. Vrhal se po mně

vždycky, když jsem je neměla zastrkané pod helmou. Šlehla jsem po něm pohledem. Zajímalo by mě, jestli mě teď konečně nechá na pokoji.

Ale Joe si na bidýlku čechral peříčka a ani za mák se nestaral o moji maličkost - ani o můj odstín Ebonitová půlnoc.

Jo! Super! Už se toho ptáka nemusím děsit.

„Já myslím, že to vypadá dobře,” prohlásil David, když zřejmě konečně začal vnímat něco jiného než moje poprsí ve vypasovaném tričku.

„Fakt?” Skoro jsem se bála doufat (první kladná reakce - ta Catherinina po telefonu se nepočítá). „Není to moc jako, ehm, Ashlee Simpsonová?”

David zavrtěl hlavou. „Ani náhodou,” ujistil mě. „Je to úplně jako Enid ze Světa duchů. “

Rozzářila jsem se, protože přesně o tohle mi šlo.

„Díky,” hlesla jsem. David je ten nejlepší kluk, jakého si holka může přát. I když je na můj vkus trochu moc posedlý poprsím.

„Tak tedy, všechny vás zdravím!” zahalekala Susan a popošla k vyvýšenému stupínku uprostřed místnosti, který pokryla jasně zářivým hedvábím. „Vítám vás na kurzu živého kreslení. Jak vidíte, máme mezi sebou pár nováčků. Tohle jsou David, Rob ukázala na Davidova osobního strážce -, „a Samantha.”

Ostatní nás polohlasem pozdravili. Netušila jsem, kolik z nich zná Davida nebo mě z televize. Třeba nikdo. Anebo úplně všichni. Každopádně to na sobě nedávali nijak znát, necivěli na nás a nehihňali se jako Johnsonovic rodinka. Ne že bych to od nich čekala. Tohle byli přece samí dospělí, a navíc umělci. Člověk by řekl, že takový umělec se bude chovat rozumně (Lucyin slovník tomu říká „uměřeně”) a důstojně, rozhodně líp než průměrný dospělý, co k umění nepřičichl.

„Tak začínáme!” zavolala Susan na někoho, kdo celou dobu postával u stěny. „Terry, už můžeš, prosím.”

Terry byl vysoký štíhlý kluk kolem dvaceti. Vylezl si na stupínek. Z nějakého záhadného důvodu na sobě neměl nic víc než župan. Možná proto, abychom se naučili kreslit realisticky. Páni! Já netušila, že tady budeme malovat modely v kostýmech!

Bylo to daleko lákavější než - co já vím - hromada ovoce. Nebo kraví rohy. Terryho župan měl kašmírový vzor. Blesklo mi hlavou,

že to půjde zachytit asi dost těžko, zvlášť tam, kde se látka řasí v záhybech.

Nemohla jsem si pomoct, ale samou dychtivostí jsem se začala vrtět. Jasně. Jenom moulu může vzrušovat fakt, že se budeme učit malovat kašmírový vzor. Jenomže víte co? Tak jsem teda moula. Koneckonců mě o tom přesvědčují všichni mí spolužáci pokaždé, sotva ve škole otevřu pusu a pronesu něco naprosto nevinného, jako třeba že Gwen Stefaniová napsala písničku „Prostě si žít” večer předtím, než ji skupina No Doubt nahrála.

Pak Terry vystoupil na stupínek a mně došlo, že namalovat vzor na jeho županu nejspíš nebude zapotřebí. Protože ještě dřív, než jsem si připravila tužku, zatáhl za pásek a župan mu sklouzl k nohám.

A pod ním byl. úplně nahý.

DESET VĚCÍ, KTERÉ MĚ ZATÍM V ŽIVOTĚ OHROMILY NEJVÍC:

10. Když Gwen Stefaniová vydala sólové album. Ne že by nebylo skvělé, to určitě ne, ale co zbytek kapely? Jde prostě o to, že si o ně dělám starosti. Teda až na Tonyho. To je ten chlapík, co zlomil Gwen srdce.

9. Když J. Lo a Ben Affleck zrušili svatbu. Vážně. Vždycky jsem si myslela, že tihle dva jsou si souzení. A co ten skrček Marc Anthony? Vždyť je menší než ona! Jako by si vybrala jediného týpka, kterému dokáže jednu trhnout i Woody Allen. Prostě děs.

8. Lindsay Lohanová, když hrála ve filmu Herbie, milovaný brouk. Jak vůbec někoho napadne natočit remake takových filmů?

7. Ze jsem na konci roku prošla z němčiny.

6. Když se Theresin syn Tito dostal na techniku. A zkoušky za první semestr složil napoprvé.

5. Pohled na Lucy, jak si sama pere.

4. Když si Britney Spearsová vzala toho bývalého tanečníka. Copak ji případ J. Lo dost nepoučil?

3. Když mě Kris Parksová pozvala na večírek na oslavu šestnáctin do

Six Flags Great Adventure. Ne že bych tam šla. 2. Když mi můj kluk civěl na prsa tak zaujatě, že si vůbec nevšiml mých

obarvených vlasů.

A věc, která mě ohromila úplně ze všeho nejvíc:

1. Že prvním mužem, kterého jsem uviděla bez šatů, byl úplně cizí kluk.

Dvě

No tak jo, už jsem je viděla i předtím. Myslím naháče. Když jsem byla v New Yorku jako dětská delegátka OSN, zjistila jsem, že v místní televizi mají celý veřejný kanál věnovaný nahým chlapům.

A samozřejmě jsem viděla fotky Michelangelova Davida. Nemluvě o všech těch renesančních obrazech z Národní galerie, kde jsou. no, víte co. Samí naháči.

A taky jsem viděla bez šatů taťku. Ale to jen občas, náhodou, když vylezl mokrý ze sprchy, jelikož zjistil, že v koupelně už není ani jeden ručník, protože je Lucy všechny použila na vysušení kašmírových svetrů. Nebo na co je potřebovala.

Jenomže první naháč, kterého jsem viděla zblizka, a není můj příbuzný… ? Nikdy by mě nenapadlo, že to bude někdo, koho znám sotva pět minut.

Popravdě řečeno, vždycky jsem si myslela, že první kluk bez šatů, kterého uvidím takhle zblízka, bude rozhodně David.

Nebo jsem v to spíš doufala. Ale to mí teda nevyšlo.

Zapátrala jsem kolem sebe, abych zjistila, jestli je ještě někdo tak překvapený jako já, že je Terry donaha.

Jenomže všichni ostatní už horlivě kreslili. Dokonce i David. Dokonce i Rob.

No tak pardon, ale co má tohle znamenat? Jsem snad jediná příčetná osoba v místnosti? Proč jen já mám chuť se ozvat: „Ehm, heleďte… Všimli jste si taky, že je tady mezi námi naháč Nebo ho vidím jenom já?”

Hm. Zřejmě jo. Protože jinak nikdo ani nemrkne. Prostě jim v rukou kmitají tužky a začínají skicovat. Asi mi něco uniklo.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Nevymyslela jsem nic lepšího než budit dojem, že mi upadla guma. A když jsem ji zvedala ze země, nenápadně jsem střelila pohledem do jejich bloků. Myslím do Davidova a Robova. Chtěla jsem jen vidět, jestli je tam. víte co. Prostě jestli kreslí Terryho se vším všudy. Nebo jestli kolem jeho. víte čeho. zdvořile nechávají prázdné místo. Třeba to zrovna tak máme dělat. Nevím. Když já se na to nedokážu ani podívat. Tak jak to mám potom kreslit?

Všimla jsem si, že ačkoli se David ani Rob na Terryho víte co extra nezaměřují, přikreslili mu ho. Realisticky.

Takže je to viditelně netrápí.

Musím přiznat, že jsem z toho byla pěkně rozhozená. Jak to, že to jinak nikomu nevadí? Ale třeba je to jednodušší malovat, když to máte taky. Víte co. To. vybavení.

Ale proč je to zrovna Terry, koho máme takhle zachytit? Vždyť není ani zvlášť hezký. Je vyzáblý a jeho svaly nestojí za řeč. Na levé paži má dokonce tetování, srdce probodnuté šípem. Vlastně vypadá trochu jako Ježíš s těmi dlouhými blond vlasy a rozcuchanými fousy.

Až na to, že jsem zatím neviděla moc obrázků s nahým Ježíšem.

„Sam?”

Susan se ozvala opravdu potichoučku - snaží se během hodiny omezit konverzaci na minimum, takže mluví tišeji než rádio, které nám k malování vyhrává uklidňující klasiku.

I když na mě promluvila tlumeně, nadskočila jsem, protože jsem byla tak rozrušená z pohledu na nahé mužské tělo, že mě žádná uklidňující hudba nemohla dostatečně ukonejšit.

„COŽE?” vyjekla jsem. A začala naprosto bezdůvodně rudnout. Což je součást prokletí, které stíhá všechny zrzky. Sklony k rudnutí, přestože k němu nemáte nejmenší důvod. Cítila jsem, jak mi tváře hoří víc a víc. Napadlo mě, jestli i pod černou hřívou bude moje červenání nápadné tak jako dřív, kdy se mi tváře zbarvovaly do stejného odstínu jako vlasy. Pak mě napadlo, že teď bude nejspíš ještě nápadnější. Víte, ten kontrast mezi růžovou a černou, znásobený tím, že obočí mám pořád zrzavé. Aspoň na řasy jsem si naštěstí nanesla černou maskaru.

„Něco se děje? Že nemaluješ?” zeptala se tiše Susan a posadila se vedle mě na lavici.

„Nic se neděje,” odsekla jsem pohotově. Možná až moc o překot, a taky až moc hlasitě. David se po mně otočil, pousmál se a pak se zase pohroužil do práce.

„Určitě?” Susan se zadívala na Terryho. „Protože tady máš nádherného anděla.” Vzala z krabičky přede mnou kousek křídy a načrtla do mého bloku hrubý obrys Terryho těla. „Odsud můžeš krásně zachytit jeho tříslové vazivo, a tady linii od kyčelní kosti až ke slabinám. Terryho tělo je tak nádherně vyrýsované.”

„Ehm.” Zdráhavě jsem se nadechla. Musím něco říct. Prostě musím. „No, to je. teda. o to právě jde. Nečekala jsem, že tady uvidím jeho. tříslové vazivo.”

Susan odtrhla oči od modelu a podívala se na mě. Z toho, co uviděla, se jí rozšířily panenky a vyhrkla: „Ach. ACH.”

Že by jito teprve teď došlo? Že Terry je nahý?

„Proč jsi tak překvapená, Sam?” zašeptala. „Co jsi čekala, když jsem se tě zeptala, jestli chceš přestoupit do kurzu živého kreslení?”

„Že budeme kreslit živé lidi,” zašeptala jsem. „Ne nahé chlapy. “

„Ale právě o tohle v našem kurzu jde,” namítla Susan. Vypadala, jako by se ze všech sil snažila nerozesmát. „Pro malíře je důležité, aby dokázali zachytit tvar lidského těla, a to nedokážeš, když si nevšimneš svalů a tvaru kostry pod kůží. A tu vidět nemůžeš, když ji schovává látka. Živé kreslení znamená kreslení nahých modelů.”

„ Teď už to chápu,” přisvědčila jsem šeptem.

„Víš, Sam,” pokračovala Susan, přestože už nevypadala, jako by jí bylo do smíchu, „předpokládala jsem. prostě, nenapadlo mě, že to nevíš.”

Všimla jsem si, že po nás David pokukuje. Nechtěla jsem, aby měl pocit, že se něco děje. Přece před svým klukem nemůžu vypadat, že mě děsí pohled na mužskou nahotu!

„To nic,” vyhrkla jsem a přitiskla si k tělu tužku. Chtěla jsem, aby se Susan zvedla a nechala mě na pokoji i s tvářemi doruda. „Už to chápu. Všechno je v pořádku.”

Ale Susan Booneová zrovna nevypadala, že by mi to věřila.

„Víš to jistě?” zeptala se. „Není ti nic?”

„Je to bezva,” zamumlala jsem.

Panebože. Proč jsem to řekla? Proč mě napadlo tvrdit, že pohled na nahého chlapa je bezva?

Nevím, jak jsem přežila zbytek hodiny. Snažila jsem se soustředit na malování toho, co vidím - ne co vím, jak se mě to Susan snažila naučit už od chvíle, kdy jsem k ní začala chodil. Nedokázala jsem sice pustit z hlavy, že maluju naháče, ale pomohlo mi soustředit se na to, že tady ta linie prochází jedním směrem a tahle zase druhým, tady a tamhle je stín a podobně. Když jsem se zaměřila na jednotlivé plošky a prohlubně Terryho těla, musím říct (jestli se teda smím trošku pochválit), že jsem nakonec odvedla slušnou práci.

Když nás Susan Booneová jako obvykle na konci hodiny požádala, abychom vystavili náčrtníky na parapet a navzájem své výtvory zkritizovali, usoudila jsem, že moje kresba není ani o moc lepší, ani o moc horší než ostatní. Určitě z ní nebylo poznat, že jsem poprvé v životě malovala nahého chlapa.

Ale Susan stejně prohlásila, že mi nepodařilo zachytit objekt v prostoru. Chtěla tím říct, že na mém obrázku byl jenom Terry plující vesmírem, bez pozadí, které by ho nějak ukotvilo.

„Dokázala jsi, Sam, že máš smysl pro detail,” povzbudila mě. „Jenomže musíš vnímat obraz jako celek.”

Já si její kritiku beztak nebrala moc k srdci, protože jsem v hloubi duše věděla, že zázrak je už to, že jsem ten obrázek - svého prvního naháče v životě - vůbec dokázala dokončit. Vzhledem k tomu, v jakém šoku jsem z toho odhalení pořád byla.

Ještě horší bylo, když ke mně na konci hodiny Terry přišel a houkl: „Ahoj, tvůj obrázek se mi moc líbí. Nejseš ta holčina, co zachránila prezidenta?”

To už byl naštěstí v džínách, takže jsem se mu dokázala podívat do očí a přisvědčit: „Jo.”

Pokýval hlavou. „Super. Já si to myslel. To chtělo kuráž, co? No… a co sis to udělala s vlasama?”

„Potřebovala jsem změnu,” odpověděla jsem bez rozmýšlení.

„Aha.” Zdálo se, jako by nad tím chvilku uvažoval. „Tak to jo. Je to fakt to. super.”

Což mě zrovna moc neuklidnilo, zvlášť když uvážíte, že se můj účes zdá super zrovna chlápkovi, který se živí tím, že pózuje nahý.

Ale nejspíš se mi ve studiu přece jen nepovedlo tvářit se jakoby nic, protože David se mě v autě - nabídl mi, že mě hodí domů -zeptal, aniž se snažil skrýt pobavení v hlase: „A jak se ti líbilo, ehm, Terryho tříslove vazivo?”

Málem jsem se udávila brambůrkem, který jsem si zrovna strčila do pusy.

„Eech.” Nadechla jsem se. „Už. už jsem viděla větší.”

„Vážně?” Z Davidova hlasu jako by se zčistajasna vytratilo všechno veselí. „Ale Terry ho měl pěkně. zřetelné”

„Jenomže mnohem menší než ty, co už jsem viděla,” odpověděla jsem. Myslela jsem samozřejmě ty nahé chlápky na manhattanském erotickém kanále.

Ale když jsem si všimla Davidova ohromeného výrazu, napadlo mě, že on nejspíš nemá nejmenší ponětí, jak to myslím - že to byli jen kluci z televize.

A taky jestli oba myslíme tříslovým vazivem totéž.

„Já hlavně doufám, že příští model bude ženská,” ozval se posmutněle Rob z ochranky a zadíval se na svůj náčrtník. „Jinak budu mít klukům v práci co vysvětlovat.”

David i já jsme se rozesmáli, i když já dost nervózně. Prostě jsem z toho byla pořád trochu v šoku. Chápejte, jako umělkyně bych přece měla vnímat nahé tělo jako. jednoduše jako objekt svého výtvarného zájmu.

Jenomže já si nedokázala pomoct. V jednom kuse jsem musela myslet na to, jestli je Davidův víte co stejně velký jako Terryho. (Nejspíš ne, soudě podle toho, jak se zatvářil na můj komentář.)

Což mě pochopitelně přivedlo k úvahám, jestli bych vůbec chtěla vidět Davidův. tento. Až dodneška jsem si byla celkem jistá, že rozhodně - teda… víte, jak to myslím… Jednou.

Ale rázem jsem to už tak jistě nevěděla.

Ne snad, že by mezi námi bylo tohle téma na denním pořádku. Když se snažíte urvat chvilku soukromí pro sebe a syna vůdce svobodného světa, je to tak trochu vysilující, a to je hodně mírná formulace. Zvlášť když se kolem vás v jednom kuse ometá nějaký chlapík se sluchátkem.

Ne že bychom se nesnažili. Třeba u nás doma. Naši sice vyhlásili moratorium (přísný zákaz, jak praví Lucyin slovník) na kluky v našich pokojích - jako že tam nemají co pohledávat.

Jenomže naši skoro nejsou doma. A Theresa u nás obvykle přes víkendy nebývá. Když všichni někam zmizí - na nějaký Lucyin zápas, Rebečmo vystoupení v qigongu nebo tak něco -, poskytne nám to s Davidem příležitost dostat se hloub k našim krčním mandlím, a občas i něco víc. Minulou neděli jsme se tak. rozpálili, že jsme úplně přeslechli bouchnutí dveří. Naštěstí se můj pes Manet vyřítil zpod postele, aby běžel přivítat příchozího - byla to Rebeka, která se vracela z nějaké nudné schůzky klubu mladých šachistů -takže nás nepřistihla v kompromitující poloze.

Ne že bych si myslela, že na tom Rebece kdovíjak záleží. Když jsme sešli po schodech z patra a ze všech sil se tvářili, jako by se nechumelilo, moje mladší sestřička spustila: „Ahoj, slyšeli jste už, že nasycené tuky tvoří 0,5 procenta denního příjmu kalorií Evropanů, ale 2,6 procenta průměrného denního kalorického příjmu Američanů? Což je důvod, proč jsou Evropané mnohem Štíhlejší, i když se věčně cpou sýrem?”

Jediná doba, kdy jsme byli s Davidem doopravdy sami, byly ty kratičké chvilky, kdy mě vyprovázel z auta k domovním dveřím. Vždycky když mě svezli až domů, měli jsme pro sebe aspoň pár minut… aspoň dokud si Theresa nebo někdo z našich nevšiml, že postáváme u dveří, a nerozsvítili světla na verandě.

Řeknu vám, chodit s prezidentovým synem je vážně o nervy. Ale když mě David vyprovázel po naší první lekci živého kreslení, zatáhl mě do stínu pod smuteční vrbou na kraji naší předzahrádky - jak míval ve zvyku - a opřel mě o kmen, aby mě políbil.

I to mívá ve zvyku. A oba tyhle zvyky mám moc a moc ráda.

Až na to, že dneska večer jsem byla pořád rozčilená z naháče Terryho a nedokázala jsem se. no, víte co. Soustředit.

A David to nejspíš vycítil, protože po prvním polibku zvedl hlavu a prohodil konverzačním tónem: „Ty si vážně myslíš, že Terryho tříslový vazivo není z největších?”

„Jo,” souhlasila jsem laškovně. „A tobě se vážně líbí moje vlasy?”

„Jo.” Taky si mě dobíral. „Ale úplně ze všeho nejvíc se mi líbí tohle tričko. Přijedeš na Díkůvzdání za mnou do Camp Davidu? Jestli slíbíš, že si vezmeš tohle tričko, zvu tě.”

„Tak jo,” řekla jsem omámeně, protože mi zrovna přitlačil hlavu ke kmeni vrby. Ale vzápětí jsem s ní škubla, abych se mu mohla podívat do očí. „Počkej! O ČEM to mluvíš?”

„Díkůvzdání,” zopakoval trpělivě, zatímco jeho rty pomalu sklouzly k mému krku a pak zabloudily stranou k ušnímu lalůčku. „O tom už jsi určitě slyšela. Je to takový národní svátek, oslavuje se nadměrnou konzumací potravin, zejména tradičního krocana s nádivkou, k tomu se přidá fotbal v televizi -”

„Já vím, co je Díkůvzdání,” přerušila jsem ho netrpělivě. „Ale, Davide - říkals Camp David?”

„Camp David je oficiální víkendové sídlo úřadujícího prezidenta Spojených států v Marylandu.”

„Přestaň s tím plácáním!” okřikla jsem ho. „Já vím, co je Camp David. Jenomže jak chceš vaše přemluvil, aby ti dovolili pozvat právě mě?”

„Nemusel jsem je nijak přemlouvat,” prohlásil David. „Prostě jsem se zeptal, jestli té na svátky můžu pozvat, a oni řekli, že samozřejmě. I když připouštím, že to bylo ještě PŘEDTÍM.”

„Před čím?”

„Předtím, než ses obarvila. Ještě tě neviděli. Ale já myslím, že už to neodvolají. Tak co - chtěla bys přijet?”

„Myslíš to vážně?” Nechápala jsem, jak o tom může takhle plkat. Protože tohle je přece… něco. BOMBA! Můj kluk chce, abych s ním zůstala přes noc.

No jo, budou tam i jeho rodiče a tak, ale stejně. Tohle může znamenat jen jedno. Nebo ne?

„Jasně že to myslím vážně,” prohlásil David. „No tak, nedělej fóry, Sharono. Užijem si. Dá se tam podnikat spousta věcí. Koně. Filmy. Pačísí.”

Pačísí? Myslí tu starou indickou hru, nebo je to nějaké klučicí kódové označení pro sex? Protože kvůli tomu mě tam přece zve, ne? Ehm, kvůli sexu, že jo. Tyhle věci spolu přece dvojice provádějí, když si vyrazí na svátky, nebo ne?

„Nezkoušej mi namluvit, že ty to nechceš, Sharono,” ozval se přísně David. „Protože já vím, že chceš.”

Ale jak? Jak může vědět, že já to chci? Že bych k němu vysílala signály já-už-se-chci-milovat, a nevěděla o tom? Protože já vlastně nevím, jestli chci. Teda někdy jsem si skoro jistá, ale tenhle pocit nemívám pořád. A hlavně ne teď, když jsem se celé tři hodiny musela dívat na jistého naháče.

„Říkalas, že vy vždycky jezdíte na Díkůvzdání k babičce do Ballimoru,” připomněl mi David. „A že je tam děsná nuda. Ne? Tak se z toho aspoň vyzuješ. Pojeď se mnou do Camp Davidu.”

Co na to mám říct? Co mu mám proboha odpovědět?

„Naši mi to NIKDY nedovolí.”

No jo. Přesně tohle mi vylítlo z pusy. Ne „nezlob se, já na to ještě nejsem připravená” ani „mluvíš o tom, o čem si myslím, že mluvíš, Davide, anebo je pačísí prostě. pačísí?”

Nic z toho. Prostě jsem řekla, že mi to naši nedovolí. A trochu mě to uklidnilo. Protože to je neoddiskutovatelná pravda.

„Ale dovolí,” ujistil mě David svým obvyklým nevzrušeným způsobem. „Mluvíme o CAMP DAVIDU. Budeš tam s prezidentem a asi tisícovkou chlapů z ochranky. To víš, že tě vaši pustí. Kromě toho ti rodiče věří. Nebo ti aspoň věřili, než sis na sebe naplácala tu barvu na vlasy.”

„Davide, nedělej si legraci. Tohle je.” Srdce mi poskakovalo, a nejenom kvůli mrazení. „Tohle už je vážně. vážná věc.”

„Já vím,” souhlasil pobaveně David. „Ale chodíme spolu už víc než rok. Myslím, že jsme na to připravení. Ty ne?”

Připravení na co? Na víkend v Camp Davidu, s krocanem a pačísí? Nebo na sex?

Určitě mluví o sexu. Kluci v jeho věku přece nezvou holku na víkend, aby s ní hráli šachy a cpali se nádivkou, že jo?

ŽE JO?

„Já nevím, Davide,” ozvala jsem se váhavě. „Teda. myslím. že si to musím nechat projít hlavou. Jdeš na mě moc rychle.”

Ale šel na mě rychle? Nebo byla tahle pozvánka jen další logický krok, vzhledem k tomu, co jsme spolu zažili odpoledne?

„No tak,” zamumlal David a začal mi vyhrnovat tričko. „Řekni, že pojedeš.”

To není fér. Není fér, že používá ty svoje šikovné prsty k nátlaku (nebo spíš emotivní manipulaci - další chytrý výraz vyčtený z Lucyina slovníku), aby mě přesvědčil.

„Slib mi, že pojedeš,” zašeptal.

Musím přiznat, že když má váš kluk ruce ve vaší podprsence, není to zrovna nejpříhodnější situace pro racionální úvahy. „Pojedu,” vzdychla jsem. Jak jen jsem se do toho mohla tak zamotat? Myslím to vážně. Jak?

DESET MÍST, KDE HOLKY NEJČASTĚJI PŘICHÁZEJÍ O PANENSTVÍ:

10. Zadní sedadlo jeho auta, jako se to stalo Dianě Courtové v Řekni cokoli (i když vzhledem k tomu, že to bylo s Lloydem Doblerem, nebylo to auto tak hrozné).

9. V hotelu po maturitním plese. To už je klišé. Spousta holek si myslí, že ztratit panenství po maturitním plese je hrozná romantika, a přitom jim nedochází, že maturitní ples je jen další vynález oblíbených studentů sloužící k tomu, aby se neoblíbení spolužáci cítili pod psa, když je na něj nikdo nepozve.

8. Postel jejích rodičů, když odjedou na víkend. FUUUUJ. BLE. Postel vašich rodičů - možná zrovna ta, ve které počali vás. DĚS.

7. Postel jeho rodičů, když odjedou na víkend. Představte si ten trapas, když jeho matka najde pod dekou vaše kalhotky.

6. Ve stanu na letním táboře. HELEDTE - ve stanu vás přece musejí VŠICHNI SLYŠET!

5. Na pláži. Písek. Bude úplně všude.

4. Kdekoli v přírodě. Tady stačí jediné varování: hmyz.

3. V jeho pokoji. Hm. Stalo se vám někdy, že jste ucítily jeho ponožky? Takhle nějak to páchne v jeho pokoji. Vážně. Dokonce i v pokoji kluka, co náhodou bydlí v Bílém domě. A on to necítí. Vážně ne. Jako by si na to jeho nosní dírky dávno zvykly asi tak, jako když si zvyknete na vůni svého deodorantu.

2. Ve vašem pokoji. Jo? Fakticky? Chcete, aby se na to dívali všichni vaši plyšáci? Já teda ani náhodou.

A místo číslo jedna, kde holky obvykle přicházejí o panenství:

1. Camp David. Uvědomuju si, že to možná není zrovna nejobvyklejší místo, kde o to holky přijdou. Ale podle všeho je to místo, kde o to

přijdu já.

Tři

Pravda je, že mám eso v rukávu. Taky jeden z výrazů, kterým jsem začala rozumět až díky Lucyinu slovníku. A to eso jsou mamka s taťkou.

Protože naši mi NIKDY nedovolí, abych se vyzula z Díkůvzdání u babičky a jela místo toho se svým klukem. Dokonce ani do Camp Davidu. Dokonce ani s prezidentem.

Což znamená, že nebude žádný sex. Nebo vlastně pačísí, jak tomu David zřejmě přezdívá.

A musím říct, že mě zase tak moc nerozčiluje, že mě naši nenechají jet. Vlastně si ani nejsem úplně jistá, že tam sama chci. Přesněji řečeno, chci tam jet, když má David zrovna ruce pod mým tričkem.

. ale sotva je vytáhne, musím připustit, že mě ta představa okamžitě přestane lákat.

Protože - a řekněme si to na rovinu, sex už je hodně velký krok. Takový sex vztah úplně změní. Aspoň se to stává v těch knížkách, co čte Lucy a pak je nechává povalovat v koupelně nebo na jiných místech, kde je občas seberu, když už mě přestane bavit Vonnegut a spol. V těch knížkách, ve kterých To kluk a holka začnou spolu dělat, už nic jiného nepodnikají. S kinem je utrum, s restauracemi amen, sotva jsou ti dva zase spolu, dělají už jen. To.

Ale možná to tak chodí jen v knížkách, ne v opravdovém životě. Jenomže jak to mám zjistit? Já prostě nevím, jestli už jsem na tohle připravená.

Jestli naši řeknou - nebo spíš až naši řeknou -, že nemůžu jet, nebude to pro mě nejhorší příkoří pod sluncem. Prostě s tím nic nenadělám.

Odjistila jsem tu bombu už ve chvíli, kdy jsem se vrátila z živého kreslení. Napadlo mě, že když tak jako tak tuším, co mi na to naši řeknou, můžu si odpustit to obřadné chození kolem horké kaše a trousení narážek. Tak prostě řeknou ne - a co jako? David se bude muset se svým zklamáním vyrovnat.

Mamka s taťkou a Lucy seděli v jídelně u stolu, něco probírali a nejhezčí ze sester Madisonových vypadala z nějakého důvodu trochu rozčileně. Nejspíš vypadl ze Superstar idol nebo něco na ten způsob.

„Mami, tati,” opřela jsem se do toho přímo na plný plyn, „mohla bych jet na Díkůvzdání do Camp Davidu s. ehm, Davidem.”

Teprve teď mi došlo, že David se jmenuje stejně jako prezidentovo venkovské sídlo. Legrační. A přestože to i mně znělo naprosto pitomě, dodala jsem rychle: „. a s jeho rodiči?” „Ale jistě, holčičko,” odpověděl táta.

Pak se ozvala mamka: „Sam, proboha, co sis to udělala s hlavou?”

„Obarvila jsem si ji,” přiznala jsem. Jenomže moje srdce přitom udělalo pořádný kotrmelec. „Co myslíš tím ale jistě, holčičko, tati?”

„Ta barva je trvanlivá?” zjišťovala mamka.

„Polo,” upřesnila jsem. „Myslíš to vážně?” zeptala jsem se táty. „A co babička?”

„Babička to přežije,” prohodil taťka nepřítomně, protože teď už se i on zaměřil výhradně na moje vlasy. „Co to má být? Nějaká postava z těch japonských komiksů, ve kterých pořád ležíš?”

„Myslíš asi manga,” opravila jsem ho. „A jak to teda mám brát? Jako že můžu jet?”

„Jet kam?”

„Do Camp Davidu. S Davidem. Na Díkůvzdání, na víkend. Pres noc!”

„Nevím, proč bys nemohla,” ozvala se mamka. „Když tam budou i jeho rodiče? Tak dobře. A až budeš chtít příště podniknout něco takového, Samantho, dej mi prosím vědět. Domluvím ti schůzku se svou kadeřnicí. Tyhle barvy z drogerie by ti mohly poškodit vlasy.”

A bylo to. Naši si mě přestali všímat a obrátili pozornost zpátky k Lucy a tomu, co předtím probírali. nejspíš že rozlleskávačské povinnosti jejich nejstarší dcery jí nedovolí zúčastnit se turné po vysokých školách, které s ní chtějí co nevidět podniknout. Chtějí, aby si Lucy už konečně začala vybírat, na jakou školu se přihlásí.

Takže jsem byla zase tam jako vždycky. Chtělo se mi zaječet -Hej, pamatujete se na mě? Jsem vaše prostřední dcera, víme? Ta, kterou pozval její kluk na víkend Díkůvzdání, aby s ním byla přes noc a dělala s ním pačísí. A vy řeknete - proč ne? Vlastní DCEŘI?!

Nemohla jsem tomu uvěřit. Vážně nemohla. Takže naši mě klidně nechají jet na víkend s mým klukem.

Dobře, já chápu, že je to trochu rozdíl, když je táta toho kluka náhodou prezident.

Ale to, že je váš táta náhodou prezident, ještě neznamená, že nechcete dělat se svou holkou pačísí. Když o tom tak uvažuju. napadlo to naše vůbec?

Zřejmě ne. Naši jsou nejspíš nejdůvěřivější rodiče na téhle planetě.

A já teď s jejich přispěním pojedu na Díkůvzdání do Camp Davidu, abych se zblízka a důvěrně seznámila s tříslovým vazivem svého kluka.

To snad není pravda.

Až na to, že očividně je.

Byla jsem pořád v šoku, když za mnou chvilku potom přišla do pokoje Lucy. Měla jsem na uších sluchátka poslouchala jsem zrovna „Království ve smutku” s nadějí, že mě trochu ukonejší Gwenino ujištění, jak je „jen malá holka ve velkým světě” -, takže jsem asi tak minutu pozorovala Lucyiny rty, jak se pohybují. Protože to nevzdávala, stáhla jsem si sluchátka z hlavy a vyjela na ni tak nepřátelsky, až to Maneta vytrhlo z dřímoty: „Co je?”

„To se právě ptám já tebe!” odsekla Lucy. „Proč se tváříš, jako bys zrovna zjistila, že je John Mayer po smrti?”

To jsou ty její příměry. Kdyby v Lucyině světě umřel zpěvák jako John Mayer, lidi by si rvali vlasy zoufalstvím. Jenomže v mém světě by si toho nikdo ani nevšiml.

„Nic. Jenom že až budeš letos zapalovat babiččiny sváteční svíčky ve tvaru Johna a Priscilly Smithových, tak já budu v Camp Davidu přicházet se svým klukem o panenství.”

Jo, právě tohle jsem jí chtěla říct. Mám takový dojem, že není zrovna nejmoudřejší svěřovat se Lucy s něčím natolik důvěrným, takže jsem plácla to, co mi zrovna přišlo na jazyk. „No, jsem trochu rozčilená, protože dneska jsem viděla svůj první,. ten. ty víš co.”

Okamžitě mi došlo, že jsem měla vymyslet něco obyčejnějšího. Cokoli. Protože tohle mělo úplně opačný dopad, než jsem zamýšlela. Lucy neodešla.

Místo toho zamrkala, zavřela za sebou dveře a srazila mi figurky z Hellboye, které jsem měla umělecky vyrovnané na prádelníku tak, aby zobrazovaly tu scénu s obětováním Liz.

„Fakticky?” vybafla na mě dychtivě. „Davidův, jo? A kde? Vytáhnul si ho, když tě líbal na dobrou noc u nás pod stromem? To je děs. Nesnáším, když to kluci dělají.”

„Ehm. Ne,” vyjekla jsem zaskočeně. Vážně tohle kluci dělají? Protože David rozhodně ne. Nikdy. Ale možná že ho zatím jenom brzdila zdvořilost.

Zato Lucy o tom mluvila, jako by se jí to stávalo každou chvíli. Vždyť je zadaná! No, já vím, že má kluka na koleji, ale stejně. Copak se to asi děje na všech těch večírcích oblíbených lidí! Není

divu, že Kris Parksová musela založit hnutí Správná cesta. Zřejmé je psychicky vyčerpaná z toho, jak před ní kluci v jednom kuse vylahujou svoje víte co.

„Tenhle kluk se jmenuje Terry,” vysvětlila jsem Lucy. „A dělá nahýho modela u Susan Booneový.”

Vypadalo to. že tohle Lucy pohoršilo ještě víc než představa, že ho přede mnou vytáhl David.

„Fuuuj!” vyhrkla. „Takže tys viděla penis nějakýho pitomýho modela ještě předtím, než ti ho ukázal tvůj kluk? To je hnus.”

Když si vezmu, že před pár hodinami jsem měla úplně stejný pocit, přišlo mi docela k smíchu, když jsem se slyšela, jak jí odpovídám ve stylu Susan Booncové: „No, ale v tom je přece smysl živého kreslení. Protože se nemůžeš naučit malovat lidské tělo, když látka zahaluje svaly a kostru.”

A pak - i když vůbec nechápu proč - jsem se slyšela, jak se Lucy začínám svěřovat.

No jo. Já vím. Ze zrovna Lucy? Asi jsem sc musela zcvoknout. Co třeba ultraracionální Dauntra z naší videopůjčovny? Ta by mi v téhle situaci ideálně poradila. Ale to já ne. Musím to vychrlit na sestru. Jako by mi pusa jela na volnoběh a ani v nejmenším se nepodřizovala impulzům z mozku.

„Jenomže to není celý,” slyšela jsem se k vlastnímu zděšení. „Navíc mě David pozval do Camp Davidu.”

„Já vím,” potvrdila Lucy, „ale naši ti přece dovolili jet, pamatuješ? Chápu. Chudinko. To bude nuda, co? Proč tě radši nepozve na nákupy jako normální kluk?”

Tady jsem měla dokonalou příležitost, jak to utnout. Vzhledem k tomu, že Lucy naprosto nechápala ani slovo z toho, co jsem se jí snažila naznačit.

Ale kdepak. Moje pusa si jela dál ostošest.

„Lucy, ty mi nerozumíš. David mě pozval do Camp Davidu na víkend.”

„Ehm, no jo. Tos už přece říkala,” zabručela Lucy, „a já ti řekla, že tě lituju, protože tam bude teda fakt vzrůšo. Co se dá dělat v Camp Davidu? Jezdit na koních? Házet žabky u jezera? No, vy dva tam třeba můžete malovat, když jste do toho tak hrr. Ale stejně mi připadá, že to bude ještě větší otrava než u babičky. Vždyť tam nikde není ani outlet -”

„Lucy,” přerušila jsem ji zase. Nechápu, proč už jsem se na to dávno nevykašlala. Proč jsem se vytrvale snažila, aby to moje sestra pochopila. Co to dělám? Proč jí to vykládám? „David chce, abych s ním jela na víkend. A mamce s taťkou to nevadí!”

Lucy si odfrkla. „Jo, to jsem si všimla. Máš štěstí, že ho mají tak rádi. Mně by nikdy nedovolili odjet na víkend s Jackem. Jenomže u toho budou i Davidovi rodiče.”

„Jo,” přitakala jsem. Proč se vlastně snažím? Lucy to nikdy nepochopí.

A proč by měla? V Lucyině světě lidi jako já - a přiznejme si to otevřeně, ani David - nikdy nedělají To. Představa, že i moulové můžou mít hormony, je jedincům, jako je moje starší sestra, úplně cizí.

To jsem si aspoň myslela. Už jsem to v duchu vzdala a hlavou mi letělo, fajn, vlastně je to dobře, protože stejně nechci, abyjí to došlo, když vtom mě Lucy najednou popadla za zápěstí a oči obtažené oční linkou se jí rozšířily. „Panebože… nemyslíš přece… Bože! Ty, s Davidem? V Camp Davidu?!”

Tak.

Teď jí to docvaklo.

A vlastně je to zvláštní, protože se mě najednou zmocnilo něco jako úleva. Neptejte se mě proč.

„A kde by ti to přišlo vhodnější?” zeptala jsem tak trochu kousavě, abych zakryla, že se vlastně hrozně stydím. „Někde pod tribunou?”

„Fuj,” odfrkla si Lucy. „Vždyť tam se všude válí žvejky. To ne.” Žuchla na moji postel, strčila do Maneta, aby se ráčil posunout o kus dál, a uvelebila se tam. Tvářila se ohromeně. „Hele, Sam, to je hodně vážný. Máš pocit, že seš na to připravená?”

Slyšela jsem se, jak přitakávám: „Částečně jo. A částečně ne. Víš, jako že nějaká moje část to fakticky chce, a jiná -”

„- je z toho vyděšená k smrti,” dodala Lucy. „No, to nemusíš. Hlavně si dej pozor, abyste zkombinovali aspoň dvě metody antikoncepce,” poučila mě stejně povýšeným tónem, jako když mi radila, že nemám nosit k sukni vysoké boty, nebo budou moje nohy vypadat jako kuželky. „Myslím jako, že když on si vezme kondom, ty bys měla taky něco dělat, jen tak pro jistotu. Užívat pilulky. Jenomže ty musíš začít brát první den menstruace. A tys ji měla minulej tejden, takže už bys to nestihla, ani kdyby sis pro ně okamžitě letěla na gynekologii. Nejlepší bude spermicidní krém.”

Zírala jsem na ni. S otevřenou pusou. Aspoň si to myslím. Ale Lucy si toho nevšímala.

„Nekupuj si ho nikde poblíž,” dodala varovně. „Mohl by tě vidět někdo známej a hned by toho byla plná škola. i když v tomhle případě spis plný televizní noviny. A kdyby v tobě někdo v drogerii poznal tu holku, co zachránila prezidenta, byl by konec. Hele, musíš si uvědomit, že tě svět sleduje a číhá na to, co budeš provádět. I s touhle barvou na vlasy. Měla bys vědět, že lidi tě poznají i s ní. Budeš to prostě pořád ty, i když se stupidní černou helmou. Nechceš, abych ti to radši koupila?”

Nepřestávala jsem na ni zírat. Čestně - rozuměla jsem tomu, co z ní právě vypadlo, ale pořád jsem nemohla uvěřit tomu, že to Lucy doopravdy řekla.

„V tomhle se na kluky nemůžeš spolehnout, Sam,” pokračovala Lucy, která zřejmě moje ohromení pokládala za znechucení nad tím, že se mi plete do soukromí. „Dokonce ani na Davida, i když chodí do školy pro geniální dětičky. Jasný je, že bude mít u sebe pár kondomů. Ale takový kondomy můžou klidně prasknout. Nebo sklouznout. Protože se to stává. Ale tebe to nezaskočí, když mé poslechneš. Musíš bejt… jak se to říká? Předvídavá. Až půjdu zejtra ze školy, pro něco ti skočím. Spermicidní krém se používá snadno, aplikátor si zavedeš jako tampon a pak z něj vystříkneš pěnu. Je to hračka.”

„Eeeeeeééé” bylo to jediné, co moje zděšení vypustilo z pusy.

Lucy mě pohladila po hlavě. Nekecám - pohladila mě po hlavě. Jako bych byla pejsek.

„Nelam si s tím hlavu,” uklidňovala mě. „Od čeho jsme ségry? Stejně si myslím, že děláš dobře. Vy dva už spolu chodíte celou věčnost, a David je fajn kluk, i když. víš. trochu mimo. Ty jeho trička s kapelama, co už nejsou třicet let populární. A to jeho malování je taky děsná nuda. Jenomže asi chudák nemá moc na vybranou. Pokud by si chtěl trochu zařádit, z fleku je na titulce v bulváru. A kdo by o to stál?”

„Ale.” Byla jsem ráda, že vůbec dokážu otevírat pusu a vypouštět z ní slova, i když jsem z nich za nic na světě nedokázala sestavit kloudnou větu. „A ty. neto. ta. Kris?”

Lucy na mě vykulila očí: „Jaká Kris?”

„Ech - Parksová.”

Radši se neptejte. Neptejte se mě, jak mi zrovna tohle mohlo přijít na jazyk.

„Co do toho pleteš tuhle nánu?” Lucy nakrčila svůj hezký nosík. „No. teda. víš. ty si nemyslíš, že máme s Davidem ještě počkat?”

„Počkat? A jako na co?” Teď už byla Lucy totálně zmatená.

„Na.” Rozpačitě jsem se zavrtěla. „Na. na svatbu?”

Lucyiny oči se rozevřely dokořán. „Panebože,” vyhrkla, „Tak ty sis nabarvila vlasy a dala se k nějaký sektě?”

„Ne.” Bylo mi z toho čím dál hůř. „Jenom si tak myslím. oni. takovým holkám. říkají jim děvky. a tak.”

Lucy užasle zavířila řasami. „Odkdy jsi děvka jen proto, že se vyspíš se svým klukem?”

Odkašlala jsem si, protože jsem měla najednou nějak zahleněný krk. „Víš, to Kris. a Správná cesta.”

Lucy vybuchla smíchy, jako by to byl ten nejlepší vtip, jaký kdy slyšela. „TY si se Správnou cestou hlavu lámat nemusíš, Sam.”

Pak to konečně vzdala a prohodila: „Takže jsme si příjemně popovídaly o sexu, ale už musím běžet. Mamka s taťkou dostali výsledky testů na vysokou - a moc je to nepotěšilo. Rozhodli, že je musím dělat znova. Jo, a ještě něco: budu mít doučování. Taky vyhrožujou, že mi zarazí tréninky, abych měla čas se učit. Věřila bys tomu?” Zavrtěla smutně hlavou. „Jako by záleželo na tom, co mám z testů, když chci bejt módní návrhářka. Na to člověk nepotřebuje extra výsledky. Spíš slušnou stáž třeba u Marka Jacobse. No nic. Musím teď obvolat všechny holky a povědět jim, co naši zase vymysleli. Tak zatím.”

A odplula do svého pokoje, než jsem se zmohla na slovo.

Jakmile zmizela, začal mi zase konečně fungovat mozek a rázem se v něm vyrojilo hejno otázek, které bych Lucy ráda položila. Třeba jak velký je průměrný víte co, když je, no - připravený?

A s jakým předstihem - před Tím - si má holka aplikovat ten spermicidníkrém?

Ale pak mě napadlo, že detailní líčení Lucyiných sexuálních zážitků s Jackem by asi bylo víc, než bych vůbec byla schopná unést. Zvlášť proto, že stejně jako zbytek naší rodiny nejsem z toho kluka nijak nadšená. Když je na koleji a nepoflakuje se u nás, přijde mi trochu přijatelnější, než když tady věčně chrlí svoje teorie o tom, jak jsou umělci zbytkem světa šikanovaní a nepochopení.

I když přiznávám, že právě tohle mě na něm v jistém životním období přitahovalo.

Ale to mluvím o temném období své minulosti, které bych radši moc nerozebírala. Ne teď, když chodím s Davidem, protože on nikdy nevede řeči typu „ten chlap mě schválně sráží” nebo „společnost by si měla umělce hýčkat”.

Což je jeden z důvodů, proč Davida tak miluju. kromě spousty dalších, jako že je tak nadšený z toho, jak mi sluší tričko Nike.

DESET DŮVODŮ, PROČ SE MOJE SESTRA LUCY MÁ MNOHEM LÍP NEŽ JÁ:

10. Protože kvůli tomu, že jsem zachránila prezidenta, jsem teď něco jako celebrita, a kdykoli udělám něco opravdu stupidního - jako že si třeba natáhnu tričko naruby a jdu tak do školy, což se mi někdy stane, než do sebe ráno naleju dost kofeinu, abych se pořádně probrala -, můžu se spolehnout, že moje fotka bude okamžitě v People nebo v Us Weekly (rubrika Celebrity -jsoujako my!)

9. I když Lucy vybouchla v přijímacích testech, nikdy by neudělala nic tak dementního, jako že by si natáhla tričko naruby. Takže i kdyby ona zachránila prezidenta a stala se opěvovanou celebritou, její fotky, na kterých vypadá jako idiot, by stejně nikde nevyšly. To by se jí stát nemohlo. Lucy vypadá vždycky dokonale, i když třeba vyráží už brzo ráno.

8. Chodí s mladým rebelem, který jezdí na harleyi (i když jí naši zakázali na tu mašinu sednout), a podniká s ním nejrůznější super věci, jako že chodí na vernisáže performerů, kteří házejí kusy syrového masa na obrazovku, kde běží fotky světových vůdců. Kdežto já chodím se synem vůdce, se kterým podnikám tak super akce, jako že zajdeme na premiéru opery Tosca v Kennedyho centru, kde vedle nás sedí další světoví vůdci. Což je příšerná nuda.

7. Když vyjde v Us Weekly moje fotka, na které mám tričko naruby nebo něco na ten způsob (což je málem každý týden), ocitne se hned vedle fotek Mary-Kate a Ashley Olsonových. Kdyby byla celebrita Lucy a vycházely její fotky, budou určitě hned vedle fotek někoho úžasného, třeba vedle Gwen Stefaniové.

6. Tuny návrhářů mi posílají zdarma oblečení a prosí mě, abych nosila jejich modely místo triček naruby, aby se jejich věci ocitly v Us Weekly. A přestože musím většinu z těch věcí vracet, protože mi naši nedovolí nosit kožené korzety, stejně nemám taková prsa, abych si to mohla dovolit. To Lucy by je klidně unosila.

5. Můj kluk zřejmě říká sexu pačísí. Nevím, jak tomu říká Lucyin kluk, ale určitě ne takhle.

4. Lucy dokáže z hlavy vypočítat DPH, kterou bude muset zákazník zaplatit. A taky umí přemet vzad. Já dokážu jen malovat nahé kluky. A zřejmě ani to nedělám pořádně, protože se soustředím na části a nedokážu vnímat celek.

3. Mamka s taťkou mého kluka přímo zbožňují a taky mu bezvýhradně věří. Ale Lucyin kluk? To už tak žhavé není. Naši tráví hodiny dohadováním s mou starší sestrou, během kterého se ji snaží přesvědčit, že by si měla vybrat někoho jiného atd. Zatímco mě většinou přehlížejí.

2. Mám jenom jednu kamarádku - tu nejlepší, Catherine -, a to je tak citlivá a nezkažená osoba, že se jí vůbec nemůžu svěřit s tím, že se můj kluk nejspíš chce se mnou o víkendu na Díkůvzdání milovat. To by ji jen rozesmutnilo, protože ona žádného kluka nemá (pokud nepočítáte toho v Kataru, což já nepočítám). Kdežto Lucy má miliony kamarádek, kterým může prozradit cokoli, protože jsou naprosto lhostejné a bezcitné. Jako roboti.

A důvod číslo jedna, proč se má Lucy líp než já:

1. Je jasné, že ona už o panenství přišla a že to pro ni zase nebyla žádná velká věda. Ale pro mě to velká věda je, a kvůli tomu, jak s tím nadělám, na to zřejmě dojde až někdy po třicítce, jestli dřív neumřu.

Čtyři

„A jak to vypadá?” vyptávala se Catherine.

Nemohla jsem uvěřit tomu, že je tak zvědavá. Ale nejspíš jsem měla. Jenomže to nešlo. Protože se mi o tom nechtělo mluvit.

„Vypadá to jako penis,” odpověděla jsem. „Co sis myslela? Vždyť už jsi je viděla, ne? Říkalas mi, že když jste byli malí, koupala ses s bráškama v moři bez plavek.”

„No jasně,” potvrdila Catherine. „Ale to bylo předtím, než jim tam narostly chlupy, víš.”

„Ehm,” ušklíbla jsem se. „Fuj.”

„No co? Já to myslím vážně. Jak je velkej?”

Začala jsem litovat, že jsem to vůbec vytahovala na světlo. Udělala jsem to jenom proto, že se Catherine zeptala, jak mi to šlo na živém kreslení. A já jí chtěla vysvětlit, co to „živé” vlastně znamená.

Ze jsem se na to radši nevykašlala.

„Asi průměrně, řekla bych,” zamumlala jsem. „Ale já v tomhle oboru nemám moc zkušeností.”

„Jsem ráda, že jsem holka,” poznamenala Catherine a trochu pokrčila rameny. „Dovedeš si představit, že by ti to pořád viselo mezi nohama? Jak vůbec můžou jezdit na kole?”

„Sam?” Kris Parksová se jako na potvoru zrovna v tuhle chvíli přikradla k našemu stolu. „Máš chvilku?”

Kris teda nepatří mezi moje oblíbenkyně, a dokud jsem se nestala celebritou, mohly jsme ve vzájemné nevraživosti soutěžit.

Ale když jsem se párkrát ocitla ve zprávách, rozhodla se předsedkyně naší třídy, že budu její nejlepší kámoška. Jako by fakt, že chodím s prezidentovým synem, vyvážil jiné moje závažné nedostatky, jako že na sobě nemám ani jeden hadřík od Lily Pulitzerové. Protože takoví lidi jsou v Krisině světě něco jako jedinci nakažení leprou, o kterých jsme s Rebekou viděly dokument v seriálu National Geographic Explorer.

„Poslouchej, chtěla jsem se zeptat, jestli se můžu příští týden spolehnout na tvou pomoc,” zeptala se Kris se samolibým úsměvem (samolibý rovná se podle slovníku „přehnaně spokojený s vlastními schopnostmi”). „Víš, při přípravě na to setkání s prezidentem.”

„Určitě,” odpověděla jsem, abych se jí zbavila.

„Nádhera.” I kdybyste ji neznali, mohli byste se vsadit, že Kris bude mít v oblibě výrazy jako „nádhera”. Hodilo se to k ní, přestože mi to trochu připomnělo situaci, když jsem já tvrdila, že kreslit nahé chlápky je bezva. „Budeme to opravdu potřebovat, víš, protože jinak se dobrovolně přihlásili jenom členové studentského výboru, a samozřejmě Správná cesta. Je to dost trapas. Zvlášť když si vezmeš, že se prezident rozhodne promluvit zrovna na půdě naší školy, a většina studentů je tak apatická, že je to vůbec nezajímá. Snad to v prezidentovi nevzbudí dojem, že jsme takoví všichni. Opravdu bych si moc přála, abychom se před ním předvedli v co nejlepším světle. A ještě Random Alvarez… je tak -” V tu chvíli se zadívala na moji hlavu a trochu se zajíkla. „Co se ti to stalo s -?” Odmlka. „No, to je

fuk.”

„Myslíš vlasy?” zaculila jsem se a ukázala na ně prstem. „Obarvila jsem si je. Proč? Nelíbí se ti to?”

Věděla jsem, že Kris se moje vlasy nelíbí. Holky jako Kris mají vůči Ebonitové půlnoci předsudky. Jen jsem si z ní utahovala.

„Ale ne, moc ti to sluší. Vážně.” Kris se bleskově vzpamatovala. „Je to trvanlivé?”

„Polo,” vysvětlila jsem trpělivě. „Proč?”

„Jen tak,” zamumlala Kris s křečovitým úsměvem. „Vypadáš skvěle, Sam.”

Věděla jsem, že kecá, a nejenom proto, jak měla zkroucené rty. Ráno jsem provedla pečlivou prohlídku v koupelnovém zrcadle a došla jsem k názoru, že Lucy měla protentokrát pravdu: s černou hřívou vypadám jako idiot. Možná bych nevypadala tak dementně, kdybych si nabarvila i obočí. Ale stejně.

Jenomže u mě to nebylo módní gesto. Spíš to bylo… gesto, které oznamovalo světu: „Zapomeňte na zrzavou holku v kanadách, co zachránila prezidenta, a přivítejte černovlasou Samanthu Madisonovou, která chodí na živé kreslení a nejspíš už brzo přijde o panenství.”

Jasně, nejdřív jsem si obarvila vlasy, potom skákla na živé kreslení a nakonec se rozhodla zbavit se panenství (možná). Ale to všechno jsou jen průvodní jevy faktu, že jsem od nenabarvené zrzavé Sam urazila pořádný kus cesty.

„Jde o tu prezidentovu iniciativu Návrat k rodině,” pokračovala Kris a statečně přehlížela moje vlasy. „Myslela jsem, že bys mu mohla povědět, jak nás to na Adamsově střední všechny nadchlo, a

že na sto jedna procent stojíme při něm. Jsme s ním zajedno, že rodina je nejdůležitější věc v životě.”

„Jo,” souhlasila jsem. „No, kdo by taky byl proti rodině?” Ale v duchu jsem si říkala, Kris Parksová, co kdybys už radši vysmahla?

„Třeba bys mohla někdy přijít na schůzi Správné cesty,” prohodila s maličkým otazníkem Kris a podívala se na Catherine, jako by si až v tuhle chvíli uvědomila, že tady nestojím sama. „A tvoje, ehm, kamarádka. taky.”

Ne že by si nepamatovala Catherinino jméno. Jenom se chovala jako vždycky: jako ultrakonzervativní snob v dospívajícím provedení.

Což doložila o pár vteřin později, když se kolem nás protáhla nějaká holka v uniformě školního tanečního družstva, v té jejich příšerné rudé sukni s flitry. „Panebože, slyšelas, co provedla Debra Mullinsová? Dělala To před týdnem s Jeffem Rothbergem na tribuně po zápase proti Trinity. To je ale děvka. ” A pak dodala s úměvem na rtech: „Tak v pondělí v tělocvičně!”

„Jo, přijdem,” uzavřela jsem, jen aby si už Kris konečně dala odchod.

Pomohlo to. Nechala nás na pokoji a vydala se za vidinou dvojitého cheesburgeru. „Panebože. Já ji nenávidím,” sykla Catherine. „To mi povídej.” „Ale já to myslím vážně. Nenávidím ji.” „Vítej na mojí planetě.”

„No, ale tebe aspoň neotravuje. Kvůli Davidovi. Tobě by nikdy neřekla, že jsi děvka. Teda kdybyste To s Davidem někdy dělali a ona to zjistila,” uvažovala nahlas Catherine a rozesmála se. „I když je to blbost.”

Nevím, co jí připadalo víc k smíchu: jestli pomyšlení na to, že bychom se někdy s Davidem mohli milovat, nebo že by na to Kris přišla. Nechystala jsem se jí vykládat, že to první je už nejspíš záležitost bezprostřední (čili podle slovníku k vysokoškolským testům „nastávající vzápětí po přítomném okamžiku”) budoucnosti. Ne proto, že by si to nedokázala nechat pro sebe. Catherine můžu věřit. S klidem bych jí svěřila první poslední.

Neřekla jsem jí to proto, že jsem pořád nevěděla, jestli to mám, nebo nemám udělat. Na Díkůvzdání. Zatím jsem ještě Davidovi nestihla povědět, že mi naši dovolili odjet s ním na víkend do Camp Davidu.

Pořád jsem z toho byla pěkně vytočená. Z toho, jak bez výhrad souhlasili. Jasně, odkývali to hlavně proto, že se v tu chvíli soustředili na Lucy a na její žalostné výsledky v testech. Bůh chraň, že by místo Lucy někdy věnovali pozornost taky mně! Jako obvykle. Prostřední dítě bylo v rodině Madisonových zase tím posledním, na koho si tu někdo vzpomněl.

I když uznávám, že to nemůžu svádět jenom na Lucy. Fakt je, že naši mají scestnou představu, jaká jsem Hodná Dcerunka. Víte, taková ta holčička, co si sice sem tam nabarví vlasy, ale taky se vrhne vlastním tělem před prezidenta, aby ho bránila před atentátníkem. S takovýmhle potomkem si přece nikdo nemusí lámat hlavu. Takové dítě neudělá nic tak trestuhodného, jako že by se vyspalo na Den díkůvzdání se svým klukem.

Až se ze mě stane nezletilá matka, můžou si začít sypat popel na hlavu. Ale to už bude pozdě.

Jenomže Catherine jsem tohle všechno vykládat nechtěla. Má dost svých problémů: její máma ji třeba nechce pouštět do školy v kalhotách. Vážně, Catherine musí nosit sukně pod kolena, dokonce i na tělocvik - a asi tušíte, jak si ji kvůli tomu všichni dobírají. Nechci jí k tomu přidávat další trápení a oznámit jí, že se její nejlepší kámoška chystá za chvíli zahodit to nejcennější. Svůj věneček.

A taky po tom nikomu nic není. Teda až na mě.

„Páni!” vyhrkla Dauntra, když jsem vrazila do videopůjčovny (a taky krámku pro fanoušky) Potomac Video jen minutu před začátkem směny. „Tak tys to udělala!”

Nejdřív jsem nevěděla, o čem mluví. Napadlo mě, že se asi nějak dozvěděla, že jsem se rozhodla vyspat se svým klukem, ale nechápala jsem, jak se to mohlo stát. Zvlášť když jsem se j eště vůbec

NEROZHODLA.

Až pak jsem si vzpomněla na vlasy.

„Jo,” zašklebila jsem se. Musím přiznat, že její nepředstírané obdivná reakce způsobila, že mi všechny ty zděšené otázky Co to máš na hlavě?, které jsem si musela vyslechnout ve škole, najednou stály za to. V Potomac Video, stejně jako u nás v ulici, mě považují za svatouška. Jsem přece holka, co zachránila prezidenta. Holka, co nepotřebuje šest dolarů pětasedmdesát na hodinu za nějakou brigádu. Takže mě berou jako přírodní úkaz.

Nebo brali, než jsem si obarvila vlasy. Teď jsem konečně jedna z nich. Jsem drsná. Doufám.

Protože ostatní v Potomac Video jsou přesně takoví.

Zvlášť Dauntra, se kterou (a se Stanem, šéfem noční směny) mívám páteční večerní služby. Její motto, které má pověšené na dveřích naší skříňky v šatně, zní: Seru na autoritu. Její oblíbený film: Mechanický pomeranč. Její politická strana: rozhodně ne ta, kterou reprezentuje Davidův táta. Její první věta, když jsme se seznámily: „Napadlo tě, že kdybys ho nechala odprásknout, ušetřila bys nám všem spoustu trápení?”

A přestože si to možná myslí, nedovedu si ji představit, že by tam sama jen tak stála a sledovala, jak na někoho jiného míří ostřelovač, bez ohledu na to, jaké politické názory by ten dotyčný zrovna zastával. Zvlášť když jsem jí připomněla, že lidi sice prezidenta zrovna nemají dvakrát v lásce - podle posledních výzkumů veřejného mínění to vypadá, že ho nemá rádo opravdu hodně lidí-, zato já znám jednoho člověka, který ho má moc rád. Je to můj kluk David. Miluje ho bez ohledu na to, že ani on nesouhlasí se vším, co jeho táta během svého volebního období provádí.

A proto jsem taky ráda, že jsem to udělala. Nehledě na to, že jsem tehdy neměla moc na vybranou. Přesněji řečeno jsem neměla čas přemýšlet, jak moje reakce ovlivní vnitropolitickou scénu.

„Tak tohle,” pokývala Dauntra pochvalně hlavou nad mým novým image, „je teda nářez.”

„Líbí se ti to?” Hodila jsem si batoh do skříňky pro zaměstnance. Až budu odcházet, Stan mi ho jako vždycky prohrabe, jestli si neodnáším nějaká dévédéčka. I když mě v práci považují za svatouška, tašky se při odchodu prohlížejí bez milosti všem. Dokonce i národní hrdince. Je to taková tradice firmy Potomac Video.

Někteří zaměstnanci se to nicméně snaží změnit. „Černou miluju,” prohlásila Dauntra. „Máš v tom Štíhlejší obličej.” „Nevím, jestli mi šlo zrovna o tohle,” zamumlala jsem. „Ale stejně díky.”

„Ty přece víš, jak to myslím.” Dauntra, která má vlasy dvoubarevné (Ebonitová půlnoc v kombinaci s Růžovým plameňákem), si pohrávala s piercingem v obočí. „Co vaši? Pyskovali?”

„Vlastně ne,” přiznala jsem a zaplula za pult. „Skoro si toho nevšimli.” Dauntra si znechuceně odfrkla.

„Bože, co bys musela udělat, aby si tě konečně začali všímat?” zavrčela. „Porodit na maturiťáku?”

„Grrrh!” Trochu jsem se z toho zakuckala dietní limonádou Dr. Pepper, kterou jsem si koupila vedle v sámošce. Protože, když se to vezme kolem a kolem, porod na maturitním plese není zase tak moc mimo. „Ha ha. No, to by asi zbystřili. Ale abych je nepomlouvala, měli zrovna plnou hlavu starostí s Lucy, kvůli jejím testům na vysokou.”

Dauntřino znechucení se prohloubilo až do suterénu. „Kdy už lidem dojde, že tyhle stupidní testy jsou na dvě věci? Co se v nich vlastně ukáže - jak moc člověk dával pozor v posledních deseti letech v lavici? Panebože. Jako by z toho šlo uhodnout, jak si povedeš další čtyři roky na univerzitě.”

Dauntru rodiče vykopli z domu, když jí bylo šestnáct a pořídila si první piercing do obočí (a dvacetiletého kluka). Teď studuje grafiku na státní nástavbě. S tím klukem už se rozešla, ale piercing si nechala. Testům na vysokou se vyhnula tím, že se na ni nikdy nepřihlásila. Má hodně rebelskou povahu. Myslím, že by si rozuměla s Jackem.

„A co chtějí vaši dělat?” vyptávala se dál. „Myslím s tvou ségrou?”

„Najmou jí někoho na doučování. A zakázali jí roztleskávačky, aby měla čas na učení.”

„Typická reakce,” utrousila pohrdavě Dauntra. „Ze se tak vysilujou kvůli dementním testům, co o člověku stejně nic nevypovídají. I když na druhou stranu, pokud to znamená, že tvoje ségra stráví míň času v minisukni pošlapáváním úsilí feministek, není to zase tak úplně marná věc.”

„To je fakt,” přisvědčila jsem.

Napadlo mě, jestli bych se s Dauntrou neměla poradit o té záležitosti se Dnem díkůvzdání. Přece jen je daleko zkušenější než já - a nejspíš i mnohem víc než Lucy. Rada od ženy protřelé světem tak jako Dauntra bude mít určitě svou váhu. A svoje moudro.

Jenomže jsem nevěděla, jak do toho. Nemohla jsem přece jen tak prohodit: „Hele, Dauntro, můj kluk mě zve na Díkůvzdání do Camp Davidu a je ti jasný, co to asi znamená. Mám říct jo, nebo ne?”

Nějak jsem se k tomu nedokázala přimět. A tak jsem se místo toho zeptala: „A co novýho v batohový válce?”

Dauntra střelila očima pochmurně po šéfovi. „Patová situace. Povídal, že jestli se mi to nelíbí, můžu jít makat do McDonalda.”

Dauntra tvrdí, že prohlížení batohů zaměstnanců Potomac Video před jejich odchodem ze směny je protiústavní akt - i když já se na to ptala mamky a ona tvrdí, že technicky vzato není. Dauntra tomu nevěří, ale stejně je super, že projevuje tolik bojovného odhodlání. Znám lidi - no jo, je to Kris Parksová -, co jenom předstírají, že o něco bojují, aby to vypadalo zajímavě v jejich přihlášce na vysokou.

„Napadlo mě, že bych si tam mohla nalejt sirup Javorový jitro,” vykládala Dauntra zaujatě, „a až by Stan hrábnul dovnitř, pořádně by si opatlal ruku. Ale nechci si ničit zánovní batoh.”

„To by asi stejně nepomohlo. Spíš naopak,” namítla jsem. „A pak, Stan za to nemůže. Dělá jen svou práci.”

Dauntřiny oči se proměnily ve škvírky. „Jo, přesně takhle se bránili všichni náckové, když stáli po válce před soudem v Norimberku.”

Neřekla bych, že by prohledávání batohů, jestli někdo nekrade dévédéčka, bylo totéž jako pozabíjet sedm milionů lidí. Ale véděla jsem, že kdybych o tom uvažovala nahlas, Dauntře by se to nejspíš moc nelíbilo.

„A jak to šlo na kreslení?” zeptala se, jako by už sama potřebovala změnit téma. „Na tom živým?”

„Ehm, no, bylo to trochu. zvláštní,” zamumlala jsem. Ale pořád lepší než téma David a Camp David. „Hele, vědělas, že živý kreslení znamená kreslení nahejch modelů?”

Dauntra ani nevzhlédla od komiksů, které měla rozevřené na pultě před sebou. „No jasně.”

„Aha,” hlesla jsem trochu zaskočeně. „No, já to dělala prvně -prvně jsem viděla. víš co.”

Tohle ji upoutalo.

„Ten model byl kluk?” Zvedla oči od komiksů - vlastně to nebyly komiksy, ale grafický román. Už jsem se trochu začínala orientovat v terminologii, protože jsem doufala, že jednou budu sama kreslit něco podobného. „Myslela jsem, že to vždycky padne na holky.”

„Tak asi ne,” zviklala jsem ji.

„Hele, jednou přede mnou nějakej chlápek v metru spustil gatě na půl žerdi,” vzpomněla si Dauntra. „Musela jsem volat poldy. A ten kluk u Susan Booneový - ona mu za to platí?”

„Jo,” přikývla jsem.

Dauntra zavrtěla hlavou. „A cítila ses zmanipulovaná? Protože když mi chlap ukazuje penis, a já nemám chuť ho vidět, připadám si zmanipulovaná.”

„To zrovna ne,” namítla jsem. „Víš, tady přece jenom. šlo o umění.”

„Umění,” přikývla Dauntra. „To teda. Nechápu, jak si kluk může nechat platit za to, že vytáhne svoje nádobíčko, a ostatní tomu ještě říkají umění.”

„Ne tomu, že si ho vytáhne,” zaprotestovala jsem. „Tomu, že ho malujeme.”

Dauntra si povzdychla. „Možná bych taky měla dělat modelku malířům. Jestli se platí jen za to, že tam člověk sedí.” „Bez šatů,” připomněla jsem jí,

„No a?” Dauntra pokrčila rameny. „Lidský tělo je krásný.”

„Promiňte.” Dovnitř vešel dlouhán v baretu - takovém tom francouzském, i když nevypadal jako Francouz - a došel k pultu. „Měl bych tady mít rezervovaný starší film, na jméno Wade. W - A

- D -”

„Je to připravené,” vyhrkla jsem. Pan Wade patřil k našim stálým zákazníkům, a přestože tady dělám jenom dva měsíce, už vím, že když ho nezarazím včas, spustí kolovrátek o filmech, o své sbírce, která je úctyhodná, o černobílé klasice.

„Ovšem,” řekl, když uviděl titul, který jsem mu ukázala. „Čtyři sta ran. Znáte ho?”

„Jistě,” zalhala jsem, protože jsem nevěděla, co jiného bych měla říkat. „Bude to čtrnáct dolarů sedmdesát devět centů.”

„Jeden z Truffautových nejlepších snímků,” prohlásil pan Wade. „Mám ho na kazetě, samozřejmě, ale tohle je film, který by měl mít člověk v několika kopiích -”

„Děkuji,” vyhrkla jsem a podala jsem mu sáček s dévédéčkem.

„Opravdu výmluvné dílo,” rozplýval se pan Wade, „mistrovský kousek, pokud jde o přesvědčivost -”

„A jak velkýho ho ten kluk měl?” ozvala se nevinně Dauntra, takovým tím sladkým holčičím hláskem.

Pan Wade se najednou zatvářil polekané, popadl sáček s DVD a vyřítil se z obchodu.

„Přijďte zas!” zavolala za ním Dauntra a pak jsme obě vyprskly smíchy.

„Co se to tady děje?” Stan, šéf noční směny, k nám přišel od polic s westerny a podezíravě si nás prohlížel. „Nic.” Utírala jsem si uslzené oči.

„Pan Wade už se jenom nemohl dočkat, až si doma pustí novej film, tak to vzal trochu hopem,” odpověděla Dauntra přesvědčivým hláskem.

Ale Stan se stejně tvářil, jako by nám nevěřil.

„Madisonová, odpoledne tu byla nějaká parta fanoušků anime a úplně přeházeli díly z Evangelia nově ho století. Můžete to dát do pořádku?”

Kníkla jsem, že jo, a vydala se do sekce s japonským anime.

O něco později, když už pominul večerní nápor a Dauntra se začetla do dalšího komiksu, jsem si vytáhla materiály, kterými mě vybavil tiskový tajemník v Bílém domě, abych se mohla připravit na svůj velkolepý projev. A konečně jsem se do nich pustila.

„Co to máš?” zajímala se Dauntra.

„Témata, o kterejch mám mluvit příští tejden v MTV,” odpověděla jsem. „Na setkání s prezidentem v naší škole.”

Dauntra se zatvářila, jako by si kousla do něčeho kyselého. „Ten jeho stupidní Návrat k rodině?”

Vykulila jsem oči. „Není to stupidní. Rodina je důležitá.”

„Pchá,” ušklíbla se Dauntra. „No, to je fuk. Hele, Sam, ty nemáš vztek, že tě takhle využívá?”

„Kdo mě využívá?”

„Prezident,” odsekla Dauntra, „abys tím jeho neofašistickým programem krmila mládež.”

„Na Návratu k rodině není nic fašistickýho,” namítla jsem. Nezmínila jsem se o tom, že i když se mi moc nezamlouvá dělat dětskou delegátku OSN, nemůžu se z toho nijak vykroutit. Aspoň pokud si to nechci rozházet s rodiči svého kluka. „Je to program, kterej má pomáhat rodinám, aby spolu mohly trávit víc času. Víš, prostě přimět lidi, aby se večer nedívali na fotbal nebo na seriály, ale sedli si spolu ke stolu a povídali si.”

„Jo,” odvětila pochmurně Dauntra. „Ale o tohle jde jenom naoko.”

„O čem to mluvíš?” Ukázala jsem jí dokumenty, které jsem měla na pultě. „Mám to tady před sebou. Hele, prezidentova iniciativa Návrat k rodině si klade za cíl povzbuzovat Američany, aby - “

„- se místo sledování nekonečných seriálů věnovali raději ostatním členům rodiny” dočetla mi přes rameno Dauntra. „No jasně. Ale to

je jen ta část programu Návrat k rodině, o které se máš dozvědět. Co ten zbytek? To, o čem zatím nemáš páru?”

„Jsi paranoidní,” prohlásila jsem. „Nepřeháníš to s těma filmama s Melem Gibsonem?”

Nekecám. Dauntřin nejoblíbenější film je Spiknutí. Často si ho tady v práci pouští. Stan to nesnáší, protože kdykoli se Mel Gibson a Julia Robertsová začnou líbat - nebo se k tomu schyluje -, nejsme s Dauntrou schopné dělat nic jiného než zírat na obrazovku.

„A neukázalo se nakonec, že měl Mel pravdu?” nadhodila Dauntra. „S tím spiknutím?” Zadívala se na zrcadlové dveře, které nás oddělovaly od Stanovy kanceláře. Zrcadlo bylo z druhé strany průhledné, aby Stan (nebo ten, kdo měl zrovna službu) mohl chytit zloděje přímo při činu. Ale Dauntra byla přesvědčená, že špehuje především zaměstnance. „Nikdy není dobře,” dala se do vysvětlování, „když se vláda začne míchat do soukromí lidí a předepisovat nám, kolik času máme trávit s rodinou. Věř mi.”

Povzdychla jsem si a vrátila se k prohlížení dokumentů. Mám Dauntru ráda, ale někdy se mi zdá, jako by žila v jiném světě, jestli víte, jak to myslím. Kdo by měl čas lámat si hlavu s vládou a tím, co má za lubem, když všichni máme tolik vlastních, skutečných starostí? Jako třeba že můj kluk David zřejmě očekává, že se s ním budu o víkendu na Díkůvzdání milovat.

Zabrousila jsem v myšlenkách ještě jednou k nápadu, že bych se o tom poradila s Dauntrou a zeptala se jí, jestli si myslí, že nejlepší čas na ztrátu panenství je zrovna po nadívaném krocanovi.

Jenomže jsem v hloubi duše věděla, že Dauntra by rozhodně hlasovala, abych se ho zbavila. Teda panenství. Navíc vím, že kdybych se jí svěřila, pomohlo by mi to zbavit se pověsti maminčiny vzorné holčičky, se kterou zřejmě nedokázal zamést ani můj nový účes.

Ale… povědět to sestře je jedna věc, a svěřit se kolegům z Potomac Video je věc druhá. I když mám taky ráda Spiknutí, ve skutečném životě na ně nevěřím. a taky nevěřím, že by Dauntra byla špionka Us Weekly nebo tak něco a že by bulváru zateplá nahlásila každou důvěrnost, kterou bych jí vyslepičila.

Ale stejně. Třeba má Dauntra v jednom pravdu: není dobré nechat vládu - nebo kolegy v práci -, aby strkali nos do vašeho soukromí. Někdy je vážně lepší nechat si určité věci pro sebe.

To jsem si aspoň v tu chvíli myslela. Je zvláštní, jak rychle člověk dokáže změnit názor.

DESET FILMŮ, KTERÉ SI ZAMĚSTNANEC POTOMAC VIDEO POUŠTÍ NEJČASTĚJI:

10. Klub rváčů: muži bez iluzí potkávají cizince, který jim ukáže, jak jinak se dá žít. Brad Pitt, Edward Norton, 1999. Brad bez košile, cynismus, vášně. To prostě nemá chybu.

9. Jako zabít ptáčka: je to z doby hospodářské krize, právník na Jihu se snaží obhajovat černocha nespravedlivě obviněného ze znásilnění a učí svoje děti, aby neměly předsudky. Gregory Peck, Mary Badhamová, 1962. Dvě slova: Boo Radley. Musím něco dodávat?

8. Heathers: oblíbená studentka se seznámí s rebelem, který jí ukáže, jak by mohla dát všem těm snobským spolužačkám lekci. Christian Slater, Winona Ryderová, 1989. Kdo tvrdí, že takhle to na střední škole nechodí, pěkně kecá. A taky je tam ta nesmrtelná písnička: I

love my deadgay son…

7. Donnie Darko: středoškoláka děsí vidiny obrovského králíka. Jake Gyllenhaal, Patrick Swayze, 2001. Teda ne že bych tomu rozuměla. Ale miluju to.

6. Napoleon Dynamite: vyděděnec jedné střední školy pomáhá novému klukovi, aby zvítězil ve volbách nového předsedy studentského výboru, a přitom se snaží získat holku, kterou miluje. Jon Heder, Efren Ramirez, 2004. Nejlepší taneční scéna ze všech filmů všech

dob.

5. Černá ovce: holku v katolické škole tyranizují spolužačky. Jena Maloneová, Mandy Mooreová, 2004. Něco podobného jako Tábor -čirá legrace.

4. Dogma: dva padlí andělé se snaží vrátit do nebe. Linda Fiorentinová, Matt Damon, 1999. Alanis Morissette tam hraje Pánaboha. Ještě nikdy ho nikdo neztvárnil tak výstižně.

3. Sekretářka: sekretářka naváže neobvyklý vztah se svým zaměstnavatelem. Maggie Gyllenhaalová, James Spader, 2002. Trochu znepokojující - nutí vás to k dlouhému hmmmmmm.

2. Chci jen sebe: Margaret Cho v klasické komedii, 2000. Tenhle film by se měl předepisovat jako lék.

A film číslo jedna, který si nejčastěji pouští zaměstnanec Potomac Video:

1. Kill Bill I a II: najatá vražedkyně se chce pomstít, ale stává se sama cílem smrtícího útoku. Uma Thurmanová, David Carradine, 2003/2004. Proč se vůbec ještě někdo obtěžuje natáčet filmy, když existuje Kill Bill! Jakmile to jednou uvidíte, nechcete se dívat na nic jiného.

Pět

Když jsem se ten večer po službě vrátila domů, naskytl se mi poněkud zvláštní pohled. Na chvíli jsem měla dojem, že jsem si snad spletla dům. Málem jsem se otočila a namířila si to pryč. Tak divně to na mě zapůsobilo.

Lucy seděla u stolu v jídelně, před sebou rozevřené knížky.

V pátek večer. V pátek večer. Lucy v pátek nikdy netrčí doma. Až do dneška byla buď na zápase, nebo šla někam s Jackem, který vždycky na víkend přijíždí do města, aby se s ní mohl vidět. A v poslední době měla v pátek večer tu brigádu v hypermarketu mezi Hedvábnými hadříky.

Ale dneska ne. Dneska procházela materiály k testům (Slovník neobvyklých výrazů) - což mě přimělo k přesvědčení, že jsem si spletla dům a sestru - a vedle ní seděl Harold Minsky.

Je spousta míst, kde bych na Harolda Minského mohla narazit, a nedivila bych se. Třeba v Potomac Video, v oddělení anime, kde jsem ještě před chvílí skoro hodinu rovnala přeházené filmy. Nebo u polic se sci-fi. Rozhodně bych ho čekala ve školní počítačové laboratoři, kde prakticky přespává, protože dělá asistenta panu Andrewsovi, který nás má na počítače.

Nedivila bych se, kdybych ho uviděla v uličce s mangy v místním knihkupectví nebo jak stojí frontu před videohernou Beltway, kde se s kamarády pokouší postoupit do dalšího levelu v Legendě o Arkádii.

Ale ani za milion let bych neuvěřila, že na něj narazím u nás doma. a navíc v jídelně a s naší Lucy.

„Rozverný,” procedila sestra mezi zuby. „To je jméno pro psa?”

„Ne,” zavrtěl hlavou Harold. Když Lucy nereagovala, dodal: „To je přídavný jméno.”

„Rozverný!” Lucy obrátila oči v sloup, jako by doufala, že se k ní z lustru snese slovníková víla a pomůže jí to slovo napěchovat kouzelnou hůlkou do hlavy. Místo toho si všimla mě, jak stojím ve dveřích s otevřenou pusou.

„Čau, Sam,” utrousila. „Znáš se s Haroldem? Harolde, tohle je moje sestra Samantha. Samantho, tohle je Harold. Víš. Ze školy.”

Vím. Harold mě má na počítače. Vypravila jsem ze sebe: „Hm, ahoj, Harolde.”

Pokývl na mě bradou a pak obrátil svůj obrýlený obličej zase k Lucy (dá rozum, že musí nosit brýle, když ho rodiče pojmenovali Harold! Co tím vůbec sledovali? To je vůbec nenapadlo, že pro dítě znamená takovéhle jméno kletbu, která se co nevidět naplní, a že se z jejich chlapečka stane brýlatý kluk s rozcuchanými vlasy, které si zapomíná dávat ostříhat, vyčouhlý tak, že je jedním z nejvyšších kluků ve škole - a jediným dlouhánem, co nehraje basket. K tomu připočítejte oranžovou havajskou košili s podolkem vykasaným z dávno nemoderních levisek.).

„Tak pokračuj,” oslovil mou sestru nesmlouvavým hlasem. Vsadím se, že s Lucy se takhle neopovážil promluvit žádný příslušník opačného pohlaví od chvíle, co se narodila. „Tohle už znáš, zopakuj to a jdem dál.”

„Rozverný,” zavrčela poslušně Lucy.

Pak vzhlédla ke mně. „Jo, Sam, mám pro tebe tu věc. Jak jsme se domluvily, že ti to koupím. Dala jsem ti to na postel.”

Nejdřív jsem vůbec netušila, o čem to mluví. Ale pak na mě Lucy významně zamrkala a mně to konečně došlo. A zrudla jsem. Pořádně.

Harold byl naštěstí pohlcený nadlidským úkolem vpravit do Lucyiny slovní zásoby slovo rozverný (tj. rozpustilý, šibalský, dobře naložený), než aby mi věnoval aspoň ždibíček pozornosti.

„Lucy,” napomenul ji, „jestli se nezačneš soustředit, pak si vážně myslím, že nemá cenu, abych s tebou ztrácel čas a tví rodiče utráceli peníze -”

„Ne, počkej,” zarazila ho Lucy. „Já to slovo přece znám. Je to něco jako nadšený, ne? Jako když někdo vyhraje fotbalovej zápas?”

Musela jsem projít obývákem, abych se dostala ke schodům do patra. Naši tam seděli v křeslech a předstírali, že si čtou. Ale já věděla, že poslouchají Lucy a jejího domácího učitele.

„Ahoj, holčičko,” pozdravila mě mamka, jakmile mě uviděla. „Jak to šlo v práci?”

„Pracovně,” odpověděla jsem a nahrbila se tak, aby si nevšimla mých zarudlých tváří. „Jak dlouho ji bude doučovat?” ukázala jsem na jídelnu.

„Dneska mají první hodinu,” vysvětlila mi mamka. „Volala jsem do školy a tam mi řekli, že Harold je nejlepší doučovatel na přijímací testy, jakého můžeme sehnat. Ty ho znáš? Myslíš, že Lucy pomůže?”

„Jestli někdo s Lucy něco zmůže,” odpověděla jsem smrtelně vážně, „tak je to Harold.”

„Ve škole říkali, že o Harolda mají zájem všechny dobré univerzity… Celá Břečťanová liga,” pokračovala váhavě mamka.

„No jo,” přikývla jsem. „To je mu podobný.”

„Chtěla jsem radši nějakou dívku,” dodala mamka tiše, aby ji Harold nebo Lucy nezaslechli, „protože jsem se bála, aby se z toho nevyvinuly nějaké. romantické komplikace. Víš přece, jak chlapci bývají z tvé sestry celí pryč. Ale když jsem Harolda uviděla, napadlo mě, že to bude dokonalý kandidát. Vypadá to, jako by si ani neuvědomoval, že Lucy je. no, jaká je.”

To bylo od mamky vážně hezké, že nevyslovila nahlas to, co jsme všichni věděli: že Lucy je úžasná, že jí na ulici padají k nohám cizí kluci a natahují k ní papírky se svým telefonním číslem, které si Lucy ze zdvořilosti vždycky vezme, ale pak je bez výčitek svědomí vyhodí doma do koše, když si uklízí v kabelce.

„Ehm, no jo,” přitakala jsem. „To je prostě Harold. Krásky ho nezajímají.” Vlastně ani ostatní holky. Pokud se zrovna nejmenují Lara Croft a nebydlí v playstationu.

„Mně je úplně jedno, jestli se do ní zamiluje,” prohlásil nahlas táta a otočil prudce stránku novin, které držel. „Hlavně když jí pomůže, aby prošla testy. To by mě opravdu potěšilo!”

„Pssst, Richarde,” okřikla ho mamka. „Sam, když jsi byla v práci, volal David. Prosí, abys mu zavolala zpátky, až budeš mít čas.”

„Aha,” vydechla jsem zaskočeně. „Díky.”

Ale vlastně mě to zase tolik nepřekvapilo. Věděla jsem, proč David volal. Aby zjistil, co na jeho plán říkají mamka s taťkou. Jestli mi dovolili jet s ním na Díkůvzdání do Camp Davidu a hrát tam pačísí.

Pravda je, že jsem nikdy nebyla moc hrr do stolních her.

Jenomže co by David dělal, kdybych odmítla? Ne, Davide, díky, ale nepojedu s tebou do Camp Davidu na Díkůvzdání. Vykašlal by se kvůli tomu na mě? Zvlášť kdybych se mu přiznala, že ačkoli on si myslí, že už jsme na sex připravení, já si tím nejsem zdaleka tak jistá?

Ne. V žádném případě. David takový není. Chci říct, že to není tenhle typ kluka. Tak zaprvé, patří rozhodně mezi mouly - s tím svým vínovým tričkem s obrázkem Boomtown Rats, v kanadách Converse a taky nekonečným seznamem povinností, který patří za hranice normálního světa.

A moulové neopouštějí svoje holky kvůli sexu, jako to dělají oblíbení kluci. Tohleto jsem aspoň zaslechla, protože já s žádným takovým nechodila.

A zadruhé, vím, že mě David doopravdy miluje. Vím to. Cítím to z toho, jak si utahuje z mých vlasů, jak mě líbá na krk, jak mi dává najevo, že se mu líbím v tom sexy tričku od Nike. Vím to, protože jsem poslední člověk, se kterým mluví před usnutím (nikdy mi nezapomene zavolat na mobil, a pokud už spím - nebo to předstírám, jako včera -, napíše mi aspoň esemesku). A taky jsem první člověk, kterému volá, když se ráno probudí (ne že bych to vždycky zvedla, protože nejsem schopná po ránu fungovat, dokud si nedám pár loků Dr. Peppera. Dietního.)

A nevolá mi jenom ze strachu, že bych se na něj jinak vykašlala -víte, jako volá Jack Lucy -, ale proto, že. že chce zavolat.

Ne, David by se na mě nevykašlal. kdybych mu řekla, že ještě nejsem připravená. Miluje mě. Počkal by. Asi.

A kromě toho, kdyby se na mě vykašlal, bulvár by ho spolykal zaživa. Nechci, aby to znělo nafoukaně, ale Amerika mě vážně miluje, protože jsem jí zachránila prezidenta.

I když… to bylo před tím obarvením. Kdoví, co si pomyslí všechny ty sloupkařky z drbacích rubrik, až mě uvidí s vlasy á la Ashlee Simpsonová?

„Ta prezidentova iniciativa Návrat k rodině opravdu vede k zamyšlení,” ozvala se mamka, a přerušila tím úvahy o mém sexuálním životě - nebo spíš o jeho neexistenci. „Líbí se mi to. Někdy vážně mívám pocit, že vás děti skoro nevidím. Máte pořád tolik běhání.”

Vytřeštila jsem na ni oči.

„A čij e to vina?” Skoro jsem na ni vyjela. „Ta brigáda rozhodně nebyl MUJ nápad!”

Taťka odtáhl noviny od obličeje. „Vy mladí se musíte naučit znát cenu -”

„- peněz, no jasně,” přerušila jsem ho nezdvořile. Pochopitelně. Jako bych až doteď žila ve vzduchoprázdnu a netušila, kolik co stojí. „Když už o tom mluvíme, Lucy si vyměnila směnu, nebo co? Jak to, že je doma tak brzo? Mívá přece službu v butiku až do desíti, ne?”

Viděla jsem ten pohled, co si naši mezi sebou vyměnili, ne že ne.

„Rozhodli jsme se, že Lucy vzhledem k přípravě na vysokou potřebuje věnovat učení víc času, a tak musí omezit ten, který věnuje

svým společenským a pracovním povinnostem,” prohodila suše mamka.

Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomila, jak to myslí. Když mi to konečně došlo, spadla mi čelist. Zase.

„Tak moment,” vyjekla jsem. „Tím chcete říct, že Lucy se smí vykašlat na brigádu, protože pohořela u testů? To teda není fér!”

„Tiše, Sam!” Mamka se nervózně ohlédla směrem k jídelně. „Lucy se zlobí, že musela dát v Hedvábných hadřících výpověď. Víš, jak ráda využívala jejich zaměstnanecké slevy -”

„Takže když propadnu,” přerušila jsem ji, „můžu seknout s prací v Potomac Video?”

„Sam!” Mamka se na mě káravě zadívala. „Co to říkáš? Vždyť tebe přece práce baví! Pořád vykládáš o té své kamarádce Donně a

jak je fajn -”

„Dauntře.”

„Aha. chtěla jsem říct Dauntře. A kromě toho, ty zvládneš daleko víc věcí než tvoje sestra. Vždycky jsi toho stíhala hodně.”

„Buď ráda, že to zvládáš,” přidal se výhrůžné táta. „Jestli začnou ve škole problémy, můžeme ti zakázat hodiny kreslení, jako jsme Lucy zakázali roztleskávačky.”

Teď jsem vytřeštila oči pro změnu na něj.

„Cože - vy jste jí zakázali roztleskávačky?!”

„Testy na vysokou jsou mnohem důležitější,” vysvětlil táta. Mezi námi, on si to možná myslí vzhledem k tomu, že na střední škole byl něco jako. ehm, Harold. Aspoň podle těch historek, co někdy vykládá.

„Je to jen načas,” zasáhla mamka. „Až se Lucy zlepší, může se do oddílu zase vrátit. Probírali jsme to s trenerkou. Chápe, že toho na Lucy bylo už moc: tréninky, učení a.”

„Nebylo by toho zase tolik,” zavrčel táta za novinami, „kdyby sem jistá osoba nejezdila víkend co víkend a neočekávala, že s ní Lucy bude trávit každou minutu.”

„No tak, Richarde,” mírnila ho mamka. „Mluvila jsem se Slaterovými a oni slíbili, že s Jackem promluví -”

„Jako by to k něčemu bylo!” vybuchl táta. „Ten kluk je stejně nikdy neposlouchal.” Zůstával schovaný za svými novinami.

„Richarde!”

Znělo to jako pokyn, že mám zmizet. Vyběhla jsem nahoru do pokoje. Poslouchat naše, jak se hádají kvůli Lucyinu klukovi

Jackovi, není žádná velká zábava. A dojde na to skoro pokaždé, když u nás padne jeho jméno. Ne snad, že by se neshodli v názoru na něj: oba Jacka srdečně nenávidí. Jenom mají poněkud odlišné představy, jak se s tím vyrovnat. Mamka je přesvědčená, že čím víc budou do jejich vztahu zasahovat, tím spíš to Lucy utvrdí v její lásce - jako když Hellboy začal Liz milovat ještě víc, když jí zakazovali vidět se s ním poté, co ji zavřeli do blázince.

Zato táta je toho názoru, že by měli Lucy zakázat se s ním stýkat, a tím by se celý problém rázem vyřešil.

Možná proto spolu Lucy a Jack pořád chodí. Protože všichni (kromě našeho táty) vědí, že zakázat holce stýkat se s nějakým klukem vede jen k tomu, že ho chce vídat ještě častěji.

Tohle je další věc, kterou Lucy závidím. Chodí s klukem, kterého naši nesnášejí a nevěří mu, takže se o ni kvůli němu věčně bojí.

Je to klikařka, ta naše Lucy.

I když, jak nad tím teď uvažuju, ta klika už není to co dřív. Aspoň pokud jde o oddíl roztleskávaček. Možná to podkopává úsilí feministek, ale Lucy tuhle zábavu vážně miluje. A teď ji o ni připravili.

Jenomže když jsem ji viděla sedět s Haroldem, netvářila se kdovíjak nešťastně. Což je zvláštní, protože i kdyby se smířila s tím, že nesmí chodit do oddílu, to druhé - totiž Jack, aspoň jestli si mamka s taťkou prosadili svoje - jí musí chybět mnohem víc. A mimochodem, kde je vlastně Jack? Proč nebuší dole na dveře a nevykřikuje, že se s ní musí vidět? Ze by si s ním Slaterovi opravdu „promluvili”, jak to po nich chtěla mamka?

Jack jako čistokrevný rebel určitě není typ kluka, který se přestane stýkat se svou holkou jen proto, že se její táta s mámou bojí, že se dceruška kvůli tomu nedostane na vysokou, a vzkážou mu po jeho rodičích, že to má nechat na chvíli plavat. Od té doby, co začal studovat na Rhode Islandu, je z něj ještě větší rebel než předtím, má novou motorku a ostřejší názory.

A naši navíc Lucy výslovně zakázali na ní jezdit, i když Jack pořídil Lucy helmu. (Ne že by z ní moje sestra byla nějak odvázaná. Chtěla růžovou. Taky tvrdila, že jí pod ní zplihnou vlasy.)

Ale to ještě neznamená, že by Jack nemohl na mašině kroužit kolem našeho domu, jako to občas dělával, třeba uprostřed noci.

Když se nad tím zamyslím, dlouho jsem už řev Jackova harleye neslyšela. Co se to děje? Budu se muset vyptat Lucy, až skončí doučování s Haroldem.

Mezitím si můžu prohlédnout ten její nákup.

Balíček z drogerie ležel tam, kde ho nechala: přímo uprostřed postele. Byl zabalený v obyčejném hnědém sáčku. Když jsem nahlédla dovnitř, objevila jsem dvě krabičky. Na jedné z nich byl polonahý svalnatý chlapík a nápis: MYSLI NA JEJÍ POTĚŠENÍ!

Panebože. Lucy mi koupila prezervativy.

Trochu se mi zvedl žaludek, když jsem zvedla druhou krabičku. Ta měla na obalu propletené růžové květy. Uvnitř byla tuba krému, aplikátor ve tvaru tamponu a návod.

JAK POUŽÍVAT ANTIKONCEPČNÍ KRÉM, stálo na něm.

Okamžitě jsem to zastrčila zpátky do krabičky, krabičku do sáčku, sáček jsem vrazila do tašky a tašku jsem zašoupla nohou pod postel.

Tak na tohle jsem docela určitě nebyla připravená. Ne, ne, ne. NEJSEM NA TO PŘIPRAVENÁ. Ani trošičku.

Copak mě to vážně nemine? Opravdu to chci udělat, já, Samantha Madisonová? Chci se milovat se svým klukem?

Nedokázala jsem přestat myslet na tu holku, o které mluvila dneska ve škole Kris Parksová. Debru nebo jak se jmenuje. Že To dělala se svým klukem. Údajně. Ale co když To s Davidem budeme dělat a nějak to prosákne na veřejnost, stejně jako u chudinky Deb? Budou o mně taky za zády rozhlašovat, že jsem děvka?

Asi jo.

I když to asi nebude o nic horší než to, jak si o mně za zády špitají teď. (Pošuk, Satanka, Punkerka, Psychouška atd.)

Jenomže nejde jen o lidi ze školy. Vzhledem k mému talentu objevovat se v jednom kuse na stránkách bulváru (hlavně v rubrice Módní prohřešky) se vsadím, že zprávy o tom, jak jsem přišla o panenství, budou mít palcové titulky. Ne že bych o tom chtěla někomu vykládat. Ale víte, ta představa, jak si to přečte třeba babička. fuuuj.

Právě v tu chvíli ke mně - samozřejmě bez klepání - vtrhla Lucy.

„Hele,” vyrazila bez dechu, jak asi utíkala po schodech, „můžu si půjčit tvou kalkulačku?”

Zůstala jsem na ni zírat. „Co se ti stalo?”

„Půjčila jsem ji Tiffany, když jsme byli v pizzérce a potřebovaly jsme vypočítat, kolik máme nechat dýško, a ona mi ji nejspíš zapomněla vrátit. No tak, jenom na dnešek!”

Podala jsem jí kalkulačku. Což bylo to nejmenší, co jsem pro ni mohla udělat, vzhledem k jejímu dárku.

„Jo, dík!” vyhrkla a hrnula se ke dveřím.

„Počkej,” zarazila jsem ji - ale co mám vlastně říct? Dík za kondomy a antikoncepční krém? No, původně jsem chtěla. Ale místo toho jsem se slyšela, jak říkám: „A jak to jde s Haroldem?”

„Aha, no.” Lucy si zastrčila pramínek svých hebkých tiziánových vlasů za ucho, „vlastně dobře. Víš, Harold si myslí, že jsem v testech nedopadla špatně proto, že bych byla hloupá. Povídal, že nejspíš trpím zkouškovou trémou.”

„Jo?”

„No. Harold říká, že když se k testům přihlásím znova, můžu získat aspoň o sto bodů víc, možná ještě víc, když si nacvičím hloubkový dýchání, než vlezu do zkušební místnosti.”

„Aha.” Napadlo mě, jestli právě proto Harold obvykle vypadá, jako by potřeboval inhalátor. Jako by před každým výkonem musel hloubkově dýchat, aby si udržel svoje perfektní výsledky.

„Jo,” potvrdila Lucy. „Víš, Harold je vážně fajn. Aspoň když přestane mlít o Hlubokém vesmíru devět a o tom, jakou má zlost, že zakázali Anděla. “

„Uhm,” zahuhlala jsem. „No, já mám Harolda ráda. Při počítačovejch laborkách se nikdy jedovatě neptá, jestli jsem si zálohovala data, jako to dělají ostatní asistenti.”

„Jo, to je fajn,” usmála se Lucy. „Nechápu, proč jsme se neseznámili už dřív - víš, někde na večírku nebo tak.”

„Ech.” To už na mě bylo fakt moc. „Protože kluky, jako je Harold, nikdo z vaší party, která ty večírky pořádá, v životě nepozve.”

„Co to meleš? Moje kámošky nepraktikujou žádnou politiku výlučnosti!”

Ha! Nadzvedla jsem obočí, když jsem zaslechla v jediné větě tolik výrazů z doporučeného Slovníku.

„Víš, Lucy,” nadechla jsem se, „v něčem asi jo.”

To se mojí sestře moc nelíbilo, aspoň podle toho, jak mě sjela pohledem. „Každopádně dík za kalkulačku,” procedila chladně. „Musím zpátky.”

A odešla, než jsem jí stačila poděkovat za to, co mi donesla. A sotva jsem o tom jejím nákupu začala uvažovat. . zazvonil mi telefon.

Vůbec jsem nečekala, že mi začne vyzvánět mobil. Ještě jsem si na něj úplně nezvykla, takže jsem zaječela, až se Rebeka ze svého pokoje, který je v přízemí přímo pod tím mým, ozvala: „Co se stalo, Sam? Promiň, ale já zrovna pitvám larvu.”

Radši jsem si to ani nezkoušela představit.

Viděla jsem na displeji, že volá David. Nemluvila jsem s ním - tak trochu úmyslně - od chvíle, co jsme se včera rozloučili pod vrbou na naší předzahrádce. Napsal mi dvě zprávy, ale já se mu neozvala. Teď už to musím zvednout.

Jenomže. co mu řeknu?

„Ahoj.” To mi připadalo jako docela slušný začátek. „Ahoj,” odpověděl David.

Jenomže to nebyl obyčejný pozdrav. Myslím, že ještě nikdy nikdo v dějinách lidstva nevložil do toho krátkého slovíčka tolik významů - radost, že mě zase slyší, starost, že jsem se mu tak dlouho neozvala, a taky - i když nevím, jestli jsem si to jen nenamlouvala -nejistotu, jestli ještě chci přijmout jeho pozvání do Camp Davidu, na Díkůvzdání a pačísí. Ale ne.

Bylo to tam. V jediném slůvku.

„Kde vězíš?” zeptal se David. Ne rozzlobeně, jen zvědavě. „Nechával jsem ti dvě zprávy. Děje se něco?”

„Ehm, jo,” vyhrkla jsem. „Promiň. Máme tady trochu blázinec.” Všimla jsem si, jak na mě zpod postele vykukuje hnědý pytlík s Lucyiným „dárkem”. Pohotově jsem ho zakopla do závoje prachu. Neptejte se proč. Jako by byl David v pokoji se mnou a mohl si toho všimnout. I když. tak trochu se mnou byl. „Víš, ve škole, a. v práci.”

„Aha,” odpověděl. „Tak to jo. A co říkali?” Na chviličku jsem doopravdy a namouduši zapomněla, o čem je vlastně řeč. „Kdo co říkal?” „Vaši,” upřesnil. „O Díkůvzdání.” Jako by mě to slovo zavalilo.

„Aha, no jo, Díkůvzdání.” Bože. Panebože. Takže je to tady. David chce vědět, jak to bude s Díkůvzdáním.

Jasně že chce. Proto mi taky několikrát volal. Protože chtěl znát moji odpověď.

Kterou jsem mu nebyla schopná dát.

„Ehm.” Podívala jsem se na Maneta, který se spokojeně rozvaloval na posteli, jako by si vůbec neuvědomoval, že se život jeho paničky právě převrátil naruby. Psi se mají. „Víš, no, promiň, já. já. jsem se jich ještě nestačila zeptat.”

No jo. Lžu svému klukovi. Poprvé. Víceméně.

„Aha,” ozval se David.

A stejně jako to úvodní „ahoj” bylo i tohle „aha” plné významů. Nebylo to ani tak „aha” jako „aha?”. Jsem mrtvá.

„To kvůli Lucy, víš,” vychrlila jsem ze sebe rychlostí sto slov za minutu. „Pohořela u testů na vysokou a naši jí zakázali chodit mezi roztleskávačky a zařídili jí doučování a všechno je tady vzhůru nohama.”

„Páni,” povzdychl si David. Tohle už znělo, jako by mi věřil. A proč by mi taky neměl věřit? Navíc je to všechno pravda. „A jak moc to zkazila?”

„Pořádně,” ujistila jsem ho. „Takže zrovna nebyla ta nejvhodnější chvíle, abych se na to vyptávala. Jestli mi rozumíš.”

„No jasně,” přisvědčil David. Na kluka, který čekal, že konečně zjistí, jestli se s ním jeho holka o Díkůvzdání vyspí (nebo nevyspí), to znělo podivuhodně rozvážně. Jinak než v těch Lucyiných knížkách, kde to bylo samé: „Phillippo… musím tě mít. Mé slabiny hoří plamenem.”

Ale David vůbec nemluvil tak, jako by hořel nějakým plamenem. Nebo jeho slabiny. Ani náhodou.

Což jsem chápala. Vlastně je dobře, že v to zase nevkládal takové naděje. Protože i kdybych To s ním dělala, není to tak, že bych doopravdy věděla, co dělám a jestli to chci. Navzdory tomu, že jsem si přečetla návod v krabičce s antikoncepčním krémem.

Jenomže David ví, co dělá. I když v sexu není o nic zkušenější než

já.

Ale stejně. Pokud jde o nás dva, u mě je mnohem větší pravděpodobnost, že něco zkazím. Nejsem zrovna ten nejobratnější člověk na světě. Z tělocviku jsem taktak prolezla (což bylo hlavně proto, že postrádám soutěživého ducha a většinou se prostě odmítám účastnit. Prostě v tom nevidím žádný smysl. Chytit míč, nést míč, hodit míč. Koho by tohle bavilo? Vždyť je to jen stupidní mičuda, proboha!)

Budu prostě muset začít věřit, že až nastane Ta Chvíle, moje tělo mi samo napoví, co mám dělat. Teda jestli to někdy dotáhnu až na vrchol.

Navzdory tomu, že neumím šplhat po laně.

„Sam, poslouchej,” ozval se David. Pořád to neznělo, jako by mu hořely slabiny. „Až se jich zeptáš, dej mi hned vědět, jo? Hele, a co zítra večer?”

No jo, pravda. Zítra je přece sobota. Večer, kdy chodíme na rande. Panebože, mám s ním teď jít? Když půjdu, budeme to Díkůvzdání zase rozebírat? Když zítřek je už tak brzo! Do zítřka se přece nemůžu stihnout rozhodnout! Potřebuju čas, abych si na tu představu zvykla! Nevím! Nevím nevím nevím! Nevím, co chci.

„Aha, zítra,” opakovala jsem. Samotnou mě udivilo, jak klidně se dokážu vyjadřovat. „Co jako myslíš?”

„Táta má celej den nějakou akci v hotelu Four Seasons. Je to něco kvůli tomu Návratu k rodině, nějaký shromáždění na podporu toho plánu, takže mě u toho chce mít… no, vždyť víš.”

„Uhm,” souhlasila jsem. „Všechno pro rodinu, že jo.”

„Přesně. Ale kdybys chtěla, můžeš tam přijít.”

Takže bych vedle tebe mohla sedět nad talířem nepoživatelného hotelového občerstvení, které bych si sama jaktěživo neobjednala, a poslouchat další nudný projev tvého táty jenom kvůli vyhlídce, že až mě povezeš domů, budeme před naším domem na chvilinku sami? No, díky, ale ne.

Už jsem to měla na jazyku, ale místo toho jsem vyhrkla: „To zní lákavě, ale víš, bohužel něco mám. Ale užij si to.”

David se rozesmál. „Já věděl, že to řekneš. Tak jo.”

Takže jsem se z toho vyvlíkla. Z diskuse o Díkůvzdání.

„Chápu, že je u vás asi rušno,” vrátil se k původnímu tématu David. „S Lucy a tak. Ale viď, že mi zavoláš? Chybíš mi, víš.”

„Ty mně taky,” usmála jsem se. Nebyla to lež. Chyběl mi. „Miluju tě, Sharono,” rozloučil se David. „Miluju tě, Daryle.” Zmáčkla jsem červené tlačítko. A pomyslela si, panebože, jsem ta nejnevděčnější holka, jakou si kluk může na tomhle světě vybrat.

DESET NÁZNAKŮ, ZE KTERÝCH SE DÁ UHODNOUT, JESTLI VÁS VÁŠ KLUK DOOPRAVDY MILUJE:

10. Dokáže se vyrovnat s vašimi výkyvy nálad, dokonce i když vás popadne předmenstruační syndrom a štěkáte na něj, že má radši Fergie ze skupiny Blafl-Eyed Peas než vás, i když víte, že se s ní ve skutečnosti nikdy neviděl.

9. Když jdete do kina, většinou nechává výběr filmu na vás.

8. Taky výběr zákusků, které si dáváte napůl.

7. Ví, jak se jmenují vaši kamarádi, a vyptává se, jak se mají (což v Davidově případě není zase taková věda vzhledem k tomu, že mám jen jednu kámošku).

6. Postará se o to (aspoň pokud je to v jeho silách), že když přijdete na večeři do Bílého domu, šéfkuchař uvaří něco, co opravdu jíte.

5. Často volá, jen aby se zeptal, jak se máte.

4. Prohlásí, že vypadáte báječně, dokonce i když se nenamalujete.

3, Naslouchá, když mu vyprávíte o svých problémech, a snaží se najít nějaké rozumné řešení, i když většina z toho, co navrhuje, je úplně k ničemu a nikdy by to nepomohlo, protože kluci některým věcem prostě nerozumějí.

2. Nerozčílí ho, když dáte přednost schůzce s kamarádkou před randěním s ním, ani když mu vykládáte, jak moc se vám líbí ten nový kluk z Gilmorových děvčat.

A náznak číslo jedna, podle kterého se dá uhodnout, jestli vás váš kluk doopravdy miluje:

1. Nedělá scény, když se v sobotu večer rozhodnete radši koukat s mladší sestrou na televizí, než byste s ním šly na rande.

Šest

I když to tak nedopadlo. V sobotu večer jsem se s Rebekou na National Geographic Explorer nedívala, protože mi kolem třetí zazvonil telefon. A když jsem ho zvedla, překvapilo mě. že volá Dauntra.

„Sam?!” Nejdřív jsem nechápala, proč tak ječí, jenomže pak mi to došlo. Tam, odkud volala, byl pořádný kravál.

„Dauntro?” Zarazilo mě to, protože mi nikdy předtím domů nevolala. Ani jsem nevěděla, že má moje číslo. Popravdě řečeno, všichni zaměstnanci museli v Potomac Video vyplnit osobní karty a uvést tam svoje čísla domů i na mobil, ale neměla jsem tušení, že si Dauntra to moje opsala. „Co je to za rámus? Odkud voláš?”

„Z policejní stanice!” zaječela Dauntra. Slyšela jsem, jak nějaký mužský hlas vyhrožuje: „Tak klid, nebo ti zase nasadím pouta!”

„Z policie?!” vyjevila jsem se. „Co děláš na policii?! Stalo se ti něco?”

„Nic se mi nestalo,” švitořila. „Jenom jsem zatčená.”

„ZATČENÁ?” Málem jsem upustila telefon. „Chceš říct, že ses dostala do basy?”

„No jo,” potvrdila Dauntra. „A řekla bych, že nebudu moct přijít večer do práce. Nevzala bys za mě šichtu? Od čtyř do zavíračky? Slibuju, že ti to vynahradím!”

Byla jsem v šoku z toho, co se jí stalo. A taky jsem byla ráda, že se nikde poblíž nevyskytovali naši ani Theresa, aby náhodou nezaslechli náš rozhovor. Myslím, že by je představa, jak si telefonuju s někým do vězení, zrovna moc nenadchla.

„A proč tě zatkli?” zeptala jsem se šeptem.

„Cože?” Dauntra si odtáhla telefon od pusy a zaječela: „DRŽTE HUBY, vůbec neslyším!” Pak dodala do mluvítka. „Cos to říkala,

Sam?”

„Proč tě zatkli?” opakovala jsem.

„Ale, to nic,” odpověděla zvesela. „Pár z nás se vydalo udělat trochu virvál před Four Seasons, víš, kde má tvůj kámoš prezident dneska tu akci pro svoje obdivovatele. Pasivní protest vleže, abych tak řekla. Ze ale valil bulvy!”

A nebyl sám. Nevěřila jsem vlastním uším.

„Takže můžeš za mě vzít tu směnu?” naléhala Dauntra. „A jestli ne: mohla bys obvolat ostatní a zjistit, jestli za mě někdo nemůže zaskočit? Dovolili mi jenom jeden hovor, a nerada bych přišla o práci.”

„Dovolili ti jeden telefon, a ty voláš mně?” zeptala jsem se šokované. „Dauntro, proč radši nezavoláš právníkovi?” Vtom mi něco došlo. „Hele, moje mamka je advokátka. Pověz mi, kde tě zadržujou, a já -”

„Nepotřebuju advokáta,” přerušila mě Dauntra. „Za chvíli mě stejně pustí. Jde mi jen o tu směnu. Tak uděláš to pro mě?”

„Jasně.” odpověděla jsem. „To víš, že jo -” Zaslechla jsem, jak někdo za Dauntrou vykřikuje oplzlosti. „Panebože, dávej na sebe pozor!”

„Pozor?” rozesmála se Dauntra. „Co to je? Hele, moc díky, Sam!” A zavěsila.

Proto jsem se hodinu nato usadila za pultem v Potomac Video a snažila se ovladačem najít nějaký televizní kanál, kde by ukazovali demonstraci před Four Seasons, na které zatkli Dauntru.

Jenomže v Potomac Video bohužel není kabelovka. Televize je tam hlavně proto, aby na ní běžely upoutávky na filmové novinky týdne. Takže místo zpráv jsem chytala jen samé zrnění. Nakonec mi Stan ovladač sebral a strčil do přehrávače poslední DVD s agentem Jasonem Bouřném. Nevypadal moc překvapeně, že jsem na Dauntřinu směnu nastoupila já.

„Radši to ani nechci vědět,” přerušil mě, když jsem se ho snažila nakrmit chabou verzí toho, proč Dauntra nemohla přijít (návštěva u nemocné tetičky). „Tak bacha na zloděje. V sobotu večer jich máme spoustu. Děcka z okolí, co nemají nic lepšího na práci. Myslí si, že šlohnout nějakou střílečku bude sakra vzrušující zábava.”

Takže jsem hlídkovala za pokladnou a dávala pozor na děcka z okolí, co nemají nic lepšího na práci než krást střílečky, když zacinkal zvonek nade dveřmi. Ale místo pana Wadea nebo někoho z dalších pravidelných zákazníků, který by mě oblažil přednáškou o naší neuspokojivé nabídce, nakráčela dovnitř Lucy.

To bylo teda překvapení, protože pokud vím, Lucy do Potomac Video nevkročila už léta. Oblíbení lidi jako Lucy nemají čas sledovat video, protože mají kupu starostí s tím, jak nevynechat nějaký večírek nebo rande. Je pravda, že občas Lucy trávila páteční večery doma, ale i tak vždycky nechávala výběr filmů na někom jiném.

Potomac Video, kde návštěvníky vítaly lepenkové siluety Boba Fetty a Hana Sola v nadživotní velikosti a na dveřích kanceláře visely ručně psané cedulky POUZE PRO ZAMĚSTNANCE -NEVSTUPOVAT!, se mohlo jen těžko stát objektem Lucyina neskonalého zájmu.

Dalo se jí doslova odezírat z tváře, co si myslí, když se nafoukaně nesla uličkou kolem polic s fantasy, kde se vysokoškoláci v tričkách s nápisy POLIB MI… dohadovali, který díl Star Treku si dneska půjčí. Když mě konečně uviděla stát u pokladny, tvář se jí rozzářila ulehčením a vrhla se ke mně, přestože si nepřestávala uvědomovat rozruch, jaký v krámku způsobila. „Ahoj, Sam.”

„No ahoj,” odpověděla jsem zaraženě. „Kde ty se tady bereš?” Předpokládala jsem, že buď někde trajdá s Jackem, anebo s tou svou holčičí partou.

Ale pak jsem si vzpomněla.

A zděsila se. „Oni ti dali zaracha?”

Lucy se zatvářila zmateně. „Kdo jako?”

„Mamka s taťkou,” upřesnila jsem. „Máš kvůli těm testům domácí vězení?”

Lucy zavrtěla hlavou a rozesmála se. „Ne, to teda nemám.” Zadívala jsem se na ni. Na televizních obrazovkách kolem nás se mihotal Matt Damon coby agent Jason Bouřné a bědoval: „Zabili ženu, kterou jsem miloval!” Všimla jsem si, že vysokoškoláci u sci-fi polic zírají na Lucy s podobně zoufalou touhou, jakou měl v očích opuštěný Matt.

„Tak co teda děláš tady?” Musela jsem se na to zeptat. Vážně mi to nedocházelo.

„Ale.” Lucy si nadhodila na rameni kabelku Louis Vuitton, kterou dostala k narozeninám od babičky. „Napadlo mě, že si půjčím jeden film. Možná ho znáš: Hellboy. “

Zírala jsem na ni. „Hellboy?”

„Jo.” Lucy se rozhlédla po krámku. Když se její zrak setkal s pohledy sci-fi fanoušků, kluci sebou cukli a v tu ránu začali předstírat, že je zajímá výhradně poslední pokračování Vetřelce. „Máte to tady?”

„Hellboy, ” opakovala jsem. „S Ronem Pearlmanem a Selmou Blairovou. Natočený v roce 2004 podle stejnojmenné komiksové předlohy. Toho myslíš?”

„Asi jo,” pokrčila rameny Lucy. „Doporučil mi to Harold.”

Vytřeštila jsem oči ještě víc. „Harold Minsky?”

„Jo,” potvrdila nevzrušeně sestra. „Říkal, že je to jeden z jeho nejoblíbenějších filmů. Myslím, že tys o něm taky doma mluvila. Líbil se ti, viď? Myslela jsem si to.” Lucy přejela prstem po figurkách z Ukradených Vánoc Tima Burtona, které Dauntra rozestavila kolem tácku na drobné. „Tak co? Máte ho?”

Nedokázala jsem z Lucy spustit oči a houkla jsem na bandu u sci-fi polic: „Hej, můžete mi někdo podat Hellboye!”

O vteřinu později jsem držela disk v rukou.

Lucy vrhla na přeochotné mouly líbezný pohled přes rameno a vykouzlila úsměv číslo tři. „Díky moc,” zapředla.

Zahanbení scifisti se stáhli do bezpečí oddělení dokumentů.

„Tady máš.” Podala jsem film Lucy.

Překvapeně se zadívala na obal. „Jejda. tohle je ten Hellboy -ten, co má ty boule na hlavě?”

„To jsou rohy,” vysvětlila jsem jí. „Schovává si je.”

„Aha,” hlesla Lucy. „A je to jako kladná postava? Protože na to zrovna nevypadá.”

„O to tam právě jde,” začala jsem vysvětlovat. „Hellboy je démon, co věčně bojuje se svou přirozeností. Na Zemi je to Satan, ale vychovali ho lidi, v jejichž srdci vládne Dobro. Hellboy tak musí pořád bojovat proti vlastním pudům, pokud chce spasit svět před Zlem. Zachrání ho láska k Liz, která zase musí bojovat se svým genetickým předurčením, protože je to žhářka.”

„Aha,” odvětila zmateně Lucy. „To je bezva. Tak já si to vezmu. Kolik to stojí?”

„Rovnej dolar,” prohlásila jsem velkoryse. „Mám zaměstnaneckou slevu, tak to napíšu na sebe.”

„Dík.” Lucy začala hrabat v kabelce. S očima sklopenýma k tmavému linu na podlaze se zeptala: „Sam, a ty znáš Harolda? Jinak než ze školy?”

Překvapeně jsem se na ni podívala. Tohle nebyl moc lichotivý předpoklad, vzhledem k tomu, v jakých společenských kruzích se Harold pohybuje. A taky. kde se v ní vzala ta náhlá posedlost Haroldem Minským?

„Vlastně nijak zvlášť,” odpověděla jsem. „Dělá nám asistenta na počítačích, ale jinak se neznáme. Jsem sice moula. ale ne až takovej jako Harold.”

„No, ale sbíráš stejný komiksy jako on a tak,” podotkla Lucy.

„Manga,” opravila jsem ji. „Těmhle speciálním komiksům, co Harold sbírá, se správně říká manga. Ráda bych to jednou malovala.”

„To máš fuk.” Lucy konečně našla správnou bankovku a podala mi ji. „Zajímalo by mě - slyšelas někdy něco o tom, že by měl holku?”

„HAROLD? HAROLD MINSKY???” Která holka by se ho odvážila dotknout? Myslím těch jeho vlasů a. „Ne. Harold nemá holku.”

„Taky si to myslím,” přikývla zadumaně Lucy. „Tím je to divnější.” „Co je divnější?”

„No, že se mu nelíbím,” odfrkla užasle. „Teda ne že by dával najevo, že se mu nelíbím. prostě jen. nedává najevo, že se mu líbím.”

„Já vím, jak to myslíš,” přerušila jsem její blábolení. „Že po tobě nevyjel.”

„No. jo,” připustila Lucy. „Nemyslíš, že je to divný?”

Pravda je, že jsem se na ni za to nedokázala naštvat. Bylo vidět, že je z toho docela upřímně zmatená. Lucy je prostě zvyklá na to, že po ní kluci vždycky vyjíždějí - úplně všichni, kromě homosexuálů a zadaných slušňáků, jako je David. Setkání s klukem, který se k tomu nemá, pro ni očividně znamenalo úplně novou zkušenost.

A zřejmě ne moc příjemnou.

„Lucy,” začala jsem vážně, „mámě a tátovi se Harold líbí, protože si myslí, že po tobě nebude vyjíždět. Takže pokud nechceš vyfasovat někoho horšího -” i když popravdě řečeno jsem si nedokázala vybavit nikoho, kdo by byl horší než Harold, moula všech moulů, snad jen někoho z Rebečiny a Davidovy školy -, „na tvým místě bych si na to radši nestěžovala.”

„Ale já si nestěžuju.” Lucy po mně loupla pohledem, jako by se ptala, jestli mi nepřeskočilo. „Je to prostě divný. Všem klukům se líbím. Tak proč jemu ne?”

To už se mě zmocnil nával podráždění. Jasně, Lucy umí být ta nejbáječnější ségra na světě, ségra, která vám klidně obstará i prezervativy a antikoncepční krém. Ale taky je to jedna z nejnafoukanějších osob na téhle planetě.

„Pár lidí nesoudí druhý jen podle toho, jak vypadají, Luce,” připomněla jsem jí. „Hele, ve vaší partě je to asi de riguer (což je podle slovníku „obvyklé” nebo „vyhovující”), ale Harold možná soudí lidi spíš podle toho, co je uvnitř.”

Když se na mě Lucy nechápavě zadívala, poklepala jsem na obálku dévédéčka.

„Jako on,” ukázala jsem na Hellboye. „Vypadá úděsně, co? Ale tak to není. Nemůžeš soudit lidi jen podle zevnějšku. I šeredové můžou mít charakter. A naopak. To je celý, nic víc v tom není. Třeba se Haroldovi zdá, že ti chybí něco uvnitř.”

„Ale proč?” vyjela po mně znova Lucy. „Já nejsem zlá. A hloupá taky ne, jestli to myslíš takhle. Jen proto, že nevím, co znamená rozverný, ještě -”

„A proč ti na tom vlastně tak záleží?” zeptala jsem se jen pro jistotu, abych se ujistila, že moje starší sestra nezešílela natolik, aby se do Harolda zamilovala. „Vždyť přece máš kluka, ne? A kde je vůbec Jack?”

„Tenhle víkend nepřijel,” vysvětlila mi Lucy a sklopila oči. „Řekla jsem mu, aby nejezdil, když jsou naši tak naštvaní kvůli těm testům.”

„No jo,” souhlasila jsem zkroušeně. Začínalo mi jí být líto. „Slyšela jsem o Hedvábných hadřících a roztleskávání. To je děs,

co?”

„Ale co.” Lucy mávla rukou. „Roztleskávačky už mě tolik neberou. Když máš funkci, není to zdaleka taková zábava. Spíš rutina. Když jsem teď nejstarší, musím dohlížet na ostatní, pomáhat jim a kontrolovat je. je to moc zodpovědnosti. Víš, jak to myslím?”

Nevěděla jsem, jestli rozumím zrovna téhle zodpovědnosti, protože tu jsem si s roztleskáváním nikdy nespojovala, ale asi ji musím vzít za slovo. Nejspíš je to fakt dřina. Stejně jako zachytit pozadí za živým modelem. Kdoví?

„Zlobil se Jack?” zeptala jsem se. „Nebo rovnou zuřil?” Protože Jack patří k lidem, kteří čekají, že budou pro ostatní tím nejdůležitějším v jejich životě.

„Měl záchvat,” upřesnila lhostejně Lucy. „Chtěl vědět, proč mě nemůže doučovat sám. jako by jeho testy byly lepší než moje. Ale naši s tím udělali krátkej proces. Říkali, že nevěří, že se spolu my dva budeme učit. A Slaterovi chtějí, aby se Jack soustředil na vlastní studium. Protože když jezdí každej víkend domů, nemá na to moc času. Zrovna vyletěl od nějakýho zápočtu, takže u nich bylo taky dost dusno.”

To si dokážu představit. Slaterovi museli zatahat za hodně nitek, aby se Jack na tu designérskou akademii vůbec dostal, protože jeho výsledky na střední byly dost podprůměrné. Myslím, že musel

nakonec přehodnotit svoje teorie o tom, jak známky o ničem nevypovídají a že je zbytečné se za nimi honit.

„Tak to ti asi bude chybět,” poznamenala jsem a snažila se, aby to vyznělo sestersky soucitně. „Myslím, než si oba zlepšíte známky a všechno se urovná.”

„Asi jo,” povzdychla si Lucy nevzrušeně. „Myslíš, že by Haroldovi chutnaly čokoládový sušenky? Napadlo mě, že bych mu mohla nějaký upíct. Jako poděkování, víš, za to, že mě doučuje.”

„Vždyť mu za to mamka s taťkou platí,” připomněla jsem jí. „Nemusíš mu děkovat.”

„Já vím,” připustila Lucy. „Ale nikdy nezaškodí chovat se k lidem hezky.” Strčila dévédéčko do kabelky a nadhodila si ji na rameni. „Tak díky.”

„Za málo.” Došlo mi, že jsem nejspíš úplně vedle. LUCY? Že by se zamilovala DO HAROLDA? K smíchu. Zdráhavě jsem dodala: „A děkuju. no. víš za co. Ten balíček, co jsem měla na posteli.”

„To nic.” Lucy na mě škádlivě zamrkala, takže jeden z moulů, co na ni civěli, narazil čelem do lepenkové figuríny a začal ji vyděšeně rovnat.

Najednou se vedle mě vynořil Stan a ochraptěle prohodil: „Přišla za vámi kamarádka, Madisonová?”

„Sestra,” opravila jsem ho. „Tohle je Lucy. Lucy, tohle je Stan, můj šéf.”

„Těší mě,” odvětila sladce Lucy. Stan na ni zíral, jako kdyby zrovna vyskočila z filmu Okouzlující ošetřovatelka Nanako. „Poslyšte, Madisonová, jestli potřebujete jít se sestrou domů, klidně běžte. Já tady zavřu místo vás.”

Podívala jsem se na hodiny na stěně. Do konce pracovní doby zbývala ještě celá čtvrthodina. A on mě pustil takhle brzo! Páni, mít za sestru krasavici někdy vážně stojí za to.

„Díky, Stane,” vyhrkla jsem a popadla kabát a batoh, abych se mohla přidat k Lucy.

„Ehm, ještě vteřinku,” ozval se Stan, když jsem obešla pult.

Vzpomněla jsem si na naše pravidlo a mlčky mu nastavila batoh. Stan ho zběžně prohlédl a Lucy ho se zájmem sledovala.

„Tak, můžete jít,” ozval se Stan, když byla kontrola u konce, a podal mi batoh. „Hezký večer, děvčata.”

„Díky a nashle,” rozloučila jsem se.

Vyšly jsme s Lucy do chladné listopadové noci.

„To prohledává tašku každýmu, kdo odchází, nebo jenom tobě?” zajímala se Lucy, sotva se za námi zavřely dveře. „Všem.”

„Kristepane.” Lucy se zamračila. „A tebe to neštve?”

„Nevím.” Popravdě řečeno, měla jsem hlavu plnou důležitějších věcí, než jestli mi někdo po práci prošacovává batoh. „Tobě v Hedvábných hadřících neprohledávali tašku?”

„Ne.”

„No jo,” usoudila jsem zamyšleně, „ale když budeš prodávat kradený podprsenky přes internet, nevyděláš si tolik, jako když budeš prodávat filmy.”

„Děláš si legraci?” odfrkla si Lucy. „Některý modely stojí až osmdesát babek. Hele, Sam, nechápu, jak si můžeš dát něco takovýho líbit. To mi k tobě nesedí.”

„A co mám asi tak dělat?” zabručela jsem. „Jít demonstrovat?”

„To nevím,” povzdychla si Lucy. „Prostě něco.”

Jí se to mluví. Naši jí brigádu zakázali. A já tuhle práci dělat musím. Abych si mohla kupovat potřeby na kreslení, že jo.

Ale mělo mi to dojít. Měla jsem poznat, že když se Lucy jen tak zničehonic objeví v Potomac Video, znamená to, že se s ní něco

děje.

Jenomže já byla tak pohlcená vlastními problémy, že jsem neměla sílu všímat si jejích starostí. Protože, upřímně vzato. moje problémy byly mnohem vážnější než ty její.

DESET DŮVODŮ, PROČ JSEM JAKO NĚČÍ HOLKA ÚPLNĚ K NIČEMU:

10. Místo abych byla v sobotu se svým klukem, jdu na šichtu za holku, která se dala zavřít kvůli tomu, že protestovala proti tátovi mého kluka, kterého má můj kluk moc rád.

9. Potom jsem mu ani nezavolala.

8. Myslím svému klukovi. I když to po mně chtěl. Dokonce ani ve chvíli, kdy jsem se dostala domů a uviděla ve zprávách, že zatkli stovky lidí, kteří si lehli na zem před hotelem Four Seasons, kde byl prezident na obědě.

7. A když volal (můj kluk, ne prezident), nechala jsem to skočit do hlasové schránky. Protože jsem se s ním nedokázala bavit.

6. I když ho to určitě mrzí.

5. A určitě je smutný, protože všichni ti demonstranti vypadali, že jeho tátu upřímně nenávidí.

4. Jenomže já mám tolik vlastních problémů. Například se musím rozhodnout, jestli má můj kluk pravdu. V tom, že už jsme připravení. Vy víte na co.

3. Protože já si tím vůbec nejsem jistá.

2. Aspoň většinou.

A důvod číslo jedna, proč jsem jako něčí holka úplně k ničemu:

1. Nezavolala jsem mu ani druhý den ráno. A nezvedla telefon, když mi volal on.

Sedm

„Byli všichni tak… špinaví,” prohlásila Catherine o demonstrantech. Teda o těch, co viděla ve zprávách. Těch, co blokovali dveře Four Seasons, když zatkli Dauntru. „Jako by se měsíc nemyli.”

„Leželi na ulici, aby ji zablokovali,” vysvětlovala jsem jí. „Když ležíš na zemi, nevypadáš pak moc čistě.”

„Ale tohle nebyla jen špína z ulice,” připomněla moje kamarádka, zatímco hledala v míse s ovocem na salátovém baru nějaké jablko, které by nebylo potlučené. „Vypadali jako. bezdomovci, víš. Byli příšerně vyhastrošení.”

„Přece si na sebe nevezmou sváteční šaty, když si jdou lehnout na ulici, Cath,” namítla jsem.

„No, o tom právě mluvím. Když chtějí, aby s nimi lidi sympatizovali, tak by si aspoň měli vyndat piercing a tyhle věci. Protože jak jinak získáš pocit, že s nima máš něco společnýho? Jako by nestačilo, že urážejí prezidenta. To u toho ještě musejí vypadat tak. odpudivě?”

„Nechtěli urážet prezidenta,” opravila jsem ji. „Chtěli protestovat proti jeho politice -”

Než jsem stačila dokončit větu, vynořila se za mnou Kris Parksová a vyjekla: „Co tady vy dvě ještě děláte? Slíbily jste, že nám pomůžete v tělocvičně!”

Neměla jsem ani ponětí, o čem to ta holka mele. Ale Catherine do mě šťouchla loktem a zašeptala: „Víš přece, Sam, kvůli tomu setkání s prezidentem!”

„Aha, no jo.” Snažila jsem se, aby to neznělo tak zaskočeně, jak jsem se v hloubi duše cítila. Protože strávit polední pauzu s Kris a jejími nohsledkami ze Správné cesty rovnáním židlí v tělocvičně na zítřejší natáčení bylo to poslední, po čem jsem momentálně toužila.

„No tak,” ozvala se Kris a chytila mě za loket. „Slíbila jsem všem, že se tam ukážeš!”

Ukázalo se, že všichni jsou prostě… všichni. Nejenom holky ze Správné cesty a další lidi z Adamsovky, včetně naší učitelky na němčinu Frau Riderové, která pochodovala sálem a hulákala: „Nešplíchejte tu barvu na parkety!”

Ne, Kris pozvala taky novináře. Aby viděli mě - dívku, která zachránila prezidenta -, jak pro něj rovnám židle.

Ne že by se jich tam zase ukázaly zástupy. Naštěstí většina novin dává přednost článkům o opravdových událostech, ne reportážím o tom, jak studenti na střední škole zdobí tělocvičnu kvůli návštěvě prezidenta. Nebo jím možná došlo, že je to jenom trik Krisiny kliky, jak se dostat do novin, a získat tak další výstřižek do složky s přihláškou na vysokou.

Ale pár novinářů se přece jen ukázalo a jejich fotografové mačkali spouště jako o život a kameramani natáčeli, aby mě zachytili, jak maluju nápis VÍTEJTE V ADAMSOVĚ STŘEDNÍ ŠKOLE, PANE PREZIDENTE a umírám u toho nudou.

Aspoň do chvíle, než se v tělocvičně objevila Debra Mullinsová -ta holka ze školního tanečního družstva, o kterou se Kris tak ošklivě otřela minulý týden - a zjišťovala svým zvučným hláskem: „Co se to tady děje?”

Kris se vznešeně usmála, jako by si uvědomovala, že na ni můžou mířit hledáčky fotoaparátů. „Připravujeme tělocvičnu na setkání s panem prezidentem, které se uskuteční v úterý večer.”

Debra vypadala překvapené. „Prezident přijde sem? Na Adamsovku? No to je teda bomba!”

„Ano,” odpověděla chladně Kris. „Kdybys strávila míň času pod tribunou se svým klukem a víc se věnovala školním záležitostem, asi by ti to neuniklo.”

Na to Debra jen několikrát zamrkala. Já taky, abych řekla pravdu.

„Tos možná nemusela,” zamumlala jsem ke Kris, když si šla zmatená tanečnice zase po svých.

Kris se na mě podívala, jako by nechápala, o čem mluvím. „Co jsem nemusela?”

Mávla jsem štětcem za odcházející Debrou. „Tohle! To, cos jí právě řekla.”

I Kris překvapeně zamrkala. „A proč jako? Vždyť je to pravda!”

„No a co? Tak byla se svým klukem, co je na tom? Je to jen jejich věc, jestli spolu chtějí trávit čas pod tribunou, tvoje ne!”

„Neřekla bych, Sam, že tam jen trávili čas. Myslím, že tam dělali něco mnohem horšího.”

Teprve když se Krisiny oči zúžily do škvírek, uvědomila jsem si, co se děje. Všichni ti reportéři, co se zatím bezcílně poflakovali po tělocvičně a znuděně proklínali svoje šéfredaktory, proč je poslali

zrovna sem, najednou zbystřili a začali natahovat uši, o čem se my dvě dohadujeme. Skoro se dalo slyšet, jak vzduchem vibruje jejich nadšení. Konečně akce! Dívka, která zachránila prezidenta, se hádá s představitelkou Správné cesty. Tohle je věc celonárodního významu!

„Mimochodem, Sam,” ušklíbla se Kris a vymáčkla ze sebe úsměv, i když ve skutečnosti chtěla říct spíš Trhni si nohou, Sam, „netušila jsem, že ty a Debra jste takové kamarádky.”

„Nejsme kamarádky,” odsekla jsem.

A hned jsem se cítila provinile. Protože to vyznělo, jako bych odmítala kamarádit s holkou jako Debra jen kvůli tomu, že ji ostatní považují za „děvku”. Přitom pravda je taková, že s Deb nemůžu kamarádit kvůli tomu, že je ve školním tanečním družstvu, a já prostě nemůžu vystát spolužáky, co projevují týmového ducha. Taneční družstvo totiž vystupuje v přestávkách mezi poločasy fotbalu. a tak. „Chtěla jsem říct -”

Ale už jsem to nedokončila, protože mi najednou zazvonil mobil.

David. To bude David.

Pořád jsem nebyla připravená probrat s ním tu věc.

Všichni na mě civěli. Kris. Catherine. Frau „Nešplíchejte tu barvu na parkety” Riderová. Novináři.

Telefon vyhrával „Harajuku Girls”. To je zvonění, které jsem si tam sama nastavila - úryvek z písně Gwen Stefaniové.

„Ty to nezvedneš?” zeptala se potměšile Kris.

Rozčileně jsem vytrhla telefon z kapsy, abych ztlumila zvonění, ale než jsem to stačila udělat, Kris zahlédla na displeji jméno DAVID.

„No néééééé,” protáhla pištivým hláskem, „prezidentův syn!”

V tu chvíli se na mě zaměřily všechny fotoaparáty i všechny televizní kamery.

Teď už jsem Davidův telefon přehlížet nemohla.

Udělalo se mi mdlo od žaludku, když jsem stiskla zelené tlačítko. „Haló?”

„Sam?” David zase předvedl svou schopnost vtěsnat do jednoslabičného slova celou škálu pocitů: úlevu, že jsem konečně odpověděla, zmatek a starosti nad tím, proč jsem mu celé dva dny nebrala telefon. a možná i náznak vzteku. „No konečně. Co je s tebou? Snažím se ti dovolat už od sobotního večera.”

„Jo, já vím.” Uvědomovala jsem si, že mě snímají všechny kamery v místnosti. „Promiň, mám pocit, že žiju v blázinci.”

„Tak ty máš pocit, že žiješ v blázinci?” opakoval pobaveně David. „Tos měla přijít v sobotu do Four Seasons. Dívala ses na zprávy? Škoda žes nemohla. Tam by sis parádně užila.”

„Jo, asi jo,” zamumlala jsem. „Hele, Davide, teď není zrovna nejvhodnější doba na telefonování.”

„A kdy bude vhodná doba, Sam?” Teď už se smích z Davidova hlasu dočista vytratil. „Od čtvrtka jsme spolu skoro nepromluvili. Myslíš, že si na mě ve svým rozvrhu někdy najdeš okýnko?”

„Hele,” zarazila jsem ho, „to tys musel bejt v sobotu s vašima.” I když jsem si hned uvědomila, jak jsem nespravedlivá. Vždyť mě přece zval, abych přišla za ním!

Jenomže to je něco jiného, než kdyby jeho rodiče byli… normální rodiče.

„Sam, co se děje?” Davidův hlas teď zněl naprosto zmateně. „A neříkej mi, že nic. Já vím, že se něco stalo. Zlobíš se na mě? Provedl jsem něco?”

Najednou jsem si uvědomila, jak celá tělocvična ztichla. Což bylo dost zvláštní, vzhledem k tomu, že tady bylo tolik lidí a všichni se až doteď zabývali poměrně hlučnou prací, například rozkládali složené židle a stavěli je do řad.

Ale jako na povel přestali. Místo toho strnuli vpůli pohybu a zírali na mě. Dokonce i Catherinin štětec visel ve vzduchoprázdnu („Nešplíchejte barvu na parkety!” zasyčela Frau Riderová), jak na mě zírala. Jediným zvukem v celé místnosti bylo tiché předení televizních kamer natočených mým směrem.

„Připadá mi, že se naštveš pokaždé, když se zmíním o Díkůvzdání.” Davidův hlas mi burácel do ucha, už ani ne tak zmatený jako spíš rozzlobený. „A chci vědět proč. Co jsem ti

udělal?”

„Nic,” odpověděla jsem a zaparkovala pohledem u Kris Parksové, která se tvářila jako kočka, co před chvílí spolkla kanárka. Jenom proto, že budu v televizi, jak se hádám se svým klukem. „Musím už jít. Vysvětlím ti to pak.”

„Co mi vysvětlíš?” naléhal David. „Proč teď musíš jít? Nebo proč se na mě zlobíš?”

„Nezlobím se,” hlesla jsem. „Fakt ne. Vysvětlím ti to pak.”

„Doopravdy? A budeš mi brát telefony?”

„Doopravdy,” slíbila jsem. A zoufale jsem dodala, jako by mu to nějak pomohlo pochopit, co jsem sama nechápala: „Miluju tě.”

„Taky tě miluju,” odpověděl, ale tak nějak netrpělivě. A zavěsil.

Já taky. Schovala jsem telefon a se zarudlým obličejem se vrátila k ceduli, kterou jsem malovala.

„V pořádku?” Catherine mi podala štětec, který jsem předtím upustila.

„Jasně.” Snažila jsem se vnést do nápisu PANE PREZIDENTE trochu umělecké invence.

„Tak to moc ráda slyším,” ozvala se poťouchle Kris. „Už jsem se lekla, že se v ráji objevili hadi.”

Nevím, proč jsem to udělala, fakt ne. Ale v tu chvíli jsem kopla do plechovky s barvou, takže se rozlila až k botám všech lidí, co

pracovali na ceduli VÍTEJTE V ADAMSOVĚ STŘEDNÍ ŠKOLE,

PANE PREZIDENTE. A taky všude po podlaze tělocvičny.

„Áááááááá!” vykřikla Frau Riderová.

„Sam!” vyhrkla Catherine a uskočila stranou.

„Ty mrcho!” zaječela Kris Parksová, když uviděla, jak dopadly její boty značky Kenneth Cole.

A já hodila štětec doprostřed rozlité barvy a odkráčela z tělocvičny.

DESET ZPŮSOBŮ, KTERÝMI SI MŮŽETE KRÁTIT ČAS, KDYŽ VÁS NECHAJÍ PO ŠKOLE:

10. Domácími úkoly.

9. Kousáním nehtů.

8. Pokusy přepsat německý text podle zadání.

7. Úvahami, co asi tak řeknou vaši, až zjistí, kdo byl dnes po škole.

6. Úvahami, že vám nejspíš zakážou jet na Díkůvzdání do Camp Davidu.

5. Úvahami, že to možná nebude taková tragédie.

4. Psaním eseje Co pro mě znamená vlastenectví na hodinu angličtiny. O tom, že vlastenectví pro mě znamená, když smíte nesouhlasit s vládou, aniž za to musíte jít do vězení.

3. Kreslením vlastního manga. Ne takového, kde se kluci mění v obrovské králíky, když je políbí hlavní hrdinka, ale doopravdy akčního manga o holce, která chce pomstít svou rodinu jako Uma Thurmanová v Kill Bill, a skoncuje se všemi, kdo jí stojí v cestě.

2. Odložením manga po pěti výjevech, protože je to moc namáhavé, a kreslením portrétu svého kluka. Popaměti. Se soustředěním na celek, ne na detaily.

A způsob číslo jedna, kterým si můžete krátit čas, když vás nechají po škole:

1. Uvažováním nad tím, jestli vás váš kluk vůbec ještě miluje, když jste se k němu tak ošklivě zachovaly. A obavami, že by mohl taky klidně dostat rozum a dovtípit se, že si může najít přítelkyni, která nebude tak máklá jako vy.

Osm

Rodiče brali to, že jsem zůstala po škole, s nezvyklým klidem. Jakmile uslyšeli jméno Kris Parksová, prohodili jenom: „No dobře, ale příště už to nedělej.”

Dokonce i Theresa můj výkon ocenila. „Jsem na tebe pyšná, Sam, žes ji nevzala tou plechovkou po hlavě!”

Což mě přivedlo k názoru, že jsem za poslední rok asi opravdu urazila kus cesty k vyzrálé lidské bytosti. Protože je fakt, že vloni bych určitě udělala právě tohle. Praštila bych Kris po hlavě plechovkou.

Nikdo se neobtěžoval zeptat, proč jsem to udělala. Proč jsem naschvál vylila barvu na podlahu tělocvičny. Nikdo, až na Lucy, která za mnou přišla do pokoje, když jsem trpěla nad úkolem z němčiny.

„Tak co?” houkla a skočila vedle Maneta na postel, přestože ji nikdo nepozval dál. „Co jste si s Davidem udělali?”

„Nic,” odsekla jsem. Zmocnilo se mě neurčité znechucení, i když jsem sama nechápala proč. Koneckonců, byla na mě hodná, sehnala mi spermicidní krém a prezervativy a vůbec.

Možná se to znechucení netýkalo Lucy. Možná jsem byla znechucená sama sebou. Protože jsem Davidovi ještě nezavolala. Prostě jsem.

. neměla ani ponětí, jak bych mu to vysvětlila.

„No tak!” pobídla mě Lucy. Převalila se na posteli na záda a zadívala se na strop. „Proč mu nebereš telefony?”

Zůstala jsem na ni koukat. „To říká kdo?”

„Celá škola,” shrnula znuděně Lucy. „Proč ses tak rozzuřila a vylila tu barvu? Protože to Kris komentovala?” „Ne,” zalhala jsem.

„Aha.” Lucy se zasmála. „No dobře. To je fuk.”

Ale k odchodu se neměla. Zůstala mi ležet na posteli a prsty Manetovi pročesávala přerostlé chlupy nad očima. Věděla jsem, že se mu je snaží upravit. Možná dokonce sepnout do berušky. Nesnáším, když mu tohle provádí. Bobtailové mají chlupy přes oči proto, že jsou hrozně citliví na světlo.

Dívala jsem se, jak mu pročesává hřívu, a najednou mě napadlo: Lucy má s kluky spoustu zkušeností. Je tady šance - nepatrná, ale je

-, že by mi mohla pomoct. Vždyť na tom kdysi musela být stejně jako teď já! Zaklapla jsem němčinu.

„Víš, já prostě.” Přisedla jsem si k ní. „Chci To s ním dělat. Ale co když. co když.?”

Lucy přestala Maneta drbat a lehla si tak, aby se mu hlavou opírala o bok.

„Co když CO?”

„Co když se mi to nebude líbit?”

„No, a trénovalas to?” zeptala se.

Vytřeštila jsem na ni oči. „Co jestli jsem trénovala?”

„Milování,” vysvětlila Lucy. „Hele, to nic není. Vlezeš do vany, pustíš si vodu a posuneš se pod kohoutek tak, aby ti voda tekla ty víš na co. A pak si představ, že voda je tvůj kluk, a -”

„PANEBOŽE!”

Moje sestra se zarazila. „Co je?” Vypadalo to, jako by ji můj zděšený výkřik upřímně překvapil. „Tys to ještě nikdy nezkoušela? Hele, na to vem jed, že to funguje!”

„LUCY!” zavřískla jsem. Tak hlasitě, až Manet zvedl hlavu a ospale na mě zamžoural.

„Tak proto vždycky trčíš ve vaně tak dlouho?”

„No jasně,” potvrdila s klidem Lucy. „Cos myslela, že tam dělám?”

„To teda nevím.” Rozčileně jsem pokrčila rameny. „Myslela jsem, že se tam. no. koupeš. A čteš ty svoje románky.”

„To taky,” připustila Lucy. „Víš, fakt to pomáhá. Občas jsou tam docela podrobný popisy. Ale taky pomáhá, když si při tom představíš Orlanda Blooma. Až se jako posuneš pod ten proud. Mně to sice s Orlandem nevychází, ale holky říkaly, že jim jo.”

Nepřestávala jsem na ni zírat. „Tak tohle probíráte s tou vaší partou v jídelně? Koho si představujete, když jste - pod kohoutkem?”

„V jídelně ne, ty trdlo,” zašklebila se Lucy. „Tam jsou kluci. A ti nechtějí poslouchat, koho si představuješ místo nich. Věř mi. Ale když u toho kluci nejsou, tak o tom někdy mluvíme. Řekla bych, že na to jako první přišla Tiffany Shoreová. Četla o tom v Cosmu. Jen místo vody z kohoutku použila ruční sprchu.”

„PANEBOŽE!” zaječela jsem.

Lucy udiveně povytáhla obočí. „No a co?” opáčila. „Holky nejsou jako kluci. Nenarodíme se tak, že To umíme dělat od přírody. A na nich to taky nechat nemůžeš. Většina kluků se vůbec nezajímá o to,

jestli TY z toho něco máš. Každá holka se o sebe musí postarat sama. Proto musíš trénovat. A taky dbát na to, abys měla správnou náladu. Já si třeba vždycky představuju toho chlápka z Hraběte Monte Crista - “

„- Jima Caviezela?” přerušila jsem ji vyjeveně. „Jo. Ten mě fakt vzrušuje.”

Nemohla jsem uvěřit, že se bavím zrovna o tomhle. S vlastní sestrou!

Asi to na mně bylo vidět, protože Lucy dodala: „Ale no tak, Sam! Nemůžeš čekat, že kluk bude vědět, jak tě přivést k orgasmu. Musíš se o to postarat sama. Aspoň dokud ho to nenaučíš.”

Tak to by mě ani ve snu nenapadlo.

„A tys to Jacka naučila?” zeptala jsem se. Protože jsem si nedokázala představit, že by zrovna Jack strpěl, aby ho někdo něco učil. Ani Lucy ne.

„Jacka?” Lucyin výraz se najednou úplně změnil. Zvláštní -vypadalo to, jako by se měla rozbrečet.

Vážně. Jen z toho, že slyší jeho jméno.

Vzápětí zabořila obličej do Manetovy husté šedobílé srsti.

„Lucy?” Polekaně jsem se k ní naklonila a položila jí ruku na rameno. „Lucy, je ti něco? Je ti. špatně?”

„Je mi špatně,” potvrdila hořce Lucy do Manetova kožichu. „Je mi špatně, jenom když slyším jeho jméno.”

Zírala jsem na ni. Čí jméno? Jackovo?

„Něco se stalo?” zeptala jsem se vyděšeně. „Mezi tebou a Jackem?”

Ale už když jsem to vyslovila, došlo mi, jak pitomě to zní. Jasně že se něco muselo stát. Že by si našel nějakou jinou holku? Vysokoškolačku?

To určitě ne. Jack Lucy zbožňuje. Nikdy by ji nepodvedl! Tak co se děje?

Trhla jsem sebou, když jsem si vzpomněla, čím tehdy táta vyhrožoval v obýváku. Co když mamka taťkovi nechala volnou ruku, on prosadil svou a zakázal Lucy, aby se s Jackem stýkala? Třeba Lucy plánuje, že s ním dneska v noci uteče, ujede s ním na jeho harleyi jako Daryl Hannahová s Aidanem Quinnem ve filmu Neklidní, který dávali v televizi na placeném kanále? Panebože, Lucy je roztleskávačka přesně jako ta hrdinka, kterou hrála Daryl! A Jack má koženou bundu jako kluk, co ho hrál Aidan!

Ale kde budou bydlet, jestli spolu utečou? Vždyť jsou bez peněz. Lucy už nemá ani tu práci v Hedvábných hadřících! Budou muset bydlet -

V PARKU V PŘÍVĚSU. JAKO DARYL SE SHARONOU.

„Lucy,” zacloumala jsem s ní, „nesmíš s Jackem utýct. Nemůžeš bydlet v přívěsu v parku. Může přijít tornádo a převrhnout ho.”

Moje sestra zvedla hlavu z Manetova kožichu a zadívala se na mě opuchlýma očima. „Utýct s Jackem? Já přece nechci utíkat s Jackem. Už s ním nechci ani nikam chodit. Před tejdnem jsem mu napsala přes chat, že je po všem.”

To už jsem zase údivem otevřela pusu dokořán. „Cože?”

„Slyšelas,” odbyla mě Lucy a zpod víček jí začaly stékat další potůčky slz. Ale kupodivu - nebo možná ne kupodivu - jí to pořád slušelo, i když se jí na obličej nalepilo pár psích chlupů.

Na světě prostě není žádná spravedlnost.

„Ty ses rozešla s Jackem?” zeptala jsem se nevěřícně. „Přes ICQ?” „Jo,” potvrdila Lucy a smetla si chlupy z tváře. „A co jako?” „Není to trošku.” Ale jak to, že jí to hned nedojde?! „.drsnější?”

„To je mi fuk,” zaúpěla Lucy. „Už jsem to jeho kňučení nedokázala snášet. Dusil mě. Člověk by myslel, že když bude na koleji, začne si žít vlastním životem, místo toho aby v jednom kuse jezdil domů a mučil mě.”

„No. ale Jack tě miluje,” připomněla jsem do protokolu. „Nemůže za to, že se mu po tobě stejská.”

„Ale může si pomoct, aby za mnou neslídil, ne? Panebože, konečně ho mám z krku! Nechápu, jak můžeš jít na zápas, místo abys byla se mnou” zapitvořila se po Jackovi s překvapivě věrnou intonací. „Někdy mi připadá, jako by ti na tom pitomým družstvu záleželo víc než na mně! Jako by ho to, že si chci užít trochu zábavy s partou, nějak osobně uráželo!”

To bylo k neuvěření. Lucy a Jack že se rozešli? Doopravdy rozešli, ne jen pohádali? Vážně je se vším konec?

„Ale vždyť už s ním chodíš celou věčnost,” připomněla jsem Lucy. „Ve škole vás mají za dvojici, co se nejspíš jednou vezme.”

„No, tak to prostě nevyšlo,” utřela mě Lucy. „Vždyť byl tvůj první,” nevzdávala jsem se. „První co?” vyjekla Lucy. „Tvoje první

LÁSKA.”

Ségra se zašklebila. „O tom mi povídej. Kdybych věděla, jak to dopadne, vybrala bych si někoho, kdo není tak náladovej. A tolik závislej na mně. Kdybych to věděla, vybrala bych si spíš někoho

jako -”

Koukala jsem na ni. „Jako kdo?”

„To máš fuk,” zarazila se Lucy. „Kašli na to.”

„Ne, myslím to vážně!” vykřikla jsem. „Lucy, dělej! Chci to vědět. Nikomu to nepovím.”

David, letělo mi hlavou. Chtěla říct někoho jako David. Jasně. Kdo by nechtěl mít kluka, jako je David? Vymyslel pro nás dva přezdívky.

Jack pro sebe a pro Lucy nikdy žádné přezdívky nevymyslel.

A Lucy dobře ví, že když mi David volá, není to kvůli tomu, aby si ověřoval, jestli se někde netahám s jiným klukem, ale protože ho upřímně zajímá, co dělám, a chce slyšet, jak jsem strávila den.

A taky si všímá, jak mě David pravidelně vyprovází ke dveřím. No jasně, mimo jiné proto, že je to snad jediná chvilka, kdy jsme spolu sami a můžeme mít něco jako rande, což možná tak trochu přispívá k Davidovu naléhání.

Jenomže to Lucy nemůže vědět. A Jack Lucy ke dveřím nevyprovázel.

Moje ségra chce mít kluka jako já. Určitě.

A nemůžu říct, že bych jí to měla za zlé. Protože když nad tím přemýšlím, David prostě nemá chybu.

Tak proč se k němu chovám tak hnusně?

„Já jenom, že je…” Lucy hlasitě vzlykla. „… tak chytrej!”

Chudák Lucy. To je pravda, David je určitě mnohem chytřejší než Jack. Bez debat. Nikdo netvrdí, že by Jack nebyl nadaný malíř, ale talent ještě nutně neznamená intelekt. Pamatuju se, jak Jack jednou prohlašoval, že Picasso vynalezl fauvismus. Vážně.

„No, asi jo,” potvrdila jsem soucitně.

„Víš, na klukovi, co ví úplně všechno, je něco. tak nějak. prostě sexy,” pokračovala Lucy a vypadala, jako by jí měly v příští chvíli zase vyhrknout slzy. „Jack si jenom MYSLÍ, že ví všechno.”

„To je fakt,” přisvědčila jsem. Chudák Lucy. Škoda že David nemá bráchu.

„A ty jeho kecy o tom, že je rebel. jak můžeš tvrdit, že seš rebel, a přitom nechat rodiče, aby za tebe všechno platili?” „To je pravda,” souhlasila jsem. „Na stopro.”

„Jack je prosté obyčejnej pozér,” dodala Lucy s uslzenýma očima.

„Jo.” O Davidovi by něco takového nikdo tvrdit nemohl. Na nic si nehraje. Je spolehlivý a čestný, a je to tak za všech okolností. „Jenom to hrál, já vím.”

„Nechci chodit s někým, kdo je obyčejnej pozér,” rozhodla se Lucy a znova použila to nové slovíčko ze slovníku k testům. „Chci chodit s někým opravdovým. S opravdovým chlapem.”

Jako je David. No, těžko jí to můžu zazlívat.

„Vždyť ho najdeš,” ujistila jsem ji. „Jednou.”

„Už jsem ho našla,” namítla huhňavě Lucy.

Trhla jsem sebou. „Počkej. Cože?!”

„Našla jsem ho!” vzlykla. „Jenomže on mě nechce!”

A se zavzlykáním mi zabořila hlavu do klína.

„Lucy.” Rozčileně jsem se dívala na tiziánovou hřívu vlasů na mých stehnech. „Kdes ho našla?”

„V-ve škole,” zaúpěla.

UF. I když jsem někde v koutku duše tušila, že nemluví o Davidovi, přece jen to byla úleva. Takže to nebyly ódy na něj.

„To je fajn, Luce,” vykoktala jsem zmateně, „víš, žes někoho našla tak brzo -”

„Copak mě vůbec neposloucháš?” vyjela na mé. Napřímila se a zabodla do mě planoucí pohled. „Říkala jsem ti, že mě nechce!”

„Jak - nechce?” zavrtěla jsem nechápavě hlavou. „On už má holku, nebo co?”

„Ne. Pokud vím, tak ne.” Lucy zoufale pokrčila rameny.

„Tak to je.gay?” Protože to byl jediný důvod, na který jsem dokázala přijít. Jediný důvod, proč by se nějakému klukovi neměla líbit moje sestra. Pokud už není zadaný jako David.

„Ne,” odpověděla Lucy zamyšleně. „Aspoň bych to do něj neřekla.”

„Tak proč teda -?”

„Já nevím proč,” skočila mi do řeči. „Právě to se ti celou dobu snažím vysvětlit. Už jsem udělala VŠECHNO, aby si mě všimnul. Když jsme se viděli naposled, vzala jsem si svou nejkratší mini - víš, tu, jak Theresa vyhrožuje, že jestli v ní někdy vyjdu z baráku, vyhodí ji do popelnice. Dvě hodiny jsem se malovala. Dokonce jsem si udělala i linku kolem rtů. A co jsem z toho měla?” Praštila do matrace rukou s dokonale zabroušenými a nalakovanými nehty. „NIC! On pořád netuší, že žiju. Zeptala jsem se, jestli by nechtěl jít o

víkendu do kina - na ten novej film s Adamem Sandlerem. A on mi odpověděl, že UŽ NĚCO MÁ!”

Zhroutila se na polštář a začala do něj brečet.

„Hele. Lucy,” zkoušela jsem ji nešikovně utěšit, „třeba už prostě fakt něco měl.”

„Neměl! Říkám ti, že neměl!” kvílela Lucy.

„No tak. třeba nemá rád Adama Sandlera.”

„V tom to nebude,” zajíkla se Lucy. „Nemá rád mě, to je celý.”

„Lucy,” zhrozila jsem se, „tebe přece mají rádi všichni! Pálí za tebou všichni kluci, co nejsou buď zadaní, nebo teplí. V tom bude určitě něco víc. A kdo to vůbec je?”

Ale Lucy jen zavrtěla hlavou. „Co na tom záleží? Na čem vůbec záleží, když ON ani netuší, že žiju?”

Zase se svalila na břicho a rozvzlykala se. Dívala jsem se, jak se choulí na posteli, a snažila se v tom jejím blábolení nějak vyznat. Moje sestra je kapitánka roztleskávaček, prodavačka v butiku Hedvábné hadříky, bohyně s tiziánovými vlasy, nejoblíbenější holka na Adamsově střední - a zamilovala se do kluka, který ji nechce.

NE. Ne, to je přece blbost. Tady něco nehraje.

Seděla jsem vedle ní a lámala si hlavu, ale stejně jsem na nic nepřišla. Jaký kluk by mohl říct NE nejhezčí holce ze školy, když ho pozve do kina? Tvrdí, že tenhle je chytrý - ale copak by někdo doopravdy chytrý odmítl mou ségru? Ledaže by to byl -

A najednou mnou projel záblesk hrůzy a pochopení.

„Lucy!” vykřikla jsem. „Je to HAROLD? Líbí se ti HAROLD MINSKY?!”

Jedinou odpovědí bylo ještě hlasitější zavzlykání. A to mi stačilo.

„Ale Lucy.” Vážně jsem se snažila nerozesmát. Vím, že bych se jí neměla posmívat, protože je doopravdy nešťastná. Ale moje sestra a Harold Minsky? „Víš, Harold nejspíš vůbec není zvyklej na to, že by ho nějaká holka někam zvala. Třeba jsi ho tím jenom, víš. zaskočila. A proto ti odpověděl, že už něco má. Třeba jen plácnul první věc, která ho napadla.”

To ji přimělo zvednout hlavu. Zamžourala na mě opuchlýma očima.

„Jak to myslíš, že není zvyklej, aby ho holky někam zvaly?” namítla. „Harold je přece tak chytrej. Holky ho určitě někam zvou každou chvíli.”

Teď už ale bylo fakticky HODNĚ těžké nevyprsknout smíchy.

„Luce, heleď.” Nějak jsem nemohla uvěřit, že jsem to já, kdo něco takového vysvětluje své starší sestřičce - která mě mimochodem před chvílí školila o tom, jak trénovat ve vaně dosažení orgasmu -, „většinu holek kluci jako Harold moc nepřitahujou. Víš přece, že spoustu holek na klucích zajímá jenom to, jakou mají postavu a co nosí, ne jejich mozek.”

Lucy se na mě zhrožené podívala. „O čem to mluvíš? Harold má skvělou postavu. Pod tou plandavou košilí. Když nám Theresa přinesla paellu, trochu se s ní pokecal a musel Therese tu košili dát, aby mu ji hned zapřála. Takže jsem ho viděla jen v nátělníku.”

Páni. Tak to Harold musí posilovat doma v garáži nebo ve sklepě, protože ty svaly určitě nemá z toho, že by se producíroval ve školním týmu.

„A taky,” pokračovala ublíženě Lucy, „jsem si pustila Hellboye a vypravovala jsem mu o tom. A moc fajn jsme si popovídali, jak těžký to musí bejt, když se někdo snaží ubránit silám temnoty, když je ten někdo sám Lucifer. Myslela jsem si, že mu došlo.”

Hlas se jí pomalu vytratil. „Co že mu došlo?” pobídla jsem ji.

„No, že by mě neměl soudit podle toho, jak vypadám!” vybuchla. Oči jí modře zaplály. „Já přece nemůžu za to, jak vypadám, o nic víc, než za to může Hellboy! Možná vypadám jako stupidní roztleskávačka, ale to přece nejsem já. Tak proč to Harold nechce pochopit? Proč to nedokáže prokouknout, tak jako Liz prokoukla Hellboyovy rohy?”

Ještě nikdy jsem Lucy neslyšela mluvit s takovým zanícením. Dokonce ani o roztleskávání. Ani o rtěnkách Bonne Bell. Ani o nové kolekci plavek, kterou dostali v Hedvábných hadřících.

A přestože to vypadalo tak nepravděpodobně, zdálo se mi, že je nejspíš vážně zamilovaná do Harolda Minského. Víte. doopravdy.

Zajímalo by mě, jestli má Haroíd aspoň ponětí, jaké city probudil pod polovyztuženou podprsenkou 75 C mojí starší sestry.

„Ale možná,” začala jsem opatrně, protože lásky roztleskávaček - i těch vysloužilých - jsou jako dubnový sníh, „je to s Haroldem trochu jinak. Třeba dokáže prokouknout tvoje, ehm, rohy. ale nedokáže uvěřit, že někdo s takovýma. myslím rohama. by mohl milovat zrovna jeho.”

Pravděpodobně to nebyla nejvýstižnější úvaha, jak mi napověděl Lucyin užaslý výraz.

Radši jsem to zkusila jinak. „Víš co? Zkus ho někam pozvat na příští víkend a uvidíš, co ti řekne.”

„Myslíš?” Lucy mě pozorovala celá opuchlá, ale pořád - ach jo! -krásná. „Ty myslíš, že se třeba jen. stydí nebo tak něco?”

„Třeba,” přikývla jsem. I když slovo stydí bych asi nepoužila. Možná spíš nechápe. Anebo se bojí, že si z něj Lucy utahuje. „Co my víme.”

„Protože mě napadlo. že se mnou nechce nic mít. protože jsem tak hloupá.”

„Lucy!” Tentokrát se mi srdce sevřelo opravdovým soucitem. Soucitem! S Lucy! Holce, která dostala vždycky to, co si zamanula. až dodneška.

Protože tohle. no, přiznejme si to otevřeně, tohle už znělo dost pravděpodobně. Že se Haroldovi nelíbí, protože nepatří zrovna ke třídním géniům. Protože, uznejte, co mají ti dva společného? Lucy záleží na tříčtvrtečních rukávech a džínách Juicy Couture, kdežto Haroldovi. na množství megabytů.

„To určitě ne,” prohlásila jsem přesvědčivě, i když jistá část mojí duše křičela, že to tak klidně může být. „Ty třeba nejsi tak vědecky založená jako Harold, ale zase víš spoustu věcí, o kterých on nemá páru, třeba. ehm.”

Ale jediná věc, která mě napadala a ve které se Harold určitě tolik nevyznal, byla antikoncepce.

„Navrčela jsem se všechny ty stupidní výrazy ze slovníku,” zabručela hořce Lucy. „Jako statutární a sofistikovanost. Doufala jsem, že ho tím přesvědčím, že se fakt snažím. Víš, já. chci bejt tak chytrá jako on. A budu. Jako když chtěl bejt Hellboy dobrej. Jenomže Harold řekl jenom ,fajn, tak teď přejdeme na další kapitolu’.”

„Víš, Luče,” pokračovala jsem v konejšení, „vážně bys ho měla zkusit pozvat ještě jednou. Třeba mu zatím vůbec nedošlo, že se ti líbí. takhle. Třeba si myslí, že se ti jen líbí, jak tě doučuje.” Doufejme.

Lucy se nejisté zadívala na můj plakát s Gwen ve svatebních šatech - vytrhla jsem si její fotku z Us Weekly a zvětšila ji na barevné kopírce v Bílém domě - a povzdychla si. „No jo. Tak dobře. Snad to můžu zkusit ještě jednou. Panebože.”

„Panebože co?”

„Teď už vím, jak se musejí cítit holky ze školy,” pronesla užasle Lucy. „Ty, co zvou kluky na rande, a kluci je odmítají. Neměla jsem ani ponětí, že to. takhle bolí.”

„Odmítnutí?” Snažila jsem se netvářit pobaveně. „No jo. Tak to chodí.”

„To mi povídej.” Mrkla na hodiny. „Kristepane. Musím se nadrtit ještě deset stránek, než si půjdu lehnout. Dík, že sis na mě udělala čas, ale už musím fakt běžet.”

Zarazila jsem ji až na prahu. „Lucy?”

Ztuhla a ohlédla se. Její obličej vypadal nádherně, navzdory těm slzám a Manetovým chlupům, které jí sem tam ulpěly na tváři.

„Jsem ráda, že jste se rozešli s Jackem,” prohodila jsem. „Zasloužíš si lepšího kluka. I když Jack byl tvůj první.”

„První, ale ne poslední,” prohlásila s nadějí sestra.

„To rozhodně,” přikývla jsem. „A Lucy?”

„Uhm?”

„Uvědomuješ si, že ten chlápek, co hrál hraběte Monte Crista, hrál taky Ježíše v tom filmu, jak režíroval Mel Gibson?” nadhodila jsem.

Teď se Lucy obrátila celá. Tvářila se naprosto šokované. „To ne!”

„Ale jo. Takže, svým způsobem, když sis ve vaně tento -”

„MLČ!” zaječela Lucy a vyběhla z pokoje. Ne že bych jí to vyčítala. Teda že za sebou tak práskla dveřmi.

DESET VĚCÍ, KTERÉ ČLOVĚKA ŠTVOU, KDYŽ JE JEHO SESTRA NEJOBLÍBENĚJŠÍ HOLKA VE

ŠKOLE:

10. Když doma zvoní telefon, není to nikdy pro vás. 9. Dtto domovní zvonek.

8. Dveře od ledničky jsou pokryté výstřižky s jejími fotografiemi. Vy tam máte jen kartičku od zubaře s upozorněním na termín příští návštěvy.

7. Nikdy se nehne od telefonu na tak dlouho, abyste si mohli taky zavolat.

6. Všichni od vás čekají, že se stanete roztleskávačkou jako ona, a když ne, tváří se, jako by s vámi nebylo něco v pořádku.

5. Vždycky má všechno jako první - má dřív rande, auto, dívá se na nepřístupné filmy, dřív lyžuje o zimních prázdninách v Aspenu, prostě navrhněte cokoli a můžete se vsadit, že Lucy to měla nebo dělala dřív než já, a taky nejspíš líp.

4. Když nás lidi začnou přirovnávat k postavám ve filmech Johna Hughese, Lucy je vždycky Molly Ringwaldová a já vždycky Eric Stolz. Což není holka.

3. Nic vás nedemoralizuje a neznejistí víc, než když na ranním shromáždění posloucháte jasný hlásek své sestry, jak předčítá texty, které vás mají duchovně povznášet.

2. Ji ve škole zvolí královnou krásy. Vás vyberou ledajako službu na vynášení odpadkových košů.

A věc číslo jedna, která člověka štve, když je jeho sestra nejoblíbenější holka ve škole:

1. Nemůžu ji ani nenávidět. Protože fakt je, že je opravdu úžasná.

Devět

Tak jsem mu zavolala.

I když nevím proč. Nebo ne. Vím proč.

A není to proto, že když se Lucy rozešla s Jackem, uvědomila jsem si díky tomu, jak bezva je David ve srovnání s jejím bývalým. To ale vím už dávno.

Ani to nebylo proto, že by mi Lucyin vášnivý projev na téma Harold připomněl, jak je úžasné, že David moje city opětuje - jako Hellboy k Liz, a jak je naše láska dokonalá a vzácná, láska, jaká se potká jednou za život.

Ne. Pravda je taková, že jsem se zařídila podle Lucyiny rady. S tou vanou.

A fungovalo to.

Páni. A jak!

Takže mi najednou celá ta představa, jak strávím s Davidem Díkůvzdání, připadala daleko lákavější.

Ne že bych už byla rozhodnutá přijmout jeho pozvání. Pořád mě to dost děsilo. Ale taky dost lákalo. Víc než předtím.

Problém byl v tom, že David se najednou tvářil, jako by to nelákalo jeho.

Dokonce ani když jsem mu vysvětlila, že to nebylo kvůli němu. Ze za všechno můžu já.

„Doopravdy, já chci…” Zadrhla jsem se. Jak to mám vlastně říct? Chci se s tebou milovat? Mít sex? Nebo mám použít žargon (tj. odlišné pojmenování zastírající pravý význam, viz Lucyin slovník k testům na vysokou) a prohlásit: Chci s tebou hrát pačísí?

Namísto toho jsem zjistila, že ze sebe nevypravím nic podobného, takže jsem nakonec vyhrkla: „. strávit s tebou Díkůvzdání, Davide, vážně to chci. Ale víš, co by tomu řekli lidi? Kdyby se to dozvěděli?”

„Sam,” pronesl David tónem, který by se dal nazvat útrpným - ale čím by měl jako trpět? Kluci se tak mají! „Nemám nejmenší ponětí, o čem to mluvíš.”

Typicky mužská reakce.

„To je proto, že ty jsi muž a já žena, a uplatňujou se na nás odlišný měřítka,” vysvětlovala jsem mu. Nebo jsem se o to aspoň snažila. „Chápeš, jak to myslím?”

„Pokud chceš slyšet pravdu,” podotkl David takovým tím vzdáleným tónem, jako kdyby chtěl ukončit telefonát, „nerozumím vůbec ničemu z toho, co jsem od tebe za poslední tejden slyšel.”

Bože. Tak to jsem mu asi fakt ublížila. Musím se mu omluvit.

„Prostě, Davide,” nadechla jsem se, „potřebovala jsem si něco vyřešit. S tebou to nemělo nic společnýho, fakt ne. Jako když.” Snažila jsem se vymyslet nějaký příměr, kterému by porozuměl.

A najednou se mi připomněla Debra Mullinsová ve své taneční minisukýnce, s velkýma ublíženýma modrýma očima, jak se po Krisině zákeřném útoku plíží z tělocvičny.

„Jako třeba u nás ve škole je jedna holka, o který se povídá, že To dělala se svým klukem, i když to nikdo neví jistě, a lidi jí teď nadávají na potkání,” vychrlila jsem ze sebe. „Je mi jí tak líto. Určitě ji to trápí.”

„Aha,” ozval se David. „Tak to jo.”

„Co u vás ve škole? Určitě to tam máte podobný.”

„Ehm,” zakašlal David. „No, nevím. Možná -”

„Možná?” Hlas se mi zlomil údivem.

„Já nevím,” opakoval rozhodně David. „Nikdy jsem nic takovýho neslyšel.”

Panebože. Netušila jsem, že na Horizontu tyhle věci neřeší. No jo. Mohlo mě to trknout. Horizont je zřejmě něco jako Valhalla soukromého vzdělávání, zatímco Adamsovka je. peklo.

„A co Správná cesta?” pokračovala jsem.

„Správná cesta? Ta natvrdlá parta, kterou vede tvoje šílená Kris Parksová?”

„Jo.” Neobtěžovala jsem se ani poukazovat na to, že Kris Parksová není „moje”, protože to už David dávno ví. Nebo by to měl vědět, protože si na ni stěžuju každou chvilku. „Protože se to prolákne, Davide.” Jak to mám říct, aby mě pochopil? „Nezáleží na tom, jak moc si to lidi nechávají pro sebe, stejně se to nakonec všichni doví. A pak po tobě všichni vyjedou. Aspoň Kris a její Správná cesta. Pokud teda nepatříš k elitě jako Lucy. A k tý já nepatřím, Davide. Já vím, že budu s tvým tátou v televizi, ale to neznamená, že jsem ve škole populární. Vlastně nikam nepatřím, když se to vezme kolem a kolem. A prostě vím, že by pak uspořádali hon na mě.”

„Kdo?” zeptal se nechápavě David.

Kristepane. Vždyť je přece génius, ne?! Měla jsem pocit, že se mi hlava rozletí na tisíc kousků.

„SPRÁVNÁ CESTA,” procedila jsem skrz zuby. „A proč ti tolik záleží na tom, co o tobě říkají lidi ze Správný cesty?” zajímal se David. „Vždyť je ani nemáš ráda.” „To ne,” připustila jsem, „ale -”

„Co je to za lidi, že si osobujou právo soudit všechny ostatní?” pokračoval přísným tónem David. „Jsou to snad nejlepší a nejchytřejší studenti ze školy?”

„Ehm, to teda zrovna ne. Ne všichni,” odpověděla jsem popravdě.

„Ale -”

„- určitě ne,” skočil mi zase do řeči David. „Protože kdyby byli opravdu chytří, tak by věděli, že ten jejich program totální abstinence je k ničemu.”

Připadalo mi, že snad špatně slyším. „Počkej. co to povídáš?”

„Ze je to k ničemu,” zopakoval zřetelně David. „To jejich Právo říct ne. Lidi, co se na střední škole ani nedotknou alkoholu a drog, hlasujou pro takový iniciativy úplně stejně jako ti, co pijou a fetujou. Protože tyhle programy cíleně zastrašujou všechny natolik, že se jim nikdo se zdravým rozumem neodváží vzepřít. Ale jinak? Každej blbec přece ví, že z tebe nebude bezdomovec s vyhuleným mozkem, když si dáš občas práska z marjány.”

„Přesně,” souhlasila jsem. Protože kdyby to tak bylo, tak by se z půlky hollywoodských hvězd stali bezdomovci. Slyšela jsem, jak vyvádějí na premiérách.

„Tyhle programy vymýšlejí lidi, co jsou zvyklí jít přes mrtvoly a říkat jen to, co se od nich čeká. Ale věř mi, že nejmíň polovina z nich všechno, proti čemu brojí, stejně jednou vyzkouší,” ujistil mě David. „Jenomže budou naprosto nepřipravení.” Nadechl se. „Jako ty dvojice, co prohlašujou, že jsou proti sexu před svatbou. Nakonec skončí tak, že se spolu pomilujou, ale nevezmou si žádnou ochranu, protože když to na ně přijde, nemají ji po ruce - přece řekli ne antikoncepci, že jo. Chápeš? Tohle zaručeně nefunguje.”

Telefon mi málem vypadl z ruky. „To. to je vážně. pravda?”

„Myslíš si, že Národní zdravotní ústav kecá? Protože tohle jsou fakta z jeho výzkumu. Takže bych se docela bál, jak jednou skončí ti tvoji spolužáci ze Správný cesty, když rozehráli takovouhle partii.”

„To nevím,” hlesla jsem. Jeho informovanost mě jako obvykle zaskočila.

„Takže.” David si po tom dlouhém projevu musel odkašlat. „. jsme teď v pohodě?”

„Určitě!” vyhrkla jsem s úlevou. No tohle… Už se těším, až Kris příště vystartuje na Deb! Protože o tomhle výzkumu se rozhodně nezapomenu zmínit.

„A stačila ses už zeptat mamky a taťky, jestli tě se mnou pustí na Díkůvzdání?” připomněl mi David.

Ano! A řekli ano!

To jsem mu toužila povědět. Aspoň nějaká moje část rozhodně.

Ale jiná část - asi ta větší - chtěla vykřiknout: NE! Ne, neptala jsem se, chápeš? Protože tohle je vážné rozhodnutí. Přestože se k němu pomalu propracovávám, nemůžu to uspěchat. Je pravda, že jsem do tebe hrozně moc zamilovaná a vím jistě, že jsi moje pravá láska, ale ještě mi ani nebylo sedmnáct, pořád mám na prádelníku rozestavěné figurky z filmů a nejsem si vůbec jistá, jestli už je chci uklidit do zásuvky…

„Ehm, já zapomněla.” vypravila jsem ze sebe.

A radši jsem zkřížila prsty.

„Aha.” Tentokrát to znělo trochu zklamaně. Ale ne až tak zklamaně, jak jsem čekala. „Tak mi jenom dej vědět, protože máma se ptá, jak velkýho krocana má objednat.”

Ha. To je zase nějaký kód? Jako třeba: potřebuju vědět, kolik kondomů mám připravit? Chtěla jsem mu říct, že s prezervativy si nemusí dělat starosti. Ale vtom mi v telefonu zapípal signál, že se mi někdo zkouší dovolat. Docela mě to překvapilo, protože už bylo dost pozdě.

„Promiň, mám další hovor,” oznámila jsem zmateně. Kdo to může být? Jediný člověk, který má kromě Davida a našich moje číslo na mobil, je Catherine. A tu rodiče nutí, aby byla už v jedenáct v posteli, když je všední den.

„Fajn,” povzdychl si David. „Takže zítra.”

To mě trochu překvapilo.

„Zítra?” Zítra je přece to setkání v tělocvičně, s prezidentem a před kamerami MTV. „Aha, ty doprovázíš tátu?”

„To taky,” odpověděl David. „Ale předtím přece máme živé kreslení, to už jsi zapomněla?”

Terry! Jak jsem jen mohla zapomenout na nahého Terryho!

„Ale ne,” hlesla jsem. „Máš pravdu. Tak zítra.”

A pak jsem si přepnula další hovor.

„Sam?!” hulákala Dauntra. Podle hluku v pozadí volala z nějakého nočního klubu, kde zrovna došlo k vraždě. Ruku na srdce, u ní by mě to ani moc nepřekvapilo.

„Dauntro?” Netušila jsem, jestli mě v tom rámusu vůbec slyší. Kde to proboha je? Pak mě napadla hrozná myšlenka. „Ty jsi ještě v base?”

„Ne, u kamarádky,” uchichtla se. „Hele, jenom ti volám, abych ti poděkovala, žes za mě vzala tu směnu. Máš to u mě.”

„Aha,” hlesla jsem zmateně. „No, to nic. A doufám, žes to tam nějak přežila. v tom vězení myslím.”

„To si piš!” Dauntra se rozesmála. „Bylo to super! Řekla jsem jim, aby mi drželi pryčnu, že se zase nejspíš brzo objevím. Ale žádný strachy, na páteční směnu určitě dorazím. Ty jedeš na Díkůvzdání k babičce, viď? Přijdeš v pátek do práce?”

„Ehm, to ještě nevím,” došlo mi. „Možná ne.” A možná ani nepojedu k babičce. Zase mě napadlo, že bych se Dauntry mohla zeptat, co by ona dělala na mém místě. kdyby ji pozval kluk do Camp Davidu.

Ale pravda byla, že jsem měla naprosto přesnou představu, co by dělala. Dělala by To.

„Ještě se musím rozmyslet,” vysoukala jsem ze sebe nakonec.

„No, bez tebe to bude pěkná otrava,” prohlásila Dauntra, když za ní nějaká holka zaječela: „Kevine! Néééé!”

„Stalo se něco?” zjišťovala jsem polekaně.

Dauntra se zahihňala. „Jo, Kevin rozšlápnul pizzu. Už druhou.”

Ani jsem se nesnažila zjistit, co dělá pizza na podlaze. Dauntra si už beztak musí myslet, že jsem pořádně natvrdlá.

„Hele, něco mě napadlo,” pokračovala kolegyně jakoby nic. „Mužem třeba začít protestovat v práci. Lehnout si na zem a protestovat proti tomu, aby nám Stan neprohledával batohy.”

„Já ti nevím.”

„Ale no tak, Sam! Užijem si to!”

„Nevím, jestli by nám nějak pomohlo, že si lehneme na zem,” namítla jsem celkem rozumně. Nechtěla jsem Dauntře šlapat po snech, hlavně proto, že jsem si často přála být jako ona. Jenomže Dauntra se houby stará, co o ní kdo říká. Kéž bych to taky uměla! „Spíš si myslím, že by nás vyhodili.”

„Jejda,” vyhrkla. „Asi máš pravdu. Sakra. Tak já něco vykoumám.” „Dobře. Tak zatím.”

„Zejtra večer,” upřesnila Dauntra a zavěsila, zrovna když za ní ječivý holčičí hlásek vystoupal do výšek. „KEEEE-VIII-NÉÉÉ!”

To je přece blbost, ne? Zítra večer? Protože zítra přece nemám směnu. Zítra večer mám schůzku s prezidentem v naší tělocvičně.

DESET DŮVODŮ, PROČ SE MÁ MLÁDEŽ VE SPOJENÝCH STÁTECH DOBŘE (na rozdíl od zbytku světa):

10. Je nepravděpodobné, že skončíte jako jedno z 250 milionů dětí na téhle planetě, které jsou ve věku čtyř až čtrnácti let nuceny pracovat na plný úvazek (pokud nemáte takové rodiče jako já. Jediný důvod, proč mě nenutí pracovat čtyřicet hodin týdně, ale jenom šest, je ten, že je to protizákonné. Díkybohu.)

9. Tři sta tisíc dětí ročně je nuceno sloužit jako žoldáci buď v armádě své země, nebo v povstaleckých oddílech. Se zbraní v ruce. (Heleďte, která vláda by svěřila zbraň do rukou naší Lucy? Nejspíš by ji použila místo žehličky na vlasy.)

8. Tělesné tresty byly v našich školách zakázány už před spoustou let, ale na světě jsou stále ještě země, kde je učitel oprávněn potrestat dítě za nesprávnou odpověď nebo neposlušnost výpraskem (jenomže kdyby se na Adamsovce nesprávná odpověď trestala výpraskem, třeba bychom se konečně začali všichni učit).

7. Sto třicet milionů dětí v rozvojových zemích nenavštěvuje ani základní školu. Převážná většina z nich jsou dívky (školu sice nenávidím, ale chápu, že se bez ní člověk neobejde. Protože pak může dostat. třeba lepší práci než půjčování a prodávání DVD v Potomac Video. Protože šest dolarů pětasedmdesát na hodinu vážně není nic moc.)

6. V některých zemích Blízkého východu a v Indii se stává, že když jste dívka a zaflirtujete si s nějakým mladíkem, kterého třeba potkáte na nákupech, vaši mužští příbuzní vás můžou zabít a uniknou trestu, protože pouze zasáhli, když jste zneuctily rodinu (co by to znamenalo pro Lucy? Nejspíš to, že někde v Saúdské Arábii by se nikdy nedožila té potupy, aby ji nutili dělat testy na vysokou.)

5. V subsaharské Africe se běžně domlouvají sňatky dívek už v sedmi letech. Dvaaosmdesát milionů afrických dívek se vdá před osmnáctým rokem, ať chtějí, nebo nechtějí - a většinou nechtějí (ve

Spojených státech se to stává jen v Utahu. A sem tam prý i v Apalačských horách.).

4. Odhaduje se, že na celém světě zemře každoročně 12 milionů dětí mladších pěti let, většinou na následky nemocí, kterým se dá snadno předcházet. Asi 160 milionů dětí je podvyživených (a ne proto, že by jedly celý den jenom čokoládové lupínky jako já, kdyby mě věčně někdo nenutil jíst zdravě).

3. V Singapuru musíte mít speciální povolení, pokud chcete na veřejnosti žvýkat žvýkačku. Pokud ho nemáte a přistihnou vás s ní v puse, můžou vás veřejně zmrskat (ale kdyby i ve Spojených státech museli mít lidi nejdřív takové povolení, nebyl by v metru takový svinčík).

2. OSN s cílem bojovat proti těmto nespravedlnostem přijala Deklaraci práv dítěte, která stanoví nezadatelná práva dětí a formuluje základní požadavky na jejich zajištění a ochranu. Pouze dvě země tuto Deklaraci nepodepsaly.

Jednou z nich je Somálsko. Druhou Spojené státy.

A proč? Poněvadž Deklarace obsahuje klauzuli, že dívkám znásilněným během mezinárodních válečných konfliktů má být nabídnuta pomoc při řešení případného těhotenství. A to je proti puritánské legislativě Spojených států amerických.

A důvod číslo jedna, proč se má mládež ve Spojených státech dobře:

1. Protože je to jedno z mála míst na téhle planetě, kde můžete otevřeně protestovat proti tomu, s čím nesouhlasíte, a nemusíte se bát, že vás za to pošlou do vězení.

Pokud nejste Dauntra a neprotestujete tím, že si lehnete doprostřed ulice.

Deset

David byl ve studiu dřív než já. Když jsem dorazila, už se usazoval na lavici a rovnal si tužky.

Sotva jsem ho uviděla, srdce mi tak legračně poskočilo, jako vždycky, když se potkáme. Podle Rebeky je to mrazení. Jako obvykle se to ještě zhoršilo, když si mě všiml i David, naše pohledy se setkaly a on se na mě usmál.

„Čau, Sharono,” zahalekal. „Dlouho jsme se neviděli.”

A jako by se mezi námi natáhla neviditelná červená stuha. Protože najednou jsem zjistila, že klopýtám k němu, chytám ho kolem krku a tisknu si jeho hlavu k břichu, protože jsem mu nedala ani dost času, aby se stačil postavit a pořádně mě obejmout.

„No, já tě taky rád vidím,” zahuhňal do mého trička.

„Promiň.” Pustila jsem mu hlavu - nerada - a posadila se na lavici vedle něj. „Já. teda. stýskalo se mi. Ani jsem nevěděla, jak moc, dokud jsem tě neuviděla.”

„To mi lichotí,” prohodil David s úsměvem. Pak se ke mně naklonil a vážně prohlásil: „Taky se mi stýskalo.” A políbil mě.

Dlouze.

Tak dlouze, že jsme si ani nevšimli, že se místnost naplnila lidmi a Susan Booneová si musela nahlas odkašlat. V tu chvíli jsme se od sebe odtrhli a zjistili, že Terry už se uvelebuje na hedvábném přehozu, který Susan naaranžovala na stupínek, tentokrát v takové lenošivé poloze.

Terry na mě zamrkal - nejspíš kvůli tomu důvěrnému rozhovoru, co jsme spolu minule vedli -, zatímco Susan pod ním upravovala pokrývku.

A já taky zamrkala, protože co máte dělat, když na vás mrká nahý

kluk?

Navíc jsem už dneska nebyla tak vyděšená z toho, že vidím naháče.

Aspoň jsem doufala, že nejsem. Nepřipadala jsem si tak.

Ale zřejmě jsem přece jen musela vypadat trochu divně, protože asi hodinu a půl po začátku za mnou přišla Susan Booneová a zeptala se, jestli je všechno v pořádku.

„Jasně,” přikývla jsem. „Proč?”

A pak mě napadlo - co když Susan vůbec nejde o to, jak jsem byla minule rozhozená z toho, že mám malovat nahého chlapa? Co když

mluví o tom, jestli je všechno v pořádku s Davidem? Jako jestli už jsem se rozhodla, že se s ním budu milovat? Protože Susan je umělkyně, je mnohem vnímavější než třeba máma s tátou, takže. to na mně třeba mohla poznat. Co když se ptala zrovna na tohle? A jestli jo, co jí mám odpovědět?

„No, jen mě to zajímalo,” prohodila šeptem Susan a zadívala se do mého náčrtníku. „Protože se pořád tak usilovně soustředíš na postavu, jako bys kromě ní neviděla vůbec nic jiného.”

Zaostřila jsem na to, co mi ukazuje. Podařilo se mi namalovat skutečně realistický portrét. Zachytila jsem Terryho v celé jeho mužné kráse.

Ale pravda byla, že se vznášel ve vzduchoprázdnu.

„Kreslení je jako stavět dům, Sam,” vysvětlovala Susan. „Nemůžeš začít tím, že pověsíš záclony. Nejdřív musíš položit základy.”

A pak mi vzala z ruky tužku a načrtla pod Terryho tělem stupínek.

„Pak uděláš podlahy,” pokračovala, zatímco kreslila lavici za Terrym. Najednou se přestal vznášet.

„Musíš svůj dům stavět odspoda a nejdřív udělat všechny ty nudné věci. natáhnout potrubí a dráty. Vidíš, co dělám?” Ukázala na Terryho portrét. „Tím, žes zachytila všechny tyhle detaily, jsi začala zdobit dům, který ještě nestojí. Musíš se přestat soustředit na detaily,” dodala s úsměvem, „a začít vnímat obraz jako celek.”

Došlo mi, že má pravdu. Tolik jsem se snažila věrně zachytit Terryho obličej, že jsem zbývající tři čtvrtiny obrazu úplně vypustila. Výsledkem byla maličká hlava modelu uprostřed velikého papíru, a to bylo všechno.

„Chápu,” hlesla jsem. „Já. nechala jsem se. unést nebo co.”

Susan si povzdychla. „Doufám, že jsem neudělala chybu, když jsem vás s Davidem přeřadila do tohohle kurzu. Myslela jsem, že už jste na to připravení.”

Loupla jsem po ní pohledem.

„To jsme,” odsekla jsem. „Teda já jo. A David rozhodně taky.

Oba.”

„Doufám,” prohodila Susan trochu ustaraně. Pak mi položila ruku na rameno, zvedla se a vykročila dál. „To opravdu doufám.”

Cože? Jak to myslí, že nejsme připravení na živé kreslení? No tohle! Poslední čtvrthodinku jsem pracovala se zuřivým nasazením, ukotvovala Terryho k pozadí, soustředila se na celek, ne na detaily. Já Susan ukážu, kdo tady není připravený. To bych se na to podívala!

Ale už jsem nestihla udělat všechno, co jsem zamýšlela. A když nastal čas na hodnocení a můj obrázek byl vystavený na parapetu, Susan nad ním jenom zavrtěla hlavou.

„Podařilo se ti Terryho zachytit skutečně realisticky,” pronesla laskavě, ale nesmlouvavě dodala: „Jenomže pořád visí ve vzduchoprázdnu.”

Neměla jsem ponětí, o čem to mluví. Jak to myslí? Proč má pocit, že nejsem připravená? Komu záleží na nějakém pozadí? Copak na živém kreslení nemáme malovat člověka?

Vypadalo to, že si Terry myslí totéž. Naklonil se nade mnou a ukázal na můj obrázek. „Hele, budeš si to chtít nechat?”

„Ehm,” polkla jsem. Nevěděla jsem, co mu mám na to odpovědět. Pravda je, že jsem chtěla obrázek vytrhnout z náčrtníku a zahodit. Ale tak trochu jsem se to zdráhala přiznat, protože by to vyznělo, jako bych sama cítila, že tenhle Terryho portrét nestojí za to, aby se zarámoval a pověsil nad krbovou římsu - jako že Terry není dost hezký nebo tak něco. A přestože jsem si pořád myslela, že si vybral dost ujeté povolání, nechtěla jsem ho urazit.

„Proč?” zeptala jsem se. Což je dostatečně vyhýbavá a zdvořilá odpověď, když zrovna nevíte, jak dál.

„Protože kdybys nechtěla, já bych si ho vzal,” prohlásil Terry.

To mě dojalo. Víc než dojalo. Polichotilo mi to. Takže jemu se můj obrázek líbí! I když nemá pořádné pozadí.

„No jasně!” Vytrhla jsem kresbu a podala ji Terrymu. Podíval se na papír a zjistil, že tam něco schází. „Mohla bys mi to podepsat?”

„Určitě.” Podepsala jsem se a vrátila portrét Terrymu.

„Super!” zaradoval se. „Teď mám obrázek od holky, co zachránila prezidenta.”

A mně došlo, o co mu vlastně šlo: chtěl mít můj podpis na svém aktu. Vůbec nešlo o to, že by se mu můj obraz líbil. Ale co. Lepší než nic.

David za mnou přišel k umyvadlu, kde jsem si po kreslení vždycky oplachovala ruce. „Tak jak, připravená?”

Přiznávám, že jsem nadskočila. Ne proto, že se ke mně připlížil zezadu, ale kvůli té jeho otázce.

„Já se ještě nestačila zeptat,” zablekotala jsem a obrátila se k němu. „Promiň, Davide. U nás je fakt blázinec, kvůli Lucy a jejímu doučování a taky -”

David se na mě zadíval tak, jako by mi z hlavy vyrůstaly růžky jako Hellboyovi.

„Myslel jsem, jestli jsi připravená jít na to setkání u vás ve škole,” přerušil mě. „Táta se nabídl, že tě svezem.”

„Aha!” Rozpačitě jsem se rozesmála. „A jo! Tohle! Jasně. Nevím, z čeho jsem pořád tak nervózní.”

„Taky nevím,” přikývl s úsměvem David a zamrkal na mě. „Koneckonců, je to jen MTV. Miliony diváků, nic víc.”

Ale pravda je, že jsem měla až moc starostí na to, abych si ještě lámala hlavu s nějakou MTV. A s tím, co budu vykládat v tělocvičně na setkání s prezidentem. Přečetla jsem sice všechny ty papíry, co mi dal tiskový tajemník, a ještě něco navíc, ale…

Ale daleko nervóznější jsem byla z toho, jak mám vyřešit tu záležitost s Camp Davidem.

„Jejda,” vyhrkla jsem. „Snad to bude v pohodě. Jako vždycky.”

Což je pravda. Kdykoli jsem byla s Davidovým tátou v televizi, bylo to v pohodě. Ne že by se to zase stávalo tak často - že by z nás byla sehraná moderátorská dvojka nebo tak něco. Jenomže když jdete do Bílého domu na večeři se sponzory nebo podobnou trachtaci, občas se to mihne v televizních novinách.

A zatím jsem si s tím vždycky poradila. Takže jsem nevyšilovala ani z té dnešní akce.

Aspoň než jsme s Davidem dorazili k Adamsově střední a uviděli ty demonstranty.

A já pochopila, že vystupovat na veřejném setkání s prezidentem bude mnohem, mnohem těžší než prohodit pár slov s ropnými magnáty v hotelovém salonku. Protože ropných magnátů není na světě tolik, aby je musela policie zatlačovat za čáru. Ani se nepokoušejí vrhnout k autu, ze kterého se svým klukem právě vystupujete.

Ani na vás nemávají transparenty s nápisem RUCE PRYČ OD MÝCH KALHOTEK!

Ani na vás neječí, že jste zrádce vlastní generace, když se pokusíte dostat z auta pod záštitou ochranky a policistů v uniformách.

Ani po vás neházejí ztvrdlé krůtí sendviče, když se rozběhnete ke dveřím školy, která se teď navečer proměnila v bitevní pole, a na tom poli si to máte rozdat se zbytkem světa.

Ale když jsem se nakonec dostala až do haly Adamsovy střední, byla jsem sice trochu zmatená, ale jinak celá.

A taky trochu v šoku, protože se mi zdálo, že jsem mezi demonstranty, co na mě ječeli urážky, zahlédla jistou dívku s dvoubarevnými vlasy. Ebonitová půlnoc v kombinaci s Růžovým plameňákem.

DESET DŮVODŮ, PROČ JE NA HOUBY BÝT V TELEVIZI:

10. Když vás pozvou na interview do nějaké talk show nebo do zpravodajství, má ten člověk, co se vás vyptává, vždycky kartičky s nápovědou, co má říkat. Na rozdíl od vás. Vy si musíte poradit sami. A když se vás zeptají na něco, na co neumíte odpovědět, tím hůř.

9. Vidíte se na jednom z monitorů. Vidíte svoji hlavu tak, jak ji vidí všichni diváci. Paráda.

8. A to pět minut předtím, než naklušete do živého vysílání. Sedíte tam tak nervózní, až je vám z toho na zvracení, zatímco všichni ostatní pobíhají kolem vás a jsou v pohodě. Protože oni v televizi vystupovat nebudou. Tak proč by měli jančit?

7. Vizážistka a kadeřnice. Bez ohledu na to, co jí říkáte, se z vás snaží vyrobit člověka, který se ani v nejmenším nepodobá tomu, jak chodíte normálně mezi lidi. Takže hned po skončení přenosu vám zatelefonuje vaše babička a začne vás vyslýchat, proč se proboha snažíte vypadat jako Paris Hiltonová.

6. Moderátor nebo reportér vás totálně přehlíží, až na ty chvilky, kdy běží kamera. To se naopak tváří, jako byste byli nejlepší kamarádi. No, tak to prostě je. Jdeme dál.

5. Bez ohledu na to, co jste kdy slyšeli, se občerstvení dovezené cateringovou společností skládá hlavně z toho, co nejvíc nesnášíte. což jsou v mém případě rajčata.

4. Nikdy vám neposkytnou soukromou šatnu. Místo toho vás naženou do šatny se dvěma finalistkami pensylvánské Miss, které v jednom kuse štěbetají o tom, jak jsou vystresované z toho, že budou v televizi, až se vám z nich chce vřískat.

3. Vždycky se k vám vetře někdo ze studia s telefonem, kde má na příjmu zrovna svou neteř nebo synovce, a vy je musíte pozdravit, protože jste dívka, co zachránila prezidenta, a ta neteř/ten synovec vám hrozně fandí.

2. A když si telefon vezmete, neteř/synovec nemá ani páru o tom, co jste zač.

A důvod číslo jedna, proč je na houby být v televizi:

1. Jakmile zhasne červené světlo na kameře, okamžitě se rozpomenete na všechno, co jste právě vypustili z pusy. A chce se vám umřít.

Jedenáct

„Jsem tak rozčilená,” opakovala pořád dokola Kris.

Nemusela mi to vykládat. Dalo se to poznat z toho, jak v jednom kuse poskakovala sem a tam a mačkala mi ruku.

Asi bych měla být taky rozčilená. Heleďte, kdy se stane, aby prezident Spojených států chtěl oslovit americkou mládež zrovna z tělocvičny vaší školy?

Ale vzhledem k tomu, že školu nesnáším, jsem v sobě nedokázala probudit žádné nadšení nad tím, že si Adamsova střední užije svých patnáct minut slávy. nebo vlastně čtyřicet, pokud do toho započítáte i reklamy.

Moc nadšená jsem nebyla ani z toho, že se před školou shromáždilo asi tak tisíc lidí, kterým se vůbec nezamlouvá to, co se tady bude dít.

Ale Kris taky nebyla rozčilená z toho, že její milovaná alma mater konečně hostí událost hodnou jejího významu. A na demonstrantech jí už vůbec nezáleželo. Ne. Kris radostně nadskakovala při představě, že se za chvíli setká s prezidentem.

. nemluvě o Randomu Alvarezovi, moderátorovi MTV.

„Tamhle je!” vydechla Kris a skotačila kolem mě. „Podívej se na něj! Je tak elegantní!”

Sem tam to proložila výrokem: „Je prostě boží!”

Podle toho jsem se orientovala, o kom zrovna mluví. „Tak elegantní” byl prezident. „Prostě boží” zase Random Alvarez. Oba se zrovna svěřili do péče vizážistek, které je vylepšovaly na přenos.

„Je to moc,” přel se Random s mladou ženou, která se ho snažila upravit. „Je to doprdele moc!”

„Ale takhle to má vypadat,” ujišťovala ho maskérka a oba se zadívali na odraz jeho tváře ve velkém zrcadle. „Takhle to děcka nosí.”

Random se otočil po mně a houkl: „Tahle ne.”

Maskérka se po mně otočila taky a nadskočila, jako by ji píchla vosa. Pak Randomovi pošeptala: „Víte, tahle, ehm, má zřejmě vlastní styl.”

To se mě teda dotklo. Moje vlasy přece nevypadají tak hrozně! Prezident se každopádně netvářil, že by ho můj nový účes kdovíjak zaskočil. Podíval se na mě, pokrčil rameny a zeptal se:

„To je trvanlivá barva?”

„Polo,” odpověděla jsem automaticky.

„Aha,” pokýval. „A to má být jako -”

(Nevyslovuj to jméno, zapřísahala jsem ho v duchu. Neptej se, jestli to má být jako Ashlee Simpsonová.) „- punk?” dokončil prezident.

„Ne,” vyhrkla jsem překvapeně. Jak si vůbec ten člověk představuje punkery, proboha? Měla jsem sice na sobě džíny, ale klasické, a k nim svoje elastické tričko Nike. Punkeři by si nikdy neoblékli nic od Nike. „To mám být jako já.”

„Ale.” Jenomže Davidův táta nakonec tu otázku - ať už se chystal zeptat na cokoli - spolkl. Stočil oči v sloup a pak se obrátil k maskérce, která mu pudrovala nos. Už mi nevěnoval ani pohled.

Což jenom dokazuje, že všem se stejně nikdy nezavděčíte.

Ale občas někoho potěšit můžete.

„Nemůžu tomu uvěřit. Konečně vás poznávám,” mlela další z houfu natěraček, zatímco mi osoušela pot z čela. Je dost těžké se nepotit, když víte, že za chvíli budete v televizi. „Jste můj idol, opravdu. Tak hrozně se mi líbí, jak jste zachránila prezidenta. To bylo úžasné!”

„Díky,” odpověděla jsem.

„Je to pro mě čest, že s vámi můžu pracovat.” Maskérka se usmála tak, že odhalila dvě řady dokonale bílých zoubků: buď výsledek práce nějakého šikovného dentisty, nebo výhry v genetické loterii. těžko říct. „Jste vzorem pro všechny ostatní dívky. Uvědomujete si

to?”

„Páni.” Co jiného se na to dá říct? „Díky.”

Jsem vzor. a docela vážně uvažuju nad tím, že bych se o národním svátku vyspala se svým klukem. Jo, a abych nezapomněla, taky se mě někdo pokusil trefit okoralým krůtím sendvičem.

„To je ale hrůza,” pronesla zděšeně slečna. Vytřeštila jsem na ni oči. To dokáže číst myšlenky? Nebo jak to zjistila, to o Davidovi a o mně? Slyšela jsem o kadeřnicích, které umějí poznat, na co jejich zákazníci myslí, když se dotknou jejich vlasů.

„Ta barva,” zasténala maskérka a upravila mi zacuchaný pramínek vlasů. „Měla jste se svěřit profesionálům.”

Když dokončila všechno to pudrování, šla jsem se posadit na židli, kterou mi vyhradili, zatímco všichni nervózně pobíhali kolem. Všichni až na Randoma Alvareze a prezidenta.

„Panebože, Sam.” Kris se zjevila vedle mě a stiskla mi ruku. „Myslíš, že mi dá autogram?” „Kdo?” Podívala jsem se na ty dva. „To je jedno,” vyhrkla Kris. „Oba.”

„Prezident určitě,” odpověděla jsem, protože jsem věděla, že ten to nikdy neodmítne. „A za Randoma mluvit nemůžu. Toho vůbec neznám.”

„Ráda bych se jim představila,” chrlila ze sebe Kris. „Než začne vysílání. Myslíš, že bych měla? Koneckonců, účastním se diskuse. Myslím, že by bylo zdvořilé představit se předem. Co myslíš ty? Jenom je pozdravím a uvítám v naší škole. To se přece sluší, nebo

ne?”

Pokrčila jsem rameny. Popravdě řečeno, bylo mi úplně fuk, co Kris udělá nebo neudělá. Měla jsem dost vlastních problémů.

A k nim přibylo to, že jsem si před chvílí všimla, jak se do tělocvičny nahrnula celá naše rodina a usadili se vedle Davida a první dámy. Celá naše rodina - mamka, taťka, Lucy i Rebeka. Rozběhla jsem se k nim, vyhrkla užasle: „CO TADY DĚLÁTE?” a mamka se na mě podívala, jako by mi přeskočilo.

„Tohle bychom si asi nenechali ujít. Nebo co sis myslela?” opáčila.

„Ale mohli jste zůstat doma a koukat se na to v televizi,” namítla jsem. „Vysílá se to naživo, takže byste stejně o nic nepřišli!”

„Sam,” přerušila mě trochu uraženě mamka, „prezidentův projev je právě o tom, že by spolu rodina měla trávit víc času. Nebylo by trochu pokrytecké, kdybys o tom mluvila, a přitom tady neměla svou rodinu, aby tě podpořila?”

To mě nenapadlo. No. asi má pravdu.

Ale bylo mi jasné, že podpora prostřední dcery není to jediné, co jim leží na srdci. Táta visel očima na mobilu, protože na světě jsou pořád nějaké banky, které mají otevřeno. Rebeka si četla knížku o teorii chaosu. Mamka si něco ťukala do elektronického diáře a Lucy si div nevykroutila krk, jak hledala v davu svoje kámošky.

Ale když její pohled lhostejně přejel po Tiffany Shoreové i Amber Carsonové, došlo mi, že nehledá je. Kouká po Haroldu Minském. Jenomže ten tu nebyl, protože zjištění, že do vaší školy přijde přednést stěžejní projev prezident Spojených států amerických, nebylo nejspíš natolik zajímavé, aby to předčilo program na kanálu sci-fi.

To, že mě naši přišli ztrapnit před celou školou (i národem), mi zase tolik nevadí. Musím spíš přemýšlet nad tou druhou věcí…

Byla to opravdu Dauntra, koho jsem viděla tam venku? A jestli ano. tak co to má znamenat? Copak mě ta holka doopravdy nenávidí? Jenom proto, že podporuju tátu svého kluka?

Když jsem se vrátila na určené místo před kamerami, které ještě nevrněly, zahlédla jsem, že Kris sebrala odvahu a šla se představit oběma hvězdám následující hodiny: prezidentovi a Randomu Alvarezovi. Právě pumpovala rukou Randomovi. Všimla jsem si, jak po moderátorově tváři přelétl lehce znechucený výraz. Zřejmě ho pořád štval ten jeho účes.

„Hej, Sam,” sykl mi David do ucha. „Zlom ruku.”

„To zrovna,” zašeptala jsem. David mi vždycky přál „zlom ruku” místo „zlom vaz”, když jsem šla do televize, protože moje zlomená ruka mě tam fakticky dostala. Teda když jsem si ji zlomila při pokusu zachránit život jeho tátovi, aby ho ten atentátník nezastřelil.

„Neboj, budeš skvělá,” ujistil mě David a políbil mě zezadu do vlasů. „Jako vždycky.”

„Díky,” odpověděla jsem, i když jsem tomu vůbec nevěřila.

„Ber to z té lepší stránky,” snažil se mě rozveselit David. „Seznámíš se s Randomem Alvarezem!”

„Je to trouba.”

„Tvoje kámoška Kris si to nemyslí,” upozornil mě David. Podívala jsem se směrem, kterým ukazoval, a uviděla Kris, jak se bláznivě chichotá něčemu, co Random říká (nejspíš to bylo něco jako „každopádně moje vlasy vypadají líp než vlasy tý chudinky tamhle”). Kris se hihňala a pak položila Randomovi dlaň laškovně na hruď, jako by chtěla říct: „Tak už dost! Nebo umřu!” Ale ve skutečnosti, víte, se určitě chtěla dotknout jeho těla.

A Random nevypadal, že by mu to nějak zvlášť vadilo, protože se za okamžik naklonil a zašeptal Kris něco do ucha. Viděla jsem, jak Kris trochu zrůžověla, ale dychtivě přikývla. A Random ji poplácal po zadku. Namouduši.

Podívala jsem se na Davida a vyhrkla: „Ble.”

„Co je to s Lucy?” všiml si David a ukázal na mou sestru, která se stále snažila zahlédnout v potemnělé tělocvičně svou životní lásku.

„Vyhlíží Harolda,” vysvětlila jsem. Vypravovala jsem mu o Lucyinč poblouznění v autě cestou ze Susanina studia. Ale David mi na to naprosto vážně řekl: „Jasně. Zamilovala se do něj, protože je to

jedinej kluk na světě, kterej si jí vůbec nevšímá. To má svoje kouzlo.”

Povytáhla jsem nedůvěřivě obočí. „Kouzlo?”

„Podívej, když jsi jako Lucy a dostaneš vždycky každýho kluka, na jakýho si ukážeš. tak ti kluk, co tě nechce, může připadat o to přitažlivější. Jasně že se do něj zamilovala.”

Tohle mě teda nenapadlo. Ale dávalo to smysl.

„Je to geniální plán, to se mu musí nechat,” dodal s úsměvem.

„Plán?” Zamračila jsem se samým soustředěním, i když doufám, že ne tak protivně jako Brittany Murphyová. „Ty myslíš, že si to Harold naplánoval?”

„Pochopitelně,” přitakal David. „Jak jinak by si získal její lásku? Předstírá, že mu na ní nezáleží, dohání ji tím k šílenství. a ví, že když to chvíli vydrží, za tejden mu bude zobat z ruky.”

„Ehm.” zaváhala jsem. „Kdybys Harolda znal, věděl bys, že on není tenhle týpek.”

David se zatvářil překvapeně a pak zavrtěl hlavou. „Tak to je teda Lucy chudák.”

A když ji teď viděl na vlastní oči, jak se rozhlíží po Haroldovi a snaží se vypadat nenápadně, zavrtěl hlavou a zopakoval: „Chudák Lucy.”

To bych řekla.

Režisér zatleskal: „Tak, vážení, jdeme do vysílání. Na místa, prosím!”

„Hele,” zašeptal mi David do ucha, „málem jsem zapomněl. To je gól. Moje máma zrovna mluvila s tou tvou a zmínila se o Díkůvzdání. Ze bychom chtěli, abys s námi jela do Camp Davidu.”

Krev mi v žilách ztuhla tak, že by se dala krájet. Do poslední kapky.

„A tvoje mamka řekla, že souhlasí,” dodal David. „Doufám, že ti to nevadí. Že to moje máma vytáhla dřív, než ses stačila sama zeptat. Ale ona už to vážně potřebovala vědět. Kvůli tomu krocanovi, víš. “

„Devět, osm, sedm.” Random došel ke mně a zhroutil se na vedlejší židli. Z druhé strany už seděl připravený prezident. „. šest, pět, čtyři - myslete na to, prosím, nedívat se do kamery!”

„Držím palce,” šeptl David a spěšně mě políbil na tvář. Pak se rozběhl na místo, právě když režisér zařval: „Jedem!”

A všechny hledáčky kamer v tělocvičně se zaměřily na moji zděšenou bledou tvář.

„Dobrý večer všem v sále i u televizních obrazovek! Jsem Random Alvarez a vítám vás na dnešním setkání s prezidentem,” zahlaholil Random mnohem hlubším hlasem než dosud. Taky vypadal, jako by si moc dobře uvědomoval, že na něj celá dívčí část studentstva Adamsovy střední zírá ze skládacích židlí se zbožným obdivem a představuje si, jak spolu jen tak ve dvou stojí před knězem v lasvegaské kapli a čekají na první manželské políbení.

„Na tomto setkání se můžete, vážení a milí televizní diváci, seznámit s názory mladých lidí a dozvědět se něco o problémech, kterým mládež čelí v nadcházejícím volebním roce. Mohu vám s hrdostí oznámit, že je tu dnes večer s námi muž, jehož nemusím představovat, prezident Spojených států, který by vám rád přiblížil svoji novou iniciativu Návrat k rodině. Rovněž je tu s námi slečna Samantha Madisonová, studentka Střední školy Johna Adamse -školy, jež nám laskavě umožnila natočit toto setkání na její půdě zde ve Washingtonu, D. C. -” V tu chvíli se ozvaly výkřiky studentů Adamsovky včetně Krisina ječáku: „Milujeme tě, Randome!”, což moderátor skromně přehlížel, „Samantha, která tak odvážně nasadila vlastní život, aby zachránila prezidenta, a která byla za své zásluhy jmenována dětskou delegátkou OSN. Pane prezidente, Samantho -dobrý večer!”

„Dobrý večer, Randome,” odpověděl s úsměvem prezident. „Děkuji za pozvání do dnešního pořadu. A dovolte mi ještě poznamenat, Randome, že v tomhle jsem s těmito mladými lidmi zajedno. Patříte mezi mé nejoblíbenější moderátory!”

Publikum se rozesmálo. Všimla jsem si první dámy, jak se naklání k mojí mamce, a s úsměvem jí něco říká. Mamka jí odpověděla a obě se rozesmály ještě víc.

Zajímalo by mě, jestli by se mamka tak dobře bavila, kdyby zjistila, co budu doopravdy dělat v Camp Davidu o Díkůvzdání.

„Díky, pane prezidente,” ozval se Random zase tím hlubokým hlasem. Viděla jsem, jak přitom upřeně sleduje Krisiny spodní kalhotky - Kris se zrovna otočila na skládací židli, aby sdělila něco životně důležitého holce za sebou, a minisukně Talbot se jí vyhrnula po stehnech až nahoru.

„Takže, pane prezidente,” pokračoval Random - bylo to trapně napsané na tom čtecím zařízení pod kamerou, kam jsme se my nesměli dívat -, „můžete nám prosím přiblížit vaši iniciativu Návrat k rodině?”

„Jistě, Randome,” spustil prezident. „Víte, trápí mě, jak vysokého procenta rozvodů jsme v současné době dosáhli, stejně jako počet neúplných rodin, v nichž dnes vyrůstá tolik dětí. Právě dnes bychom neměli zapomínat na to, že rodina byla a zůstává úhelným stavebním kamenem Ameriky. Když rodina ztrácí sílu, oslabuje se celá země. A jsem tu dnes proto, že se obávám toho, že americká rodina je v ohrožení. Nejen stále rostoucími finančními nároky, ale především nedostatkem komunikace. Chápu, jaký tlak je vyvíjen na dnešní rodiče, kteří tak tvrdě pracují, jen aby zajistili svým dětem to, co jim samotným v mládí chybělo. Přesto cítím, že by si rodiče vedle práce měli najít víc času, aby mohli být se svými dětmi: nejenom je povzbuzovali při fotbalových zápasech nebo jim pomáhali s učením, ale vskutku s nimi trávili volný čas, povídali si. vyměňovali si názory, udržovali komunikační kanály mezi generacemi.”

Davidův táta se odmlčel. On z nápovědy pod kamerou nečetl. Vždycky se svoje projevy učil nazpaměť. I David umí mluvit před publikem spatra (tj. bez přípravy, improvizovaně, viz slovník pro přípravu na vysokoškolské testy).

To já vždycky potřebuju aspoň poznámky. Měla jsem je zastrčené v kapse džínů. Stačilo mi jenom počkat na narážku od Randoma, která přijde za chvilku. Prezident ještě rozvede svou myšlenku, jak by měly fungovat komunikační kanály v rodině, a potom já promluvím o tom, co by pro to mohla udělat mládež.

A pak, už pozítří, poletím do Marylandu a tam se vůbec poprvé budu milovat se svým klukem. Nejspíš.

„Proto prosazuji iniciativu Návrat k rodině,” pokračoval prezident. „Proto vás žádám: aspoň jeden den v měsíci vypněte televizory, nechoďte na fotbalový zápas ani nikam jinam, ale zůstaňte doma se svou rodinou, věnujte se jí, mluvte spolu. Vím, že to vypadá jako maličkost. jeden večer za měsíc. může něco takového obnovit sílu rodiny? Ale výzkumy nám potvrzují, že ano, je to tak. Děti, s nimiž rodiče aspoň několik hodin v měsíci opravdu pohovoří, vykazují mnohem lepší vyjadřovací schopnosti, rychleji čtou, dosahují lepších výsledků ve škole a snáze se dokáží bránit předčasným experimentům s alkoholem, drogami i předmanželským sexem.”

Páni. Tak v tom to bude. Možná proto se chystám experimentovat s předmanželským sexem - máma a táta se mnou netráví dost času. Jo. Můžou za to oni.

„A zároveň musíte cítit, že americká vláda stojí za vámi,” ujišťoval obecenstvo prezident. „V zájmu toho, aby byly obnoveny komunikační kanály v rodinách a aby rodiče nebyli ve svém úsilí o výchovu dospívajících dětí tak bezmocní, vstoupil jsem dojednání s legislativními orgány. Požádal jsem je, aby v rámci iniciativy Návrat k rodině připravily návrh zákona, podle něhož by gynekologické ordinace či lékárny, v nichž nezletilí požádají o antikoncepci, musely do pěti pracovních dní informovat jejich zákonné zástupce, a to dříve, než bude žádosti nezletilých vyhověno -“Ozval se bouřlivý potlesk. Kris a její nohsledky vyskočily ze židlí a vestoje mu aplaudovaly.

Já ne.

Já vyhrkla: „Počkat, cože?!”

Jenomže jsem neměla zapnutý mikrofon, který mi přicvakli k lemu trička.

Což bylo nejspíš dobře. Protože jsem nemohla uvěřit vlastním uším. Nikdo se netvářil, jako by zaslechl něco divného. Rozhlédla jsem se po tělocvičně a zahlédla taťku, jak se krade ke dveřím, protože mu bliká mobil s nějakým neodkladným hovorem. Mamka neměla moc času tleskat, protože už si zase ťukala do diáře. Rebeka byla zabraná do své knížky o teorii chaosu. Lucy si nanášela lesk na rty.

Ale všichni ostatní tleskali.

Takže to bude nejspíš v pořádku. Asi jsem se přeslechla. Počkat. na co jsem to zrovna myslela? Jasně. Na Camp David. A na první milování se svým klukem. Pozítří.

„Považuji to za důležitý krok,” pokračoval prezident a zvedl obě ruce, aby utišil jásot, „který usnadní komunikaci mezi rodiči a dospívajícími dětmi. Spojené státy patří ve vyspělém světě k zemím, které stále vynikají vysokým procentem nezletilých matek i sexuálně přenosných nemocí. Kdyby byli rodiče včas informováni o sexuálním chování svých dětí - prostřednictvím klinik a lékáren, které jim dosud podobné informace poskytnout nemohly a které spolu s farmaceutickými firmami nesou svůj díl odpovědnosti za předčasné sexuální zkušenosti našich mladistvých -, mohli by včas zasáhnout.”

Další jásot. Další potlesk.

Neuvěřitelné. Takže jsem slyšela dobře. Co se to tady děje? Proč mu všichni tleskají? Copak nechápou, co to Davidův táta vykládá?

A proč se o ničem takovém nezmiňovaly tiskové materiály Bílého domu? Nebylo tam ani slovo o tom, že by ordinace a lékárny měly informovat rodiče, že si jejich děti chtějí opatřit antikoncepci. Kdyby to tam bylo, všimla bych si toho. Zvlášť teď. Když to je věc, na kterou v poslední době myslím skoro v jednom kuse.

Potlesk byl mohutný. A hlasitý, takže všem chvíli trvalo, než si uvědomili, že křičím. „Tak počkat! Počkejte chvilku!”

Random se zmateně podíval na mě, jak skáču na židli, a pak na nápovědu pod kamerou, aby se ujistil, že ještě není čas na muj příspěvek. Nakonec se rozpačitě zeptal: „E, Samantho… chcete nám něco povědět?”

„Samozřejmě že chci něco povědět,” potvrdila jsem. Lístečky s poznámkami jsem měla pořád v kapse džínů, ale nevytáhla jsem je. Nevytáhla jsem je, protože jsem na ně v tu ránu zapomněla. Byla jsem tak zmatená - a tak rozzlobená.

„Proč všichni tleskáte?” oslovila jsem Kris Parksovou a lidi v prvních řadách. „Uvědomujete si, o čem to mluví? Uvědomujete si, co se tady děje?”

„Ehm, Samantho,” odkašlal si za mnou prezident, „pokud mě laskavě necháš domluvit, i ty pochopíš, co se tu děje, a že mým cílem je posílit americkou rodinu tím, že vrátím lidem, kteří vychovávají svoje děti a chtějí pro ně jen to nejlepší, právo na informace o jejich dětech -”

„Ale to je špatně!” vybuchla jsem. Nešlo mi na rozum, že jsem v celé tělocvičně zřejmě jediná, která si to uvědomuje. Podívala jsem se na Kris a ostatní spolužáky. „Copak to nechápete? Tenhle Návrat k rodině, to je jen záminka! Je to trik! Je to…”

Najednou jsem si vzpomněla na Dauntru. Dauntru, která se nechce navracet k rodině, protože ji vyhodili z domu. Dauntra, která se vždycky vzpírá autoritám, dokonce tak, že je kvůli tomu ochotná jít do vězení.

„Je to spiknutí!” vykřikla jsem. „Spiknutí, které nás má připravit o naše práva!”

„Tedy, Sam,” ozval se prezident trochu posměšně, „to jsou silná slova - poněkud přeháníš, že -”

„Já že přeháním?” otočila jsem se k němu. „To vy tady sedíte a vykládáte Američanům, že chystáte zákon, podle kterého budou muset doktoři a lékárny práskat mládež, která si přijde pro antikoncepci -”

„Samantho,” přerušil mě prezident a tvářil se skoro stejně naštvaně, jako když jsem v Bílém domě snědla poslední čokoládovou sušenku z krabice, kterou mu poslali coby pozornost z jedné cukrárny, „tohle je naprosté nepochopení problému. Amerika si vždycky vážila rodiny jako jedné z nejvyšších hodnot. Americké rodiny jsou solí země od chvíle, kdy sem připluli Otcové poutníci na Mayfloweru, aby se usídlili v naší krásné vlasti, až do našich časů, kdy sem proudí tolik přistěhovalců z celého světa, aby se stali platnými členy americké společnosti. A já tu nehodlám stát a přihlížet tomu, jak se tradiční americká rodina rozpadá proto, že rodiče jsou připravováni o svá práva -”

„A co moje práva?” vykřikla jsem. „Co práva dětí? My máme taky svoje práva, víte?”

Podívala jsem se do publika. Bylo dost těžké rozeznat, jak se všichni tváří, protože mi do očí praly reflektory. Ale našla jsem Davida.

A viděla jsem, jak se na mě usmívá. Ne snad, že by měl radost z toho, co se tady děje. Ale jako by chápal, že dělám jen to, co musím. Protože kdo jiný by to měl vyslovit?

A když jsem zahlédla jeho úsměv, najednou mi došlo i něco jiného. Něco, co jsem zatím tak úplně nechápala.

„Copak tomu nerozumíte?” obrátila jsem se na posluchače i na prezidenta. „Vážně vám to nedochází? Posílení rodiny nedosáhnete tím, že někoho připravíte o jeho práva a dáte je tomu druhému. Nejde o ČASTI, jde o CELEK. A všechny jeho části musejí být V ROVNOVÁZE. Rodina je… něco jako dům. Nejdřív musíte postavit základy, teprve pak můžete začít zdobit stěny.”

Napadlo mě, jestli se teď dívá Susan Booneová. Nějak jsem si nedokázala představit, jak si pouští MTV. Ale to jeden nikdy neví. Třeba se dívá, a jestli jo, tak to aspoň zjistí: že už mi to konečně došlo. To, co se mi snažila několikrát vysvětlit: že nemůžu kvůli detailům zanedbávat celek. Už to chápu. Jsem připravená na živé kreslení. Už to chápu.

Skoda že tak pozdě.

„Rozumíte?” naléhala jsem na svoje vrstevníky v publiku. „To, že Amerika vede v počtu nezletilých matek a sexuálně přenosných nemocí, nemá vůbec nic společného s tím, že kliniky a lékárny neinformují rodiče o tom, co si kupujete. Ne. Je to tím, že nám namlouvají, že prostě stačí říct Ne. Místo aby nám pověděli, že když

pro nás „ne” není to pravé, máme použít tohle a tohle a tohle. Kdežto v zemích, kde rodiče mluví s dětmi otevřeně o sexu a antikoncepci a děti tam vědí, že na tom není nic špatného, se může počet nezletilých matek i sexuálních nemocí snižovat -”

„Chápu tvé obavy, Samantho,” přerušil mě zostra prezident a trochu nucené se usmál. „Ale já nemluvím o rodinách, jako je ta tvoje, či spořádané rodiny tvých spolužáků z této výběrové školy. Mluvím o rodinách, které nemají takové výhody jako vy tady -”

Vytřeštila jsem na něj oči. Co nám to vykládá? To chce tvrdit, že rodiny, co bydlí v Cleveland Parku, jsou imunní vůči sexuálním experimentům nezletilých dětí?

„- o rodinách, které nevychovaly svoje děti tak dobře, jako tvoji rodiče vychovali tebe,” pokračoval prezident. „Ty i všichni ostatní studenti ze Střední školy Johna Adamse jste zářnými příklady potomků pro celý náš národ, dětmi, které mají natolik pevné morální zásady, že dokáží říci ne alkoholu, drogám či předčasnému sexu -”

„Takže když říkám sexu ano,” vyrazila jsem ze sebe rozhořčeně, „bude ze mě špatný příklad pro celý národ? Takhle to jako myslíte?”

A v tu chvíli všem - včetně mně - došlo, co ze mě vypadlo.

A když jsem pochopila, že jsem právě celému světu oznámila, že jsem se vyspala se svým klukem - i když to není pravda -, začala jsem si zoufale přát, aby se pode mnou propadla podlaha a pohltilo mě peklo.

Bohužel se to nestalo.

„Kristepane,” zaslechla jsem mamčin hlas, který prolomil hrobové ticho v tělocvičně. A potom. „Kristepane.” To byla Davidova máma.

V tu chvíli se probral Random Alvarez, který jako by během mé výměny názorů s prezidentem podřimoval, a zahlaholil do kamery: „Takže po krátké reklamní přestávce opět nashledanou!”

DESET DŮVODŮ, PROČ BY SI MĚL ČLOVĚK ROZMYSLET, JESTLI MÁ ZACHRAŇOVAT PREZIDENTA SPOJENÝCH STÁTŮ (propříště)!

10. Všichni vás sledují a vrhají se na vás, jako třeba Johnsonovic rodina, když má sraz.

9. Můžete stokrát odmítat pozvání do talk show Oprah Winfreyové, ale když pak konečně přijmete, abyste protestovali vůči dětskému otroctví, které ještě nebylo ze světa vymýceno, strávíte tam celou hodinu brekem, protože se vás Oprah zčistajasna zeptá na kotě, které jste měli v deseti letech a které umřelo na kočičí leukemii.

8. Když pracujete ve videopůjčovně, abyste si vydělali peníze na výtvarné potřeby, vyptávají se vás lidi, co vracejí Muže v černém II, jestli je to pravda s tou Oblastí 51 v Roswellu, a tváří se, jako byste to vy měli vědět, když docházíte do Bílého domu atd.

7. Všechen volný čas musíte trávit v tiskovém odboru Bílého domu a podepisovat fanouškům svoje fotky.

6. Nesmí vás ani náhodou napadnout, že byste zaskočili do McDonalda. Ušlapali by vás.

5. Všichni známí se vás ptají, jestli jim seženete podpis prezidenta Spojených států.

4. Zjistíte, že se na internetu draží vaše staré upomínky z místní knihovny, o kterých jste si mysleli, že jste je dávno vyhodili, protože všichni touží mít doma aspoň kousek národní hrdinky.

3. Můžete se zamilovat do Jeho syna a začít s ním chodit.

2. Což se ukáže jako velice ošemetné, když prezident vyhlásí iniciativu Návrat k rodině a vy zjistíte, že vás chce připravit o právo na soukromí.

A důvod číslo jedna, proč by si měl člověk (propříště) rozmyslet, jestli má zachraňovat prezidenta Spojených států:

1. Můžete se na něj naštvat a bezděčně prozradit v televizi celému národu, že se sexuálně stýkáte s jeho synem. Dokonce i když to není pravda.

Dvanáct

„To ty zatracené hodiny kreslení,” vybuchl prezident.

„Nejde o kreslení, tati,” prohlásil unaveně David. Asi proto, že byl unavený. Probírali jsme to horem dolem v našem obýváku už nejmíň hodinu, od chvíle, kdy se prezident během reklamní pauzy vyřítil z tělocvičny, takže MTV musela po přestávce nasadit opakování posledního dílu reality show Vytůním ti fáro.

„Já jenom vím, že než můj syn začal malovat nahé lidi, o sex se nezajímal!” prohlásil prezident.

„Tati,” ozval se David. „Vždycky jsem se zajímal o sex. Jsem kluk, chápeš? Jenom zatím sexuálně nežiju. Ani to v blízké budoucnosti neplánuju.”

Páni! Netušila jsem, že dovede tak dobře lhát. Fakt ne.

„Tak proč Sam řekla -” začal jeho táta.

„Kdo že maluje nahé lidi?” přerušil ho můj táta.

„Třeba Sam,” vysvětlila mu mamka a vstala, aby dolila první dámě kávu. „Susan Booneová jí a Davidovi navrhla, aby přestoupili do kurzu pro dospělé, který vede v úterý a ve čtvrtek.”

Táta se zatvářil nechápavě. „A co to má společného s tím, že spolu sexuálně žijí?”

„Ale my spolu sexuálně nežijeme,” ohradila jsem se asi tak po třicetitisící.

„Tak proč, pro rány boží,” zahřměl prezident, „jsi to oznámila celé Americe?!”

„To nevím,” zakuňkala jsem. Seděla jsem na pohovce, choulila se do klubíčka a opírala si bradu o kolena. „Protože jste mě tak rozčílil.”

„JÁ?” Prezident se zatvářil ještě rozhořčeněji než předtím. „Dovedeš si představit, jak mi bylo? Stál jsem tam jako idiot, vychloubal se, jaký báječný potomek je můj syn, a zatím se ukázalo, že synáček ze mě udělal největšího pokrytce na celé planetě -”

„To teda neudělal,” namítla jsem a cítila se čím dál hůř. „My jsme spolu nic neměli.”

„Ale já si nevzpomínám, že by ses mě zeptal, jestli podporuju ten návrh zákona o přístupu k antikoncepci, tati,” ozval se zároveň se mnou David. „A nepamatuju se ani, že by o tom Sam měla něco v

těch dokumentech, které dostala pro tu diskusi k prostudování. Protože jinak by mi o tom určitě řekla.”

„Rodiče mají právo vědět, co děti dělají za jejich zády,” zadeklamoval prezident.

„A proč?” zeptal se David. „Proč, tati? Aby se mohli chovat tak, jako se teď chováš ty? K čemu to povede? Jedině k tomu, že začnou vyvádět stejně jako ty.”

„Když to zjistí PŘEDTÍM, než jejich děti zahájí sexuální aktivitu,” oznámil zvučným hlasem prezident, „budou moci zasáhnout, budou si moci s dětmi promluvit, obnovit komunikaci a zabránit svým potomkům, aby udělali tu nejhorší chybu v životě -”

„Nedramatizujete to zbytečně?” zeptala se klidně moje mamka -hlasem, jakým mluví u soudu. „Sam už se omluvila a vysvětlila nám, že to mínila jen jako hyperbolu.” (Čili nadsázku, viz Haroldův slovník naučný.) „Myslím, že bychom se teď měli rozhodnout, co s tím uděláme.”

„Já vám povím, co uděláme MY,” procedil prezident mezi zuby. „Internátní škola.” David protočil panenky ke stropu. „Tati!”

„Myslím to vážně!” prohlásil prezident. „Je mi jedno, že už ti zbývá jen rok do maturity. Pošlu tě na vojenskou internátní školu. To je moje poslední slovo.”

Zděšeně jsem se na Davida podívala.

Ale ten se tvářil klidně. mnohem klidněji než člověk s vyhlídkou na to, že poputuje z Horizontu do nějakého příšerného vojenského ležení, kde ho budou šikanovat.

„Nikam mě nepošleš, tati,” prohlásil nesmlouvavě. „Protože jsem nic neudělal. Proč se místo toho zpátečnickýho zvyku dělat ukvapený závěry radši nezamýšlíš nad tím, co ti Sam před kamerou řekla? Ze v rodině musí existovat rovnováha, jinak nemůže fungovat. Všichni v ní mají svoje práva, ale jen takový, který neomezujou práva někoho jinýho. Jen proto, že dospívající nemůžou k volbám, je přece nemůžeš připravit o jejich práva!”

Davidův táta se nasupil. „To je překrucování -”

„Vážně?” opáčil David. „Měl by sis uvědomit, že potrvá jen pár let, pár krátkejch roků, a tihle nezletilí dospějou a budou volit. A jak myslíš, že se budou stavět k chlapíkovi, kterej prosadil zákon, co umožňuje práskat podrobnosti o jejich soukromí rodičům pokaždý, když si půjdou koupit gumu?”

„Tak dost,” zasáhla soucitně mamka, než stačil prezident zase vybuchnout. „Za jeden večer tady nevyřešíme všechny problémy naší společnosti.” Slehla po prezidentovi svým vyhlášeným varovným pohledem - tím, kterému její kolegové z Úřadu pro ochranu životního prostředí říkají Smrt průmyslníkům. „A nikdo nepůjde do internátní školy. Buďme prozatím rádi, že máme dvě chytré, zdravé děti, které se vždycky dovedly správně rozhodnout. A já jim hodlám věřit, že se budou stejně zodpovědně rozhodovat i v budoucnu.”

„Ale -” začal prezident.

Tentokrát ho přerušila jeho žena.

„Souhlasím s Carol,” ozvala se první dáma. „Myslím, že bychom prostě měli na tuhle nešťastnou příhodu zapomenout a snažit se na to dívat z té lepší stránky.”

„Což je?” vyštěkl prezident.

Davidova mamka se musela na okamžik zamyslet. A pak se usmála. „Přinejmenším naše děti netrpí apatií dospívajících jako tolik jejich vrstevníků. Myslím, že Sam i David se opravdu snaží hájit svoje zájmy.”

Prezident se zatvářil, jako by na tom neviděl nic pozitivního. S nespokojeným mlasknutím zapadl zpátky do křesla.

„Dneska zkrátka nemám svůj den,” oznámil sklesle.

A mně - i když jsem na něj měla vážně vztek, že se mě snažil zneužít, přesně tak, jak mě varovala Dauntra - ho na chvilku bylo doopravdy líto. Protože ten jeho program. nebyl zase tak úplně špatný.

„Návrat k rodině je bezvadná myšlenka,” ozvala jsem se, abych ho trochu povzbudila. „Když jde o to, no. aby se lidi v rodině mezi sebou bavili. Ale pokud to má někoho připravit o právo na soukromí. tak to nikomu nepomůže.”

Zachmuřeně se na mě podíval. „Já jsem tě slyšel dobře, Sam,” ujistil mě kysele. „Stejně jako celá Amerika.”

Tak nějak jsem pochopila, že Davidův táta už mě má pro dnešek dost. Sklouzla jsem z pohovky a vytratila se z obýváku.

… a ulevilo se mi, když za mnou do kuchyně přišel David, že Lucy i Rebeku naši dávno zahnali do jejich pokojů, ačkoli jsem ani na chvilinku nepochybovala o tom, že obě špicují uši, aby jim z hovorů v obýváku neuniklo ani slůvko.

„Jak je ti?” zeptal se, když jsme konečně zůstali sami.

Místo odpovědi jsem ho chytila kolem krku, zabořila mu obličej do prsou a přitiskla se k němu. Vdechovala jsem jeho vůni a snažila se nebrečet.

„No tak, no tak,” broukal konejšivě David a hladil mě po vlasech odstínu Ebonitová půlnoc. „To bude dobrý, Sharono.”

„Mě to tak mrzí,” vzlykla jsem. „Já nevím, co mě to v tý tělocvičně popadlo.” Stála jsem bez hnutí a vychutnávala si teplo jeho těla, které jsem cítila přes svetr. Přála jsem si, aby tohle nikdy neskončilo.

„Pšššt,” chlácholil mě David. „Neudělala jsi přece nic špatnýho. Jenom ses jako vždycky. postavila za to, čemu věříš.”

Překvapeně jsem se na něj podívala, protože tak to určitě není. Že bych se vždycky postavila za to, čemu věřím. Třeba Kris se ve škole nikdy nepostavím. Ani Stanoví v práci. A už vůbec ne Davidovi -chci říct, že jemu nedokážu ani popravdě vyložit, proč nechci jet do Camp Davidu.

„Hele, Davide,” hlesla jsem, „to Díkůvzdání.”

„Ale pojedeš přece, viď?”

Jenomže to už se nezeptal David, ale jeho máma - první dáma, která neslyšně vešla do kuchyně za námi. Odskočili jsme od sebe.

Co jsem měla říct? Dívala se na mě, jako by jí na tom vážně záleželo. Jako by myslela jenom na toho velkého krocana, co objednala a co jim teď zbude, když nepojedu.

A tak jsem přikývla.

„To jsem moc ráda,” oddychla si první dáma. „Pojď, Davide, musíme už jet. Dobrou noc, Sam.”

„Dobrou noc, madam,” odpověděla jsem. „A. ehm. opravdu mě to moc mrzí.”

„Ty za nic nemůžeš.” Davidova máma si unaveně povzdychla. „Domluv se, Davide, se Sam, že ji ve čtvrtek ráno vyzvedneš.”

David se na mě zašklebil. „Ve čtvrtek ráno tě vyzvednu, Sam,” zopakoval, stiskl mi ruku, pustil mě a vyšel za matkou do haly.

Takže ve čtvrtek. Super.

„Už jsou pryč,” prohlásila mamka vyčerpaně. „Skoda že si odvedli i tu bandu tajných agentů. Docela bych si teď dala říct kulku do hlavy.”

A přestože jsem si připadala úplně stejně, cítila jsem, že nastala ta pravá chvíle na přednesení projevu, který jsem si sumírovala v hlavě od chvíle, kdy jsme opustili tělocvičnu.

„Mami, tati,” začala jsem, „myslím, že tohle je příležitost poděkovat vám oběma, že jste mě vychovali v tak vřelém a láskyplném ovzduší, podporovali mě v mých aktivitách a poskytovali mi vzor toho, jak bych měla žít, abych se jako mladá žena dokázala orientovat v dnešním složitém a náročném světě -”

„Sam, já chápu, že chceš za dnešním večerem udělat tečku,” přerušil mě táta, „ale mám opravdu pocit, že v téhle domácnosti nazrál čas na změnu. Na zásadní změnu. A tudíž si myslím, že bys měla zapadnout do svého pokoje. A bez řečí!” dodal takovým tím výchovným hlasem, jaký na mě už dávno nepoužil.

„Ehm, tak jo,” souhlasila jsem zaraženě. A vyběhla nahoru do pokoje, kde jsem našla svou sestru Lucy s očima jako tenisáky.

„Panebože,” vyhrkla, když se ujistila, že naši za sebou zavřeli a nemůžou nás slyšet, „to bylo… ŠÍLENSTVÍ!”

„Povídej mi o tom.” Najednou jsem se cítila totálně vyždímaná.

„Takhle jsem mamku s tátou ještě nezažila!”

„Jo.” Sedla jsem si s pohledem upřeným na Gwen ve svatebním.

„Takže máš domácí vězení?”

„Ne.”

Lucy se zatvářila zděšeně. „NE?!”

„Ne,” zopakovala jsem. „Ale táta prohlásil, že plánuje nějakou zásadní změnu.”

Lucy se zhroutila na můj koš s prádlem, naprosto šokovaná. „Ty nemáš domácí vězení? Tak tos je snad musela uškrtit.”

„Neuškrtila jsem je,” ujistila jsem ji. „Oni. prostě. věří mi.”

„Já vím.” Lucy zavrtěla hlavou. „Tak to je paráda. Oni fakt nemají potuchy, co plánuješ na pozítří.”

Což mi nemusela připomínat. Chytila jsem se za břicho. Měla jsem pocit, že teď už začnu doopravdy zvracet.

„Lucy, mužem to probrat jindy?” zasténala jsem. „Potřebuju bejt chvíli sama.”

„To chápu,” přikývla Lucy a zvedla se. „Ale chtěla jsem ti jenom říct - za všechny dospívající dívky - díky.” Odešla. Dveře za sebou zavřela opatrně a tiše. Podívala jsem se na Gwen. A rozbrečela se.

DESET DŮVODŮ, PROČ NENÁVIDÍM NAŠI ŠKOLU:

10. Lidi, co do ní chodí, vás soudí výhradně podle toho, co nosíte, takže když chodíte v černém, jste pro ně pošuk - což vám klidně vpálí do očí skoro každý, koho v ní potkáte.

9. Když si obarvíte vlasy, neříkají vám už jen pošuk, ale punkpošuk nebo gotická příšerka. Sem tam se vás taky zeptají, kde parkujete koště a jestli děláte pokroky v čarodějnictví. Nenapadne je přitom, že čarodějnictví je vlastně pozůstatkem starověkých náboženských rituálů, které pocházejí z předkřesťanských časů a pramení z hlubokého vztahu k přírodě, jejíž životní sílu oslavují, a s košťaty nemají nic společného - leda to, že je některé soudobé čarodějnické sekty používají při svých obřadech. Ne snad, že bych se čarodějnictvím nějak zvlášť zabývala. To jen tak na okraj.

8. Všichni ustavičně probírají, kdo vypadl v posledním díle Superstar nebo který školní tým vyhraje atletické závody. Nikdo nediskutuje o umění ani o filozofii, jen o televizi a o sportu. Což naprosto neodpovídá tomu, že škola by měla podněcovat mysl studentů tak, aby toužili po hlubším a dalekosáhlejším poznání a pochopení (nejen pochopení poselství poslední řady Juicy Couture).

7. Lidi jsou tady čuňata. Zahazují obaly od jídla, kam je napadne. Hnus.

6. Když se například zmíníte o tom, že se vám líbí jistý druh hudby, co neprovozují ani Limp Bizkit, ani Eminem, označí vás za skáčkového dementa.

5. Jediné slovo: tělocvik. Co mám ještě dodávat? FUJ. Slyšela jsem, že na některých školách mívají při tělocviku třeba hodiny sebeobrany nebo powerjógy, místo těch nekonečných, stupidních míčových her. Kdybych tam tak mohla chodit!

4. Všichni si myslí, že můžou do všeho strkat nos. Nejvyšším náboženstvím na Adamsově střední jsou drby. Když jdete halou, slyšíte ze všech stran: „A ona řekla. a on na to. a ona pak.” Vymyté mozky.

3. Navzdory tomu, že se všichni tváří jako největší svatoušci, to funguje tak, že čím divočejší věci vyvádíte, tím oblíbenější jste. Jako ten fotbalista, co se na jednom večírku opil a pak To dělal s jednou holkou ze zvláštní školy. Ještě ten rok ho zvolili Králem maturitního plesu. Vážně skvělý příklad pro ostatní.

2. V hlavních chodbách školy visí spousta vitrín na sportovní trofeje, ale je tam jen jedna jediná pro ceny, které obdrželi studenti za výtvarná díla. A ta se nachází ve sklepě před učebnou na výtvarku, takže ji nevidí nikdo jiný než lidi, co tam chodí malovat.

A důvod číslo jedna, proč nenávidím naši školu:

1. Naši mě odmítli nechat doma den poté, co jsem na MTV oznámila, že jsem řekla ano sexu.

Třináct

Druhý den nás musela odvézt do školy Theresa, protože kolem domu bylo tolik novinářů, že nám naši nedovolili jet autobusem.

Což bylo asi jen dobře, vzhledem k těm otázkám, co na mě reportéři pokřikovali. („Sam! Proběhlo vaše intimní sblížení s Davidem v Lincolnově ložnici?”) Děti v autobuse by si to nejspíš užívaly.

Zato Theresa obviňovala sama sebe.

„Mělo mě to napadnout!” hořekovala. „Vždycky když k nám přišel a tys tvrdila, že se učíte! Ha!”

„Thereso,” utnula jsem ji, „když k nám David přišel, většinou jsme se vždycky učili!”

Ale ona mě stejně nevnímala.

„To dáváš své malé sestřičce hezký příklad,” pokračovala. „Moc hezký!”

„Kristepane,” ozvala se znechuceně Rebeka, „mám IQ 170. Vím o sexu všechno. A kromě toho jsem to viděla v televizi.” „Santa Maria!” vyjekla Theresa.

„V jednom pořadu,” vysvětlovala s klidem Rebeka. „Začíná hned po seriálu National Geographic Explorer. “

„Už o tom nechci nic slyšet,” zarazila ji pochmurně naše hospodyně, když zabočila před školu a uviděla Kris Parksovou, jak hlídkuje se školním dobrovolníkem, který tam míval vždycky ráno službu. „Až skončí vyučování, vyzvednu vás tady. A opovažte se utéct ze školy kvůli sexu!”

„Kristepane, Thereso,” odfrkla jsem si, „nejsem žádná nymfomanka.”

„Ty si na mě dávej pozor.” A s tím Theresa odjela.

Pokud zrovna neprší, lidi většinou až do prvního zvonění posedávají na venkovních schodech a žvaní o tom, co bylo včera v televizi nebo co měl kdo a kde na sobě. Pokud tam nechcete sedět taky, musíte se doslova protlačit davem ke vchodu.

Ale dneska ne. Dneska se všichni rozestoupili jako Rudé moře před Mojžíšem, aby mě a Lucy nechali projít. A když jsme mezi nimi procházely a tiskly si učebnice k tělu, hovor utichal, hlasy se vytrácely a všichni zírali.

Zírali na největšího školního pošuka v doprovodu nebohé sestry.

„Tak tohle,” zašeptala jsem Lucy, „nepřežiju.”

„O čem to mluvíš?” nechápala. Viděla jsem, jak se rozhlíží po chodbě, a došlo mi, že nevnímá vůbec nic z toho, co se kolem ní děje. Vyhlížela Harolda.

„Přece o tomhle,” rozhodila jsem rukama. „Všichni si myslí, že jsme To s Davidem dělali.”

„No, a nebudete to tak jako tak brzo dělat?” namítla nevzrušeně Lucy.

„Možná ne,” procedila jsem skrz zuby.

Konečně se na mě podívala. „Cože? A já myslela, že už ses rozhodla.”

„JÁ se ještě nerozhodla,” namítla jsem rozčileně. „Ale vypadá to, že všichni ostatní už rozhodli za mě.”

„To jo.” Lucy vypadala, jako by v davu zahlédla někoho, s kým musí nutně mluvit. „Tak ti držím palce. Zatím ahoj.”

A zamířila směrem. k Haroldovi, který právě vycházel z počítačové laboratoře, hlavu zabořenou do knížky Algoritmus automatizovaně dynamického řízení paměti.

Poslední knížka, kterou Lucy zapomněla v koupelně, se jmenovala Za hlasem svého srdce. Dělalo mi tak trochu problémy věřit, že by ti dva byli stvoření jeden pro druhého.

S povzdechem jsem se vydala ke skříňce a zdálky vnímala obvyklou kakofonii (kombinaci disharmonických zvuků, podrobnosti viz Slovník) Adamsovy střední, která utichla, sotva jsem se přiblížila. Černě namalované oči se mhouřily, když mě míjely hloučky holek, desky se sešity vylétaly před obličeje, aby mě za nimi mohly zdrhnout. Cítila jsem, jak se mi do zad zabodávají miliony pohledů, když jsem se pokoušela navolit číselnou kombinaci zámku.

Proč jen jsem se nehodila marod? Jak jsem jen mohla zapomenout na to, že i když jsem miláček národa díky tomu, že jsem zachránila prezidentovi život, mě spolužáci z Adamsovy střední nikdy nemilovali.

A teď jsem jim poskytla další důvod, aby mnou mohli opovrhovat.

Ale můžu jim to vůbec vyčítat? Po tom, co jsem udělala včera večer, kdy jsem zesměšnila jejich školu a ukázala v televizi, že Adamsovka není o nic lepší než všechny ty státní střední školy, na které se moji spolužáci dívají tak svrchu?

Panebože, není divu, že se mnou nikdo z nich nemluví. že si o mně jen šuškají.

„Chtělas mi to vůbec někdy říct?”

Nadskočila jsem, užaslá nad tím tichým hlasem, a když jsem se otočila, dívala jsem se do Catherininých laskavých hnědých očí.

„Catherine, kristepane,” vyjekla jsem. „Ahoj.”

„Tak co: chtělas mi to někdy říct?” Kamarádčino obočí povyjelo k čelu.

„Co jako?”

„To o tobě a Davidovi,” upřesnila. „TY VÍŠ.” Ucítila jsem, jak se mi do tváří hrne krev.

„Není co,” ujistila jsem ji. „Čestně, Cath. Včera večer - prostě -my jsme to s Davidem nikdy - prostě, bylo to všechno nedorozumění.”

Že bych si to jen představovala? Nebo se v Catherinině výrazu opravdu mihlo zklamání? „Vy jste ještě neto?” hlesla.

„Ne,” ubezpečila jsem ji. „Já jenom. no. zatím ne.” Odmlčela jsem se a zůstala na ni koukat. „A ty bys chtěla, abych ti to řekla, kdyby jo?”

Její oči se rozevřely ještě víc. „No JASNĚ že bych chtěla. Proč

ne?”

„Protože.” Zdráhavě jsem se kousla do rtu. „Já mám kluka a ty. teď zrovna. nemáš.”

„To je snad jedno,” namítla ublíženě Catherine. „Já to tak neberu, to už bys přece mohla vědět. Hele… no tak. Jen to vybal. Budu mít aspoň zkušenost z druhý ruky!”

To je vtip! Páni! Ještě nikdy mě tak nepotěšilo to, že si mě někdo dobírá.

„Já bych ti to řekla,” hlesla jsem slabě. „Že s Davidem. chceme. víš co. Jenomže mi přišlo, jako bych se s tím vychloubala.”

„Vychloubala?” Catherine se na mě zašklebila. „Děláš si legraci? Ty jsi jako Amelia Earhartová, Sam.” Vytřeštila jsem na ni oči.

„Jo?”

„Jo. Prošlapáváš cestu všem neoblíbenejm holkám. Musíš nám o tom povídat. Jak jinak bychom věděly, co máme dělat, až přijde řada na nás?” Zavěsila se do mě a vyzvala mě: „A teď spusť hezky od začátku. Kdy jsi poprvé zjistila, že To David chce? Jak se o tom zmínil? Vidělas už jeho. víš co myslím? A má ho většího než ten

Terry?”

Rozesmála jsem se. Samotnou mě překvapilo, že se směju. Včera večer jsem byla přesvědčená, že se už nikdy v životě neusměju. Protože kdo by mě asi tak rozesmál, když už se mnou nikdo nepromluví?

Ale to jsem zapomněla na svou nejlepší kámošku. a to tak, jak by ona na mě nikdy nezapomněla. To už bych přece mohla vědět.

„Povím ti to všechno,” slíbila jsem jí. „U oběda. Ne že by toho bylo nějak moc. Myslím jako na povídání.”

„Slibuješ?”

„Namouduši na psi uši,” prohlásila jsem. A zabouchla skříňku.

„Tak se měj,” rozloučila se Catherine, když zazvonil zvonek na první hodinu. „Uvidíme se u oběda.”

„Měj se,” zavolala jsem za ní a v duchu dodala: Teda jestli budu ještě naživu.

Protože jsem si pořád nebyla jistá, jestli jo. Jsem zvyklá na lidi, co se mi posmívají kvůli oblečení a vlasům. Koneckonců, když nakráčíte v černém do davu lidí v kostkovaném a růžovém, trochu si koledujete o to, že na sebe přitáhnete pozornost, nebo ne?

Ale tohle bylo jiné. Nikdo se mi nesmál ani mi nenadával. Prostě se mi všichni vyhýbali. Vážně. Dívali se skrz mě, jako bych byla vosk.

A přitom věděli moc dobře, že tam jsem, protože jakmile usoudili, že jsem z doslechu, začali si mezi sebou šeptat, a co bylo ještě horší. hihňat se.

Zato učitelé se snažili chovat, jako by byl prostě další normální den na Adamsově střední. Učili tak, jako by neměli ani tušení, že včera večer jedna z jejich studentek oznámila v televizi, že už není panna. Frau Riderová mě dokonce vyvolala, i když jsem se nehlásila. Naštěstí jsem na její Bleiben - blieb - und weiter, Sam? dokázala odpovědět „ist geblieben”.

Ale stejně to byla hrůza.

A tak jsem to při obědě udělala.

Stála jsem ve frontě s Catherine a snažila se nevnímat lidi, co chodili kolem nás a připitoměle civěli - občas se i pochechtávali. Jenomže pak se objevila Kris Parksová a její klika.

„Správná cesta,” zamumlala Catherine a zatahala mě za rukáv. „Řítí se na nás.”

Narovnala jsem se. Kris se mi neodváží nadávat. Kris Parksová si přece troufá jen na takové bezbranné chudinky, jako je Debra.

Ale na někoho, jako jsem já? Ani nápad. To si netroufne.

Troufla si.

Jo, jo. Přesně tak.

„Děvko,” zaševelila tichounce, když se svým hloučkem stoupenkyň procházela kolem nás.

Už jsem toho za celý den vytrpěla dost. To špitání, to pošklebování. Hlasy, které zničehonic utichaly, dokonce i na holčičích toaletách, sotva jsem vešla dovnitř.

A já vydržím hodně. Vydržím mnohem víc.

Ale tohle?

Tohle už byla poslední kapka.

Vystoupila jsem z fronty u okénka a vydala se přímo ke Kris.

„Jaks mi to řekla?” zeptala jsem se a přiblížila k ní obličej tak, že se naše brady málem dotýkaly.

Věděla jsem, že takhle si ke mně nic nedovolí. Je to zbabělá krysa. Ne že bych si myslela, že se bude bát, abych ji neuhodila - ještě nikdy v životě jsem nikoho neuhodila, teda až na Lucy, když jsme ještě neměly rozum. Jo, a taky jsem praštila toho chlapa, co chtěl zastřelit prezidenta. Ale na toho jsem spíš skočila.

Toho se Kris určitě neobávala.

Ale rozhodně se dovtípila, že jí chci něco udělat.

Jenomže ani to ji nezarazilo, aby si nezaložila ruce na prsou a neřekla mi s dráždivým pohupováním boků: „Řekla jsem ti děvko. Protože to sedí.”

Přestože jinak byl v jídelně Adamsovy střední školy rámus, teď byste v ní slyšeli spadnout špendlík. Jako by se v tu ránu všichni rozhodli naráz zmlknout. A přestat rachtat příbory. A mlaskat. Mám to ale kliku.

Přestali i dýchat, nebo aspoň mi to tak připadalo.

Asi proto, že si každý všiml toho, jak s Kris stojíme proti sobě. A všem se honilo hlavou jedno: bude rvačka. Všechny pohledy se soustředily na mě a na ni. Všichni zatajili dech, takže bez problémů slyšeli, jak Kris pronesla: „Řekla jsem ti děvko. “(Ne, panebože! To snad ne!) A čekala, co odpovím.

Jenomže já žádnou odpověď po ruce neměla. Vážně. Doufala jsem, že Kris zaleze jako obvykle. Netušila jsem, že to zopakuje - asi proto, že spoléhala na tak početné publikum.

Cítila jsem, jak mi do tváří stoupá horkost, až jsem měla pocit, že mě rudá zaplavuje od krku až po čelo. Kris Parksová mi řekla děvko. DVAKRÁT. A NA VEŘEJNOSTI.

Musela jsem jí nějak odpovědět. Nemohla jsem tam jen tak stát, před ní, přede všemi. Nadechla jsem se, abych jí něco - cokoli -sdělila, když vtom přiskočila Catherine a spustila: „Jen pro tvou informaci, Kris, Sam nikdy -”

A přestože jsem viděla, jak se mé kamarádce pohybují rty, uvědomila jsem si, že tady vůbec nejde o to, co je v danou chvíli pravda. Nejde o to, jestli jsem se s někým vyspala, nebo ne.

A je nejvyšší čas, aby to došlo i Kris.

A tak jsem Catherine neurvale přerušila: „Co ti dává právo lidem nadávat, Kris?”

Což byla pravděpodobně ta nejnemožnější reakce v dějinách holčičích sporů. Jenomže mě nic lepšího nenapadlo.

„Já ti řeknu co,” ozvala se Kris a dala si záležet na tom, aby se její odpověď nesla dostatečně daleko a všichni v jídelně si to vysvětlení užili. „Vystoupila jsi v televizi a urazila nejen prezidenta a americkou rodinu, ale zesměšnila jsi celou naši školu. Možná tě to překvapí, ale tady studujou lidi, co nechtějí, aby je někdo dával dohromady se školou tak pochybné pověsti. Jak se to bude vyjímat v přihláškách na vysokou, když tam napíšeme, že jsme studovali na Adamsově střední? Nemyslíš, že si odteď budou všichni naši školu spojovat s tím tvým trapným vystoupením? Ne s akademickou úrovní ani se sportovními úspěchy. Kdepak. Uvidí - Adamsova střední - a řeknou si: ,Á, tam chodila ta sprostá Madisonová.’ Takže jestli máš trochu úcty k téhle škole, měla bys z ní okamžitě vypadnout a nechat nás ostatní, abychom se pokusili posbírat aspoň střípky bývalé důstojnosti.”

Dívala jsem se na ni a doufala, že si nevšimne, jak se mi zpod víček tlačí slzy. I když jsem se ubezpečovala, že to nejsou slzy lítosti, ale slzy vzteku.

„Je to pravda?” zeptala jsem se. Ne Kris, ale zbytku jídelny. Odvrátila jsem se od ní a zjistila, že se všechny pohledy upírají na mě. Většina z nich působila naprosto lhostejně.

„Tak tohle vám vadí?!” vykřikla jsem do těch bezvýrazných tváří. „Že jsem zničila pověst školy? Nebo si to myslí jenom KRIS PARKSOVÁ?!” trhla jsem hlavou zpátky k velitelce Správné cesty. „Protože jestli chceš znát můj názor, milá Kris, Adamsovka nikdy

neměla moc extra pověst. Ale stejně všichni v jednom kuse blekotají, jak je to úžasná škola. Jedna z těch škol ve Washingtonu, co nasbírají v hodnocení vždycky nejvíc bodů, že jo? Jenomže to je právě ten problém. Adamsova střední není vůbec úžasná. Možná po akademický stránce. Ale je plná lidí, co do vás kopnou jen proto, že na sobě nemáte nic od J. Crew nebo Abercombieho. Lidí, co vám klidně řeknou do očí děvko, a je jim jedno, jestli vám to ublíží.”

Zase jsem se obrátila k ostatním a hlas mi povyskočil do mírně hysterického tónu. Ale to mi bylo v tu chvíli fuk.

Všechno už mi bylo fuk.

„Takže vy si to taky myslíte?!” zaječela jsem. „Že mám odejít? Souhlasíte s Kris?”

Na vteřinu zavládlo hrobové ticho. Nikdo se nepohnul. Nikdo se neodvážil promluvit.

Až na Kris. Ta pohodila hlavou, rozhlédla se po moři ztuhlých tváří kolem nás a zavolala: „No tak?”

Bylo na ní vidět, že si to užívá. Vždycky byla ráda v centru pozornosti, ale neměla dost talentu na to, aby jí dali roli ve školních představeních nebo muzikálech. Nadávat někomu do děvek před nastoupenou jednotkou byl jediný způsob, jak mohla upoutat zájem tolika lidí najednou. teda kromě projevů ve studentském výboru.

Když se nikdo neměl k odpovědi, Kris se vrátila pohledem ke mně a vyštěkla: „No, dav promluvil. Nebo nepromluvil, ale mlčení je souhlas. Takže co chceš dělat? Zůstat tady? Tady žádná děvka nemá co pohledávat”

„Tak to by sis potom měla rychle hledat jinou školu, Kris.”

To jsem nebyla já. Já to neřekla. Kéž by.

Ale vyslovil to někdo jiný. Někdo. a nebyla to ani Catherine (která chudinka zírala s otevřenou pusou a hnědé oči jí přetékaly hrůzou stejně jako ty moje).

Tak kdo to teda vyslovil? Nikdo jiný než moje sestra Lucy, která vstala od stolu, kde až doteď seděla v houfu kamarádek. Zamířila ke Kris s náznakem úsměvu v dokonalém obličeji.

Ale co tady Lucy bylo k smíchu, to mi opravdu nedocházelo.

Ani Kris.

„Nechápu, co to meleš, Lucy,” namítla o trochu míň pohrdavým tónem, než kterým mluvila prve se mnou. Znělo to nějak kňučivě. „Tohle se tě netýká. Tebe máme všichni rádi, Lucy, ale tady jde o tvou sestru.”

„Jenomže v tom to právě vězí, milá Kris,” prohlásila nakvašeně Lucy. „Týká se mě všechno, co se týká mojí sestry.”

A Lucy došla ke mně a dala mi ruku kolem krku. Nejspíš to myslela jako gesto podpory, ale ohnula ji v lokti takovou silou, až jsem se začala dusit.

„A mimochodem, Kris,” prohodila konverzačně, „jsi pěkně prolhaná.”

„Ehm?” odkašlala si Miss Správná cesta. „Promiň, Lucy, ale všichni jsme to slyšeli. Tvoje sestra včera vytroubila v televizi do světa, že už měla pohlavní styk.”

„Tohle jsem nemyslela,” zavrtěla hlavou Lucy. „Jen se chci zeptat, jestli jsi to byla opravdu ty, koho jsem viděla včera v noci v autě Randoma Alvareze?”

Kris sebou trhla, jako by jí Lucy vrazila facku.

Což se prakticky stalo.

„Já.” Kris se nervózně rozhlédla po svých nohsledkách. Ale všechny na ni civěly, jako by chtěly říct: Cože? Co to povídá? Tak tohle je vážně bomba!

Pak se zmateně otočila k Lucy. „Jo, byla jsem u něj v autě, ale nic jsme tam nedělali, jenom mi ukazoval, jak sestříhal - pořad - jeden pořad -”

„Fajn,” zarazila ji pobaveně Lucy. „Prostě řekni, žes tam byla.”

„Ano,” pípla Kris. Pak zavrtěla hlavou, když si uvědomila, co vlastně přiznala. „Totiž. ne. Myslela jsem -”

A najednou to byla Kris Parksová, kdo byl rudý až po kořínky vlasů.

„Ne, tak to nebylo, myslím to jinak,” mektala. „Bylo to ve vší počestnosti.” Znova se ohlédla na svoje spolubojovnice ze Správné cesty. „Jenom jsme si s Randomem povídali. Líbím se mu. Říkal, že mě vezme na vyhlášení Hudebních cen roku. do New Yorku.”

Ale nikdo jí nevěřil. Vypadalo to, že nepřesvědčila ani stoupenkyně Správné cesty. Protože předtím ji všichni viděli, jak s Randomem koketuje. „Jde o to, Kris,” pokračovala hrozivě vlídným tónem Lucy, „že si musíš dávat pozor na jazyk, než začneš někomu nadávat do děvek. Protože pravda je, že nás je mnohem víc než vás.” Podívala se významně na členky Krisiny kliky.

Kris vykoktala: „J-já přece nemyslela tebe, Luce. Tobě bych nikdy - o tobě by nikdo neřekl… že jsi děvka…”

„Něco si vyjasníme, Kris,” navrhla Lucy. „Jestli říkáš, že moje sestra je děvka, tak se připrav na to, že tak musíš říkat i mně. Protože jestli je Sam děvka, Kris, tak - já - taky!”

Slyšeli jsme kolektivní zalapání po dechu, jako by se celá jídelna naráz zajíkla. Mně už zase vyhrkly slzy. Nemohla jsem tomu uvěřit, fakt ne. Lucy tady takhle zahodila svoji pověst. a kvůli MNE!

To bylo to nejkrásnější, co pro mě někdy někdo udělal. To nejkrásnější, co mohl někdo pro někoho udělat.

Někde v jídelně zarachotila židle a ozval se klučicí hlas. „A já taky.”

A k mému naprostému úžasu se před námi vztyčil Harold Minsky a ramena pod havajskou košilí měl vzpřímená.

„Jestli jsou tyhle dvě děvky,” ukázal vzdorovitě na nás, „tak já jsem taky děvka!”

„Harolde…” hlesla Lucy hlasem, jakým jsem ji ještě nikdy neslyšela promluvit - rozhodně ne na Jacka.

Harold zrudl tak, že byl purpurovější než kytky na jeho košili. Ale neustoupil.

„Solidarita děvek,” prohodil.

V tu chvíli vystoupila z fronty lidí u okénka Catherine a vyjekla tak, jak snad ještě nikdy v životě nezvýšila hlas: „JÁ TAKY!”

Ach bože! Zkusila jsem se zaklonit, abych se na ni podívala, ale nešlo to, protože Lucy mě pořád držela kolem krku. Co se to tady

děje?

„Cath,” zašeptala jsem přiškrceně, „ty přece nejsi žádná děvka. Nepleť se do toho!”

Ale Catherine pronesla zvonivým hláskem, který slyšela celá jídelna. „Jestli jsou děvky Sam a Lucy Madisonovy, tak já taky!”

Lidi zahučeli údivem. Catherine, a děvka? Catherine, které rodiče dokonce nedovolí chodit do školy v kalhotech?!

Kris pochopila, že jde do tuhého. Bylo to znát z toho, jak těkala očima sem a tam, jak se zoufale snažila o pochopení u lidí, kteří ji sledovali tak fascinovaně, jako by před nimi právě stanuli Brad Pitt s Angelinou Jolieovou.

„Ehm, heleďte,” odkašlala si Křis. „Já - já jsem -”

Ale její hlas zanikl ve skřípotu židlí. Protože všichni studenti Adamsovy střední najednou začali odšupovat židle od stolů a prohlašovat se za děvky!

„Taky jsem děvka!” křičel Mackenzie Craig, obrýlený předseda šachového kroužku, který ještě nikdy neměl rande s žádnou holkou.

„Jsem děvka!” holedbal se Tom Edelbaum, který hrál Ježíše v té poslední hře, co nastudoval dramatický kroužek.

„A já jsem děvka všech děvek!” chlubil se Jeff Rothberg, přítel Debry Mullinsové, a máchal svými obrovskými pěstmi, jako by hodlal praštit každého, kdo by o tom chtěl pochybovat.

„My jsme taky děvky!” hulákali atleti z běžeckého družstva na celé kolo a skákali radostí.

Skoro všichni v jídelně - s výjimkou Kris a jejích věrných ze Správné cesty - už stáli na nohou a vyřvávali: „Jsem děvka! Jupí!”

Byla to nádhera.

Když do jídelny vešel ředitel Jamieson, všichni už stáli a skandovali: „Děv-ka, děv-ka, děv-ka, děv-ka.”

Ředitel musel přivolat tělocvikáře Longa, aby se spolu pokusili dav utišit. Pak mu nařídil, aby zapískal na píšťalku - tu, kterou používá při zápasech -, a to tak pronikavě, abychom konečně zaslechli příkaz: „Tady bude klid! Uklidněte se! Klid!”

Sotva tělocvikář začal pískat, měli jsme se skandováním utrum. Museli jsme si zacpat uši, jak příšerně hlasitý zvuk to byl.

A rázem bylo po solidaritě děvek.

„Takže,” zahřměl ředitel Jamieson, když si všichni začali sedat a sklánět se zase nad talíři, „co se to tady dělo?” „Prohlásila o mé sestře, že je děvka!” oznámila Lucy a ukázala na

Kris.

„To ne!” vybuchla zrudlá Kris. „Totiž. ano, ale ona si to zasloužila! Když uvážíte, co provedla včera večer -”

„Mně nadává do děvek pokaždé, když mě potká,” ozvala se Debra Mullinsová. „A já jsem včera večer nic neprovedla.”

„Není podle školního řádu na půdě Střední školy Johna Adamse zakázáno používat hanlivé označení zesměšňující sexuální orientaci a/nebo chování studentů/studentek, pane řediteli?” zeptal se potměšile Harold Minsky.

Ředitel se zadíval na Kris a její partu. „Ovšem,” přisvědčil rezolutně, „pochopitelně.”

„Pane doktore,” pípla uctivě Kris, „to je nedorozumění. Můžu vám to vysvětlit.”

„Rád si to poslechnu,” souhlasil zachmuřeně ředitel. „Běžte ke mně do kanceláře. Ihned.”

Kris, která se tvářila frustrovaně (utrápeně, zoufale, viz slovník k testům), vykročila za ředitelem Jamiesonem z jídelny.

Všimla jsem si, že skupinka jejích oveček postává ztrápeně v rohu, uhýbá pohledy a snaží se vypadat, jako by Kris vůbec neznala.

Tolik ke Krisině tolik zdůrazňované „vůdčí schopnosti”, se kterou hodlala operovat v přihlášce na vysokou.

Když jsem ji viděla odcházet, skoro jsem se rozbrečela. Ne proto, že mě zesměšnila a pokořila před celou školou a že to nakonec vypadalo, jako bych se ani sama nedovedla bránit.

Ne, chtělo se mi brečet, protože jsem si uvědomila, jakou mám kliku. Že mám takovou ségru, jako je Lucy, kamarádku, jako je Catherine. nemluvě o všech těch lidech, kteří se mě zastali a o kterých jsem vůbec netušila, že stojí na mé straně, jako třeba Harold Minsky. Stála jsem tam, utírala si oči a blekotala: „Vy jste. byli jste. to bylo. kvůli mně jste řekli, že jste děvky. Mě to tak dojalo.”

„Ale jdi, Sam.” Catherine mě poklepala po zápěstí. „Kvůli tobě bych ze sebe udělala děvku kdykoli, to už bys mohla vědět.”

Lucy a Harold si nevšímali ani nás, ani mých upřímných díků. Místo toho mu Lucy podala ruku a suše utrousila: „Děkuju, že ses kvůli mně označil za děvku, Harolde.”

Haroldova tvář zrudla tak, že už nebyla ani purpurová, nicméně stejně rozhodně odpověděl: „Víš, nedokážu zůstat v klidu, když se stanu svědkem sociální nespravedlnosti. A netušil jsem, že jsi. že se dokážeš tak zásadově vzepřít establishmentu” (panujícímu pořádku či vládnoucí třídě/skupině). „Myslel jsem, že jsi spíš. jeho stoupenkyně než rebelka. Ale vidím, že jsem tě podcenil.”

„Já establishment nesnáším, to rozhodně!” ujistila ho horlivě Lucy. „Hulváty vážně nemůžu vystát!”

Panebože. Ale uznávám, že to bylo jen těsně vedle. „Harolde,” pokračovala Lucy vzrušeně, „já vím, že minule se ti to nehodilo, ale neměl bys třeba tenhle víkend čas a nešel se mnou do kina?”

„Lucy…” Haroldův hlas zněl trochu pisklavěji než obvykle, buď proto, že se styděl, nebo proto, že moje sestra stála tak blízko něj, že ho málem píchala bradavkami do hrudi. i když nevím, jestli úmyslně, nebo v zápalu boje. „Víš, nemyslím si. totiž, myslím si, že bychom se měli snažit udržet náš vztah na čistě profesionální rovině.” Lucy pustila jeho ruku, jako by se popálila. „Aha,”

vydechla. Najednou to znělo, jako by se v příští chvíli měla rozbrečet ona. „Chápu. Jistě.”

„Víš, to kvůli tvým rodičům,” vysoukal ze sebe nešťastně Harold. „Najali si mě na doučování, a jistě by se jim nelíbilo, kdybychom se začali stýkat. společensky.”

Lucy se tvářila pořád tak ublíženě. Jenom než Harold dodal: „Aspoň do doby, než uděláš testy.”

V tu chvíli k němu vzhlédla, jako by nevěřila vlastním uším. „Chceš říct, že až udělám testy na vysokou. tak bys se mnou do kina šel?”

„Pokud budeš chtít,” dodal spěšně Harold. Jeho tón jako by naznačoval, že si ani v nejdivočejších snech nedokáže představit, proč by Lucy měla něco takového chtít. Jako jít do kina zrovna s ním.

Což jenom dokazuje, že Harold Minsky mou sestru vůbec nezná.

Ale ze záblesku jejích očí, když se znova natáhla po jeho ruce, jsem usoudila, že ji brzo pozná. a dobře.

„Harolde,” ozvala se moje sestra slavnostně, „chtěla bych ti slíbit dvě věci.”

Překvapeně se na ni podíval, jako by se ocitl ve snu. Pak se mu po tváři rozlil úsměv, jako když nad řekou Potomac vyjde slunce (ne že bych to někdy sledovala, protože kdo by vstával tak brzo?), a řekl: „Zaprvé. vždycky budu usilovat o Dobro.”

Lucy se zašklebila a dodala: „A zadruhé: nikdy se tě nevzdám.

Nikdy.”

Počkat. Tohle už jsem přece někde slyšela… Hellboy! Citujou dialog z Hellboye.

Tak to ovšem. to ovšem bude partnerství, které vydrží hodně, hodně dlouho.

„To byla paráda,” prohlásila Debra Mullinsová. „Vy kluci jste byli úžasní.” Přešla ke stolu, u kterého seděl její přítel Jeff Rothberg, sklonila se k němu a vsunula mu jazyk do pusy.

A já pochopila, že se život na Adamsově střední vrací k normálu.

Ale tentokrát jsem to myslela v dobrém.

„Tys opravdu viděla Kris Parksovou v autě s Randomem Alvarezem?” zeptala jsem se Lucy. „Nebo jsi střílela naslepo?”

Byla pořád tak trochu omámená svým nově nalezeným štěstím, že pro ni bylo dost těžké se v tu chvíli soustředit. Ale když jsem ji

párkrát zatahala za rukáv, povedlo se jí to. „Au. Nemusíš do mě mlátit. Jasně že jsem ji viděla. Přece bych nelhala!”

„Ani kvůli mně?” namítla jsem. „Já myslím, že jo, ale stejně díky. Protože Randomova limuzína má tmavý skla. Nemohlas vidět, kdo sedí uvnitř.”

„Hele, Sam,” zarazila mě Lucy a kolem rtů jí pohrával nepatrný úsměv, „radši bys měla jít do umývárny a províst si něco s těma vlasama. Trčí ti do všech stran a vypadá to fakt divně. Uvidíme se po škole.”

Vykročila do haly a skládaná mini jí poletovala kolem stehen. A já si uvědomila, že pravdu se nejspíš nikdy nedozvím. Ale kdo by se staral o pravdu? Na té nakonec vůbec nezáleží.

DESET FAKTŮ, KTERÉ PRAVDĚPODOBNĚ O CAMP DAVIDU NEVÍTE:

10. Leží asi sto kilometrů od Bílého domu v rekreační oblasti Catoctin v Marylandu. Postavili ho v roce 1942 jako místo pro odpočinek hlavy státu a útočiště před ruchem velkoměsta Washingtonu, D. C, kde je v létě příšerné vedro.

9. Franklin Delano Roosevelt mu říkával Camp Sangri-la, podle toho bájného kláštera z knížky Jamese Hiltona Ztracený obzor.

8. Camp David ho pojmenoval v roce 1953 prezident Eisenhower na počest svého syna Davida.

7. O jeho chod se stará zvláštní posádka ve spolupráci s rotou speciálně vycvičených mariňáků z Washingtonu, D. C, která zajišťuje ostrahu areálu.

6. Hosté si v Camp Davidu můžou zaplavat v bazénu, zahrát golf, zajezdit na koni, zapinkat si na tenisových kurtech nebo zacvičit v posilovně.

5. Camp David tvoří množství domků rozmístěných kolem hlavního domu. Říkají jim Svída, Javor, Cesmína, Bříza a Poupě. Prezidentův dům se jmenuje Osiková chata.

4. Camp David byl dějištěm mnoha významných historických setkání. Tady za druhé světové války prezident Franklin Delano Roosevelt a britský premiér Winston Churchill domluvili invazi Spojenců do Evropy.

3. Spousta historických událostí se odehrála přímo v Osikové chatě, vedle naplánování invaze do Normandie mimo jiné schůzky Eisenhowera s Chruščovem a diskuse o Zátoce sviní, plánování jednotlivých operací vietnamské války a další setkání na nejvyšší úrovni.

2. Prezident Jimmy Carter si vybral Camp David jako místo pro jednání se státníky ze zemí Blízkého východu, které vedlo k uzavření Dohod z Camp Davidu mezi Izraelem a Egyptem.

A fakt číslo jedna, který pravděpodobně o Camp Davidu nevíte:

1. Je to místo, kde se já, Samantha Madisonová, budu zřejmě poprvé v životě milovat. Teda možná.

Čtrnáct

„Nechceš přidat brambory, Sam?” zeptala se první dáma. „Ehm, ne, děkuju,” zamumlala jsem.

To je ten problém, když jste u někoho na návštěvě a musíte tam jíst. Popravdě řečeno je na světě jen pár jídel, co mám fakt ráda. A jídelníček o Díkůvzdání je úplně nejhorší. Nesnáším doslova všechno, čím se krmili Otcové poutníci. Nesnáším omáčky. Většinou vůbec nevíte, co v nich plave, a těch pár věcí, co dokážete identifikovat s jistotou, jako třeba hrozinky… no, ty jsou prostě fuj.

Nejím nic červeného, kromě kečupu a omáčky na pizzu, což automaticky vyřazuje z mého jídelníčku všechno z rajčat. A brusinky. A - bléééé! - červenou řepu.

Vlastně se mi hnusí veškerá zelenina. Takže nejím ani hrášek, ani dušenou mrkev, ani fazole, ani - to už vůbec! - růžičkovou kapustu.

Nejsem taky dvakrát hrr do krocana. Vlastně mi z něj chutná jenom tmavé maso. Jenomže to každý považuje za kdovíjak podřadné nebo co, a tak mi vždycky nutí jenom prsíčka, kde je bílé maso, a to nemůžu vystát, protože i když ho peče sám šéfkuchař z Bílého domu, stejně je to. humus.

U nás doma už se rozumí samosebou, že když nastane večeře o Díkůvzdání, ke štěstí mi stačí sendviče s arašídovým máslem. Babička je namaže speciálně pro mě a vždycky mi odkrojí kůrky.

Naši mají pochopitelně vždycky plno řečí, že ani neochutnám to, co se tak dlouho a pracně vařilo, smažilo a peklo.

Ale za ty roky už jsem si je vycvičila natolik, že mě nechávají na pokoji. Já přece nechci úmyslně hladovět.

Jenomže tohle bylo moje první Díkůvzdání s Davidovými rodiči. Ty jsem si ještě vycvičit nestačila.

Takže jsem tam musela sedět a předstírat, že jím všechno, co mi naložili na talíř, i když jsem to ve skutečnosti jenom umělecky přearanžovávala do jiných uskupení (už se ani nepokouším házet jídlo do ubrousku - život mě naučil). A v duchu jsem se toužila vytratit do svého pokoje a rozdělat si sendviče s arašídovým máslem, které jsem si pro jistotu strčila do cestovní tašky.

Kromě spermicidního krému a kondomů, které mi obstarala Lucy.

Ale na to se radši snažím nemyslet.

David zřejmě dělá totéž (snaží se nemyslet na sex), protože jedna z prvních věcí, kterou jsme po příjezdu do Camp Davidu udělali - teda po příletu prezidentovou osobní helikoptérou Mořský vlk Jedna -, bylo to, že jsme vytáhli stolní hry pro případ špatného počasí (pršelo).

Totiž nepršelo, ale lilo, a byl to takový slejvák, že než pro mě David přijel k nám domů, přemýšlela jsem, jestli ta helikoptéra vůbec vyletí.

Ale to nebyl jediný náznak toho, že Díkůvzdání v Camp Davidu asi neproběhne bez mráčku. Kdepak. Protože hned ráno, jen co jsem se probudila, jsem ucítila, jak mi na bradě raší beďar. Asi z toho stresu. Vidět nebyl, ale bolelo to.

Nechtěla jsem v tom vidět osudové znamení - ani v dešti, ani v beďaru - a nakonec se ukázalo, že to ani nebylo zapotřebí. Že to všechno bude v pohodě.

Dřív jsem si vždycky myslela, že vůdce svobodného světa musí žít obklopený luxusem. Představovala jsem si Bílý dům jako jedno z těch milionářských sídel, kde se všude na zemi povalují pravé kožešiny.

Ale Bílý dům, i když je to tam moc hezké, není zrovna největší. A rozhodně není ani zdaleka tak luxusně zařízený jako třeba dům Jackových rodičů v Chevy Chase. Asi je hezčí než průměrný americký dům - mají tam bazén a posilovnu, ale není to žádný zázrak. Víte, jak to myslím: není to nic, nad čím byste lapali po dechu úžasem.

Nejspíš proto, že naši otcové zakladatelé se snažili založit společnost, kde by vládnoucí třída nebyla tak odtržená od obyčejných smrtelníků. A taky jsem zjistila, že prezident kupodivu nemá nijak přemrštěný plat. Třeba ve srovnání s mým tátou a mou mámou.

Jasně, Davidova rodina má peníze z těch firem, které jeho otec založil předtím, než se stal guvernérem a pak prezidentem. Ale stejně. Chci jenom říct, že Camp David není žádný pohádkový palác. Je to spíš. kemp.

Takže dost zvláštní místo na to, aby v něm holka přišla o panenství.

Nebo nepřišla. To se taky může klidně stát. Protože jsem nad tím v poslední době hodně přemýšlela, a pravda je taková, že nejsem. Myslím jako připravená.

Teda ne že bych netrénovala. Trénovala jsem, a hodně.

No jo, já vím, že jsem to řekla už v televizi (kabelovce). Vím, že už si stejně celá země včetně mojí babičky myslí, že jsem sexuálně aktivní.

A vím, že to nejhorší už mám za sebou - Kris Parksová mi vmetla do očí, že jsem děvka - a dostala jsem se z toho celkem bez problémů.

Ale ani když už si stejně všichni myslí, že To dávno dělám, není důvod, abych To doopravdy udělala. Nic to nemění na tom, že je to pořád obrovský skok. Protože sex vyžaduje velkou zodpovědnost. A znamená konec nevinnosti. Nemluvě o nebezpečí sexuálně přenosných chorob a nechtěného těhotenství. A kdo by se chtěl dobrovolně takhle nervovat?

Zvlášť když na střední škole je už tak dost nerváků.

A tak jsem se rozhodla.

Ale ještě to musím probrat s Davidem.

Což byl další důvod, proč jsem nedokázala pozřít ani sousto. David si rozhodně myslí, že dneska v noci něco bude. Poznala jsem to z toho, jak na mě zamrkal, když přinesl pačísí. (Jo, tu starou indickou stolní hru!) Prostě se na mě přes kelímek s kostkami významně zašklebil.

A já ho teď chci připravit o všechny jeho sny. Bude mě nenávidět.

Byla jsem vážně ráda, když Davida a mě první dáma propustila, a mohli jsme sejít dívat do obývacího pokoje na nový film s Adamem Sandlerem (prezidentovi chodí domů všechny nové filmy ještě předtím, než se začnou promítat v kinech). To mi trochu odvedlo myšlenky od toho, co se bude dít, až si půjdou všichni lehnout. Trochu. Jenomže pak film skončil a David mě šel vyprovodit ke dveřím ložnice - která byla v hlavní budově, ne v chatkách - a nahlas mi popřál: „Dobrou noc, Sam.”

Nahlas, aby to slyšeli jeho rodiče.

I když dobře věděl, že ani jeden z nás v noci spát nebude.

Aspoň ne hned.

Nebo v to doufal.

Když jsem za sebou zavřela dveře místnosti, zmocnila se mě panika. Můj pokoj byl přesným dokladem toho, jak obyčejný je Camp David. Byl to prostě nudný pokoj s dřevěným obložením stěn a velkou postelí s přehozem v námořnické modři. Na stěnách byly zavěšené police s knihami o - a teď si nedělám legraci! - ptácích a

pozorování ptáků. Měl vlastní koupelnu a výhled na jezero. Ale tím to v podstatě haslo.

Jenomže tenhle pokoj měl být zřejmě místem, kde To podle Davida spolu budeme dělat. Až všichni usnou a on se za mnou připlíží.

Což mohlo vysvětlovat, proč se mi najednou tak zvedl žaludek.

A nebylo to jen ze sladkých brambor.

Sendvič s arašídovým máslem mi naštěstí trochu pomohl.

Ale když jsem ho snědla, nevěděla jsem, co mám dělat. Nemohla jsem se přece převléknout a zalézt do postele, protože kdyby mě David uviděl v pyžamu, kdoví, co by to s ním udělalo? Třeba by to roznítilo jeho touhu, a pak by bylo ještě těžší říct ne. Ne že bych měla nějak moc sexy pyžamo (bylo flanelové, s obrázky kufříků a nápisy ŠŤASTNOU CESTU, a dala mi ho vloni k narozeninám babička, když jsem jela jako dětská delegátka OSN do New Yorku.)

Radši ne. Lepší bude zůstat oblečená. A tak jsem tam seděla oblečená na krajíčku postele a čekala. Určitě to dlouho nepotrvá. David se objeví každou chvilku. Jen co jeho rodiče usnou. Prezidentovi jsou zvyklí vstávat brzy, takže už určitě zalehli. Přijde. Musí tu být cobydup.

A já byla připravená. I celý projev jsem měla pečlivě připravený. „Davide,” řeknu mu a budu se mu něžně dívat do očí, „víš, že tě miluju. A já vím, že jsem řekla do televize (kabelovky), že jsem připravená říct ano sexu. Ale pravda je taková, že nejsem. Vím, jak mě máš rád, takže to jistě pochopíš a počkáš. Protože opravdová láska znamená ochotu počkat.”

To poslední jsem měla z placky, kterou ve škole rozdávala Správná cesta. Láska znamená… ochotu počkat. Když jsme to četly s Catherine, jen jsem nad tím posměšně zachrochtala.

Ale teď mi to tak trochu. dává smysl.

Škoda že jsem ten odznak nechala v práci, připnutý na hrudi jedné figurky z Ukradených Vánoc Tima Burtona. Teď bych ho mohla dát Davidovi jako symbol našeho odhodlání, že se spolu jednou budeme milovat. Jednou. Někdy jindy než dneska.

Představila jsem si, jak mu ho dávám. Měla bych při té příležitosti pronést něco zvláštního a dojemného. Třeba jako: „Hej, ty tam, okamžitě ji pusť, nebo si pro ni přijdu. A bude pozdě litovat.”

Protože jsem měla pocit, že tahle situace přímo volá po citátu z Hellboye.

Každopádně jsem byla připravená. Vyčistila jsem si zuby - jenom aby ho můj dech nezarazil, až mu budu opatrně vysvětlovat svoje stanovisko - a prozkoumala jsem ten beďar. Žádná změna. Dobrá zpráva byla, že ani bez mejkapu ještě nevylezl. Ale cítila jsem ho a hrozně mě to rozčilovalo. Nenamalovala jsem se víc než jindy, jenom řasenku, krycí krém a trochu lesku na rty. Napadlo mě, že se to všechno docela hodí na Velké odmítnutí, protože vypadalo líp, když jsem měla řasy stejně černé jako vlasy. Prostě mi připadalo, že na ten hovor o sexu musím vypadat co nejlíp, i když David už mě mockrát viděl v situacích, kdy jsem zrovna nejlíp nevypadala, a nevadilo mu to.

Jo. Jsem připravená. A čekám. Nic už neschází.

Jenom jedno: David.

Když už jsme u toho. kde sakra je? Je to už hodina, co jsme se rozloučili. Teď už bylo skoro půl jedné.

Najednou se mi zase udělalo mdlo, ale jinak. Co když si to David rozmyslel? Co když jsem udělala něco, proč už se se mnou nechce milovat? Nebo je to kvůli tomu beďaru? Všiml si ho?

Jenomže mi připadalo dost přitažené za vlasy, aby kluk nechtěl spát se svou holkou jenom proto, že jí zničehonic vyskočil beďar.

No počkat. Vždyť já s ním taky nechci spát! Tak co řeším?

Nebo jde o něco jiného? O to, co jsem řekla v MTV? Kristepane, co když moje oznámení, že jsem řekla sexu ano, zabilo v našem vztahu všechnu spontánnost? V Cosmu a spol. pořád píšou o tom, že sex musí být především bezprostřední. Pokazila jsem něco?

A i kdyby? No tak co. Stejně To nechci dělat.

Až na to, že tomuhle jsem moc nevěřila. Sex je pro kluky něco jiného než pro holky. Aspoň to tak vypadá. Jasně, všichni kluci To chtějí dělat. Ale neřeší to. Dělají To, kdykoli mají příležitost.

Jako v tom filmu Prci, prci, prcičky.

Tak KDE ten David je? Tohle čekání mě zničí. Už mu chci říct, že To nechci dělat, a mít to za sebou.

Čekala jsem dalších pět minut. David nikde.

Co když se mu něco stalo? Co když se sprchoval a uklouzl, a teď tam leží v bezvědomí s otevřenou pusou a plíce se mu plní vodou, zatímco já tady nečinně sedím?

Anebo… což je mnohem horší… co když si to rozmyslel?

JAK BY SI TO MOHL ROZMYSLET, KDYŽ JÁ JSEM TOLIK TRÉNOVALA???

Než jsem si stačila uvědomit, co to vlastně dělám, vyskočila jsem a rozběhla se ke dveřím. Jak může? Co si to DOVOLUJE, rozmyslet si to, když jsem si kvůli tomu tolik vytrpěla? ON se nebude rozhodovat, že To spolu nebudeme dělat! To JÁ rozhodnu. Teda já už to rozhodla, a mnohem dřív než on!

Vyběhla jsem z pokoje do temné chodby s hlavou plnou toho, co jsem na Davida chtěla vychrlit - nebo nechtěla. Rozhodně už nebyl čas ani nálada na citáty z Hellboye. Ani náhodou. Mohl si je poslechnout, ale může si za to sám. Už žádné Láska znamená.

ochotu počkat. Kdepak. Dostane odznak ŠŤASTNOU CESTU. Jo. To je ono!

Když jsem dorazila k Davidovu pokoji, všimla jsem si, že škvírkou pode dveřmi proniká úzký proužek světla. Takže je vzhůru. Je pořád vzhůru! Jenom se prostě neobtěžoval zvednout ten svůj zadek a pohnout s ním chodbou směrem ke mně, abych mu mohla povědět, že sex nebude. Fakt díky!

Díky, žes dal vědět! Kristepane, jak dlouho jsem tam seděla jako bluma, než mi došlo, že milostpán vůbec nehodlá přijít?

Proto jsem rozrazila bez klepání dveře a zůstala na něj zírat. Hruď se mi prudce zvedala. Ale ne jako v Lucyiných zamilovaných románcích. Zvedala se mi v rytmu Já Toho Kluka Zabiju.

David zvedl oči ke dveřím.

Ležel v posteli a četl si.

Knížku o architektuře.

Zatímco jeho přítelkyně seděla hodiny v pokoji a čekala, až ji přijde zbavit panenství!

A taky vypadal dost překvapeně, že mě vidí. Víte, vzhledem k tomu. všemu.

„Sam,” ozval se vyjeveně a zaklapl knížku (ale nechal prst tam, kde přestal číst, jak jsem si stačila všimnout), „co se děje? Je ti špatně nebo co?”

Vážně. To mě teda dostalo.

„Špatně?” vyjela jsem na něj. „ŠPATNĚ? Jo, je mi špatně. Z toho, jak na tebe pořád ČEKÁM!”

Teprve teď vytáhl ukazováček z knížky a odstrčil ji. Vypadal šokované.

Ale taky vypadal hrozně přitažlivě. No, toho si fakt nešlo nevšimnout. Asi proto, že byl bez trička. Jenomže David vypadá úžasně vždycky. To se nedá svítit.

„Čekáš na mě?” opakoval ohromeně. „A proč na mě čekáš?” Nemohla jsem tomu uvěřit. NEMOHLA JSEM UVĚŘIT, ŽE SE

MĚ NA TO PTÁ. Co je to sakra za otázku?

„Čekám, že se se mnou přijdeš MILOVAT.” Chtěla jsem to zaječet. Jenomže jsem nechtěla vzbudit jeho rodiče. A taky ochranku. Takže jsem to zašeptala. Hlasitě.

A přestože jsem nezaječela, David sebou trhnul. Jeho tvář, zrůžovělá ve světle noční lampičky, získala stejnou barvu, jakou dřív mívaly moje vlasy.

„Milovat?” opakoval ochraptěle.

„Ty víš, o čem mluvím,” zasyčela jsem. To se mi snad zdá. Co je s tím klukem? „To ty jsi s tím přišel!” „Já že s tím přišel?” Proč po mně pořád všechno opakuje? „A

kdy?”

„U nás před domem,” odsekla jsem netrpělivě. Co to tady na mě hraje?

Možná vážně upadl ve sprše a praštil se do hlavy. „Pamatuješ? Zvals mě do Camp Davidu a navrhovals, že budeme hrát pačísí.” „No jo.” Teď už se tvářil totálně zmateně. „To jsme přece hráli.” Cože? Co to mele? Jak, že už jsme to -? A proč pořád vypadá tak hrozně hezky???

„Ale já n-nemyslel…” vykoktal David. „Když jsem říkal pačísí, myslel jsem.”

Srdce mi sevřela něčí mrazivá ruka. Vážně. Jako bych si vylila na hlavu studenou vodu a pod halenku mi vklouzly kostky ledu.

Protože z výrazu na Davidově tváři jsem najednou naprosto přesně vyčetla, že když říkal pačísí, myslel tím. pačísí.

„Ale,” namítla jsem tichounce, „tys říkal, že si myslíš, že. už jsme připravení.”

„Připravení strávit víkend s mými rodiči,” doplnil David nezvykle přiškrceným hlasem. „A tak jsem to taky myslel.” Pak se mu najednou rozšířily panenky. „Takže o tom jsi mluvila v televizi? Takhle jsi to myslela. žes řekla ano sexu?”

„No. jo,” pokrčila jsem rameny. „Co sis myslel?” David zbledl. „Myslel jsem, že se jen snažíš logicky argumentovat proti tátovi. Nic víc. Vůbec by mě nenapadlo, že jsi DOOPRAVDY. víš co. Řekla ano sexu.”

Jak by mohlo. Když to po mně vlastně nechtěl „Ach,” hlesla jsem slabě. A chtělo se mi umřít.

Protože to všechno bylo k ničemu. Všechny ty starosti, ty sáhodlouhé hovory s Lucy, to Řekni sexu ne, to, jak se kvůli mně všichni prohlašovali za děvky. všechno bylo k ničemu.

Protože David se nechtěl se mnou milovat. Ne tenhle víkend. To já mu to vložila do pusy. On chtěl jen pačísí a myslel tím. pačísí. To já okamžitě usoudila, že když říká, že jsme připravení, myslí tím připravení na sex. Já řekla ano sexu, a přitom se ukázalo, že To se mnou nikdo dělat nechce.

Všechno je moje vina. Všechny ty starosti a trápení. za všechno si můžu sama. A úplně zbytečně. Panebože. To je trapas.

„Ehm,” vyhrkla jsem. Teď jsem pro změnu zrudla já. Co si teď o mně pomyslí? Přijdu sem, vrazím k němu do pokoje a rozčiluju se, že se se mnou nepřišel milovat? Musí si myslet, že jsem beznadějně pošahaná. „Ehm, no, tak já zase. jdu.”

Ale i když jsem couvala ke dveřím, pořád jsem si uvědomovala, jak božsky, neodolatelně David bez trička vypadá.

A jak zeleně září jeho oči ve světle lampičky. Jako trávník v Kentucky Derby.

A jak je pořád upřímně zmatený, ale roztomile, takovým tím klučicím způsobem, jak má na zátylku rozcuchané vlasy od toho, že se předtím při čtení opíral o čelo postele.

A jak široký má hrudník, takže by bylo určitě fajn opřít si o něj hlavu a poslouchat, jak mu buší srdce.

A najednou jsem se slyšela, jak říkám: „Hele, můžeš minutku počkat?”

Jako by se někam chystal.

Pak jsem se obrátila a rozběhla se co nejrychleji zpátky do pokoje.

Když jsem se vracela, byla jsem skoro bez dechu. Držela jsem hnědý papírový sáček. David se na něj podíval. Pak se podíval na mě. „Sam,” zeptal se podezíravě, ale ne odmítavě, „co je v tom sáčku?”

A tak jsem mu to ukázala.

Patnáct

Když jsem se druhý den vrátila domů, udivilo mě, že jsem v obýváku narazila na tátu. Seděl v křesle a poslouchal, jak Rebeka hraje na klarinet New York, New York.

„Co ty tady děláš?” vyhekla jsem ztěžka, protože Manet uslyšel klíč v zámku a vyřítil se ke mně, aby mě přivítal mohutným skokem.

Rebeka odtáhla klarinet od pusy. „Promiň, ale ještě jsem neskončila.”

„Aha,” vydechla jsem zaskočeně. „Tak se nezlob.”

Táta tam jen tak seděl. Nečetl noviny, netelefonoval, prostě tam jen tak seděl a poslouchal svou nejmladší dceru. Když jsem zůstala stát ve dveřích, trochu bolestně se na mě pousmál. Oba jsme čekali na konec písně. Když jsme se ho dočkali, táta zatleskal, jako by se mu to doopravdy líbilo.

„Nádhera,” prohlásil nadšeně.

„Děkuji,” odpověděla hrdě Rebeka a otočila stránku ve zpěvníku. „Další písní z mého koncertu věnovaného americkým městům bude Gary, městečko v Indiáne z filmu Muzikant. “

„Ehm, mohla bys počkat, než si udělám kafe?” ozval se spěšně táta, ukázal jí prázdnou konvičku a rozběhl se do kuchyně.

Podívala jsem se na Rebeku. „Co se to tady děje?”

„To je ta Zásadní změna, o které se táta zmiňoval ten večer, kdy jsi mluvila v televizi o sexu,” vysvětlila mi věcné mladší sestra. „Rozhodli se, že s námi budou trávit víc času. Takže mu hodlám přehrát celý svůj repertoár. Chci zjistit, kolik toho snese. Zatím se drží překvapivě dobře. Odhaduju to ještě na dvě skladby.”

Ohromeně jsem odvlekla svou cestovní tašku do kuchyně. Z trouby tam něco vonělo a já užasle sledovala, jak se u jejích dvířek nehrbí Theresa, ale mamka. Ptala se zrovna táty, který si naléval kafe: „Myslíš, že už jsou dost vypečené, miláčku?”

Protože pekla čokoládové sušenky. Moje máma, nejlepší právnická v oboru ochrany životního prostředí v celém městě Washingtonu, peče čokoládové sušenky. A její elektronický diář nikde v dohledu.

Taška mi vypadla z ruky a žuchla na podlahu.

Mamka se po mně ohlédla.

„Ahoj, Sam,” usmála se. „Co děláš doma tak brzy? Já myslela, že tam budeš celý víkend!”

„Vrátili jsme se dřív,” vysvětlovala jsem. „Davidův táta má nějakou schůzku s týmem poradců, aby ještě něco doladili v tom programu Návrat k rodině, než to předloží v pondělí Kongresu. Co to

děláš?”

„Peču sušenky,” odpověděla stručně máma a vytáhla plech z trouby. „Pozor, jsou horké!” varovala tátu, když se chtěl pro jednu natáhnout.

„A proč vy nejste u babičky?” zjišťovala jsem nechápavě.

„Ta ženská bude moje smrt,” zasyčel táta, vzal si přece jen jednu sušenku a popálil si prsty.

„Richarde!” Mamka se na něj zamračila a ke mně dodala: „Tvůj otec měl se svou matkou menší výměnu názorů, takže jsme museli odjet dřív.”

„Menší?” opakoval znechuceně táta a napil se kafe, aby spláchl tu horkou sušenku, kterou předtím spolykal, takže si popálil nejen prsty, ale i jazyk. „Jak - menší?”

„Já ti říkala, že jsou horké,” připomněla mu mamka.

Ale táta zavrtěl hlavou a vzal si další dvě, tentokrát do ubrousku. „Tak zatím,” prohodil sklesle a vydal se do obýváku. Manet za ním ťapkal s nadějí, že táta bude hodně drobit. „Čeká na mě Gary, městečko v Indianě.”

„Hele, mami,” obrátila jsem se na mamku, „ale teď vážně. Co se to tady děje? Já na jeden večer odjedu, a vy se hned proměníte ve Vzorňákovy? A kde je Theresa?”

„Dala jsem jí na víkend volno,” vysvětlila. Snažila se sklepat sušenky z plechu na tác, ale moc se jí to nedařilo. „Měla by taky trávit víc času se svou rodinou. Jako my všichni. Probírali jsme to s tatínkem a shodli jsme se, že souhlasíme s prezidentem. Tedy ne se vším, co říkal, samozřejmě.” Vzala nůž a ty obzvlášť vzpurné (tj. odporující autoritám, viz slovník k testům) sušenky seškrábla.

„Ale souhlasíme s tím, že bychom s vámi děvčaty měli trávit víc času,” pokračovala. „Táta si myslí, že když budeme na Lucy víc dohlížet, povede si ve škole líp. A dobře víš, že Rebečini učitelé tvrdí, že se Rebeka potřebuje víc začlenit do společnosti. Proto jsme se s tátou rozhodli, že nebudeme zůstávat v práci tak dlouho. Pravda je, že potom nebudeme vydělávat tolik peněz. Kvůli tomu se táta pohádal s babičkou.” Mamka se zašklebila. „Ale upřímně řečeno, mě stejně nikdy nebavilo jezdit s ní o Vánocích na Arubu.”

Zírala jsem na ni, jako by mi pořád nedocházelo, co se tady děje.

Takže naši se rozhodli, že s námi budou trávit víc času?

Je to dobře? Nebo špatně? Nebo SAKRA špatně?

„A co já?” zeptala jsem se nedůvěřivě.

„Co ty, Sam?” opakovala nechápavě mamka.

„No, tohle. děláte to kvůli tomu, že jsem byla po škole? Nebo kvůli tomu, co jsem řekla v televizi?”

„Ale jdi.” Mamka se na mě mile usmála. „Ty víš, že kvůli tobě si starosti neděláme, Sam. Ty jsi naše chytrá a zodpovědná holčička.” A pak rychle dodala: „Ale když budu víc doma, aspoň dám pozor, aby sis zase něco nevyvedla s vlasy. Tý dopadly, chudinky.”

Usmála se, jako by to byl vtip. ale bylo znát, že to myslí vážně.

„Uch,” zahuhlala jsem. „Super.”

Tak trochu omámeně jsem se vydala po schodech do patra. Ale i když táta sliboval, že v téhle domácnosti chystá zásadní změny, nikdy jsem netušila, jak MOC ZÁSADNÍ budou.

Byla jsem tak v šoku, že jsem ani neslyšela, jak na mě volá Lucy od sebe z pokoje. Teprve když zaječela svým nejpronikavějším hlasem: „SAM!”, došlo mi, že mluví na mě, a strčila jsem k ní hlavu do dveří.

„Jsi tady nějak brzo!” Lucy se rozvalovala v posteli s nebesy a četla Vogiie nebo tak něco. „Ty taky,” upozornila jsem ji. „To se táta s babičkou vážně tak

rafli?”

„Jasně,” potvrdila Lucy. „Víš ale, jak to chodí. Do pondělka se zase usmíří. To doufám, protože jsem si už sehnala na Arubu nový bikiny. No a. jak to šlo?”

„Fajn,” odpověděla jsem s vědomím, že Lucy má asi stejně dlouhou paměť jako kanárek, takže se dá předpokládat, že by si jen těžko vzpomněla, o čem jsme spolu mluvily před týdnem. Nebo že mi kupovala antikoncepci.

Ale tenhle náš rozhovor byl pro ni zřejmě důležitější, než jsem předpokládala - anebo jí Haroldovo doučování pomohlo vytrénovat i paměť -, protože se ozvala: „Ale no tak, pojď dál a svěř se tetičce Lucy. Víš s čím. S Tím,” dodala spiklenecky.

Vklouzla jsem k ní do pokoje a zavřela za sebou dveře, tak aby nikdo v přízemí nezaslechl ani slovíčko - ne že by to bylo moc pravděpodobné, vzhledem k hlasitosti, s jakou Rebeka koncertovala.

„No tak -” Lucy se posunula na posteli, aby mi udělala místo -, „co bylo? S Davidem? Dělali jste To spolu?”

„No -” uvelebila jsem se vedle ní -, „pravda je…” Lucyiny oči se rozšířily. „Co?” „. že jsem ho zaskočila.”

Lucy vyjekla a poposkočila - a já si všimla, že to, co čte, není vůbec magazín, ale brožura ke zkouškám. Páni. Takže Harolda fakt miluje.

„Ale co přesně se stalo?” naléhala na mě netrpělivě. „Použilas ten krém? A on kondom? Protože to musíte, teda použít obojí. Heather Birnbaumová použila jenom kondom, ale ten sklouznul, a ona musela na přerušení.”

„Použili jsme krém i kondom,” odpověděla jsem. „Díky za obojí.”

„A. mělas. víš co?” zašeptala Lucy s očima navrch hlavy.

„Asi to chce víc praxe,” přiznala jsem. „Ale časem se to určitě povede.”

„FAKT?” Lucy vypadala, jako by ji to upřímně rozrušilo. „Tiffany říká, že to pomáhá, teda s tou vodou, ale já jí to nevěřila. Jsem ráda, že nekecala.”

Zvědavě jsem se na ni podívala.

„Copak tys to sama nezkoušela? Hele, co ty a Jack?”

„Jack?” Lucy se hystericky rozesmála. „Panebože, JACK?”

Zůstala jsem na ni zírat.

„Ale.” Něco mi tady nehrálo. „Lucy, ty a Jack. jste To přece dělali, ne?” Lucy se zašklebila. „Fuj! S Jackem! Ani náhodou!”

„Počkej.” Podívala jsem se jí zpříma do očí. „Chceš říct, že jsi pořád ještě PANNA?”

„No jasně,” odsekla Lucy zmateně. „Cos myslela?”

„Vždyť jste s Jackem chodili - já nevím - tři roky!”

„No a co?” namítla věcně Lucy, která mi tak samozřejmě radila v otázkách antikoncepce a sexuální přípravy, a teď byla sama zaskočená, že tolik zpochybňuju její neposkvrněnost. „Ne že by nechtěl, ale já na to vždycky: v žádném případě, José!”

„Ale, Lucy,” vyhrkla jsem, „co ten krém? A kondomy? Vždyť jsi mi to koupila ty!”

„No jasně,” odsekla. „Přece tě nenechám jít do lékárny, aby si o tom druhej den lidi četli v bulváru. Já vím, že jsem to koupila předtím, než jsi to řekla v televizi všem. Což ale ještě neznamená, že to chci sama použít. Jenom jsem slyšela, jak se to používá, od Tiffany.”

„Ale.” Tohle mi leželo v hlavě nejvíc. „Tam v jídelně, když jsi řekla, že to teda taky musíš bejt děvka.”

„No a co?” Lucy pohodila svou hustou tiziánovou hřívou. „Catherine to řekla taky.”

Zůstala jsem na ni šokované zírat. „Takže tys to udělala jen kvůli mně? A ty a Jack jste nikdy. za celou dobu.?”

„Jestli jsme To nikdy nedělali?” Lucy zavrtěla hlavou. „Ne. Nikdy. On nebyl ten právej.”

„No ale. ty sis přece myslela, že je. Dlouho. Nemohla jsi vědět, že není. Vždyť jsi mi řekla, že Jack byl tvůj první!”

„Moje první LÁSKA,” upřesnila Lucy. „Ne můj první milenec.”

„Ale…” Pořád j sem tomu nemohla uvěřit. „Proč?”

„To nevím.” Lucy pokrčila rameny. „Víš, někdy jsem si myslela, že by mohl bejt. ten právej. Ale nebyla jsem si jistá. Víš, tak, jako ty víš jistě, že je to David. Nebo já teď vím, že je to Harold.”

„Ty myslíš, že Harold je… ten Pravý?” zeptala jsem se opatrně.

Asi jsem se přitom nějak divně zašklebila, protože Lucy ohrnula nos a ucedila: „Jo, myslím. Proč? Co máš proti Haroldovi?”

„Nic,” vyhrkla jsem. „Určitě spolu budete šťastní. Až. až uděláš ty testy a tak.”

To ji uklidnilo, takže se vrátila k původnímu tématu.

„Tak už mi to konečně vypravuj. Bolelo to poprvý? Všimli si jeho rodiče něčeho? Kde jste To dělali - u tebe, nebo u něj? A co agenti z ochranky? Hlídkovali tam někde poblíž? A co -”

Její otázky nebraly konce.

A přestože jsem se cítila trochu omámeně, když jsem na ně odpovídala, snažila jsem se to podat co nejlíp. Protože jsem jí to dlužila. Udělala toho pro mě mnohem víc, než bych si dokázala představit.

A aspoň takhle jsem se jí mohla odvděčit. Od čeho jsou na světě sestry?

„Sam! Tak ses ukázala!” hulákala na mě Dauntra od pokladny, když jsem odpoledne dorazila do práce.

No, chápala jsem, že na mě musí být naštvaná. Jasně. Přece se nakonec ukázalo, že jsem přesně ta tvárná modelína v prezidentových rukou, jak se mi celou dobu snažila naznačit.

I když jsem se na poslední chvíli vzepřela.

„Ahoj, Dau,” pozdravila jsem ji a vklouzla za pult. „Jak ses měla na Díkůvzdání?”

„Stálo to za prd,” shrnula stručně. „A co ty? Myslela jsem, že budeš celej víkend u babičky.”

„Já taky,” připustila jsem. „Ale nakonec jsem jela s Davidem do Camp Davidu.”

Dauntra hvízdla. „Do Camp Davidu? Tam, co jezdí prezident na dovču?” „Přesně tam.”

„Páni!” Dauntra ohromeně zavrtěla hlavou. „A to ti dovolil? Prezident? Po tom, jaks ho ztrapnila v televizi?”

„Já ho neztrapnila,” namítla jsem zdráhavě. „Jenom jsem poukázala na to, že ten jeho návrh možná není nejlepší řešení a že, ehm, existují i jiné varianty řešení problému.”

„Poukázala ” zakdákala pobaveně Dauntra. „Ježíši, ty jsi fakt úžasná!” Ohlédla jsem se, abych zjistila, komu to říká. Ale v obchodě bylo jenom pár nindža pošuků, kteří oblehli polici s Kurosawou. „Cože, já?” podivila jsem se.

„Jasně že ty,” potvrdila Dauntra. „Všude se mluví jenom o tom, jaks toho chlapa dokázala usadit. A ani sis nemusela lehat na podlahu!”

„Ech,” vzdychla jsem rozpačitě, protože jsem netušila, o čem to mluví, ale stejně mě to potěšilo. Po světě nejspíš neběhá moc lidí, co by si mysleli, že jsem úžasná. Až na mého kluka. A jak se ukázalo, taky na mou velkou sestru. „Díky.”

„Myslím to vážně. Kevin říkal, jestli bys za námi nechtěla někdy přijít. Víš, do squatu.”

„Páni, za váma?” V životě mě nenapadlo, že by někdo tak báječný jako Dauntra stál o moji přítomnost. V práci jsme se spolu bavily, to jo, ale jinak? „Určitě. Moc ráda. A může přijít i David?”

„První synáček?” Dauntra pokrčila rameny. „Proč ne? To bude prima. Hele, víš co? Inspirovalas mě.” Natáhla se pro batoh a vylovila z něj složený papír. Podala mi ho. „Až mi dneska bude Stan prohledávat batoh, dám mu tohle.”

„Co je to?” nechápala jsem.

„Email,” odpověděla hrdě Dauntra. „Od mý právnicky. Z Organizace pro lidský práva. Ujala se mýho případu. Myslím, že to bude lepší než tam lejt javorovej sirup. Víš co. Prostě jsem si řekla, že to udělám přesně jako Samantha Madisonová.”

Zůstala jsem na ni koukat. „Ty sis najala právničku z Organizace na ochranu lidských práv, aby ti zaměstnavatel neprohlížel tašku, jestli si neodnášíš kradený zboží, protože jsi to chtěla udělat jako Samantha Madisonová?”

„Přesně tak,” rozzářila se Dauntra. „To je mnohem lepší než si lehat na ulici. Určitě si tak nezašpiníš šaty. Až moje právnická skoncuje tady s těma vykořisťovatelama, vsadím se, že tenhle obchod bude můj.”

„Páni,” hvízdla jsem a vrátila jí papír. „To je teda něco.”

„Doufám, že to pomůže. Protože za to můžeš ty. Hele, a měla ses dobře?”

Zvědavě jsem se na ni podívala. „Kde?”

„V Camp Davidu přece. Co jste tam vlastně podnikali? To asi musela bejt nuda, ne? Taky celou dobu pršelo, viď?”

„Uhm.” Začala jsem si pohrávat s odznakem Láska znamená… ochotu počkat, který měla na hrudníku připíchnutý Burtonova figurka Sally, „no, my. měli jsme co dělat.”

„Panebože.”

Něco v Dauntřině hlase mě přimělo zvednout oči. Upřeně na mě zírala.

„Panebože, Sam,” hlesla. „Vy jste s Davidem - dělali jste To?”

„Ehm.” Cítila jsem, jak rudnu, jako se mi to dneska stalo snad už pomilionté. Rozhlédla jsem se kolem, jestli se někde poblíž nevyskytuje Stan, Chuck nebo někdo z našich kolegů.

Ale jediným člověkem, který se poblíž vyskytoval, byl pan Wade, který se zrovna přehraboval v novinkách nezávislé produkce.

„Ehm.” spustila jsem. Ale k obavám nebyl žádný důvod. Tohle není Kris Parksová. Tohle je Dauntra. Dauntra o mně nebude vykládat, že jsem děvka. Ta by to neřekla o nikom. Možná o Britney Spearsové. Ale to by se dalo celkem chápat.

„. jo,” dopověděla jsem a cítila, jak mi najednou vyschlo v puse.

„Dělali.”

A Dauntra se naklonila nad kasu, podepřela si bradu rukama a zeptala se: „A bavilo tě to?” Zamrkala jsem. „Cože?”

„Promiňte.” K pultu napochodoval pan Wade. „Rád bych se zeptal, jestli tu mám DVD, které jsem si objednal, na jméno -”

„- Wade,” dořekla unaveně Dauntra. „Ježíši, já přece vím, jak se jmenujete. Jste tady dennodenně, když už to tak musím říct!”

Pan Wade se zatvářil zaskočeně. „Nenapadlo by mě, že si mě budete pamatovat.”

„Ježíši,” zopakovala Dauntra a sáhla pro DVD, které tam pro něj měla připravené, „stůjte nohama na zemi a tolik to nehroťte. Na vás se fakt nedá zapomenout.” Pak se otočila ke mně. „Ptám se, jestli tě to bavilo. Sex. Dobrý?”

Podívala jsem se na pana Wadea. Tvářil se, jako by mu oči měly každou chvíli vypadnout z důlků. A pak jsem se podívala na Dauntru. „Jo,” přitakala jsem. „Dobrý.”

„Jak ses měla o Díkůvzdání?”

A to chtěl prosím vědět David, když jsme se zase sešli - což nebylo dřív než na úterní hodině u Susan Booneové.

A uličnicky se u toho šklebil, jako by mi chtěl naznačit, že si dělá legraci. Ale já mu odpověděla s naprosto vážnou tváří:

„Víš co? Moc jsem si to užila. A jak ses měl ty?”

„Úžasně,” odpověděl se širokánským úsměvem. „Nejlepší Díkůvzdání, co jsem kdy zažil.”

A pak jsme tam seděli a šklebili se na sebe jako dva pitomečci, až Rob začal šustit se svým blokem a mumlal něco o tom, že si doma zapomněl měkkou tužku. Teprve pak jsme si uvědomili, že tam nejsme sami, a začali jsme si horlivě vytahovat bloky a tužky a

gumy.

Ale já se nedokázala přestat usmívat. Protože mě napadlo, že to, s čím jsem si celou dobu dělala starosti - víte, že dvojice, která To začne dělat, už potom nemyslí na nic jiného.

Ze to není pravda. Vůbec ne.

Myslela jsem na To, přiznávám. Hodně.

Ale nemyslela jsem JENOM na to.

A věděla jsem, že ani David nemyslí jenom na to. Protože jsem cítila, že náš vztah se nijak převratně nezměnil. Pořád mi volal těsně před usnutím a těsně po probuzení, jako vždycky.

Proto byl taky první, komu jsem pověděla o Zásadní změně, která se udála u nás doma. A nejen u nás. Když jsem v pondělí přišla do školy, zjistila jsem, že i tam se pár věcí změnilo, zatímco jsme měli čtyři dny volna. a ta největší změna byla v tom, že se rozpustila Správná cesta, protože se na její poslání všechny členky - jmenovitě Kris Parksová - vykašlaly.

Ale ani to nebylo všechno. Taky jsem zjistila, že dotyčná už není předsedkyní třídy. Protože nemůže hrubě porušit školní řád (tím, že mě před svědky opakovaně nazvala děvkou) a současně zůstat členkou studentského výboru. Jelikož členové studentského výboru mají reprezentovat a být příkladem pro ostatní studenty.

Takže naše výchovná poradkyně Frau Riderová rozhodla, že Krisinu funkci bude prozatím zastávat místopředseda, než se uskuteční nové volby. Což bude na jaře.

A kupa lidí - přesněji řečeno: Catherine, Deb Mullinsová, Lucy a Harold - je toho názoru, že bych měla kandidovat. Na předsedkyni třídy.

Jenomže já už toho mám takhle až nad hlavu. Díky. S hodinami kreslení a brigádou a povinnostmi v OSN atd. Těší mě vaše důvěra, vážení, ale ne.

Kromě toho, když jste předsedkyně třídy, musí vám na škole vážně záležet. A to mně nezáleží. Bohužel.

Ačkoli musím připustit, že jsem ji v posledních dnech vzala trochu na milost. Myslím jako tu školu.

„Víš, kdo jede tenhle víkend do Kalifornie na jednání s akcionáři fondů?” zeptal se mě David.

„Nech mě hádat.” Připravila jsem si blok tak, abych před sebou měla čistou bílou stránku. „Vaši.”

„Jo. A budou pryč až do neděle večer. Takže ten velkej bílej dům bude celej můj.”

„Ty se máš,” utrousila jsem posměšně. „Můžeš tancovat v trenýrkách a slunečních brejlích v Oválný pracovně.”

„Napadlo mě něco zábavnějšího,” ozval se David. „Táta dostal nejnovější film s Melem Gibsonem. Víš, jak se má teprve začít promítat.”

„Musím se zeptat našich,” odpověděla jsem. „Ale. myslím, že mě pustí.”

„Výtečně,” zabručel David tónem Mr. Beána.

„Zdravím vás,” zahlaholila Susan Booneová. Za ní se letargicky (tj. bez nadšení, lhostejně, netečně) vlekl Terry. „Jsme tu všichni? Jste připravení? Takže Terry, buď tak laskav.”

Terry odhodil župan a složil se na stupínek. Za chvíli usnul. Jeho hrudník se pravidelně zdvihal a nos mu tichounce hvízdal.

A já se tentokrát snažila soustředit na celek, ne na detaily. Načrtla jsem místnost kolem něj, pak stupínek, snažila jsem se stavět dům od

základů. a myslet na to, aby jednotlivé části celku byly v rovnováze a objekt měl pozadí, aby nevisel ve vzduchoprázdnu.

A nejspíš se mi to povedlo, protože když došlo na tu část hodiny, kdy se vystavují a posuzují naše výtvory, měla ze mě Susan Booneová radost.

„Výborně, Sam!” pochválila mě. „Učíš se opravdu rychle.”

„Uhm,” přisvědčila jsem trochu rozpačitě, „doufám, že jo.”

Meg Cabotová

HRDINKA ŘÍKÁ ANO

DESET VĚCÍ, NA KTERÉ SAMANTHA MADISONOVÁ JEŠTĚ NENÍ PŘIPRAVENÁ:

10. Oslava svátku Díkůvzdání v Camp Davidu.

9. S přítelem, prezidentovým synem Davidem.

8. Který by zřejmě rád posunul jejich vztah na další příčku.

7. Což Sam vytroubí do světa v přímém přenosu na MTV.

6. Kde má vystoupit na podporu prezidentovy pochybné iniciativy na podporu rodiny, morálky a křižáckého tažení… ehm, proti nemanželskému sexu.

5. Vypořádat se s pravidelnou brigádou a šikanou v krámku jménem Potomac Video.

4. Když už má beztak na krku povinnosti dětské delegátky OSN.

3. Jezdit metrem a nechat se přepadat cestujícími s výkřiky, že je „ta zrzavá holka, co zachránila prezidenta”.

2. Vyměnit si role s úspěšnou starší sestrou, školní kráskou, která poprvé v životě usiluje o kluka, jemuž je úplně lhostejná.

1. A na zjištění, že kurz „živého kreslení”, který začala navštěvovat, znamená kreslení - ale přece nechcete všechno vědět dopředu!