Meg Cabot

Lizzie Nicholsová 01. Úspěšná smolařka

Pro Benjamina

Mnoho díků všem těm nesmírně velkorysým lidem, kteří pomáhali s psaním této knihy, včetně Beth Aderové, Jennifer Brownové, Megan Farrové, Carrie Feronové, Michele Jaffeové, Laury Langlieové, Laury McKayové, Sophie Travisové, a obzvláště Benjamina Egnatze.

I. část

Oblečení. Proč ho vlastně nosíme? Mnoho lidí věří, že z cudnosti. Nicméně starodávné civilizace se nezasloužily o vznik šatů proto, abychom zakrývali své intimní partie, nýbrž proto, abychom se drželi v teple. V některých kulturách oblečení chránilo jeho nositele před zlými kouzly, zatímco v jiných mělo především ozdobný charakter s prvky okázalosti.

V této studii bych se ráda ponořila do hloubek historie oblékání či módy, od pračlověka, který se zahříval ve zvířecích kůžích, po moderního muže nebo ženu, z nichž někteří nosí takové ty titěrné pásky mezi svými půlkami (rozuměj: tanga) z důvodů, jež autorce dosud nikdo nebyl schopen přijatelně vysvětlit.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 1

Naše netaktnost nám mnohdy vřele poslouží,

když naše temné úklady ztrácejí na zajímavosti.

William Shakespeare (1564-1616), britský básník a dramatik

Tomu se nedá uvěřit. Nemůžu pochopit, že si vůbec nepamatuji, jak vypadá! Jak to, že mi neuvízlo v hlavě, jak ten člověk vypadá? Chci říct, měl přece jazyk v mojí puse, ne? Jak jsem mohla zapomenout, jak někdo, kdo měl jazyk v mojí puse, vůbec vypadá? Není to jako kdyby těch kluků, kteří měli jazyk v mé puse, bylo tolik, že se sotva dají spočítat… Tak asi s bídou tři.

A jeden z nich se vyskytoval na střední škole. A z toho druhého se vyklubal gay.

Bože, to je tak depresivní! Fajn, tohle raději zrovna teď pustím z hlavy.

A nedá se říct, že bych ho neviděla celou VĚČNOST. Od chvíle, kdy jsme se viděli naposledy, uběhly teprve tři měsíce. No řekněte! TRI MĚSÍCE přece nejsou věčnost! Snad bych si mohla zapamatovat vizáž někoho, s kým jsem ještě nedávno chodila!

I když, dlužno podotknout, jsme většinu z těch tří měsíců žili každý v jiné zemi.

I tak. Mám jeho foto. Tedy, no jo, vlastně mu není vidět do obličeje. V podstatě z té momentky nevykoukáte vůbec nic, protože je to fotka jeho – můj ty bože – nahého zadku.

Proč by někdo posílal holce něco takového? Mělo to snad být rajcovní, s erotickým podtextem? Pokud ano, tak tedy nebylo.

Možná je to jen ve mně. Shari má pravdu. Musím s tím skoncovat a nebýt tolik nesmělá.

Jenže najít v došlé poště velkou fotku nahého zadku svého přítele byl fakt hotový šok.

Jasně, vím, že se jen dobře bavili, myslím on a ti jeho praštění kámoši. A chápu, jak Shari vykládala, že je to o vzdělanosti, že Britové jsou v otázkách nudismu méně prudérní než většina Američanů a že naší kultuře by náramně prospělo, kdybychom byli otevřenější a svobodomyslnější, jako jsou oni.

A také že si nejspíš myslel jako většina chlapů, že jeho zadek je neodolatelný; to nejlepší, co se na něm dá najít.

I tak.

Zrovna teď nad tím vážně nehodlám hloubat. Přestanu konečně myslet na ten zadek a raději se po svém příteli porozhlédnu. Musí tu někde být. Přece přísahal, že tu bude, aby mě vyzvedl…

Můj bože, to přece nemůže být on, nebo snad ano? Ne, samozřejmě že to není on. Ten utíkáček je tedy něco. Proč by NĚKDO nosil takové nemožné sako? Jedině snad v případě, že by se jednalo o nadsázku, pouhou ironii. Tak třeba Michael Jackson, samozřejmě. To je jediný člověk, který mě v tu chvíli napadá. Ten by určitě byl schopen se navléct do červeného koženého sáčka s výložkami. Anebo ještě tak nějaký profesionální tanečník break-dance.

To NEMŮŽE být on. Moc tě prosím, bože, ať to není on…

Kristepane, hledí mým směrem… Kouká sem! Hlavu k zemi a žádný oční kontakt s člověkem v červeném koženém sáčku s výložkami. Jsem si jistá, že jinak je to zaručeně milý chlápek, a taky je smutné, že se musel zastavit v krámu Armády spásy, kde se dají sehnat kabáty z osmdesátých let.

Ale nechci, aby viděl, že se na něj koukám. Ještě by si namlouval bůhvíco, třeba že se mi líbí, nebo tak něco…

A nejde o to, že bych trpěla předsudky vůči lidem bez domova.

V žádném případě. Moc dobře totiž vím, kolik z nás je pozadu s placením nájemného a má tak nakročeno stát se bezdomovcem. A někteří z nás jsme na tom tak bledě, že pořád žijeme s rodiči. To je pustý fakt.

Ale na to teď nehodlám myslet. Lepší pustit tyhle chmurné úvahy z hlavy.

Věc se má tak, že nechci, aby mě tu Andrew načapal, jak se vybavuji s nějakým bezdomovcem v červeném koženém saku, dobrém tak akorát pro break-dance. Chci říct, že si u něj nechci hned napoprvé pokazit reputaci. Jistě, známe se teprve tři měsíce, jenže já mám v úmyslu na něj zapůsobit a dnes to bude poprvé, co se mu ukážu v NOVÉ podobě, jak mě ještě neviděl…

Fajn. Je to v pohodě, ten člověk kouká jinam…

Bože, tohle je hrozné. Nemůžu uvěřit, jak na tomhle letišti vítají vlastní lidi. Ženou nás touhle nehostinnou uličkou jako stádo, zatímco čekající na nás civí… Mám nutkavý pocit, jako bych jednoho po druhém zklamala. Nejsem ta osoba, kterou netrpělivě vyhlížejí. Tohle není příliš laskavé k lidem, kteří seděli v letadle šest hodin, v mém případě osm, jestli počítáte i let z Ann Arboru do New Yorku. Deset, jestli připočtete dvě hodiny čekání na JFK…

Počkat. Červené sáčko zbystřilo a pohledem se vrátilo ke mně. Můj bože. Snad jsem mu nepadla do oka? Už je to TAK! Sjíždí mě od hlavy k patě a já se utápím v rozpacích. Za to může moje spodní prádlo, já to VÍM. Jak to mohl poznat? Tedy to, že nemám žádné? Pravdou je, že mi nejsou vidět obrysy kalhotek, ale také bych MOHLA mít tanga, že? Shari měla pravdu.

Ale je to tak nepohodlné, když se vám nahoře zaříznou…

Já VÍM, že jsem se měla v letadle převléct a vystoupit v něčem přijatelnějším než v těchto těsných šatičkách, třebaže jsem je vlastní rukou prodloužila tak, abych měla sukni alespoň ke kolenům a nemusela poskakovat jako svázaná.

Ale jedno se nedá přehlédnout. Mrznu. Jak může být v SRPNU takové chladno?

Pak je tu další věc. Hedvábí se mi lepí na tělo a kalhotky by bylo vidět tak jako tak.

Jenže každý v tom krámě tenkrát říkal, že v nich vypadám skvěle… Jenže já si vůbec nebyla jistá, že mi bude slušet právě úbor pro mandarína, třebaže značkový. Jsem přece běloška, a tak.

Ale chci vypadat dobře, už proto, že mě neviděl tak dlouho. Shodila jsem totiž téměř patnáct kilo, a to byste nikdy neřekli, kdybych z letadla vystoupila v plandavém tričku. Takhle přece vidíme celebrity na fotografiích, když poskytují rozhovor pro Us Weeklys na téma „Zeptáme se, jaký je jejich názor“. Však to znáte, z letadla vystupují dokonale upravené, na sobě poslední, nebo alespoň loňské modely světových značek, s divoce rozevlátými vlasy… Pokud hodláte být slavné, musíte podle toho VYPADAT, i když máte za sebou dlouhý a únavný let.

Ne že bych byla celebrita, ale i tak chci vypadat dobře. Podstoupila jsem všemožné potíže, poslední tři měsíce snědla sotva pár drobků chleba, a…

Počkat. Co když mě nepozná? Myslím to vážně. Chci říct, zhubla jsem o patnáct kilo a s tím novým účesem a tak…

Můj bože. Co když je tady a nepoznává mě? Je možné, že bych kolem něj jen tak prošla? Neměla bych se tou nehostinnou uličkou vrátit a poohlédnout se po něm? Ale to bych zase působila jako naprostá idiotka. Bože, tohle není fér! Chtěla jsem kvůli němu vypadat co nejlépe, a ne se tu motat jako svázaná! Přece nezůstanu v cizí zemi trčet jen proto, že mě nepoznal ani můj přítel? Co když ho napadne, že jsem nedorazila, a sebere se a odjede domů? Nemám žádné peníze, tedy mám dvanáct set babek, ale ty mi musí vydržet až do odletu koncem měsíce…

ČERVENÉ KOŽENÉ SÁČKO POŘÁD HLEDÍ MÝM SMĚREM! Bože! Co po mně může chtít? Co když patří k nějakému letištnímu gangu obchodníků s bílým masem? Co když se tu potlouká celou dobu a hledá naivní mladé turistky z Ann Arboru v Michiganu, aby je unesl a odvlekl do Saúdské Arábie, kde se dotyčná stane sedmnáctou nevěstou nějakého šejka? Jednou se něco takového stalo. Četla jsem o tom knihu… I když musím říct, že si to ta holka docela užívala… Ale jen proto, že na konci příběhu se ten šejk rozvedl se všemi svými manželkami a ponechal si jen ji, protože byla tak čistá a tak povolná, když plenil její nevinnost…

Anebo… Co když ty holky drží kvůli výkupnému namísto prodeje? Jenže já nejsem vůbec bohatá! Vím, že tyhle šaty vypadají honosně, ale koupila jsem je ve Vintage to Vavoom za dvanáct dolarů (se slevou od mého zaměstnavatele).

Ani můj otec není při penězích. Pracuje ve výzkumu, pro rány boží!

Ať mě neunese, ať mě neunese, ať mě neunese…

Počkat. Tady je nějaký stánek. Zákaznický servis. Paráda! To je ono! Nechám Andrewa vyvolat. A jestli tu někde je, může si mě vyzvednout. A před tím červeným koženým sáčkem budu v bezpečí; neodváží se mě unést a poslat do Saúdské Arábie rovnou před očima toho člověka v budce…

„Zdravím, lásko. Vypadáte jako ztracená. Co pro vás můžu udělat?“

Ten kioskový chlapík je tak příjemný! A ten miloučký přízvuk! Třebaže s tou kravatou šlápl vedle.

„Ahoj, jsem Lizzie Nicholsová,“ říkám. „Měla bych se tu setkat s přítelem, Andrew Marshall se jmenuje, jenže mám takový dojem, že možná ani nedorazil, a tak…”

„Chcete, abych ho nechal vyvolat?“

„Ano! Byl byste tak laskav? Protože někdo mě sleduje… Vidíte támhle toho člověka? Myslím, že to může být únosce nebo nějaká spojka obchodníků s bílým masem…“

„Který?“

Nechci ukazovat prstem, ale cítím, že je mou povinností nahlásit červené kožené sáčko úřadům, nebo alespoň letištnímu personálu, protože ten člověk v saku vypadá FAKT dost divně a navíc na mě v jednom kuse nevychovaně civí, anebo provokativně, jako by měl se mnou nekalé úmysly.

„Támhle,“ ukazuji hlavou směrem k červenému koženému sáčku. „Ten člověk v tom příšerném saku s výložkami. Vidíte ho? Ten, co na nás zírá.“

„Dobrá.“ Letištní dohazovač přikývne. „V pořádku. Poněkud odstrašující případ. Vyvolám vašeho přítele a ten už si s tím otrapou zaručeně poradí. ANDREW MARSHALL, ANDREW MARSHALL, DOSTAVTE SE PROSÍM K ZÁKAZNICKÉMU SERVISU. ČEKÁ NA VÁS SLEČNA NICHOLSOVÁ. V pořádku? Spokojená?“

„To bylo báječné,“ rozplývám se nad mužovou ochotou, protože ho trochu lituji. Mám na mysli, že musí být strašné prosedět v té kukani celý den a vykřikovat do mikrofonu. „To bylo skutečně…“

„Liz?“

Andrew! Konečně!

Teprve když se otočím… Zjišťuji, že přede mnou stojí červené kožené sáčko. S jedním rozdílem. On to totiž celou dobu byl Andrew.

A já ho prostě nepoznala, protože jsem se příliš soustředila na to sako, nejohyzdnější sako, jaké jsem kdy viděla. A také se mi zdá, že je ostříhaný. A nijak zvlášť mu to nesluší.

Poněkud odstrašující případ, řekla bych.

„To jsi ty…,“ vydechnu. Je nesmírně obtížně skrýt zmatek a rozpaky. A zděšení. „Andrew… Ahoj.“

Za sklem kiosku Zákaznického servisu letištní zaměstnanec vyprskne smíchy a směje se, až se za břicho popadá.

A mně se stáhnou vnitřnosti. Dochází mi totiž, že jsem zase šlápla vedle. Další trapas. Tentokrát jako hrom.

Zase!

První tkaná látka pocházela z rostlinných vláken, jako je stromová kůra nebo konopí. Živočišná vlákna se dočkala rozkvětu slávy až v době neolitické, kdy lidé začali vytvářet pevná společenství, chovat ovce, a kdy světlo světla spatřily první tkalcovské stavy.

Starověcí Egypťané nicméně odmítali vlněné vlákno, dokud se nestali terčem alexandrijských výbojů, a není se co divit. Nepochybně vznášeli protesty, že se ve vlněném oblečení v teplém klimatu potí a že je vlna svědí a škrábe.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 2

Na klepu není nic skandálního či zlovolného.

Je to klábosení o lidském druhu, o milencích,

kteří jsou jeho součástí.

Phyllis McGinleyová (1905-1978), americká básnířka a spisovatelka

O dva dny dříve v Ann Arboru

(nebo možná tři; počkat, kolik může být hodin v Americe?)

“Kompromituješ svoje feministické principy.“ Tak přesně tohle do mě Shari hučí jako kolovrátek.

„Nech toho,“ povídám.

„Hele, myslím to vážně. Tohle nejsi ty. Od chvíle, cos narazila na toho kluka…“

„Já ho miluju, Shari. Co je špatného na tom, že chci být s člověkem, kterého miluju?“

„To, že s ním chceš být, není špatné, ale špatné je pověsit svoji kariéru na hřebík, zatímco budeš čekat, až on skončí školu.“

„A o jaké kariéře je řeč, Shari?“ Nemůžu vůbec uvěřit, že jsme zase u toho. Opět.

A že se zaparkuje zrovna vedle lupínků a omáček, jako kdyby nevěděla, že se snažím zbavit dalších dvou až tří kilogramů.

No jo. Alespoň má na sobě tu černobílou rozevlátou sukni na mexický způsob z padesátých let, kterou jsem pro ni vybrala v obchodě, třebaže tvrdila, že jí dělá příliš velký zadek. Nedělá. A když, tak přiměřeně, jak má.

„Však ty víš,“ pokračuje Shari tvrdohlavě. „Mluvím o kariéře, kterou bys mohla udělat, kdyby ses se mnou přestěhovala do New Yorku, až se vrátíš z Anglie, namísto abys…”

„Už jsem ti řekla, že o tomhle se dneska nehodlám dohadovat,“ povídám. „Skončila jsem školu a oslavuji. Tohle je moje party, Shar. Proč mě nenecháš na pokoji, abych si užívala?“

„Ne.“ Shari je zatvrzelá. „Protože jsi nána a ty to víš.“

Připojí se k nám Shariin přítel Chaz. Nabere si do hrsti pár lupínků s pikantní příchutí a ponoří je do cibulové omáčky.

Ňam, ňam. Pikantní bramborové lupínky. Možná bych mohla jeden slupnout… Jen jeden…

„Proč je Lizzie nána?“ dotazuje se s plnou pusou. „Kvůli čemu?“

Ale nemůžete si dát jen jeden pikantní lupínek. U jednoho to totiž nikdy neskončí.

Chaz je vytáhlý čahoun. Vsadím se, že ten nikdy za celý svůj život nemusel shazovat tři kila. Dokonce musí nosit pásek, aby mu nepadaly ty jeho levisky. Je v jednom chumlu spletený z kožených řemínků. Ale jemu sedí.

Co mu ale nesedí, je baseballová čapka se znakem univerzity Michigan. Už dost dlouho se ho snažím přesvědčit, že baseballové čapky coby doplněk nesedí nikomu, s výjimkou dětí a hráčů baseballu, ale stejně marně.

„Pořád má v plánu se tu zahrabat, až se vrátí zpátky z Anglie,“ vysvětluje Shari a namočí lupínek do omáčky, „namísto aby s námi odešla do New Yorku a začala skutečně žít.“

Ani Shari nemusí hlídat, co jí. Odjakživa má od přírody rychle spalující metabolismus. Když jsme byly ještě děti, nosila si do školy svačinovou krabici, v níž měla tři sendviče tlustě namazané burákovým máslem a ovocným rosolem a balíček sušenek Oreo, a nikdy nepřibrala ani deko. Mé obědy? Vejce vařené natvrdo, jeden pomeranč a kuřecí stehno. A já byla ten, kdo kynul. Ale jo.

„Shari,“ já na to, „tady je můj život. Mám kde být…“

„U rodičů!“

„… a práci, kterou mám ráda…“

„Jako zástupce vedoucího v sekáči. A tomu říkáš kariéra?“

„A já ti povídám,“ už nejmíň devětsetkrát, „že hodlám zůstat tady a ušetřit nějaké peníze. Pak se s Andrewem přestěhujeme do New Yorku, až získá magisterský titul. Zbývá mu jen jeden semestr.“

„Kdo je Andrew, ptám se znovu?“ chce vědět Chaz. A Shari ho udeří do ramene.

„Au,“ zaskučí Chaz.

„Copak si nic nepamatuješ?“ rozčiluje se Shari. „Přece ten kluk z McCrackenovy koleje, co se chystá promovat! Co o něm Lizzie mluví celé léto!“

„Aha, Andy. Ten britský kluk. Ten, co organizoval nelegální pokerové turnaje na sedmém patře?“

Vyprsknu smíchy. „To přece není Andrew! Ten neholduje hazardu! Studuje pedagogiku, aby v budoucnu mohl vychovávat mladé lidi, aby pečoval o to nejcennější, co máme…, budoucí generaci…“

„Ten chlapík, který ti poslal tu fotku se svým nahým zadkem?“

Zalapám po dechu. „Tys mu to vyklopila, Shari?“

„Chtěla jsem znát chlapský názor na věc.“ Shari krčí rameny. „Čistě proto, aby mi pomohl vyznat se v tom, objasnit mi, jaké individuum může být něčeho takového schopné.“

Od Shari, která má za sebou závěrečné zkoušky z psychologie, to sedí. Dá se říct, že je to celkem přijatelné vysvětlení. Tázavě hledím na Chaze. Chaz má postřeh a vyzná se v lecčems, například kolikrát musíme oběhnout Palmer Field, abychom udělali míli (čtyřikrát; také jsem to potřebovala vědět, když jsem shazovala kila), co znamená číslo 33 uvnitř lahve Rolling Rock, proč si tolik chlápků namlouvá, že mužské přirození jim lichotí…

Ale Chaz také krčí rameny. „Nebyl jsem schopný pomoct,“ říká, „už proto, že vlastní nahej zadek jsem si nikdy nefotil.“

„Ani Andrew si ho nefotil,“ já na to. „To udělali jeho kamarádi.“

„Že by homoerotika?“ komentuje Chaz. „Proč ho nazýváš Andrew, když každý mu říká Andy?“

„Protože tak na sebe volají studenti tělovýchovy a Andrew není žádný atlet. Získá učitelský diplom a jednou bude učit děti číst. Jaká jiná práce může být na celém širém světě důležitější nebo ušlechtilejší? A není gay. Tohle jsem si ověřila.“

Chaz pozvedne trochu obočí. „Ty sis to ověřila? Jak? Počkej…, nechci to slyšet.“

„Jí se zkrátka náramně líbí vydávat ho za prince Andrewa,“ pokračuje Shari. „Hmm… Kde jsem to skončila?“

„Že je Lizzie nána.“ Chaz jí ochotně přispěchá na pomoc. „Takže si to ujasníme… Kdy jsi toho kluka viděla naposledy? Před třemi měsíci?“

„Tak nějak,“ povídám.

„Páni!“ Chaz potřásá hlavou. „To bude shledání! Jen vystoupíš z letadla, vrhne se na tebe a rozmačká ti kosti.“

„Andrew není takový,“ říkám vřele. „Je romantická duše. Nejspíš mi navrhne, abych se nejdřív zotavila z dlouhého letu a uvykla novému prostředí. Odpočinu si v jeho ložnici královských rozměrů, pod teplou přikrývkou, na niž obětovala vlnu nejmíň tisícovka ovcí, a on mi každé ráno bude nosit do postele snídani, pořádnou anglickou snídani se vším všudy… Co k tomu náleží.“

„Třeba pečená rajčata?“ zeptá se Chaz s předstíranou nevinností.

„Pěkný pokus,“ kontruji, „ale Andrew ví, že rajčata nemám ráda. Ptal se mě v posledním e-mailu, jaká jídla vysloveně nejím, a já ho informovala o rajčatech.“

„Spíš bys měla doufat, že snídaně nebude to jediné, co ti nanosí do postele,“ temně utrousí Shari. „Proč jinak by ses trmácela lán světa? Kvůli jeho hezkým očím?“

Se Shari je problém. Není ani trochu romantická. Fakt mě překvapuje, že ona a Chaz spolu urazili takovou dlouhou cestu. Tím myslím, že dva roky je pro ni opravdu rekord.

Abych uvedla věci na pravou míru. Ona mě s gustem ujišťuje, že jejich vztah je založený na ryze fyzické přitažlivosti. Chaz zrovna získal doktorát z filozofie, čímž se podle Shariina mínění stal na pracovním trhu vlastně nepoužitelný a jen dost těžko si najde odpovídající zaměstnání.

„Jaký by tedy mělo význam doufat ve společnou budoucnost?“ pokládá mi často tutéž otázku. „Chci říct, že si časem začne připadat k ničemu, třebaže má svěřenský fond, a to následně povede k jeho neuspokojivému výkonu v ložnici. A tak si ho prozatím držím jako kluka pro povyražení, dokud se mu ještě postaví.“

Shari je v tomto směru velice praktická.

„Stejně mi nedochází, proč se ti chce za ním trmácet až do Anglie,“ říká Chaz. „Za klukem, s kterým ses ani nevyspala a který tě, jak vidno, nezná příliš dobře, jestliže není obeznámen s tvou averzí vůči rajčatům a myslí si, že tě pobaví koukat se na něčí nahatej zadek.“

„Moc dobře víš proč,“ opáčí Shari. „Jde o jeho přízvuk.“

„Shari!“ křičím.

„No jo.“ Shari zakoulí očima. „Zachránil jí život.“

„Kdo komu zachránil život?“ Přitočí se k nám můj švagr Angelo, který na stole objeví omáčky.

„Přece Lizziin nový přítel,“ vysvětluje Shari.

„Lizzie má nového přítele?“ Musím říct, že se Angelo drží zpátky. Vybral si jen kousek celerové natě a máchá ji v jedné z omáček. Možná běhá na South Beach. Možná si usmyslel, že se zbaví tukových polštářů na břiše, maskovaných bílou polyesterovou košilí, kterou má na sobě. Jako bych mluvila do dubu! Proč neposlouchá, když mu říkám, že by měl nosit oblečení z přírodních materiálů? „Jak to, že mi to ušlo? LVS přece běží na plné pecky.“

„LVS?“ opakuje Chaz jako ozvěna a zdvihá přitom obočí.

„Přece Lizziin vysílací systém,“ vysvětluje mu Shari. „Sedíš si snad na uších?“

“No jo,“ utrousí Chaz a lokne si piva.

„Přece Rose o tom ví úplně všechno,“ říkám a všechny tři zpražím pohledem. Jednou to svojí sestře Rose za ten Lizziin vysílací systém vrátím i s úroky. Byla to švanda, když jsme ještě byly malé, ale teď je mi dvaadvacet! „Ona ti to práskla, že jo, Ange?“

Angelo je zmatený. „Co mi měla prásknout?“

Vzdychnu. „Vařiče jsou na koleji zakázané a jedna studentka prvního ročníku porušila zákaz a jednou nasypala na plotýnku potpourri, to se vzňalo a celou kolej zaplnil kouř a všichni museli ven,“ vysvětluji. Pokaždé dychtím dát k dobru tu historku, jak jsme se s Andrewem poznali. Protože je to nevýslovně romantické. Jednoho dne, až z nás budou manželé a budeme žít v polorozpadlém viktoriánském domě ve Westportu v Connecticutu, kde široko daleko nespatříte jediné rajče, s naším zlatým retrívrem Rolly a čtyřmi dětmi, Andrewem jr., Henrym, Stellou a Beatrice, a já jsem slavná, ať už budu dělat cokoliv, a Andrew je ředitelem nedaleké chlapecké školy a učí děti číst, poskytnu rozhovor časopisu Vogue, v němž pohovořím o této příhodě a navzdory poněkud obnošenému oblečení z druhé ruky značky Chanel budu vypadat senzačně a reportérovi na venkovní terase s úsměvem naservíruji výtečnou francouzskou praženou kávu, a na té terase bude výhradně bílý proutěný nábytek s pestrobarevnými povlaky, který je tak elegantní.

„Zrovna jsem se sprchovala,“ pokračuji, „takže jsem kouř necítila, ani neslyšela výstražný signál, dokud Andrew nevtrhl do dívčích sprch a nezakřičel: ‚Hoří‘ a já…“

„Slyšel jsem, že na McCrackenu nejsou oddělené kóje a holky se sprchují v jednom kumbálu. Je to pravda?“ chce vědět Angelo.

„Jo, je to tak,“ informuje ho Chaz konverzačně. „Všechny se musejí sprchovat společně a někdy jedna druhé drhne záda a svěřují si holčičí tajnosti, jaké to bylo předchozí noc a tak.“

Angelo zírá na Chaze s vypoulenýma očima. „Taháš mě za nohu?“

„Nesmíš ho brát vážně, Angelo.“ Shari si bere další lupínek. „Všechno si vymyslel.“

„V Beverly Hills Bordello se tyhle věci dějí pořád,“ říká Angelo.

„Nesprchujeme se všechny najednou,“ vysvětluji. „Chci říct, že se Shari jsme si někdy…“

„Povídej,“ vybízí mě Chaz a otvírákem, který moje máma nechala vedle chladničky, si otevírá novou láhev piva.

„Mlč,“ okřikne mě Shari. „Zbytečně bys ho rajcovala.“

„Kterou část těla sis zrovna drhla, když vpadl dovnitř?“ chce vědět Chaz. „A byla tam s tebou nějaká další holka? Co ta dělala? Taky si něco myla? Anebo ti pomáhala s tím tvým?“

„Ne,“ říkám. „Byla jsem tam sama, a přirozeně že když jsem uviděla kluka v dívčích sprchách, zaječela jsem.“

„Přirozeně, jak jinak,“ broukne Chaz.

„Tak jsem popadla ručník a ten kluk – všude bylo plno páry z horké vody a taky ten kouř, takže jsem na něj pořádně neviděla – zkrátka ten kluk spustí s tím nejroztomilejším britským přízvukem, jaký jste kdy slyšeli: ‚Slečno, v domě vypukl oheň. Obávám se, že se musíte evakuovat.‘“

„Počkejte,“ vloží se do hovoru Angelo. „Ten frája tě viděl, jak tě bůh stvořil?“

„V jejích nudistických kalhotkách,“ potvrdí Chaz.

„Tou dobou už všude bylo tak husto, že jsem neviděla na krok, a on mě vzal za ruku a odvedl mě ke schodům a dál k východu, do bezpečí, kde jsme spolu prohodili pár slov, já v tom ručníku a tak. A tam, na tom místě, jsem si tenkrát uvědomila, že je láskou mého života.“

„Založeno na jednom pokecu.“ Chaz zní skepticky. Ale vzhledem k jeho diplomu z filozofie se není čemu divit. Je to pochybovačný člověk a na vše hledí s nedůvěrou. Tak ho vycepovali ve škole.

„Tedy,“ pokračuji, „taky jsme spolu strávili zbytek večera, a tak vím, že není gay. Chci říct, že byl napružený.“

Chaz se nad pivem trochu zakucká.

„Takže,“ pokračuji ve snaze vést konverzaci správným směrem, „popovídali jsme si a trvalo to dost dlouho. Jenže druhý den se musel vrátit do Anglie, protože končil semestr…“

„… a teď, protože Lizzie konečně dostudovala, odlétá za ním do Anglie, aby spolu strávili zbytek léta,“ dokončuje za mě Shari. „A pak se sem zase vrátí, aby tu shnila jako její…“

„Počkej, Shar,“ přeruším ji rychle, „slíbilas…“ A ona se na mě uličnicky zašklebí.

„Poslouchej, Liz,“ říká Chaz a bere si další pivo. „Vím, že ten čápek je láskou tvého života a tak, ale na to budete mít celý příští semestr. Co kdybys raději s námi vyrazila do Francie a tam si užila zbytek léta?“

„Setři si dech, Chazi,“ povídá Shari. „Na to jsem se jí už ptala nejmíň miliónkrát.“

„A ví, že budeme bydlet na francouzském zámku ze sedmnáctého století, s vlastní vinicí, posazeném na kopci, odkud je nádherný výhled na šťavnatě zelené údolí, jímž se klikatí dlouhá a líná říčka?“ chce vědět Chaz.

„Shari mi o tom vyprávěla,“ já na to, „a je to od vás fakt moc hezké, že mě zvete, i když vám ten zámek neříká pane. Údajně patří jednomu z tvých kámošů, s kterým jsi chodil na základku, jestli se nepletu?“

„Prkotina,“ odmávne moji námitku Chaz. „Luke bude radostí bez sebe, až tě uvidí.“

„To bych řekla,“ utrousí temně Shari. „Další pár rukou se zaručeně šikne. Bude se tam konat svatba, a protože nenajali profesionální agenturu, organizují si to ti amatéři sami a potřebují otroky na hrubé práce.“

„O co jde?“ ptá se mě zmatený Angelo.

„Luke, Chazův kamarád z dětství, ze základní školy,“ vysvětluji mu, „má domov ve Francii, rodové sídlo, zděděné po předcích, a jeho otec je v létě občas pronajímá jako lokalitu vhodnou pro svatby. Shari s Chazem zítra odlétají, aby tam strávili celý měsíc, zdarma, výměnou za pomoc při té svatbě.“

„Lokalita vhodná pro svatby,“ opakuje Angelo. „Něco jako Vegas?“

„Přesně tak,“ potvrdí Shari. „Jenže noblesnější, s větší elegancí. A zpáteční letenka stojí víc, než za kolik by ses dostal do Vegas. Ani snídaně nejsou zdarma, co hrdlo ráčí.“

Angelo je šokovaný. „Tak nač se tam trmácet?“

Někdo se mi pověsí na sukni a já se mrknu, kdo. Je to Maggie, prvorozená dcerka mojí sestry Rose, která mi hrdě ukazuje náhrdelník z makarónů.

„Teto Lizzie… Pro tebe… Já sama… Žes skončila školu…,“ opakuje po dospělých.

„Díky, Maggie.“ Pokleknu k dítěti, aby mi malá mohla náhrdelník přetáhnout přes hlavu.

„Mokrá barva,“ povídá Maggie a ukazuje na červené a modré šmouhy, které se z makarónů obtiskly na přední část mých růžových hedvábných šatů pro slavnostní příležitosti od Suzy Peretteové, rok 1954 (a které i se slevou, kterou jsem dostala od zaměstnavatele, nebyly zrovna nejlevnější).

„Nic se neděje, Mags,“ říkám. Jsou jí koneckonců teprve čtyři. „Je krásný.“

„Tady jsi!“ Kolíbá se k nám babička Nicholsová. „Hledám tě všude, Anne-Marie. Bude Doktorka Quinnová.“

„Ale babičko…“ Napřímím se, abych ji zachytila za povislá hubená ramena, než něco svrhne nebo se svalí na zem. Vidím, že už si stihla něčím ušpinit zelenou krepdešínovou tuniku ve stylu šedesátých let, kterou jsem pro ni našla v obchodě. A flek překrývají barevné skvrny od dalšího makarónového náhrdelníku, který i pro ni vyrobila malá Maggie. „Jsem Lizzie, ne Anne-Marie. Máma je támhle, u stolu s moučníkem. Čeho ses to napila?“

Zahlédnu v babiččině ruce plechovku piva Heineken a ucítím jeho nezaměnitelný pach. Vzhledem k předchozí dohodě celé rodiny měla být plechovka naplněna nealkoholickým pivem a znovu zapečetěna. Babičce Nicholsové totiž alkohol nedělá dobře, což už mnohokrát vyústilo v takzvané nehody, jak to nazývá moje máma. Máma také doufala, že když se z její blízkosti odstraní veškerý alkohol a babička bude popíjet jen nealkoholické pivo, aniž si toho bude samozřejmě vědomá, nemůže se nic zvrtnout a oslava na moji počest při příležitosti zakončení školy proběhne bez „nehody“. Protože kdyby to prasklo, začala by hned vyvádět a všechny obviňovat, že staré dámě kazí radost, a tak podobně.

Ale nejsem schopná odhadnout, jestli to, co drží v ruce, je nealkoholická varianta heinekenu. Ty falešné jsme v lednici uložili zvlášť, do přihrádky určené pro babičku. Ale možná se jí povedlo někde vyštrachat ty pravé. V tom směru je dost vynalézavá.

Anebo si jen MYSLÍ, že popíjí to pravé, a následně se domnívá, že je opilá.

„Lizzie?“ Babička se tváří podezíravě. „Co tu děláš? Neměla bys být na univerzitě?“

„Absolvovala jsem v květnu, babi,“ říkám. Tedy tak nějak, když nepočítám ty dva měsíce, které jsem pak strávila na letní škole, abych získala zápočet z cizího jazyka. „Oslavuju, babičko. Jednak skončila škola a jednak se loučím. Bon voyage…“

„Bon voyage?“ Babiččina podezíravost se mění v nelibost. „Ty snad někam odjíždíš? A kam?“

„Do Anglie, babičko, už pozítří,“ vysvětluji. „Hodlám navštívit přítele. Vzpomínáš? Mluvily jsme o tom.“

„Přítele?“ Babička loupne očima po Chazovi. „Není to tenhle?“

„Ne, babičko,“ vysvětluji. „To je Chaz, Shariin kamarád. Přece si pamatuješ Shari Dennisovou, viď? Vyrůstala v naší ulici.“

„No jo, to Dennisovic děvče…“ Babička mhouří oči Shariiným směrem. „Už si vzpomínám. Mám pocit, že jsem támhle u grilu zahlédla tvoje rodiče… Zase nám zazpíváte? Však víte, vždycky zpíváte, když jste pohromadě.“

Se Shari si vyměníme zoufalé pohledy. Angelo zakvílí.

„No jo!“ rozkřičí se. „Rosie mi o tom vykládala! Co to bylo za písničku, kterou jste si vy dvě nacvičily? Prý jste zpívaly na školních besídkách a soutěžích mladých talentů a dalších podobných blbinách?“

Vrhám na Angela varovný pohled, protože Maggie se stále potuluje kolem, a povídám: „Malí nadhazovači?“ Z jeho výrazu je jasné, že nemá vůbec ponětí, o čem mluvím. Vzdychnu a snažím se babičku nasměrovat k domu.

„Raději pojď, babi, nebo zmeškáš svůj oblíbený seriál,“ povídám.

„A co ta písnička?“ chce vědět.

„Zazpíváme, ale až později, paní Nicholsová,“ ujistí ji Shari.

„Beru vás za slovo,“ praví Chaz s mrknutím a Shari mu naznačí, že ani ve snu, a Chaz jí přes sklenici piva pošle vzdušný polibek.

Ti dva se k sobě báječně hodí. Moc jim to spolu sluší a já se nemůžu dočkat, až budu v Londýně a s Andrewem nám to taky bude tak slušet.

„Pojď, babičko,“ vybízím ji. „Zrovna začíná Doktorka Quinnová.“

„Dobrá,“ souhlasí babička a svěřuje se Shari, „doktorka Quinnová mi může být ukradená, ale ten fešák, co se potlouká kolem ní, ten se mi líbí!“

„V pořádku, babičko,“ říkám rychle, zatímco Shari, která se zrovna napila, vyprskne plnou pusu Amstel Light. „Pojďme dovnitř, abys to nepropásla…“

Sotva ujdeme pár metrů, vrhne se na nás doktor Rajghatta, šéf mého táty ve výzkumu, a po jeho boku září v růžovém sárí jeho pěkná manželka Nishi.

„Gratulujeme k ukončení studia,“ říká doktor Rajghatta.

„Ano,“ přidává se jeho manželka. „A smíme podotknout, že také vypadáš moc dobře, jak jsi zeštíhlela?“

„Děkuji,“ říkám, „mnohokrát děkuji!“

„A co teď budeš dělat, když jsi získala bakalářský titul… v jakémže oboru?“ chce dr. R. vědět. Na kapsách saka má našité záklopky, něco jako kapesní chrániče, což je neštěstí, ale protože jsem neuspěla u otce, abych ho téže parády zbavila, nedá se předpokládat, že uspěji u jeho nadřízeného.

„Dějiny módy,“ odpovídám.

„Dějiny módy?“ zjeví se doktor Rajghatta. „Netušil jsem, že se na téhle škole dá studovat takový obor.“

„Ale ano. Připraví vám individuální program šitý na tělo. A kde jste promoval vy?“

„Ale dějiny módy?“ Doktor Rajghatta je očividně vyvedený z míry. „Myslíš, že se v tomto směru uplatníš?“

„Jistěže.“ Pokouším se zapomenout, jak jsem minulý víkend nakoukla do nedělních New York Times a zjistila, že ve veškerých inzerátech nabízejících práci v módní sféře – kromě prodávání v obchodech – buď nevyžadují vysokoškolské vzdělání, anebo chtějí léta zkušeností v oboru, které nemám. „Všude po mně hrábnou všemi deseti. Mohla bych dostat práci v Ústavu odívání Metropolitního muzea umění.“ Jistě. Jako domovník. „Nebo pracovat jako kostýmní výtvarnice na Broadwayi.“ Jedině v případě, že by všichni kostýmní výtvarníci, kterých je všude jako naseto, zničehonic vymřeli. „Anebo jako nákupčí pro nějakou prestižní obchodní síť, jako je Saks Fith Avenue.“ Pokud bych poslechla otce, který mě prosil, abych se zapsala na obchodní akademii.

„Co tím myslíš, nákupčí?“ Babičku ten výraz šokuje. „Ty přece budeš návrhářka, žádná nákupčí! Tahle holka párala svoje oblečení a zase všelijak dávala dohromady, co udržela jehlu v prstech,“ informuje doktora R. a jeho paní, kteří na mě hledí, jako by babička zrovna oznámila, že se ve volném čase svíjím v rytmu salsy úplně nahatá.

„Ehm,“ říkám s nervózním smíchem, „to byl jen koníček.“ Samozřejmě jsem se nezmínila, že tohle, předělávání svého oblečení, jsem dělala jen proto, že jsem k tomu měla pádný důvod. Do svěžího, veselého oblečení pro děti jsem se nevešla, protože jsem byla baculka, a tak jsem si přizpůsobovala věci, které mi máma kupovala v dámských obchodech, abych v nich nevypadala jako stará mladá.

Nejspíš proto miluju značkové oblečení. Je mnohem lépe zpracované a lichotí vaší postavě bez ohledu na to, jakou máte velikost.

„Do háje s koníčky!“ horlí babička. „Vidíte tuhle blůzu?“ Ukazuje na poskvrněnou tuniku. „To kvůli mně ji obarvila! Byla oranžová, a teď se na ni podívejte! A rukávy trochu vykasala, aby vypadaly šik, jak jsem žádala!“

„Je to moc hezký top,“ souhlasí paní Rajghattaová laskavě. „Jsem si jistá, že s takovým talentem to Lizzie někam dotáhne.“

„Ehm…,“ cítím, jak rudnu. „Chci říct… Nikdy bych… Však víte. Neživila bych se tím… Je to jen hobby.“

„Nu, pak je to v pořádku.“ Jejímu manželovi se očividně ulevilo. „Kdo by taky strávil čtyři roky na prestižní fakultě jen proto, aby si nakonec vydělával přešíváním oblečení!“

„To by byla věčná škoda!“ souhlasím překotně a rozhoduji se, že mu nepovím, že hodlám dál pracovat jako zástupce vedoucího v obchodě se značkovým oblečením z druhé ruky, zatímco budu čekat, až můj přítel dostuduje.

„Tobě to může být fuk!“ Babička se rozčílí. „Ty čtyři roky, cos tam chodila, nás nestály ani pěťák, tak co je komu do toho, jak si poradíš s tím, co ses tam naučila?“

Spolu s doktorem a jeho paní se na sebe mile usmíváme, babiččin výbuch nás uvádí do rozpaků.

„Rodiče na tebe musejí být pyšní,“ klidní situaci stále se příjemně usmívající paní Rajghattaová. „Chci říct, že studovat něco tak… neuchopitelného, když tolik mladých, kvalifikovaných lidí nemůže při dnešní situaci sehnat práci… Musíš si hodně věřit, děvenko. To je od tebe nesmírně statečné.“

„Ehm…,“ říkám a usilovně začnu polykat, abych se nezalkla. Obrací se mi žaludek, a to se mi stává pokaždé, když pomyslím na svoji budoucnost. Teď je lepší pustit to z hlavy. Raději myslet na zábavu, kterou si užiji s Andrewem. „Jo, jo, statečná tedy jsem.“

„Já to tvrdím pořád,“ přidá se babička škarohlídsky. „Pozítří jede do Anglie přefiknout nějakýho kluka, kterýho ani pořádně nezná.“

„Teď už vážně musíme dovnitř.“ Beru babičku za ruku a vleču ji za sebou. „Díky, že jste se zastavili, pane doktore a paní Rajghattaová!“

„Počkej! To je pro tebe, Lizzie.“ Paní Rajghattaová mi vtiskne do dlaně malou zabalenou krabičku.

„Ježíš! Děkuju mockrát!“ volám. „To jste nemuseli!“

„Jen maličkost,“ odbývá mě paní Rajghattaová se smíchem. „Malá cestovní svítilna. Rodiče se zmínili, že hodláš vyrazit do Evropy, a mě napadlo, že kdyby sis chtěla něco přečíst ve vlaku nebo tak podobně…“

„Ještě jednou děkuju,“ povídám. „Taková věcička se vždycky hodí. Určitě ji užiju. Nashle…“

„Prej kapesní svítilna,“ brblá babička, zatímco ji ženu pryč od otcova šéfa a jeho manželky. „Kdo by, u čerta, stál o takovou blbost?“

„Mnoho lidí,“ říkám. „Tohle jsou šikovné věcičky a nikdy nevíš, kdy se ti hodí.“

Babička utrousí něco velice sprostého. Budu moc ráda, až ji bezpečně dopravím před televizní obrazovku, na níž poběží opakování Doktorky Quinnové.

Ale než se to podaří, postaví se nám do cesty řada překážek, které musíme překonat, včetně Rose.

„Moje malá sestřička!“ Rose, která zrovna krmí dítě usazené v dětské sedačce u stolu vařeným rozmačkaným hráškem, ke mně zvedne oči. „Nemůžu uvěřit, že už máš po škole! Najednou si připadám hrozně stará…“

„Ale ty jsi stará,“ ohodnotí ji babička.

Ale Rose poznámku nebere na vědomí, jak už je jejím zvykem, pokud jde o babičku.

„Jsme na tebe s Angelem tolik pyšní!“ Rose se zalévají oči slzami. Věčná škoda, že si ode mě nedala poradit ohledně délky svých džínsů. Vypadá v nich, jako by čekala velkou vodu. To si může dovolit někdo, kdo má dlouhé a štíhlé nohy, jako třeba Cindy Crawfordová. Což žádná z Nicholsovic holek nemá. „Nejen proto, žes absolvovala, ale… Však víš… Že jsi zhubla. Vážně. Vypadáš úžasně. A… vlastně máme pro tebe něco malého.“ I ona mi strčí do ruky zabalenou titěrnou krabičku. „Není to nic světoborného…, to víš, Angelo je momentálně bez práce, a s tou malou na krku jak je den dlouhý… Ale napadlo mě, že by se ti mohla hodit kapesní lampička. Vím, že moc ráda čteš.“

„Nádhera!“ povídám. „Vřelé díky, Rose. To je od tebe pozorné.“

Babička se chystá něco říct, ale stisknu jí ruku, a dost tvrdě.

„Au!“ vřískne stařenka. „Hele, příště mě radši štípni, jo?“

„Musím babičku odvést do domu,“ vysvětluji překotně, „dávají Doktorku Quinnovou.“

Rose se na babičku zvysoka podívá. „Doufám, že přede všemi nežvatlala, jak se jí líbí Byron Sully?“

„Ten má alespoň práci,“ rozjíždí se babička, „na rozdíl od tvého manžílka, toho…“

„Dobře, dobře…“ Postrkuji babičku do dveří. „Tak už pojď… Přece nenecháš Sullyho čekat?“

„Že se nestydíš!“ slyšíme za sebou hulákat Rose. „Takhle mluvit o svém prazeti! Počkej, až to povím tátovi!“

„Klidně si posluž,“ opáčí babička a přes rameno si postěžuje, zatímco ji vleču za sebou. „Tahle tvoje sestra… Jak jsi to s ní celé ty roky mohla vydržet?“

Než stihnu zformulovat odpověď, že to rozhodně nebylo snadné, slyším, že mě volá další moje sestra Sarah. Obrátím se a vidím, jak míří k nám a prohýbá se pod tíhou kastrolu s poklicí. Ke své smůle se navlékla do bílých capri kalhot, které jsou jí příliš těsné.

Copak se moje sestry nikdy nepoučí? Některé věci je lépe nevystavovat na odiv a ponechat je utajené.

Ale tuším, že takhle nějak upoutala pozornost svého manžela Chucka, a to jí vydrželo.

„Hola!“ Není jí příliš rozumět. Taky už do sebe musela sklopit několik heinekenů. „Na počest tvého velkého dne jsem ti ukuchtila něco, co máš ráda.“ Zdvihne poklici a zamává mi hrncem pod nosem. A o mě se pokoušejí mrákoty.

„Rajčatové ratatouille!“ vřískne Sarah a vzápětí se hurónsky rozchechtá. „Vzpomínáš si, jak jednou teta Karen uvařila ratatouille a máma povídala, že to musíš sníst, abys tetku neurazila, a tys pak vypadla na chodbu a pozvracela kde co?“

„Jo,“ povídám a mám nutkavý pocit, že opět pozvracím kde co.

„To byla sranda, co? Tak jsem to uvařila, abychom si zavzpomínaly na staré časy. Hele, co je s tebou?“ Konečně si všimne mého výrazu. „Ty toho naděláš! Nechceš mi, doufám, namlouvat, že pořád nesnášíš rajčata? Myslela jsem, žes z toho vyrostla!“

„Jak vidíš, nevyrostla!“ utrhne se na ni babička. „Taky je nesnáším, takže ten žvanec koukej odnést a strč si to třeba do…“

„Klid, babi!“ říkám rychle. „Pojďme, Doktorka Quinnová čeká…“

Tlačím babičku dovnitř, než začnou padat facky. Tam, mezi posuvnými dveřmi, stojí moji rodiče.

„Tady je!“ Tátovi se rozjasní tvář, když mě spatří. „První z holek Nicholsových, která skutečně dostudovala!“

Doufám, že ho Rose a Sarah přeslechnou. Třebaže je to technicky vzato pravda.

„Ahoj, tati,“ zdravím. „Ahoj, mami. Skvělá oslava…“ Vzápětí si všimnu ženy stojící vedle. „Doktorko Spragueová!“ křičím překvapeně. „Vy jste přišla!“

„Jistěže jsem přišla.“ Doktorka Spragueová, která byla na škole mojí studijní poradkyní, mě obejme a políbí na tváře. „To bych si nenechala za nic na světě ujít. Nevěřím svým očím! Vždyť ty jsi kost a kůže! Ta dieta s omezeným příjmem uhlovodanů skutečně funguje!“

„Ehm…,“ říkám, „díky.“

„Abych nezapomněla… Mám pro tebe něco malého, když už nás opouštíš… Promiň, ale neměla jsem čas to zabalit.“ Doktorka Spragueová mi něco cpe do ruky.

„To se podívejme!“ volá můj táta. „Cestovní lampička na čtení! Užitečná věcička. Vsadím se, že tenhle dárek ti přijde vhod, Lizzie.“

„To bych řekla,“ připojí se máma. „Hlavně ve vlacích, až budeš cestovat po Evropě. To se vždycky hodí.“

„Kristepane,“ zjeví se babička. „Copak byl někde výprodej?“

„Mnohokrát vám děkuji, doktorko Spragueová,“ povídám rychle. „Jste milá, že jste na mě myslela. Ale neměla jste si dělat škodu.“

„Já vím.“ Doktorka Spragueová vypadá jako vždy. Chladně, profesionálně, má červený kostýmek ze lněného plátna. Ačkoliv si nejsem jistá, jestli tenhle odstín červené je pro ni ten pravý. „Myslíš, že bychom si mohly někde v soukromí pohovořit, Elizabeth?“

„Určitě,“ povídám. „Mami, tati, omluvte nás. Někdo by měl babičku doprovodit k televizi a přepnout na kanál Hallmark. Tam teď běží její oblíbený seriál.“

„Bože,“ zachroptí moje matka. „Snad to není…“

„Víš, Anne-Marie,“ spustí babička, „ty by ses mohla od doktorky Quinnové lecčemus přiučit. Umí uvařit polívku z ovčích vnitřností a měla dvojčata, když jí bylo padesát. Padesát!“

Matka babičku odvádí do jejího pokoje a babička cestou vykřikuje: „Chtěla bych tě vidět, mít v padesáti dvojčata!“

„Co se děje?“ vyzvídám, zatímco doktorku Spragueovou uvádím do obýváku mých rodičů, kde se to za dobu, co jsem začala přespávat na koleji, změnilo jen nepatrně. Pár křesel s opěradly, v nichž si moji rodiče večer co večer čtou, táta špionážní příběhy, máma romance, je stále zakryto povlaky, které je chrání před chlupy Molly, našeho ovčáckého psa. Fotografie, zachycující naše dětství, já tlustší a tlustší, jak jsem dorůstala, Rose a Sarah hubenější a přitažlivější, zaplňují na zdi každou volnou píď. Žádná velká paráda, nábytek omšelý, ale je tu útulno, dýchne na vás pohoda a já bych ten pokoj nevyměnila za nic na světě.

Snad s výjimkou obýváku Pam Andersonové v jejím domě v Malibu, který jsem minulý týden viděla na MTV Cribs. Byl překvapivě hezoučký. Celkem vzato.

„Copak jsi nedostala moji zprávu?“ chce vědět doktorka Spragueová. „Volala jsem ti na mobil celé dopoledne.“

„Ne,“ odpovídám. „Měla jsem plné ruce práce, protože jsem mámě pomáhala s přípravou té oslavy. Proč? O co jde?“

„Neříká se mi to snadno.“ Doktorka Spragueová vzdychne. „Takže ven s tím. Když ses před lety zapsala na individuální výuku, Lizzie, nejspíš sis neuvědomila, že jedním z požadavků, abys mohla absolvovat, je závěrečná písemná práce, viď?“

Nechápavě na ni poulím oči. „A co?“

„Písemná práce.“ Doktorka Spragueová z mého výrazu usoudí, že nemám nejmenší tušení, o čem mluví, a se zafuněním se svalí do otcova křesla. „Bože! Já to věděla. Copak jsi nečetla alespoň něco z materiálů, které sis vyzvedla na studijním oddělení?“

„Samozřejmě že četla,“ stavím se na zadní. „Chci říct… většinu… myslím.“ Bylo to tak nezáživné.

„A vůbec ses nedivila, že při včerejším předávání diplomů byl tvůj tubus prázdný?“

„Ale jo, divila,“ souhlasím, „jenže jsem si myslela, že je to proto, že jsem nestihla dokončit ten jazykový kurz. Zatím mám za sebou dva měsíce, červen a červenec…“

„Ale také musíš napsat závěrečnou práci,“ přeruší mě doktorka Spragueová rezolutně, „v níž v zásadě shrneš vše, co se týká tvého oboru a co ses za ty roky naučila. Zkrátka oficiálně jsi zatím neabsolvovala, dokud tu práci neodevzdáš.“

„Ale…,“ blekotám, „pozítří odjíždím do Anglie na celý měsíc. Navštívit přítele.“

„To se nedá nic dělat,“ odvětí doktorka Spragueová. „Pak ji budeš muset vypracovat, až se vrátíš domů.“

„Nemůžu tomu uvěřit,“ mumlám a všechna světélka mi spadnou do klína. „Rodiče mi připravili tuhle oslavu, musí tu být nejmíň šedesát lidí, přijdou učitelé ze střední školy a vy mi tu povídáte, že jsem neabsolvovala?“

„Ne dokud nenapíšeš tu práci.“ Doktorka Spragueová je neoblomná. „Je mi to líto, Lizzie, ale budou po tobě chtít nejmíň padesát stran.“

„Padesát stránek?“ Klidně mohla říct patnáct set. Jak si, kruci, užiju anglickou snídani s Andrewem v jeho posteli královských rozměrů s vědomím, že mi nad hlavou visí Damoklův meč v podobě padesáti stránek? „Bože.“ Pak mi došlo něco horšího. Už nejsem první z holek Nicholsových, která řádně dostudovala. „Prosím! Neříkejte to mým rodičům, doktorko Spragueová! Moc vás prosím!“

„Neřeknu, a mrzí mě to,“ říká doktorka Spragueová. „Neumím si představit, jak k tomu došlo.“

“Já ano,“ říkám a dělá se mi špatně. „Měla jsem jít na malou soukromou kolej. Tyhle obrovské státní univerzity jsou hotové bludiště a jeden se v tom jejich věčném papírování snadno ztratí, a nakonec skončí s prázdnýma rukama. Jako bych celou tu dobu proseděla doma…“

„Ale vzdělání na malé soukromé koleji by tě stálo tisíce dolarů a teď by sis dělala starosti, jak je splatíš,“ říká doktorka Spragueová. „Jenže tys navštěvovala obrovskou státní univerzitu, kde pracuje tvůj otec, a tím jsi získala vynikající vzdělání, aniž tě to stálo jediný halíř, takže teď, namísto abys ihned byla nucená začít pracovat a splácet dluh, si v klidu můžeš odletět do Anglie za svým… Jakže se ten tvůj jmenuje?“

Zahnala mě do kouta. „Andrew,“ špitnu vzdorně.

„Ano, Andrew.“ Doktorka Spragueová si přehodí přes rameno svoji drahou koženou kabelku. „Myslím, že raději půjdu. Jen jsem zaskočila, abych tě informovala. Jestli tě to utěší, Lizzie, jsem si jistá, že tvoje práce bude něco.“

„Vždyť ani nevím, o čem bych měla psát!“ zakvílím.

„Zkus stručně pohovořit o dějinách módy. To postačí,“ navrhuje doktorka Spragueová. „Abys ukázala, že ses u nás přece jen něco naučila. A když už jsme u toho…,“ dodává zvesela, „můžeš koneckonců bádat i v Anglii, když už tam budeš.“

„To bych mohla, že jo?“ Začínám se cítit o něco lépe. Dějiny módy? Miluju módu. A doktorka Spragueová má pravdu, Anglie bude ideálním místem pro výzkum na tomto poli. Mají tam všechna možná muzea. A mohla bych zajít do domku Jane Austenové! Třeba tam uchovávají i její šatstvo! To by bylo něco! Například šaty, do jakých navlékli herečky ve filmu Pýcha a předsudek, který běžel na A&E. Ty se mi děsně líbily!

Páni! Nakonec se z toho vyklube příjemná zábava.

Nemám tušení, jestli bude Andrew chtít jít k Jane Austenové. Ale proč by se mnou nešel? Je přece Brit. A ona také. Přirozeně že se bude zajímat o historii své vlasti.

Jo, to bude něco! Paráda!

„Děkuji, že jste se osobně zastavila, abyste mě informovala, doktorko Spragueová.“ Vstanu a vyprovázím ji ke dveřím. „A také díky za tu lampičku na čtení.“

„Není za co,“ povídá doktorka Spragueová. „Neměla bych to říkat, ale budeš nám chybět. Pokaždé jsi způsobila pozdvižení, když ses u nás na fakultě objevila…,“ pohledem sklouzne k makarónovému náhrdelníku a mým flekatým šatů hrajícím všemi barvami, „… v jedné ze svých neobvyklých módních kreací.“

„Ach tak!“ Usmívám se. „Děkuji, doktorko Spragueová. Kdykoliv zatoužíte po něčem neobvyklém na sebe, klidně se zastavte ve Vintage to Vavoom, však víte, v Kerrytownu…“

Právě v té chvíli vtrhne do obývacího pokoje moje sestra Sarah, roztržka nad hrncem rajčatového ratatouille nejspíš zapomenutá, protože se směje, poněkud hystericky. A v patách se jí žene její manžel Chuck, moje další sestra Rose, její manžel Angelo, Maggie, naši rodiče, Rajghattaovi, různí jiní hosté, Shari a Chaz.

„Tady je! Tady je!“ zaječí Sarah a mně je na první pohled jasné, že je opilá, jak zákon káže. Drapne mě za ruku a vleče k nízkému stupínku, na němž jsme si jako malé hrávaly a dováděly. Také předváděly různé kejkle pro rodiče. Tedy, mě většinou Rose a Sarah vystrčily nahoru, abych rodiče pobavila. A také je.

„Jen se nestyď, ty jedna ab… absolventko!“ Sarah má poněkud problém s výslovností. „Zazpívejte nám! Všichni chceme slyšet tebe a Shari zpívat tu vaši odrhovačku!“

S tím rozdílem, že to zní asi takhle: Zazpívejte nám! Všichni chceme slyšet tebe a Shari špívat tu vaši odrchovašku!

Zachrčím a všimnu si, že Rose drží Shari jako v kleštích, stejně jako Sarah mě. „Ne.“

„Jen se neupejpej!“ křičí Rose. „Chceme vidět naši malou sestřičku a její malou kamarádku, jak to roztočí!“ A strčí do Shari tak tvrdě, že se srazíme a málem přepadneme ze stupínku.

„Ty tvoje ségry…,“ vrčí mi Shari do ucha. „To se jen tak nevidí, takhle si mezi sourozenci závidět. Nemůžu uvěřit, jak moc tě ty ženské nesnáší… Hrozně jim vadí, že ty ses na rozdíl od nich nenechala hned v druhém ročníku zbouchnout a nemusela zůstat doma a utírat harantům nudle.“

„Shari!“ Šokuje mě její ohodnocení životních peripetií mých sester. Třebaže to sedí.

„Všichny kolejní absolventky,“ pokračuje Rose, která si očividně neuvědomuje, že nemluví k dětem, ale k dospělým, „musejí zašpívat!“

„Hele, Rose,“ zkouším to. „Nechme toho. Možná později. Nemám na to náladu.“

„Všechny kolejní absolventky,“ opakuje Rose, tentokrát bez šišlání, zato s výhružně přimhouřenýma očima, „musejí zazpívat!“

„V tom případě,“ říkám, „mě můžeš vynechat.“ A pak zjistím, že na mě civí třicet zaražených hostů. A dochází mi, co mi uklouzlo. „Jen plácám!“ dodám rychle.

A každý se hned zasměje. S výjimkou babičky, která se vynoří ze svého pokoje.

„Sully v tomhle díle vůbec není,“ postěžuje si nám. „Čert aby to spral! Kdo poslouží staré dámě a donese jí nějaké pití?“

Následně se svalí na koberec a hlasitě zachrápá.

„Tuhle ženskou fakt miluju,“ říká mi Shari, zatímco všichni se hrnou, aby babičce pomohli na nohy, a na mě a Shari dočista zapomenou.

„Já také,“ povídám. „Nemáš tušení, jak moc.“

Starověcí Egypťané, kteří vymysleli nejen toaletní papír, ale i první známou formu kontroly porodnosti (slupka z citronu sloužící jako cervikální víčko plus aligátoří lejno, což vytvořilo efektivního zabijáka spermií, třebaže poněkud štiplavého zápachu), byli nesmírně čistotní a dávali přednost jemným lněným tkaninám, protože se snadno praly. S ohledem na aligátoří lejno nikterak překvapující přístup.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 3

Každý, kdo podlehne nutkání a vypustí klep, zakusí nesmírnou úlevu, která je součástí uspokojování základních lidských potřeb.

Primo Levi (1919-1987), italský chemik a spisovatel

“Myslel jsem, žes to ty!“ chrlí na mě Andrew tím svým roztomilým přízvukem, při němž všechny holky na McCrackenu omdlévaly, i když jeho t znějí jako f. „Co je s tebou? Prošla jsi kolem mě, jako bych byl vzduch.“

„Domnívala se, že jste únosce,“ vysvětluje mu chlapík v stánku se smíchem.

„Já a únosce?“ Andrew hledí na chlápka a na mě. „O čem to mluví?“

„O ničem!“ Drapnu Andrewa za ruku a odvádím ho pryč od stánku. „To nic. Bože! Jsem tak ráda, že tě zase vidím!“

„Já taky.“ Andrew mě bere kolem pasu a vtiskne mi polibek tak horoucí, že se mi výložky na jeho sáčku zaboří do líčka. „Vypadáš zatraceně dobře! Tys musela shodila nějaké to kilo, viď?“

„Něco málo,“ povídám skromně. Nemusím Andrewovi vykládat, že žádný škrob v jakékoliv podobě, natož pomfrity nebo jen nepatrný kousek chleba se nedotkly mých úst od chvíle, kdy mi v květnu zamával na rozloučenou.

Potom si Andrew všimne, že hledím na staršího podsaditého muže, který k nám přistupuje a zdvořile se na mě usmívá. Je v temně modrém pršiplášti a hnědých manšestrácích. V srpnu.

Nechci malovat čerta na zeď, ale říkám vám, že to není moc dobré znamení.

„Promiň!“ zvolá Andrew. „Dovol, abych ti představil svého tátu, Liz. Tati, tohle je Liz.“

Není to roztomilé? On s sebou vzal na letiště dokonce tatíka, abychom se poznali! Andrew fakt MUSÍ brát náš vztah vážně, jestliže se takhle obtěžoval. To sáčko jsem mu už odpustila.

Tedy téměř.

„Těší mě, pane Marshalle.“ Nabízím muži ruku, abychom si potřásli pravicemi. „Jsem moc ráda, že vás poznávám.“

„I já vás rád vidím,“ povídá Andrewův otec s milým úsměvem.

„A budu rád, když mi budete říkat Arthur. Se mnou si nedělejte hlavu. Já jsem tu jen jako šofér.“

Andrew se zasměje. Já také. Zdrženlivě. Copak Andrew nemá svůj auťák?

Vlastně počkejte, ano, to je ono. Shari přece říkala, že v Evropě je všechno jiné, že většina lidí nemá auto, protože vozidla jsou drahá. A Andrew se určitě snaží vyjít s platem učitele…

Musím s tím přestat. Nesmím být tolik kritická k jinému kulturnímu prostředí. Vlastně je pěkné, že Andrew nevlastní dopravní prostředek. Jak ohleduplné k životnímu prostředí! Kromě toho, žije přece v Londýně a umím si představit, že valná většina londýnské populace nevlastní automobil. Používají veřejnou dopravu nebo chodí pěšky, jako Newyorčané. Proto je v New Yorku tak málo tlouštíků. Však víte. Čistě proto, že se více hýbají, což je nesmírně zdravé. Nejspíš ani v Londýně nebude mnoho tlustých lidí. Jen se podívejte na Andrewa. Prakticky se dá říct, že je hubený jako lunt.

A navzdory hubenosti má ty báječné bicepsy velikosti grapefruitu…

I když teď se mi zdá, jak tak na něj koukám, že se scvrkly na velikost pomeranče.

Jenže těžko soudit, co je pod tím koženým sakem.

Také se mi líbí, jak jsou si s otcem blízcí. Že mohl tátu požádat, aby ho odvezl na letiště Heathrow, protože přijede jeho přítelkyně. Můj táta je natolik zaměstnaný, že na takové věci nikdy nemá čas. Jenže pravda je, že jeho práce ve výzkumáku je děsně důležitá, protože v jednom kuse rozbíjejí atom nebo něco podobného a tak pořád dokola. Andrewův táta je učitel, jako chce být Andrew. Učitelé mívají během letních měsíců volno.

Dr. Rajghatta by se smíchy popadal za břicho, kdyby ho můj táta požádal o prázdninovou dovolenou.

Andrew se chápe mého kufru, který má kolečka a tím pádem je nejlehčí ze všeho, co vleču. Daleko těžší je brašna, kterou mám přes rameno, protože do té jsem naskládala kosmetiku a veškeré krášlicí prostředky. Nijak by mi nevadilo, kdyby mi aerolinie ztratily zavazadlo, ale bez šminek bych se neobešla. Nenamalovaná jsem totiž příšerná. Mám malé vpadlé oči a bez linek a maskary vypadám zkrátka jako prasátko…, třebaže se Shari, která se mnou poslední čtyři roky bydlela, dušuje, že to není pravda. Taky povídá, že bych se nakrásně obešla i bez šminek, kdybych chtěla.

Ale proč bych si to nedopřála, když make-up je takový skvělý vynález a napomáhá nám všem, jimž byla dána do vínku prasečí očka.

To moje nádobíčko zkrátka váží celou tunu, obzvláště když toho přepravujete tolik, co já. A to nemluvím o vlasových prostředcích. Mít dlouhé vlasy není žádná sranda. Musíte s sebou vláčet celou drogerii, abyste měly jistotu, že tu svoji hřívu pořádně vyšamponujete, rozčešete, hladce vysušíte a nastříkáte sprejem, který vám zaručí lesk a objem. A to se nezmiňuji o všemožných adaptérech, které jsem nacpala do tašky, abych se mohla fénovat a používat kulmu, protože Andrew byl natolik pozorný, že mi dostatečně popsal, jak to v Británii vypadá s rozvodem elektřiny a s britskými zásuvkami („Nikdy nevíš, s čím se u nás můžeš setkat,“ opakoval mi do telefonu, což jsem považovala za významné), takže jsem přibalila všechno možné, na co jsem v CVS natrefila.

A možná je to dobře, že se Andrew chopil zavazadla na kolečkách a nenese moji brašnu. Určitě by se začal starat, co je uvnitř a proč je tolik těžká, a já bych musela s pravdou ven, protože jsem se zařekla, že už žádné výmysly, že tento vztah nebude založený na přetvářce, jako když jsem poznala toho kluka T. J. na nočním promítání na McCrackenu, z něhož se vyklubal praktikující čaroděj, což je v pořádku, protože plně respektuji náboženství druhých…

Vyjma toho, že ho také přitahovaly oplácané holky, jak jsem brzy pochopila, když jsem ho načapala rozdávat si to s Amy De Soto a když se mi pokoušel namluvit, že mu to vnukly nadpřirozené síly.

Z toho důvodu mám v úmyslu říkat Andrewovi pravdu, protože tenkrát jsem tomu klukovi nestála ani za to, aby byl ke mně upřímný.

Což ovšem neznamená, že mu vyklopím úplně všechno, aniž k tomu budu nucená. Například není vůbec důvod se mu svěřovat, že ta moje taška je tolik těžká proto, že je v ní nejmíň pětasedmdesát tisíc kosmetických vzorků firmy Clinique; krabice čisticích astringentních polštářků (protože mám mastnou pleť díky genům, které jsem podědila z matčiny strany), rodinné balení tabletek Tums (protože jsem slyšela, že anglické jídlo není to nejlepší); ze stejného důvodu další rodinné balení tablet, které se žvýkají a obsahují velké množství vlákniny, výše uvedená kulma a vysoušeč vlasů; oblečení, v němž jsem cestovala, než jsem se na palubě převlékla do mandarínských šatů, Game Boy našlapaný Tetrisem; poslední vydání Dana Browna (protože nemůžete sednout na transatlantický let, aniž byste měli co číst); můj mini iPod; tři kapesní lampičky na čtení; zesvětlovač Sun-In; veškerá moje lékárna, jako je aspirin, náplasti na puchýře, které nejspíš utržím (až se budu s Andrewem ruku v ruce procházet po Britském muzeu a nasávat atmosféru zašlých časů), a všemožné recepty, například na antikoncepční pilulky a medikamenty na akné; a pochopitelně notebook, na němž jsem začala sepisovat tu závěrečnou práci. A také jsem musela do kufru přibalit objemné šitíčko na náhlé opravy, včetně nůžek na párání stehů a rádýlka na párání švů.

V této fázi našeho vztahu není důvod se Andrewovi svěřovat, že takhle hezká jsem se nenarodila, že za svůj momentální vzhled vděčím rafinovaným krášlicím prostředkům a trikům. Co když se ukáže, že patří k těm, kdo dávají přednost přirozeným kráskám, jako je Liv Tylerová? Jakou mám šanci proti Angličankám se svěží tvářičkou? Dívka přece musí mít nějaké tajemství. Počkat. Andrew na mě mluví. Vyptává se, jaký byl let. Proč se navlékl do toho saka? Přece si nemůže myslet, že mu sluší!

„Let byl bezvadný,“ povídám. Nevyprávím mu o malé holčičce, která seděla vedle mě a celý let, kdy jsem byla v džínsech a tričku a vlasy měla stažené do ohonu, mě nebrala na vědomí. Až když jsem se půlhodinku před přistáním převlékla do hedvábných šatů. Pak to dítě najednou obrátilo a zničehonic se mě stydlivě zeptalo: „Promiňte. Nejste vy ta herečka Jennifer Garnerová?“

Já a Jennifer Garnerová! Jen si to představte. Ta malá si myslela, že jsem Jennifer Garnerová!

Dobrá, mohlo jí být deset nebo tak něco a na tričku měla žabáka Kermita (určitě to bylo míněno ironicky a na Sesame Street se určitě nekouká, protože na to už byla poněkud velká).

Ale i tak! V životě si mě nikdo nespletl s nějakou filmovou divou, natož s tak hubenou, jako je Jennifer Garnerová.

Věc se má tak, že s make-upem a načesanými vlasy bych teoreticky mohla kapánek vypadat jako Jennifer Garnerová… Pokud by se mi postavou podobala. A měla ofinu. A měřila jen sto pětašedesát.

Tuším, že tu malou by nikdy nenapadlo, že Jennifer Garnerová by sotva letěla do Anglie namačkaná s ostatními cestujícími jako sardinka, a bez doprovodu. No, vždyť je to celkem jedno.

A tak mi vyklouzlo, než jsem stihla dát si pozor na jazyk: „Ano, JÁ JSEM Jennifer Garnerová,“ protože, ať se vám to zdá nebo nezdá, to dítě už nikdy v životě neuvidím. Proč jí tedy neudělat radost?

A dívka byla tak rozrušená, že jí málem vylezly oči z důlků. „Ahoj!“ Drobet se na sedadle zavrtěla. “Jsem Marnie! Jsem vaše největší fanynka!“

„Zdravím, Marnie,“ povídám. „Moc ráda tě poznávám.“

„Mami!“ Nato se Marnie otočila ke svojí klimbající matce a něco jí pošeptala. „FAKT je to Jennifer Garnerová! Já ti to POVÍDALA!“

A klimbající matka holčičky na mě pohlédla očima zamlženýma spánkem. „Jo, nazdar.“

„Nazdar,“ řekla jsem a pouvažovala, jestli dostatečně zním jako Jennifer Garnerová.

Ale tuším, že jsem byla celkem přesvědčivá, protože z té malé vzápětí vypadlo: „Děsně jste se mi líbila v 13 Going on 30.“

„Děkuju, to je od tebe milé,“ pochválila jsem ji. „Tenhle seriál považuji za jeden z nejlepších… Tedy, z nejlepších rolí, které jsem dosud ztvárnila. Samozřejmě kromě Alias.“

„To jsem neviděla, protože mám zakázáno koukat na televizi dlouho do noci,“ postěžovala si mi Marnie zarmouceně.

„To je škoda. Třeba by ses na to mohla podívat na DVD.“

„Můžete se mi podepsat?“ chtěla po mě dívka.

„Jistěže můžu.“ Vzala jsem tužku a ubrousek od pití, které nabízejí British Airway, a na něj jsem načmárala Všechno nejlepší Marnie, mojí největší fanynce! S láskou Jennifer Garnerová.

Dívka si ode mě ubrousek zdráhavě vzala, jako kdyby nevěřila svému velkému štěstí. „Díky!“

Bylo mi jasné, že si ten ubrousek odveze zpátky do Ameriky, až se vrátí z prázdninového dobrodružství v Evropě, aby ho ukázala všem svým kamarádům.

Teprve v té chvíli jsem se začala cítit mizerně. Co když některý z Marniiných kamarádů už má autogram od SKUTEČNÉ Jennifer Garnerové a začnou si porovnávat rukopis? Teprve potom vyklíčí v Marnie podezření. A možná si položí otázku, proč Jennifer necestovala se svojí agentkou, anebo proč seděla v ekonomické třídě. A vzápětí si uvědomí, že jsem nebyla SKUTEČNÁ Jennifer Garnerová, že jsem jí celou dobu lhala. A to by mohlo otřást její vírou v lidstvo. Přestane druhým důvěřovat, jako když jsem maturovala a Adam Berger, kluk, s kterým jsem tenkrát chodila, mi namluvil, že mě nemůže vzít na maturitní večírek, protože musí doma vymalovat strop, a hned, jak jsme se rozloučili, na ten večírek šel, jenže s vychrtlou Melissou Kemplebaumovou.

Ale pak jsem si řekla, že to nevadí, že Marnie už víckrát neuvidím. Takže co na tom sejde?

Nicméně o té příhodě se Andrewovi nezmíním. Přece studuje na učitele a v budoucnu hodlá vychovávat děti a určitě by mi udělal kázání, že dětem se lhát nemá.

Pravdou také je, že se cítím ospalá, i když v Anglii je teprve osm hodin ráno, a napadá mě, jak daleko je do Andrewova bytu a jestli tam čirou náhodou nebude mít dietní colu. Protože ta by mi bodla.

„Kdepak, není to vůbec daleko,“ slyším od Andrewova táty, pana Marshalla, když se Andrewa zeptám, jak daleko od letiště bydlí.

Přijde mi divné, že mi odpověděl Andrewův táta a ne Andrew. Jenže si znovu musím připomenout, že pan Marshall je učitel a odpovídat na otázky patří k jeho profesi. Nejspíš si nemůže pomoct, i když není ve škole.

Ještěže existují takoví muži, jako je Andrew a jeho táta, kteří jsou ochotni věnovat se vzdělávání mládeže. Podobní Marshallové jsou vymírající druh. Mám velkou radost, že můžu být s Andrewem, a ne třeba s Chazem, který si vybral studium filozofie čistě proto, aby mohl efektivněji argumentovat se svými rodiči. Jak tohle může pomoct budoucím generacím?

Kdežto Andrew si uváženě zvolil kariéru, při níž si sice nepřijde na horentní peníze, ale zato se přičiní, aby v těch mladých hlavách nezůstaly piliny.

Není tohle ta nejušlechtilejší věc, o jaké jste kdy slyšeli?

Cesta k autu pana Marshalla je dlouhá, nesmírně dlouhá. Procházíme nekonečným bludištěm chodeb, polepených reklamními letáky na produkty, o jakých jsem v životě neslyšela. Chaz si nedávno postěžoval, že když byl naposledy navštívit svého přítele Luka, toho s tím zámkem, všiml si, jak se Evropa amerikanizuje a jak na každém kroku narážíte na billboardy propagující Coca-Colu. Ale já tady v Anglii žádnou amerikanizaci nevidím. Zatím. Nevidím nic, co by byť vágně připomínalo Ameriku. Ani automat na colu.

Ovšemže na tom není nic špatného. Jen tak uvažuji. Ačkoliv plechovka dietní coly by mi zrovna teď přišla náramně k duhu.

Andrew s otcem mluví o počasí, a jaké prý mám štěstí, že jsem přiletěla zrovna nyní, kdy je venku tak příjemně. A když vystoupíme z budovy na otevřené prostranství, kde je parkoviště, pocítím na vlastní kůži, že s bídou může být tak sedmnáct stupňů a že obloha, to, co se z ní v krytém garážovém prostoru dá zahlédnout, je šedá a zatažená.

Jestli tohle je dobré počastí, tak jsem jelen. Co potom Britové považují za špatné? Podle mého je taková zima, že je to na kožené sáčko, to vám podepíšu. To však neomlouvá fakt, že Andrew jedno takové vlastní. U nás se vžily různé zvyklosti, například že před Dnem památky padlých se nemají nosit bílé kalhoty… Jak to, že tu nemají něco v tom smyslu o kůži v srpnu?

Už jsme téměř u vozu. Je to malé červené vozítko, přesně takové, v jakém bych čekala, že jezdí učitel středního věku… Vtom k nám dolehne vřískot. Otočím se a spatřím tu malou dívenku z letadla. Stojí s matkou a ještě se starším párem, o němž pouze předpokládám, že jsou její prarodiče, u SUVu, do něhož se všichni chystají nasednout.

„Támhle je!“ ječí Marnie a ukazuje na mě. „Jennifer Garnerová! Jennifer Garnerová!“

Sveřepě pokračuji v chůzi se svěšenou hlavou a dělám, že ji neslyším. Ale Andrew s otcem se po mně dívají a oba se pobaveně usmívají. Andrew se otci trochu podobá. Také bude v padesáti plešatý? Je plešatost dědičná? A když ano, po kom se dědí? Po matčině nebo otcovu příbuzenstvu? Proč jsem si nezvolila biologii, když jsem se kdysi rozhodovala, z jakých předmětů chci maturovat? Klidně jsem ji tam mohla vtěsnat…

„Nevolá to dítě na vás?“ ptá se mě pan Marshall.

„Na mě?“ Mrknu se přes rameno a předstírám, že jsem si té dívky, která na mě křičí přes celou garáž, všimla teprve teď.

„Jennifer Garnerová! To jsem přece já, Marnie! Ta z letadla! Pamatujete se?“

Roztáhnu koutky úst ke křečovitému úsměvu a Marnie zamávám. Dítě se rozsvítí nadšením a chytí matku za ruku. „Vidíš?“ vykřikuje. „Já ti to povídala! Je to vážně ona!“

Marnie mi zběsile mává a já mávám zpátky, zatímco Andrew zápolí s mým kufrem a snaží se ho nacpat do malého úložného prostoru a já mám pocit, že drobet kleje. Celou dobu ho táhl za sebou a neměl potuchy, jak je skutečně těžký, dokud se ho nepokusil zdvihnout.

Ale měsíc je fakt dlouhá doba. Vážně si neumím představit, jak bych přežila bez nejméně deseti párů bot. Shari mě dokonce pochválila, jak je prý na mě pyšná, že mám natolik rozumu, abych se nesnažila přibalit vysoké šněrovací pohorky… Čistě mezi námi, ty se mi podařilo vtěsnat do kufru na poslední chvíli.

„Proč vám to dítě říká Jennifer Garnerová?“ chce vědět pan Marshall a nyní i on mává Marnie a jejím prarodičům, ať už jsou kdokoliv, a těm se zatím nedaří nahnat ji do auta.

„Tedy,“ cítím, že se začínám červenat, „prostě jsme v letadle seděly vedle sebe. Byla to jen hrátka, kterou jsme hrály pro ukrácení času.“

„To bylo od vás velice laskavé.“ Pan Marshall nyní mává s větším elánem. „Moc málo mladých lidí si uvědomuje, jak je důležité zacházet s dětmi se vším respektem a vážností namísto blahosklonné přezíravosti. Je skutečně nesmírně významné jít mladé generaci dobrým příkladem, obzvláště když vezmeme v úvahu, kolik rodinných svazků je dneska nestabilních a kolik se jich rozpadá.“

„V tom máte úplnou pravdu,“ říkám a doufám, že to vyzní se vším respektem a vážností.

„Kriste,“ říká Andrew, který stále zápolí s mým zavazadlem. „Co tam všechno vlečeš, Liz? Mrtvolu?“

„Kdepak.“ Mám pocit, že moje úctyhodné chování brzy vezme zasvé. „Jen pár nezbytností.“

„Bojím se, že moje vozítko není příliš stylové,“ povídá pan Marshall a otevírá dveře u řidiče. „Asi jste tam u vás v Americe zvyklí na něco jiného. Ale já ho používám zřídka. Do školy, kde učím, to mám co by kamenem dohodil, a tak většinu týdne chodím pěšky.“

Okamžitě se nadchnu představou pana Marshalla, jak si vykračuje venkovskou pěšinou lemovanou košatými stromy, v saku ušitém ze solidní látky se vzorem rybí kost, s koženými záplatami na loktech, obojí rozhodně inspirativnější než ten nevýslovně všední pršiplášť, co má momentálně na sobě, v doprovodu jednoho nebo dvou kokršpanělů, kteří se mu pletou pod nohy.

„To je fajn,“ povídám. „Moje není o moc větší.“

Divím se, proč pořád stojí u dveří, namísto aby nastoupil, dokud neřekne: „Až po vás… ehm…, Liz.“

Snad nechce, abych já řídila? Ale… Přece jsem zrovna přijela! Nevyznám se tady!

Pak mi dojde, že nedrží řidičovy dveře, ale spolucestujícího. Volant je totiž na pravé straně.

Samozřejmě! Jsme přece v Anglii!

Zasměju se vlastnímu omylu a usednu na přední sedadlo. Andrew zabouchne úložní prostor, a když si všimne, kde sedím, vyčítavě se podívá na otce. „Cože? Mám se mačkat vzadu?“

„Chovej se způsobně, Andy,“ krotí ho pan Marshall a mně přijde hrozně divné slyšet Andy namísto Andrew. Pro mě je zkrátka Andrew. Ale jak je patrné, jeho rodina to vidí jinak.

I když popravdě řečeno v tom koženém sáčku vypadá spíše jako Andy než Andrew.

„Dámy na přední sedadla,“ obrací se ke mně pan Marshall s úsměvem. „A pánové dozadu.“

„Myslel jsem, žes feministka, Liz,“ říká Andrew s drobet šišlavým přízvukem. „Ty si tohle jednání necháš líbit?“

„Ehm…,“ povídám. „Andrew by samozřejmě měl sedět vpředu, má delší nohy a…“

„O tom nechci slyšet,“ přeruší mě pan Marshall. „Pomačkala byste si to pěkné čínské oblečení, kdybyste se vtěsnala dozadu.“ Pak za mnou rezolutně bouchne dveřmi. Poté obejde vůz a podrží Andrewovi přední sedadlo, aby se syn mohl vyškrábat dozadu. Mezi těmi dvěma dojde ke krátké výměně názorů, kterou neslyším, a když se Andrew znovu vynoří, je patrné, že je podrážděný. To je jediné slovo, který mě v souvislosti s jeho výrazem napadá.

I tak se cítím mizerně. Jak mě vůbec mohlo napadnout, že by byl Andrew mrzutý proto, že jsem mu zabrala přední sedadlo? Nejspíš se utápí v rozpacích, že nemá vlastní vůz, aby mě sám přijel vyzvednout. Ano, v tom to nejspíš vězí. Zatracená práce! Nejspíš si myslí, že na něj koukám skrz prsty, že se zuby nehty držím amerického standardu kapitalistického materialismu! Budu muset najít nějaký způsob, jak ho ujistit, že mi jeho chudoba přijde nesmírně sexy, obzvláště když vidím, jak se obětuje a ty oběti přináší na oltář vzdělávání dětí.

Samozřejmě že nemám na mysli jen Andrewa jr., Henryho, Stellu a Beatrice; myslím děti z celého širého světa, které jednou bude vyučovat.

Jejda! Stačí pomyšlení na ty malé drobečky, v jejichž zájmu je Andrew ochotný se coby kantor uskrovnit, a začínám se rozpalovat.

Pan Marshall usedne na sedadlo řidiče a usměje se na mě. „V pořádku?“ zeptá se mě zvesela.

„V pořádku,“ odpovídám, a navzdory časovému rozdílu cítím, jako by mě pobídli ostruhami. Anglie! Jsem nadmíru vzrušená. Konečně jsem v Anglii! Povozí mě po anglickém venkovu, než dojedeme do Londýna! A možná uvidím i nějaké ovce!

Než jsme schopni se hnout z místa, projede kolem nás SUV a zadní okénko sjede dolů. Marnie, moje malá přítelkyně z letadla, se vyklání ven a volá: „Sbohem, Jennifer Garnerová!“

Stáhnu okénko a zamávám. „Měj se, Marnie!“

SUV odjíždí a Marnie, přilepená na zadní okno, se šťastně usmívá od ucha k ucha.

Pan Marshall se otáčí, aby mohl vycouvat. „Kdo vlastně je ta Jennifer Garnerová?“ chce vědět.

„Jen nějaká americká filmová hvězdička,“ odpoví mu Andrew, než stihnu říct slovo.

Jen nějaká filmová hvězdička? Jen nějaká filmová hvězdička, která čirou náhodou vypadá jako tvoje přítelkyně? chci zaječet. Musí jí být sakra podobná, když po ní v letadle malé holky chtějí autogram!

Ale projednou se ovládnu a udržím jazyk za zuby, protože nechci, aby si Andrew připadal nepatřičně u vědomí, že randí s někým, kdo vypadá, jako by Jennifer Garnerové z oka vypadl. To by mohlo být fakt děsivé, však víte, pro kluka jeho věku. I pro amerického.

V porovnání s egyptským oblékáním, kde se mužské a ženské oblečení striktně odlišovalo, se řecký šatník téhož údobí nijak výrazně nelišil. Muži a ženy si na sobě řasili různě dlouhé a velké kusy látek a ty se pak přichytily ozdobnými sponami. Tento oděv, jemuž se říká tóga, se dokonce stal oblíbeným kostýmem univerzitních dýchánků z důvodů, jež autorka není schopná určit, pokud vezmeme v úvahu, že tóga není ani elegantní, ani pohodlná, obzvláště když se pod ní nosily dlouhé spodky s nátělníkem.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 4

Mužům se odjakživa protiví ženské klevety, protože se obávají,

že je v nich zrnko pravdy; jsou změřeni a porovnáváni.

Erica Jongová (1942), americká pedagožka a spisovatelka

Široko daleko žádné ovce. Jak se ukazuje, letiště Heathrow není zase tak daleko od města, jak jsem se původně domnívala. Jako bych ani neopustila Michigan, třebaže bytová zástavba tu vypadá jinak než u nás doma (většinou tu stojí řadové domky nalepené na sebe jako v tom filmu The Snapper… Vlastně, když o tom tak přemýšlím, ten film přece natočili v Irsku?). A pak stačí pohled na jednu z mnoha informačních tabulí svítících do dálky, a vše je jasné. Doma tedy rozhodně nejsem a už vůbec netuším, jaké produkty ty reklamy vlastně nabízejí anebo se snaží prodat, například ta žena ve spodním prádle… Vespod stojí psáno Vodafone, což může být upoutávka na sex po telefonu.

Ale zrovna tak to může být upoutávka na spoďáry.

A když se zeptám, Andrew ani jeho otec mi nejsou schopni odpovědět, protože slůvko spoďáry v nich vyvolává návaly smíchu.

Nevadí mi, že mě považují za tak (neúmyslně) zábavnou; hlavně že se Andrew už netváří jako kakabus kvůli tomu, že jsem ho vyšoupla z předního sedadla.

Když konečně zahneme do jedné z ulic, bezpečně poznávám, kde Andrew bydlí. Podle prázdných krabic, které jsem s takovou pečlivostí balila a v nichž jsem mu celé léto posílala jeho oblíbené americké cukrovinky, wafle Necco, a také Marlboro Lights, jeho oblíbenou značku cigaret (ačkoliv sama nekouřím a předpokládám, že Andrew s tím zlozvykem přestane dřív, než se narodí naše první dítě), a hned je mi lépe na duši než na tom pochmurném letištním parkovišti. A to proto, že slunce konečně vysvitlo a teplé paprsky stydlivě vykukují zpod mraků, a protože Andrewova ulice vypadá tak mile a evropsky, s uklizenými chodníky, kvetoucími stromy a starobyle usedlými městskými domky. Je to jako scéna vystřižená z filmu Notting Hill.

Musím přiznat, že také pociťuji něco jako úlevu; když jsem si představovala Andrewův „byt“, lavírovala jsem mezi představou něčeho vysoce moderního v techno stylu, jako obýval Hugh Grant v About a Boy, nebo podkrovní mansardou jako v A Little Princess (která vypadala náramně útulně, jakmile ji pro ni ten starý brach zařídil), ačkoliv se nacházela v poněkud zchátralé části města, zato s výhledem na přístaviště. A mě přitom napadalo, že po setmění by se jeden v takové čtvrti neodvážil vystrčit nos v obavách, že narazí na závisláky na heroinu. Nebo na cikány.

Jsem ráda, když vidím, že jeho bydlení je někde uprostřed, mezi dvěma extrémy.

My se nacházíme, jak mě pan Marshall ujišťuje, sotva míli od parku Hampstead Heath, kde se v minulosti odehrávalo tolik zajímavých věcí, třebaže si momentálně nevzpomínám jakých, a kam se dnes lidé vydávají na piknik a pouštění draků.

Vážně mě zaujalo, že Andrew žije v takovém hezkém sousedství na úrovni, a mám z toho radost. Nemyslím si, že učitel vydělává tolik, aby si mohl dovolit platit byt v tomhle činžovním domě, a Andrewův bude nepochybně až úplně nahoře, pod střechou. Jako Mickeyho Rooneyho v Breakfast at Tiffany´s. Možná se seznámím s jeho pošahanými, ale srdečnými sousedy. Možná bych je a Andrewovy rodiče, abych panu Marshallovi poděkovala za odvoz z letiště, mohla pozvat na malou večeři, abych jim předvedla svoji americkou pohostinnost. Mohla bych uvařit skvělé špagety, jak je dělá máma. Chutnají výborně, jako by jejich příprava byla kdovíjak komplikovaná, ale není nic jednoduššího. Pouze těstoviny, česnek, olivový olej, na proužky nakrájená pálivá paprika a parmazán. Jsem si jistá, že i v Anglii jsou všechny tyhle ingredience k dostání.

„A jsme tady,“ říká pan Marshall a zajíždí na parkovací prostor před jedním z hnědých cihlových domů a vypíná motor. „Domove sladký domove.“

Jsem trochu překvapená, že pan Marshall vystupuje s námi. Myslela bych si, že nás tu vysadí a pojede do svého domova, zkrátka někam, kde žije Andrewova rodina, rodina, která se skládá, pokud si pamatuji z jeho e-mailů, z otce učitele, matky sociální pracovnice, dvou mladších bratrů a jedné kolie.

Ale možná nám chce pan Marshall pomoct se zavazadly, protože Andrew nejspíš bydlí v horním patře tohoto půvabného městského domu, před nímž jsme zaparkovali.

S tím rozdílem, že když se po vysokém schodišti konečně vyšplháme až nahoru a zastavíme se přede dveřmi, je to pan Marshall, kdo vyndává z kapsy klíče a odemyká.

A je uvítán zvědavým čenichem krásné zlaté kolie s bílým melírem.

„Haló!“ volá dovnitř a já vidím, že to není vstupní hala velkého apartmánu, ale běžná chodba do běžného bytu rodinného typu. „Jsme tady!“

Zápolím s těžkou taškou přes rameno, zatímco Andrew za námi po schodech vleče můj kufr, aniž se namáhá ho zdvihnout, takže co schod, to rána, bum, bum, bum. Ale přísahám, že tu tašku málem pouštím, čert vem vysoušeč na vlasy, jakmile uvidím tu kolii.

„Andrew,“ šeptám, když už stojí za mnou. „Ty bydlíš… doma? S rodiči?“

Protože pokud toho psa zrovna nehlídá, je to jediné vysvětlení, které mě napadá. A nemám z toho nejlepší pocit.

„Samozřejmě!“ odsekne Andrew a je patrné, že je rozladěný. „Co sis myslela?“

Jenže to vyzní jako Co fif myslela?

„Myslela jsem, že bydlíš ve svém,“ povídám. Dělám, co můžu, abych nevypadala, že ho obviňuji. Nic takového. Jsem jen… překvapená. „Zkrátka v nějakém bytě… Přece jsi mi povídal, když jsme spolu v květnu naposledy mluvili, že si na léto pronajmeš nějaké bydlení, až se vrátíš do Anglie?“

„No jo,“ ucedí Andrew. Protože stojíme na schodech, nejspíš si myslí, že je čas na cigaretu, a vyndává krabičku a zapaluje si.

Pravda, z letiště jsme jeli dlouho a jeho otec mu zakázal v autě kouřit.

„Jo, s tím kvartýrem to nevyšlo. Můj spolubydlící – pamatuješ? Psal jsem ti o něm? Tak ten mi měl půjčit svůj, protože chytil kšeft někde na perlové farmě v Austrálii, jenže pak potkal jednu buchtu a rozhodl se, že se nikam harcovat nebude, a tak jsem se po návratu nastěhoval k rodičům. Proč? Máš s tím nějaký problém?“

Máš s tím nějaký problém? MÁŠ S TÍM NĚJAKÝ PROBLÉM? Veškeré moje fantazírování a naděje, že mi Andrew bude do postele nosit snídani do té jeho velké postele královských rozměrů, na jejichž přikrývky z ovčího rouna bylo nutné ostříhat nejmíň tisíc ovcí, se zbortily jako domeček z karet. Nepřipravím špagety pro sousedy a Andrewovy rodiče. Nu, možná pro jeho rodiče bych mohla, ale to nebude totéž, jako kdyby nás přišli navštívit, že? Proč nemůžou bydlet někde jinde?

A pak mi vytanulo na mysli něco, při čem mi ztuhla krev v žilách.

„Ale Andrew,“ povídám, „chci říct, jak budeme… Jak ty a já spolu budeme… Jestli u toho budou tvoji rodiče?“

„Jo to… Tak s tím si nedělej hlavu.“ Andrew vyfoukne kouř koutkem úst způsobem, při němž se mi tají dech. Je to náramně sexy. U nás doma nekouří nikdo… Ani babička, od doby, co zapálila koberec v obýváku. „Tohle je Londýn, děvče… Ne svatouškovská Amerika. Tady jsou lidé v tomhle směru v pohodě a moji rodiče jsou ti nejpohodovější.“

„V pořádku,“ říkám. „Promiň. Já jen… však víš. Trochu mě to zaskočilo. Ale vůbec na tom nesejde, pokud můžeme být spolu. A tvým rodičům to vážně nevadí? Tedy, že spolu budeme sdílet ložnici?“

„Uhm…“ Andrew něco nezřetelně zamumlá a bouchne s mým kufrem o zem. Bum. „Jo to. Já tu vlastně nemám svůj pokoj. Naši se sem s bratry nastěhovali loni, když jsem byl v Americe. Řekl jsem jim, že v létě doma bydlet nebudu, jenže to bylo předtím, než jsem měl ty potíže se studentským vízem… Jednoduše si spočítali, že se zkrátka odstěhuju, a najali si byt s třemi pokoji. Ale bez obav. Momentálně… Jakže to říkáte ve Státech? Kempovat! Jo, s bráchou Alexem kempujeme, dělíme se o palandu…“

Užasle hledím na Andrewa, který stojí schod pode mnou. Je tak vysoký, že i teď musím trochu zvednout bradu, abych mu viděla do šedozelených očí.

„Bože! Tvůj další bratr se kvůli mně vzdal svého pokoje? To nemusel!“

Andrewovi přelétne po obličeji zvláštní výraz.

„Nevzdal,“ utrousí. „Jak by mohl? Znáš přece děti.“ Zkroušeně se na mě zašklebí. „Ale nedělej si starosti. Moje máma už něco vykouzlí. V tom je hotová přebornice. Dokonce už pro tebe narychlo připravila visuté lůžko, vlastně pro mě, ale můžeš na něm nocovat, zatímco u nás budeš.“

Zvednu obočí. „Povídáš visuté lůžko?“

„Jo, hotová fantazie. Přímo nad pračkou se sušičkou…,“ Andrew si všimne mého výrazu a rychle doplní, „… ale žádné starosti. Je to rohová místnost… Takový kumbál… Vlastně jen kout, který sousedí s kuchyní, a máma to oddělila závěsem. Budeš mít dostatek soukromí. Tam nikdo nechodí… Kromě našeho psa… Má tam mísu se žrádlem.“

Pes? Mísa se žrádlem? Takže namísto abych spala se svým přítelem, budu noci trávit v prádelně s jejich psiskem? Paráda! A s jeho miskou žrádla…

V pořádku. Vůbec nic se neděje. Pedagogové jako Andrewův táta a sociální pracovnice jako jeho máma určitě nevydělávají horentní peníze a v Anglii jsou nemovitosti drahé. Můžu jim být tak akorát vděčná, že mě vůbec mají kam šoupnout. Chci říct, že nemají pokoj pro svého nejstaršího, a ještě musejí najít postel pro mě!

A proč by si měl jeden z Andrewových bratrů kvůli mně dělat násilí? To jen já se vždycky musela vzdát svého pokojíku ve prospěch každého hosta, který u nás kdy přenocoval… Což ovšem neznamená, že se Andrewova rodina nutně musí zachovat stejně. Proč taky? Obzvláště když já nejsem žádná výjimečná návštěva. Koneckonců jen Andrewova budoucí manželka… Tedy, alespoň si to namlouvám… Tak jaképak strachy?

„Jdeme,“ vybízí mě Andrew. „Hni sebou. Musím se převléct do práce.“

Udělám krok a znovu ztuhnu. „Jaká práce? Ty musíš jít pracovat? Zrovna dneska?“

„No jo.“ Ještěže má tu slušnost zatvářit se omluvně. „Ale nejde o nic velkého, Liz. Jen udělám šichtu během oběda a večeří…“

„Ty jsi… ty jsi číšník?“

Nemám v úmyslu dát najevo nelibost. Vážně ne. Nemám nic proti lidem pracujícím v restauracích. Fakt nemám. Také jsem jednou brigádničila v pohostinství jako každý druhý a polyesterové kalhoty nosila s pýchou.

“Ale…“

„A co ta praxe přes léto, o kterou ses zajímal?“ ptám se. „Neříkal jsi něco v tom smyslu, pokud si dobře vzpomínám, že se chceš věnovat nadaným dětem?“

“Jo ta praxe na základce…“ Andrew odklepe popel a ten padá do květináče s růžovým keříkem. Ale protože se popel používá jako hnojivo, nedá se říct, že by se jednalo o něco nevhodného. „Jo tohle? Tak to byla pohroma přímo biblických rozměrů. Umíš si představit, že mi nechtěli zaplatit? Ani mizerný cent!“

„Ale…“ Polknu. Zvenčí slyším ptačí cvrlikání. Nejspíš hnízdí v korunách stromů. Alespoň že ti ptáci tady vyluzují stejné zvuky jako u nás v Michiganu. „Přece proto se tomu říká praxe. Odměnou ti mají být zkušenosti, které nabudeš.“

„Jo, jenže zkušenost mi nezaplatí pár pint piva s kámoši, že jo?“ zažertuje Andrew. „A nakonec, jak jinak, vyšlo najevo, že na to místo už mají nejmíň dvě tisícovky uchazečů…, najedno mizerné místo, které navíc nezaplatí! Tady to nefunguje jako u vás ve Státech, kde stačí přijít a mít anglický přízvuk, a hned máš všude dveře otevřené, protože vy, amíci, si myslíte, že když někdo řekne ,tomatový‘ namísto ,rajčatovy‘, zákonitě pobral víc inteligence… Pravdou je, Lizzie, že jsem se ani nenamáhal o ten flek zažádat. Jaký by to taky mělo smysl?“

Jen na něj němě zírám. Co se to s tím klukem stalo? Kam se poděly ty ušlechtilé řeči o tom, jak bude učit děti číst? O zkušenostech k nezaplacení? O poslání?

„Kromě toho,“ doplňuje Andrew, „chci pracovat s normálními dětmi, a ne s nějakými rozmazlenými chytrolíny… S dětmi, které potřebují pozitivní mužský vzor ve svých životech.

„Takže ses rozhodl,“ cítím, jak mi padá kámen ze srdce, „že pošleš žádost na jinou školu ve městě, která nabízí totéž…“

„Houby!“ odsekne Andrew. „Za pár mizerných šupů? V tomhle městě se musíš sakra ohánět, aby ses udržela nad vodou. Vydělat se dá jedině u jídla. Mám dobrou směnu od jedenácti do jedenácti, takže sebou budu muset hodit, abych to stihl.“

A co já? Já to také stihla! Zrovna jsem dorazila! Chce se mi brečet. Jsem tu a ty odcházíš? Opouštíš mě, a jako by to nestačilo, zanecháváš mě se svou rodinou. Vždyť já ty lidi vůbec neznám! Na DVANÁCT HODIN?

Ale nic z toho nevyslovím. Vždyť jsem se nemohla dočkat, až zase budeme spolu! Pozval mě na návštěvu, mám kde složit hlavu, bezplatně, vzal mě do rodiny, a já ztrácím nervy kvůli takovým prkotinám? Přece mu nezačnu vyčítat, jak se živí a že zrovna teď musí odejít? Nejsem povrchní známost, jsem jeho přítelkyně a jako taková bych ho měla podpořit!

Jenže hnutí mysli se mi nejspíš zrcadlí v obličeji a Andrew asi chápe, co se ve mně odehrává, že nejsem nadšená nastalou situací, protože mě vezme kolem pasu a přitáhne k sobě. „Podívej, nedělej si starosti, Liz. Uvidíme se v noci, až se vrátím z práce.“

Náhle pouští cigaretu, uhasí ji podpatkem a strhne mě do náruče. Jeho rty se mi přisají na krk a slyším, jak mumlá: „A až se k tobě dostanu, uděláme si tu nejlepší chvilku, jakou jsi kdy zažila. Dobrý?“

Je děsně obtížné soustředit myšlenky, když vám takový hezký chlapík s britským přízvukem laská hrdlo. Proč bych taky měla uvažovat, když v podstatě není o čem. Můj přítel mě zjevně zbožňuje. Jsem ta nejšťastnější holka pod sluncem. „To se mi zamlouvá…“

V příští vteřině ucítím jeho ústa na svých a na prahu domova jeho rodičů se začínáme vášnivě líbat.

Doufám, že Marshallovi nemají za sousedy nějaké starší lekavé dámy, a pokud ano, že se ty dámy nedívají kukátkem.

„Do háje…“ Andrew mě pouští z náruče. „Musím do práce, ale podívej, v noci si to vynahradíme.“

Rty se mi stále chvějí, jak mi je brousil strništěm ostrým jako břitva a tlačil na ně tak, že počítám, že teď musejí být oteklé jako ty Angeliny Jolie.

Ne že by mi to moc vadilo. Nemám příliš zkušeností, pokud jde o oblast líbání.

Ale jsem toho názoru, že Andrew líbá jako bůh a je zaručeně ten nejlepší na světě.

Kromě toho si nemůžu nevšimnout, co se děje v jeho rozkroku. Džínsy se mu napínají k prasknutí a to se mi také moc líbí.

„Vážně musíš odejít?“ ptám se. „Nemůžeš se ulejt?“

„Dneska to nejde, ale zítra mám volno,“ vysvětlí mi. „Musím si něco zařídit ve městě, ale pak už můžeme dělat, co budeš chtít. Bože…“ Několikrát mě políbí a opře si čelo o moje. „Děsně mě štve, že tě tu nechávám. Zvládneš to, viď?“

Hledím na něj a napadá mě, jaký je to pěkný kluk, navzdory tomu příšernému sáčku, jak je sladký a pohodový. Chci říct, že je natolik odhodlaný kráčet v otcových šlépějích a učit všechny ty děti číst… A pokud jde o práci, nevezme, co se mu namane. Vyčkává, až se naskytne ta pravá příležitost…

Mám takovou kliku! Ještěže jsem se sprchovala v pravý okamžik, když to potpourri vzplálo a Andrew byl čirou náhodou poblíž, protože měl zrovna službu.

Připomenu si, jaké to tenkrát bylo, když mě před McCrackenovou kolejí poprvé políbil (já v ručníku, on ve svých leviskách vyšisovaných na těch správných místech), jeho dech podbarvený kouřem, od cigaret, ne od kouře, a jeho horké rty na mých ústech…

V paměti mám všechny naše telefonní hovory a e-maily, které jsme si od té doby vyměňovali. A připomenu si fakt, že jsem veškeré svoje peníze utratila za letenku do Anglie. Ještě štěstí, že mám doma kde složit hlavu. A protože nepůjdu se Shari a Chazem do New Yorku, můžu být Andrewovi nablízku, až se na podzim vrátí na univerzitu.

A tak mu říkám s úsměvem od ucha k uchu: „Neboj, já si poradím.“

„Tak se tedy měj,“ povídá Andrew. A vtiskne mi poslední políbení.

A pak se otočí a odchází.

Jednou z nejranějších v historii známých ženských arbitrů módy byla byzantská císařovna Teodora, dcera medvědáře, která v boji o ruku císaře Justiniána porazila tisíce jiných dívek. Zvěsti, které se kolem ní šířily, tvrdily, že jí během talentových zkoušek, jejichž pravidla nastolila matka císařovna Hunt, výrazně pomohly taneční a akrobatické schopnosti.

Třebaže bylo zapotřebí přijmout v tehdejším zákonodárství výjimečný akt, aby se Justinián mohl oženit s ženou neurozeného původu, Teodora nezklamala a dokázala, že si zaslouží být císařovnou. Vypravila totiž na cestu dva královské zvědy, ti se dostali do Číny a tam uloupili housenky bource morušového. A mladá panovnice se tím pádem mohla halit do hedvábí a zavést novou módu ve snaze lépe se sžít s nově nabytým postavením.

Co by asi nastalo, kdyby Theodora nemohla doma sehnat třeba Chanel?

Nu, nejspíš by si ho nechala dovézt.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitoda 5

„Nikdy nic neopakuji.“ Toto je okřídlená fráze používaná

lidmi vyhledávajícími společnost, kde se klepy síří dnes a denně.

Marcel Proust (1871-1922), francouzský romanopisec, kritik a esejista

Jsem tady! Konečně jsem tady, v Anglii! Dobře, není to přesně tak, jak jsem očekávala. Skutečně jsem si myslela, že Andrew má vlastní byt. Ale nedá se říct, že by mi vysloveně LHAL.

A možná je to tak lepší, než kdybychom se teď ocitli v jeho bytě a sladce se milovali celou noc a následující den. Takhle budu nucená konverzovat s jeho rodinou. Můžeme se s Marshallovými navzájem zkoušet a uvidíme, jestli jsme naladěni na stejnou notu. Která holka by se taky chtěla přivdat do rodiny, kde ji nesnášejí?

Navíc se můžu pustit do závěrečné práce, když bude Andrew pracovat. Třeba mi někdo z Marshallových umožní přístup na počítač. A také můžu bádat v Britském muzeu. Nebo jak se ta instituce vlastně jmenuje…

Ano, upřímně řečeno, takhle je to lepší. Poznám Andrewa a seznámím se s jeho rodinou, a ještě udělám solidní kus práce. Třeba zvládnu všechno sepsat, než se vrátím domů. To by bylo báječné! Rodiče se nikdy nedozví, že jsem se s ukončením školy drobet opozdila.

Mmm… Z kuchyně se line jakási vůně. Co to může být? Voní to dobře… tak nějak. V nejmenším to nepřipomíná vůni smažených vajec a slaniny, které jsou máminou specialitou. Vážně je od paní Marshallové laskavé, že mi připravuje snídani. Řekla jsem jí, že se nemusí obtěžovat… Je tak milá, s tím svým pískově hnědým mikádem. Nabídla mi, abych jí říkala Tanya, i když, samozřejmě, nikdy nebudu. Neušlo mi, že se jí oči poněkud rozšířily úžasem, když jsem vstoupila a pan Marshall mě představil. Ale ať už jí na mysli vytanulo cokoliv, nechala si to pro sebe.

Samozřejmě doufám, že si nevšimla mého spodního prádla. Tedy, jeho nedostatku. Co když kvůli tomu na mě tak hleděla? Zřejmě si pomyslela: Bože! Ze všech holek, co jich je v Americe, si můj syn musí přivést domů zrovna takovou cuchtu! Věděla jsem, že jsem si měla vzít na sebe něco jiného, už když jsem vystupovala z letadla. Jsem spoře oblečená a v těch pitomých šatech je mi taková zima, že mám určitě naběhlé bradavky. Možná bych se měla převléct do něčeho méně… tenkého. Ano, to bych měla. Vezmu si džínsy a teplejší komplet, pošitý korálky… I když ten jsem si šetřila na večery, kdy by se podle mého mohlo trochu ochladit…

Kdo mohl tušit, že tu bude i přes den zima jako v psinci?

Každopádně to, co paní Marshallová kuchtí, velice voní. Co to může být? A proč mám pocit, že to znám?

Postel není tak špatná. Vlastně je docela úhledná. Něco jako lůžko, které by Ty Pennington vytvořil pro dítě, které onemocnělo rakovinou v seriálu Extreme Makeover: Home Edition.

S tím rozdílem, že jeho postel by byla ve tvaru srdeční komory nebo vesmírné lodi nebo tak něco.

Konečně jsem hotová. Ještě ulíznout vlasy… Bída, není tu zrcadlo. Britové nejspíš nejsou ješitní, jako jsme my v U. S. Koho zajímá, jestli se mi rozmazala maskara nebo něco jiného? Určitě vypadám fajn. Přijatelně. Teď odhrnu závěs a…

„Jejda!“ volá zvesela paní Marshallová. „Myslela jsem, že se trochu natáhneš.“

Jestli se nepletu, něco v tom smyslu mi už jednou při představování nabízela. Vůbec nechápu, o co jí jde. Bože! Proč tu není Andrew? Proč musel odejít? Potřebovala bych někoho, kdo by mi překládal!

„Promiňte,“ omlouvám se. „Ale jsem příliš rozrušená a na spánek nemám pomyšlení.“

„Už jsi někdy byla v Anglii?“ chce vědět paní Marshallová.

„Je to moje první cesta mimo Státy,“ vysvětluji. „Co to vaříte dobrého? Náramná vůně!“ Je to mírná lež. To, co kuchtí, je jen… cítit. Ale pravděpodobně to bude dobré. „Můžu vám s něčím pomoct?“

„Není třeba, drahá, myslím, že to zvládnu. Jak se ti zamlouvá ta postel? Není příliš tvrdá? Bude to dobré?“

„Je bezvadná.“ Udělám pár kroků a na konci kuchyňského pracovního stolu se vyhoupnu na stoličku. Stále nejsem schopná určit, co to bublá v těch hrncích na sporáku, protože jsou zakryté poklicemi, ale je to cítit… a hodně. Kuchyň je malá jako dlaň; spíš kuchyňský kout. Na opačném konci je okno, z něhož je výhled do zahrady na kvetoucí růže zalité sluncem. Samotná paní Marshallová se zrůžovělými líčky připomíná růži. V džínsech a haleně z režného plátna na venkovský způsob přímo září.

Ta halena není z letošní módní kolekce. Není ani z loňské, a dokonce by se dalo říct, že pochází z doby, kdy byl tento druh nevol-nického oblečení uveden na trh, pokud vám něco říká Haight-Ashbury.

Teď už chápu, proč si Andrew myslí, že je normální producírovat se venku v sáčku tanečníka break-dance. Jenže zatímco některé osobité kousky, jako je halena paní Marshallové, jsou bezvadné, jiné vzorky, jako Andrewovo sako, nejsou. Je nad slunce jasné, že rodina Marshallových nutně potřebuje osvětu; někoho, kdo by jim zcela objasnil, kudy na to.

Ještěže mají mě, abych jim pomohla. Musím na to opatrně a brát v potaz, že nemají moc peněz, aby si mohli dovolit utrácet za oblečení. Ale já jsem živým dokladem, že se nemusí bůhvíjak utrácet, abyste vypadali skvěle. Tenhle komplet dvou svetříků jsem koupila v eBay za dvacet dolarů! A strečové levisky jsou ze Sears. Pravda, tyhle jsem sehnala v oddělení pro mládež… To se ví, že jsem se tetelila blahem, že se do nich vejdu.

O to však nejde. Naše společnost je posedlá tělesnou hmotností.

Proč by měly jedině ženy, které se vejdou do oblečení pro adolescenty, být žádoucnější? To je fakt špatné a depresivní.

Ačkoliv… Já se narvala do devítky! Umíte si to představit? V životě jsem neměla velikost číslo devět, ani když jsem byla malá a mohla mi padnout.

„To je moc hezký komplet,“ chválí mi svetříky paní Marshallová.

„Díky,“ já na to, „mně se zase líbí vaše halena.“

Rozesměje se. „Cože? Tenhle hadřík? Musí být starý nejmíň třicet let, jestli se nepletu! Možná i starší.“

„Ale je úhledná,“ povídám, „a já miluju staré oblečení.“

Hotová paráda! S Andrewovou matkou si lichotíme, navazujeme kontakt. Později spolu možná půjdeme nakupovat, jen paní Marshallová a já. Nejspíš nemá moc příležitostí na takové to holčičí popovídání. S třemi syny asi těžko. Třeba bychom si mohly dopřát manikúru a pedikúru a zastavit se u Harrods na číši šampaňského! Počkat! Jestlipak Angličani vůbec chodí na manikúru a pedikúru?

„Neumíte si představit, jak jsem ráda, že jsem vás konečně poznala!“ spustím a ani v nejmenším se jí nesnažím pochlebovat. Fakt to myslím vážně. „Mám hroznou radost, že jsem tady!“

„Jak milé,“ odvětí paní Marshallová s výrazem, z něhož se dá usuzovat, že i ona je ráda, že mě tu má.

Všimnu si, že nehty má rovně zastřižené, silné a nenalakované. Je sociální pracovnice a na takové frivolnosti, jako je manikúra, nejspíš nemá čas.

„A na co se nejvíc těšíš, zatímco tu budeš?“

Nevím proč, ale první, co mi prolétne hlavou, je Andrewův nahý zadek. Jak mě to mohlo napadnout? Nemůžu tomu uvěřit! To musí být důsledek časového rozdílu.

„Samozřejmě na Buckinghamský palác,“ spustím, „a Britské muzeum.“ Nechávám si pro sebe, že to, co mě bude zajímat především, až začnu procházet jednotlivé sály, bude oddělení historických kostýmů. Pokud tu něco takového vůbec mají. Staré nudné umění můžu vidět i u nás doma, kdykoliv si vzpomenu. Stejně se jednou přestěhuju do New Yorku, jakmile Andrew dokončí školu. Mluvili jsme o tom a on souhlasil.

„A ještě londýnský Tower.“ Protože jsem slyšela, že tam uchovávají všechny ty bezva klenoty. „A…ehm… dům Jane Austenové.“

„Ach tak!“ Paní Marshallová se zatváří poněkud udiveně. „Ty musíš být její fanynka, viď?“ Z jejího výrazu je patrné, že žádná z Andrewových předchozích známostí neměla takový vybraný literární vkus. „Které dílo patří k tvým oblíbeným?“

„Samozřejmě že to od A&C s Colinem Firthem,“ povídám. „Ačkoliv nepopírám, že ve verzi s Gwyneth Paltrowovou si na kostýmech také dali záležet.“

Paní Marshallová na mě hledí a má poněkud divný výraz. Třeba jí dělá potíž můj středozápadní přízvuk, jako mně ten její britský. Ale já se vážně snažím vyslovovat co nejzřetelněji. Pak mi dojde, jak to myslela, a opravím se: „Vy jste asi měla na mysli knížky, viďte? Když já nevím. Všechny jsou tak dobré. Vyjma toho, že v žádné se kloudně nedozvíte, co se tenkrát nosilo a co mají hlavní postavy na sobě.“

Paní Marshallová se zasměje a povídá: „Nedala by sis šálek čaje? Určitě musíš být po tak dlouhém letu vyschlá na troud.“

Co bych si dala ze všeho nejvíc, je dietní cola. Ale když se zeptám, jestli by se u Marshallových nějaká nenašla, sjede mě paní Marshallová dalším divným pohledem s tím, že se po nějaké poohlédne, až půjde na „trh“.

„Nedělejte si starosti,“ povídám a je mi, jako by do mě hrom bacil. „To je v pořádku. Klidně si dám čaj.“

Paní Marshallové se zjevně uleví. „Dobrá,“ říká. „Nic mi po tom není, ale nelíbí se mi, že vy mladí do sebe naléváte všechny ty odporné nezdravé chemikálie. Akorát vám uškodí.“

Usmívám se na ni, třebaže vůbec netuším, o čem je řeč. Dietní cola přece neobsahuje žádné škodlivé chemikálie. Pouze báječné bublinky, kofein a umělé sladidlo. Co je na tom nezdravého?

Ale protože teď se nacházím v Anglii, budu dělat to, co Angličané. Z keramické konvice stojící vedle sporáku si naliji čaj a paní Marshallová mě nutí, abych si do hrnku kápla trochu mléka, protože je zjevné, že tak to britský národ zřejmě pije namísto s medem a citronem.

K svému překvapení zjišťuji, že je to docela dobré, a netajím se s tím.

„Co že je dobré?“ Do kuchyně vchází patnáctiletý, možná šestnáctiletý chlapec s pískově hnědými vlasy, v tmavé seprané džínsové bundě a ošoupaných džínsách (páni! pod bundou má na triku napsáno ZABIJÁCI, což ho poněkud staví do lepšího světla), a když mě spatří, ztuhne.

„Kdo je tohle?” chce vědět.

„Jak se můžeš takhle ptát?“ zpraží ho paní Marshallová. „Tohle je Liz, přítelkyně tvého bratra Andrewa, přijela z Ameriky…“

„Že ty si ze mě utahuješ, viď, mami?“ Alex se zašklebí od ucha k uchu. „Nejsem padlej na hlavu. To přece není ona. Není…“

„Ale je, Alexi,“ přeruší ho paní Marshallová s kousavým podtónem. Teď už to není ta anglická růžička, anebo je, akorát že vystrčila jeden ze svých trnů. „Koukej ji slušně pozdravit, slyšíš?“

Zkroušený Alex mi nabídne pravou ruku a já s ní potřesu.

„Pardon,“ říká, „těší mě, že tě poznávám. Já jen, že Andy povídal…“

„Byl bys tak hodný a tohle všechno dal na stůl?“ Paní Marshallová svému nejmladšímu rázně strčí do náruče hromadu nožů a vidliček. „Snídaně bude za chvíli.“

„Jaká snídaně? Víš, kolik je hodin? Není čas na oběd?“

„Liz ještě nesnídala, a tak posnídáme s ní.“

Alex od matky přebírá příbory a odchází do jídelny. Geronimo, jak říkají jejich kolii, není to parádní jméno?, se zdvihne a protáhne. Celou dobu, co jsem tu seděla, se mi tiskla k noze, ale teď se hrne za Alexem v očekávání, že jí ukápne něco ze stolu.

„Máš nějaké bratry, Liz?“ Z paní Marshallové se po synově odchodu opět stává milá dáma.

„Ne,“ odpovídám, „jen dvě starší sestry.“

„Vaše matka má štěstí,“ poznamená žena. „Kluci vydají, s těmi je pořád práce až nad hlavu.“ Pak se otočí ke sporáku a zavolá: „Alexi! Řekni tátovi, že snídaně je na stole! A taky křikni na Alistaira!“

Andrew, Alistair a Alexander. Miluju jména, která Andrewovi rodiče vybrali pro svoje tři kluky! Moc pěkné, že všechna začínají na A… Jako to udělal Paul Anka, s tím rozdílem, že on měl dcery… Alexandru, Amandu, Alicii, Antheu a Amélii.

A není roztomilé, že mi všichni říkají Liz? Tak mi nikdo nikdy neříkal. Nikdo kromě Andrewa, samozřejmě. Ne že bych ho někdy o to žádala… On prostě jen tak…

Paní Marshallová se usmívá. „Neposadíš se, Liz? Můžeme jíst.“

Sklouznu ze stoličky. „Nechcete, abych vám s něčím pomohla? Třeba bych to mohla odnosit na stůl…“

Ale paní Marshallová mě vypoklonkuje z kuchyně s tím, že žádnou pomoc nepotřebuje. Odcházím do jídelny, která je součástí obývacího pokoje ve tvaru L, kde stojí velký rodinný stůl. Geronimo už posedává vedle židle v čele stolu a nemůže se dočkat. Co kdyby náhodou něco spadlo?

„Kam si mám sednout?“ ptám se Alexe a ten, jak je u mladých typické – počítám, že tak to chodí na celém světě –, pouze pokrčí rameny.

V tom okamžiku přichází pan Marshall a galantně mi přidrží jednu z židlí. Poděkuji, usedám a marně se snažím vzpomenout si, kdy naposledy byl ke mně můj otec takhle pozorný.

„Už se to nese.“ Z kuchyně se vynoří paní Marshallová obtížená množstvím servírovacích mís a podnosů, z nichž se kouří. „Na počest Andyho přítelkyně Liz a její první návštěvy v téhle zemi, opravdová anglická venkovská snídaně!“

Trochu se napřímím, abych ukázala, jak jsem rozrušená a jak mi to lichotí. „Mockrát vám děkuju,“ povídám, „vážně jste si nemusela přidělávat práci…“

Pak uvidím, co je v těch mísách.

„Rajčatové ratatouille,“ sděluje paní Marshallová pyšně. „Tvoje oblíbené! A naše vlastní, anglická varianta téhož jídla, pečená rajčata. A také tu jsou plněná rajčata a vaječná omeleta s rajčaty. Andy mi pověděl, jak zrovna tuhle zeleninu miluješ, Liz, a tak doufám, že ti tohle jídlo připomene domov.“

Bože. Můj Bože.

„Copak, Liz?“ Uvědomím si, že paní Marshallová, stále svěží jako anglická růžička, na mě hledí a v jejím výrazu se zračí starostlivost. „Jsi v pořádku? Vypadáš poněkud… přepadle.“

„To nic.“ Pořádně si loknu čaje s mlékem. „Všechno to vypadá skutečně báječně, paní Marshallová. Moc děkuju za veškerou námahu, kterou jste do toho vložila. To jste nemusela…“

„Bylo mi potěšením,“ odpoví paní Marshallová se zářivým úsměvem a usedá naproti mně. “A říkej mi Tanya.“

„Dobře, Tanyo.“ Doufám, že si nevšimne, že slzím. Jak mohl udělat takovou chybu? Copak nečetl moje e-maily? Copak mě neposlouchal ani tu noc, kdy na koleji hořelo?

„Kdo schází?“ Pan Marshall přelétne pohledem stůl.

„Alistair,“ odpoví Alex a natáhne se pro toast. Toast! Mohla bych alespoň kousat do opečených plátků chleba. Počkat! Nemůžu. To bych se brzy nevešla do velikosti 9 pro mladistvé. Můj Bože! Musím alespoň něco dát do pusy! Ta rajčatová omeleta. Třeba v ní nebude moc rajčat a vejce jejich chuť potlačí.

„ALISTAIRE!“ zaburácí pan Marshall.

Odkudsi z vnitřních prostorů bytu se ozve: „Už jdu!“

Vkládám si do úst kousek omelety. Je dobrá. Téměř necítíte…

Ne. Kdepak. Jistěže to cítíte.

Věc se má tak, že on to neudělal schválně. Chci říct to s těmi rajčaty. Zkrátka všechno popletl. Každý se může zmýlit. I nejbližší přítel. Mám na mysli, že si alespoň zapamatoval, že jsem se zmiňovala o rajčatech. To podstatné se mu vykouřilo z hlavy, ale očividně ví, že něco v tom smyslu jsem říkala.

A nejde o to, že by neměl co na práci. Chce přece učit děti číst a tak.

Co na tom, že se momentálně živí jako číšník?

Vidím, že se nikdo nedívá. Ukrojím kousek omelety a ten upustím do ubrousku na klíně. Pak pohlédnu na Geronima, který změnil místo. Nejspíš pochopil, že vedle pana Marshalla mu pšenka nepokvete.

Kolie si všimne mého pohledu.

A než se naději, mám její čenich mezi nohama.

„Co se děje?“ Chlapec, který stojí ve dveřích, musí být Alistair, Andrewův druhý mladší bratr. Alistairovy vlasy svítí jasnou měděnou červení, počítám, že takovou barvu musely mít otcovy, dokud mu nevypadaly… Soudě podle jeho obočí.

„Pojď, Ali,“ povídá paní Marshallová. „Posaď se. Máme tradiční anglickou snídani na uvítanou Andrewovy přítelkyně Liz z Ameriky.“

„Ahoj,“ zdravím a hledím na rusovlasého kluka, který bude jen o rok nebo dva mladší než já. Je od hlavy k patě v teplákovce Adidas. Kalhoty, bunda, triko a boty. Třeba ho dotyčná firma najala, aby jim ohodnotil, jak se v jejich oblečení pro volný čas cítí. „Jsem Lizzie. Těší mě, že tě poznávám.“

Alistair na mě minutu civí. Pak vyprskne smíchy.

„To mě podržte! Co to na mě zkoušíš, mami? To má bejt fór?“

„To není žádný vtip, Alistaire,“ krotí ho pan Marshall chladně.

„Ale to nemůže být Liz!“ remcá Alistair. „Andy přece povídal, že Liz je tlustoprdka!“

Málo je nám známo o oblečení z období druhého století přibližně do roku 700, díky barbarským nájezdům Gótů, Vizigótů, Ostrogótů, Hunů a Franků. Což je pochopitelné, protože kdo by také měl čas myslet na parádu, když mu jde o holý život?

Teprve s nástupem vlády Karla Velikého v roce 800 získáváme poněkud ucelenější popis šatstva tohoto údobí, jehož neoddělitelnou součástí byly krátké bachraté kalhoty, z nichž se později vyvinuly jezdecké kalhoty coby součást mužského oděvu, v pozdější době tolik oslavovaného autorkami historických romancí po celém světě.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 6

Ale mluv pravdu, a veškeré přírodní zákony a veškeré šlechetné duše ti budou nečekanou oporou. Mluv pravdu, a veškeré věci živé či neživé jsou zárukou, že se země pod tvýma nohama otřese v základech, a ty toho budeš svědkem.

Ralph Waldo Emerson (1803-1882), americký esejista, básník a filozof

Telefon zazvoní pětkrát, než se Shari ozve. Minutu se děsím, jestli to vůbec zvedne. Co když ještě spí? Vím, že je teprve devět hodin evropského času, ale co když ještě nepřivykla časovému rozdílu jako já? I když je v Evropě o něco déle. Před dvěma dny měli být s Chazem v Paříži, tam jednu noc přespat v hotelu a příští den cestovat na jih Francie, na zámek.

Ale to by nebyla Shari, skvělá ve školních aktivitách, méně skvělá v každodenním životě. Mobil upustila do záchodové mísy tolikrát, že už to ani nepočítám. Kdoví, jestli se s ní vůbec spojím?

Pak to k mojí úlevě zvedne. A je jasné, že jsem ji neprobudila, protože z dálky duní hudba. Písnička, jejíž refrén se opakuje jako kolovrátek, Vamos a la playa, pořád a pořád dokola, v latinském rytmu. „Liz-ZIE!“ zaječí Shari do telefonu. “Jsi to TYYYYYY?“

Ach jo. Je opilá.

„Jak se máááááš?“ chce vědět. „Jaký je Londýn? A jak se má ten nažhavený Andrew? Co jeho záááááádek?“

„Shari!“ spustím tlumeně. Nechci, aby mě Marshallovi slyšeli, a tak v koupelně pouštím vodu. Neplýtvám. Vážně mám v úmyslu se vykoupat. Za minutu. „Neklape to tu. Nějak se to zvrtlo. Potřebuju si promluvit s někým normálním. Alespoň chvilku.“

„Počkej, kouknu se, jestli bych nenašla Chaze,“ poví Shari. Vzápětí se kuckavě zachechtá. „Jen kecám! Můj bože, Lizzie, měla bys to tu vidět! Umřela bys! Je to jako Under the Tuscan Sun a Valmont dohromady. Lukův dům je OBROVSKÝ, OBROVSKÝ a jmenuje se Mirac. A taky vlastní VINICI. Představ si, že si dělají vlastní šampaňské, Lizzie. DĚLAJÍ SI TO SAMI!“

„To je vážně paráda,“ já na to. „Hele, Shari, myslím, že Andrew nakecal svým bráchům, že jsem tlustoprdka.“

Shari na okamžik zmlkne. Ještě jednou jsem nucená vyslechnout Vamos a laplaya. Pak vybuchne.

„Tohle že ten hajzl řekl? Fakt ten hajzl řekl, že jsi tlustá? Zůstaň, kde jsi. Sednu na vlak, co jede do tunelu pod kanálem La Manche, a uříznu mu koule…“

„Shari,“ krotím ji. Ječí tak, až se strachuju, že ji Marshallovi uslyší. I přes zavřené dveře a přes puštěnou televizi a tekoucí vodu. „Počkej, Shari, tak jsem to nemyslela. Chci říct, já vlastně nevím, jak přesně to řekl. Je to celé zašmodrchané. Představ si, že sotva přijedu, Andrew odejde do práce. Což je v pořádku. Chci říct, bylo by to v pořádku, kdyby… nevyšlo najevo, že,“ cítím, že začínám brečet, „Andrew nepracuje s dětmi. Je číšník. Dělá od jedenácti dopoledne do jedenácti do večera. Ani netuším, jestli je to legální. A aby toho nebylo málo, nemá svůj byt. Jsme u jeho rodičů. A s námi tu jsou jeho mladší bratři… Kterým napovídal, že jsem tlustá. A svojí mámě řekl, že mám ráda rajčata.“

„Beru to zpátky,“ říká Shari. „Já nikam nepojedu. To ty přijedeš sem. Kup si lístek na vlak a ať už jsi tady. Jo, a nezapomeň ukázat studentskou průkazku. V Paříži budeš muset přesednout. Tam si koupíš lístek do Souillaku. A pak mi jednoduše zatelefonuj. Vyzvedneme tě na nádraží.“

„To přece nemůžu, Shari!“ zhrozím se. „Nemůžu se jen tak sebrat a odjet!“

„Co bys, krucinál, nemohla?“ rozčiluje se Shari. Slyším další hlas a Shari někomu říká: „To je Lizzie. Představ si, že ten parchant Andy dělá, jak je den dlouhý, a nastěhoval ji ke svým rodičům a nutí ji jíst rajčata. A všem nakecal, že je tlustá.“

„Počkej, Shari!“ Cítím se kapku provinile a pokouším se ji zastavit. „Nevím jistě, že to řekl. A není… S kým to vlastně mluvíš?“

„Chaz povídá, abys zvedla zadek a hned zítra ráno sedla do vlaku. Osobně na tebe v noci počká na nádraží.“

„Já se přece nemůžu jen tak sebrat a rozjet se do Francie!“ Jsem na nejvyšší míru zděšená. „Mám zpáteční letenku z Heathrow! Na určité datum, nevratnou… Zbláznila ses?“

„A co má být? Na konci měsíce se vrátíš zpátky do Anglie a odtud odletíš domů. Seber se, Lizzie! Uvidíš, že si tu BEZVADNĚ užijeme!“

„Nemůžu jet do Francie, Shari,“ říkám a je mi mizerně. „Nechci jet do Francie. Miluju Andrewa. To nepochopíš. Ta noc venku před McCrackenem… Byla kouzelná, Shar. Viděl mi do duše a já do jeho duše.“

„Jak jsi něco mohla vidět, když tam byla tma jak v ranci?“ znevažuje Shari moje slova.

„Ne, nebyla. V jednom z dolních pokojů svítilo světlo a to nám bohatě stačilo.“

„Pak jsi zkrátka viděla jen to, co jsi vidět chtěla. Anebo jsi jen cítila to, co jsi cítit chtěla.“

Vím, o čem mluví. O Andrewově bouli v kalhotách. Slepě hledím na vodu řinoucí se z kohoutku.

Věc se má tak, že jsem vcelku veselý člověk. Dokonce jsem se zasmála, když Alistair u stolu vychrlil, co slyšel od bratra; to o té tlustoprdce. Protože co jiného můžete dělat, když vás váš přítel zostouzí, kudy chodí, tedy trousí, že jste tlustá?

Co jiného mi zbývalo, než se zasmát? Přece když mě Andrew viděl naposledy, byla jsem fakt tlustá. Anebo řekněme o patnáct kilo těžší, než jsem teď.

Musela jsem se smát, protože jsem nechtěla, aby si Marshallovi mysleli, že jsem nějaká vyjukaná citlivka.

A tuším, že jsem uspěla, protože jediné, co z toho paní Marshallová vyvodila, byl varovný pohled, který vrhla na syna. A protože jsem se pak rozesmála, soudím, že to pustila z hlavy. A ostatní také.

A z Alistaira se vyklubal docela fajn kluk, protože mi nabídl svůj počítač a já zbytek dne strávila ťukáním do klávesnice. Pracovala jsem až do večeře, kterou si Marshallovi nechali donést z restaurace na rohu ulice. Měli jsme něco na curry; jen já s Marshallovými. Kluci byli pryč. Večeřeli jsme a při jídle sledovali televizní seriál o nějakých záhadách a já s bídou rozuměla jednomu slovu ze sedmi, vzhledem k přízvuku herců.

Abyste věděli, vážně jsem se na tu věc o té tloušťce snažila zapomenout, nenechat se jí převálcovat. Protože navzdory tomu, co si moje sestry myslí, a řeknu vám, že jim dělalo náramnou radost se do mě v mém dětství a dospívání navážet, na tom, kolik člověk váží, zase tak moc nezáleží. Fakt nezáleží. Tedy pokud zrovna nejste modelka nebo tak něco.

Ale všeobecně bych řekla, že pár kilo navíc by mi nemělo bránit dělat to, co dělat chci. Pokud zrovna člověk nehraje míčové hry. V hodinách tělocviku jsem totiž bývala poslední, na koho došlo při výběru hráčů do volejbalového družstva.

Anebo když jste příležitostně nucené ukázat se někde u bazénu nebo u jezera v plavkách před klukem, s nímž zrovna chodíte. To je potom děs!

A pak tu byli hloupí, praštění kluci, pro které jsem byla vzduch, protože jsem byla těžší než holky, kterým dávali přednost.

No řekněte! Kdo by se taky chtěl zahazovat s blbouny? Chci chodit s klukama, kteří mají v hlavě víc než jen to, u koho se koná další pivní večírek. Chci být s klukem, který z tohoto světa dokáže udělat lepší místo k žití, s někým, jako je Andrew.

Nicméně jde o to, že… Vzhledem k té Alistairově poznámce se dá spekulovat, že se Andrew tenkrát tu noc před McCrackenem příliš nesnažil nahlédnout mi do duše…

A pak je tu ta lapálie s těmi rajčaty. Přece jsem mu výslovně řekla, vlastně napsala, že rajčata nesnáším. Objasnila jsem mu, že je to jediné jídlo, které nemůžu vystát. Dokonce jsem zašla do podrobností a barvitě mu vylíčila, jaké to bylo vyrůstat v napůl italské rodině a nenávidět rajčata. Máma, co pamatuji, vařila hrnce rajčatové omáčky, aby měla zásobu a mohla s ní polévat těstoviny a zapékat lasagne, kdy si usmyslela. Dokonce za naším domem založila obrovskou rajčatovou zahradu a já byla pověřená jejím pletím. Čistě z důvodu, že jsem se těch červených nechutných věcí odmítala byť jen dotknout, takže na trhání nebo čištění jsem byla nepoužitelná.

Tohle všechno jsem Andrewovi popsala, a nebylo to jen tenkrát, když se mě ptal, jaká jídla mám ráda, ale i tu noc, kterou jsme před třemi měsíci strávili společně… Já zabalená v ručníku, on v tričku Aerosmith s odznakem R. R. Ten den musel mít všechno oblečení v prádelně. A my dva pod noční oblohou posetou hvězdami, zastíněnou kouřovým oparem…

A jako by si seděl na uších. Vůbec mě neposlouchal. Nezapamatoval si slovo z toho, co jsem povídala.

Ovšem jedno se mu nedá upřít. Neopomněl své rodině sdělit, že jsem, jak že to bylo? Ach ano, „tlustoprdka“.

Co když jsem udělala chybu? Bylo by možné, jak Shari jednou nadhodila, že důvod proč Andrewa miluju, není proto, jaký skutečně je, ale jak jsem si ho vysnila? Jakého bych ho chtěla mít?

Co když má ta holka pravdu a já paličatě odmítám podívat se pravdě do očí, vidět ho ve skutečném světle? A jen proto, že s ním byla legrace (a tolik mi polichotilo, že byl vzrušený), si odmítám přiznat, že můj zájem o něj je čistě fyzického rázu.

Co mi to Shari ozřejmila, nemluvila jsem s ní dobré dvě hodiny. Byla jsem silně roztrpčená a ona se nakonec omluvila.

Ale co když má pravdu? Protože ten Andrew, kterého jsem znala nebo si myslela, že znám, by svým bratrům sotva řekl, že jsem tlustá. Takový Andrew, jak ho mám ve vzpomínkách, by si ani nevšiml, že jsem tlustá…

„Lizzie?“ Křečovitě tisknu telefon k uchu a z dálky se ozývá Shariin skřehotavý hlas. „Copak je po tobě?“

„Ne, zatím není,“ odpovídám. Pořád slyším dunění hudby, tentokrát tvrdý rock. Shari nejspíš netrpí časovým rozdílem. A její přítel nepracuje. Anebo spíše pracuje. Ale pracují společně, takže Chaz musí být poblíž. „Já jen… podívej, už musím končit. Zavolám ti později.“

„Počkej!“ volá Shari. „Znamená to, že se přece jen se mnou na podzim rozjedeš do New Yorku?“

Ukončím hovor. Není to ale proto, že bych na ni byla naštvaná. Jsem jen…

Tolik unavená.

Ani si nevzpomínám, že bych se vykoupala, převlékla do pyžama a natáhla se na postel. Probírám se teprve ve chvíli, kdy se mnou Andrew jemně třese, a mám pocit, že už musí být fůra hodin. Ale je teprve půlnoc, jak je patrné ze svítícího ciferníku jeho hodinek, které mi dává před oči, když se ospale ptám, kolik že je.

Nikdy jsem si nevšimla, že by nosil digitální hodinky se svítícím ciferníkem. To je poněkud… nesexy.

Ale možná je potřebuje. Aby věděl, kolik je hodin, když otročí v zšeřelých restauracích, kde jediným zdrojem světla jsou plápolající svíčky…

„Promiň, že tě budím,“ povídá. Stojí vedle mojí visuté postele a ani se nemusí hrbit, aby mi mohl šeptat do ucha. „Ale chtěl jsem se ujistit, že jsi v pořádku. Nepotřebuješ něco?“

V přítmí na něj mžourám. Zvenčí sem úzkým okénkem proniká trochu měsíčního světla a já vidím, že je Andrew v černých džínsech a bílé košili. Číšnická uniforma.

Nevím, co mě přimělo to udělat. Možná proto, že jsem se celý večer cítila tolik osamělá a skleslá. Možná proto, že ještě napůl spím.

Anebo možná, že ho opravdu miluju. Takže než se naděju, posadím se jako pružina, chytím ho za košili a šeptám: „Bože, Andrew, všechno je příšerné! Tvůj bratr Alistair… Řekl něco, co prý jsi řekl ty, že jsem tlustoprdka. To není pravda, viď?“

„Cože?“ Andrew se mi směje do vlasů a současně mi laská krk. Na krky je nejspíš vysazený, jak začínám zjišťovat. „Co to povídáš?“

„Tvůj bratr Alistair. Vypadal dočista zjevený, když mě uviděl, a prý žes povídal, že jsem tlustá…“

Andrew mě přestane laskat a v měsíčním světle na mě mhouří oči.

„Počkej,“ přeruší mě. „Tohle že ten trouba řekl? Děláš si srandu?“

„O žádné srandě nic nevím,“ já na to, „ale on to vážně řekl. Prý čekal, že budu tlustá. ,Tlustoprdka‘, abych použila jeho výraz.“

Mám pocit, že je Andrew naštvaný, a opožděně si uvědomuji, že na jeho bratra žaluji. Co když to není pravda? Co když si to brácha vycucal z prstu? Andrew by nikdy nic takového neřekl…

„Ježíš, Andrew! Mrzí mě to!“ Objímám ho kolem krku a něžně líbám. „Vůbec nechápu, co mi to přišlo na jazyk. Zapomeň, co jsem povídala. Alistair mě určitě tahal za nohu. A já mu naletěla. Víš co? Hodíme to za hlavu, jo?“

Ale nezdá se, že by na to Andrew chtěl zapomenout. Pevně mě sevře v náruči a na adresu svého bratra šeptá výrazy hrubšího rázu. Pak řekne: „Myslím, že vypadáš zatraceně fantasticky. Vždycky jsem si to myslel. Jistě, když jsme se poznali, byla jsi trochu při těle, ale když jsem tě uviděl vycházet z letištního tranzitu v těch titěrných čínských šatičkách, vůbec jsem tě nepoznal. Zmohl jsem se tak akorát na to na tebe zírat a dohadovat se, kterej chlap má takovou kliku, že mu padne do náruče taková rajcovní kůstka…“

A já se tak akorát zmůžu na to na něj mrkat. Jestli měl v úmyslu mě povzbudit, nijak zvlášť se mu to nedaří.

Tak nevím. Možná je na vině jeho výslovnost některých slov, protože všechno pak vyzní jinak.

„… a když mě potom vyvolali a já zjistil, že ta pěkná holka, která tam čeká, jsi ty, došlo mi, že ten šťastlivec jsem já,“ pokračuje Andrew. „Mrzí mě, že to nedopadlo tak, jak jsem si představoval… To s tím kámošovým bytem, že musíš spát na provizorní posteli, pitomec brácha a můj zatracenej pracovní rozvrh… Ale měla bys vědět,“ bere mě kolem pasu, „že jsem v sedmém nebi, žes konečně tady.“ Sklání se a pokračuje v líbání mého krku.

Přikyvuji. Jeho laskání si náramně užívám, nicméně je tu ještě jedna věc, která mě tíží na duši. Tak povídám: „Poslyš, Andrew, ještě něco bych ti chtěla říct…“

“Jo? Copak, Liz?“ chce vědět a začíná mi ožižlávat ucho.

„Jde totiž o to, Andrew…,“ říkám pomalu, „že vážně… já…“

„Co je, Liz?“ opakuje Andrew otázku.

Zhluboka se nadechnu. Musím to udělat. Musím to ze sebe dostat. Jinak se to bude nad námi vznášet po celou dobu mého pobytu.

„Já skutečně nesnáším rajčata,“ zadrmolím, abych to měla co nejdřív za sebou.

Andrew zdvihne hlavu a nechápavým pohledem se na mě podívá. Pak zakloní hlavu a rozesměje se.

„Kristepane!“ utrousí šeptem. „Máš pravdu! Tys mi o tom psala! Máma se mě vyptávala, jaké jídlo ti má uvařit, co máš ráda, aby ti mohla ukuchtit snídani podle tvého gusta, až přijedeš, ale já si nemohl na nic vzpomenout. Jen jsem si zapamatoval, žes něco říkala o rajčatech, ale…“

Snažím se nebrat to osobně. Hezké, že si zapamatoval něco o rajčatech, ale to podstatné mu uniklo. Že se jim vyhýbám jako čert kříži.

Andrew se teď zalyká smíchy. Jsem ráda, že nastalou situaci shledává k popukání. „Chudinko malá! Ale bez obav! Zmíním se mámě. Pojď ke mně, ať tě můžu znovu políbit…“ Učiní to. „Ty když si něco vezmeš do hlavy…“

To je čistá pravda. O tom se v mém případě nedá pochybovat.

Ale chápu, jak to myslí. I když… V tuto chvíli je zatraceně těžké vůbec něco chápat, protože mě líbá! Páni, on mě líbal!

A pak už je s šeptáním nadobro konec.

A já můžu potvrdit, že jeho bratr se šeredně plete. Andrew si nemyslí, že jsem tlustoprdka… pokud ten výraz vůbec někdy použil… a když už, tak jedině v kladném slova smyslu. Líbila jsem se mu taková, jaká jsem byla. I teď se mu líbím. VÁŽNĚ se mu líbím. Tiskne se ke mně a já TO cítím přes jeho číšnické kalhoty.

A samozřejmě považuji za svou povinnost ho z nich vysvléct. Aby se mu ulevilo. Protože se zdá, že jsou mu až příliš těsné.

Se smíchem se ke mně vyškrábe… A postel, díky bohu, vydrží. Anebo bych měla říct, díky paní Marshallové? Konečně se zase objímáme… Ty kalhoty fakt překážely.

„Andrew,“ zašeptám, „máš tu nějaké kondomy?“

„Kondomy?“ diví se Andrew šeptem, jako bych vyslovila cizí výraz. „Copak nebereš pilulky? Myslel jsem, že všechny americké holky berou antikoncepci.“

„Tedy,“ povídám nejistě, „já je beru, ale… Víš, že pilulka nechrání proti nemocem.“

„Chceš snad říct, že já nějakou mám?“ naježí se Andrew, a tentokrát nežertuje.

Bože, bože… Kdy už se naučím držet jazyk za zuby?

„Uhm…“ Snažím se rychle uvažovat. Což jde ztuha, když jsem tolik unavená. A nadržená. „Ne. Ale, ehm, já bych mohla mít. To nikdy nemůžeš vědět.“

„Aha.“ Andrew se zachechtá. „Ty že bys něco mohla mít? Nikdy. Jsi tak sladká…“ A znovu mi začíná laskat krk. Moc příjemné, ale ještě mi neodpověděl na otázku. „Jak tedy?“ ptám se. „Máš tu něco?“

„Pro rány boží, Liz…“ Andrew se posadí. Chvíli se vrtí a pak z kapsy číšnických kalhot, které pohodil na kraj postele, vykouzlí malou krabičku. „Spokojená?“

„Ano,“ povídám. Protože jsem. Spokojená, chci říct. Třebaže můj přítel chodí do práce vyzbrojený kondomem a jeden by se mohl ptát, pokud by měl podezíravou náturu (což já nemám), k čemu tu dotyčnou věcičku potřebuje. Jeho přítelkyně je přece u něj doma a ne někde na place, že?

Ale na tom nesejde. Důležité je, že má, co je zapotřebí, a konečně se můžeme věnovat tomu podstatnému. Což také učiníme. Vyjma…

Předpokládám, že se věci vyvíjejí tak, jak by měly, když vezmu v potaz svoje skrovné znalosti v těchto intimních záležitostech. Mé zkušenosti se omezily na muchlování na kolejní posteli s Jeffem, mým dlouhodobým přítelem (tři měsíce), s nímž jsem randila během druhého ročníku na univerzitě a který se později v tomtéž semestru srdceryvně přiznal, že je zamilovaný do svého spolubydlícího Jima.

Nicméně jsem přečetla dostatečné množství článků v Cosmo, abych věděla, že každá dívka je odpovědná za svůj orgasmus, jako je na každém hostu pobavit se na večírku podle svého gusta… Žádná hostitelka přece nestihne úplně VŠECHNO! Chci říct, že fakt nemůžete tuhle věc nechat na klukovi. Ten to tak akorát zmastí, nebo ještě hůř, ani se nenamáhá vám vyhovět (pokud to ovšem není někdo, jako byl Jeff, který se náramně zajímal o můj orgasmus… A také o moje kraťasy z padesátého od Herberta Levina se štrasovými přezkami. Jednou jsem ho přistihla, jak se v nich promenuje před zrcadlem).

Takže zatímco já se starám, abych si to ve finiši užila, Andrew má se svou hezkou chvilkou očividně potíže. Najednou přestane a plácne sebou na záda.

„Andrew…,“ ptám se plná starostí, „všechno v pořádku?“

„Nemůžu se, krucinál, udělat,“ zazní jeho romantická odpověď. „Za to může tahle podělaná postel. Není tu dost místa.“

Jsem, jemně řečeno, poněkud udivená a také začínám pociťovat silné napětí. Ještě jsem neslyšela o muži, který se nemůže udělat. Třebaže vím, že pro někoho, například pro Shari, je muž, který je permanentně tvrdý, darem seslaným z nebes. Já už se o sebe postarala, jak radí v Cosmo, a pravdou je, že nevím, jak dlouho to tam dole ještě udržím na uzdě.

Nicméně je špatné myslet jen na sebe, když vedle vás úpí člověk v agónii a bolesti. Určitě trpí a já si kvůli tomu začínám dělat výčitky a tak ho políbím a zeptám se: „Nemůžu ti nějak pomoct?“

Brzy se dozvím, že můžu. Tedy, pokud se tak dá soudit z toho, jak Andrew zareaguje. Začne mi tlačit hlavu dolů.

Věc se má tak, že tohle jsem ještě nikdy předtím nedělala. Vlastně si ani nejsem jistá, jak na to… Třebaže ta holka Brianna, která bydlela v koleji na stejném patře jako já, mě to jednou učila. Na banánu.

I tak. Takhle jsem si nás dva nepředstavovala, jak naplňujeme vzájemný vztah.

Jenže tohle jsou právě ty věci, které děláte pro lidi, které milujete, když jsou potřební.

Nejdřív ho však přiměju vyměnit kondom. TOLIK nemiluju nikoho. Ani Andrewa.

Křížová tažení neznamenala jen šíření víry, kdy se jedna kultura pokouší vnutit svoje náboženství druhé. Šlo o módu!

Křižáci, kteří se vraceli domů, přinášeli svým ženám nejen zlato podrobených nepřátel, ale také krášlící tipy, jimž holdovaly dámy z Orientu, včetně vyholování ohanbí (naposledy praktikované v období starých Římanů; od té doby v Evropě nepřišlo na přetřes).

Zda Evropanky tento zvyk svých sester z Dálného východu přijaly za svůj, anebo ne, ponechávám na představivosti čtenářek, nicméně z dobových portrétů je patrné, že mnohé dámy to poněkud přeháněly a kurážně si vyholovaly nejen dotyčné partie, ale i hlavy včetně řas a obočí. Vzhledem k tomu, že většina žen té doby neuměla číst ani psát, nebylo by divu, kdyby si zprávu o orientálních zvycích vysvětlily po svém.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 7

Podrž si svoje tajemství, a snaž se vyzvědět od lidí ta jejich.

Philip Dormer Stanhope, čtvrtý hrabě Chesterfield (1694-1773), britský státník

Probouzím se s pocitem hluboké a naprosté spokojenosti, i když jsem zbytek noci strávila sama, protože se Andrew po marném pokusu usnout vedle mě na úzkém provizorním lůžku vrátil do své postele. Prostě proto, že má dlouhé nohy a já mám ve zvyku spát schoulená do klubíčka, s koleny u brady.

I tak odcházel vděčný a šťastný. O to jsem se postarala. Možná jsem začátečnice, ale učím se rychle.

Protahuji se a v hlavě si přehrávám, jaké to bylo. Andrew je k pomilování. Tedy, takhle se přece nemůžete vyjádřit o klukovi, že? Zkrátka je k sežrání. Všechny ty starosti, které jsem si dělala kvůli tomu, že řekl, že jsem tlustá… Nemůžu uvěřit, že jsem plýtvala energií na něco tak hloupého! Jistěže by si o mně nikdy nepomyslel, že jsem tlustá, natož aby to vyslepičil svojí rodině. Jeho bratr si mě musel splést s nějakou jinou holkou.

Ne, Andrew je dokonalý přítel. A já ho brzy svléknu z toho jeho příšerného červeného sáčka. A abych mu to vynahradila, třeba mu koupím nové, až budeme nakupovat, protože to mi Andrew slíbil (minulou noc během postkoitálního žvatlání), že si dneska vyrazíme, nakupování a pamětihodnosti (jakmile si rychle něco vyřídí ve městě).

Samozřejmě že památky, které mě zajímají nejvíc, kromě Andrewa, pochopitelně, jsou Oxfams, kde můžu najít nějaké dosud neobjevené poklady, a snad místo, o kterém jsem slyšela vyprávět, nazývané Topshop, což je něco jako britský protějšek T. J. Maxx nebo možná H&M. Tenhle obchod v Michiganu nemáme, ale zaslechla jsem, že je to ráj milovníků módy.

O tom se Andrewovi pro jistotu nezmíním, protože chci před ním vypadat jako inteligent. Měla bych se zajímat o dějiny jeho země, které jsou pozoruhodně bohaté a sahají tisíce let do minulosti… Nebo alespoň dvě stě let, pokud jde o zajímavou módu. Andrew je tak milý. A jeho rodina je ke mně tak milá, když pominu tu poznámku o tloušťce. Moc bych si přála jim to nějak vynahradit, ukázat, že si jejich laskavosti vážím…

A pak si uvědomím, zatímco si později holím nohy ve vaně, že Andrew ještě není vzhůru, a zdá se, že zbývající členové rodiny si šli po svých. Udělám jim jídlo! To je ono! Ano! Dnes večer ukážu rodině Marshallových, jak si vážím jejich pohostinnosti. Připravím slavné špagety na způsob, jak je dělá moje matka! Určitě tu najdu vše potřebné. Jsou to koneckonců jen těstoviny, česnek, olej, parmazán a sušené pálivé papričky.

A pokud bude něco scházet, například bezva křupavá bageta, kterou fakt potřebujete, abyste s ní mohli vytřít zbytky oleje z talíře, s Andrewem se na zpáteční cestě po pamětihodnostech zastavíme v pekařství.

To budou pan a paní Marshallovi překvapeni, až se po celodenní šichtě vrátí večer domů a tam na ně bude čekat večeře!

Na nejvyšší míru potěšená svým plánem se líčím a na nehty u nohou nanáším extra vrstvu laku, protože budu po městě běhat ve střevících s otevřenou špičkou a nerada bych si zničila francouzskou pedikúru, když se konečně objevuje Andrew a ospale na mě mžourá. Předtím, než si obleču svoje legrační šaty značky Alex Colmanová 1960 se vzorem listí, popřejeme si dobré ráno tak, že se na mém provizorním lůžku moc hezky pomilujeme (ještě k nim mám kašmírový svetr, který barevně ladí… Jaké štěstí, že jsem ho koupila na poslední chvíli, protože ho tu budu potřebovat), a pak už Andrewa popoháním, aby se oblékl a mohli jsme vyrazit do města, kde nás v centru čeká moře aktivit.

Můj první skutečný den v Londýně. Včerejšek se nepočítá, protože jsem byla tak ospalá, že si sotva něco pamatuji. Zato dnešek začal moc dobře. Líná koupel, bez rajčatové snídaně, a sex. Myslím, že lepší už to být nemůže, a na dovršení všeho dobrého nám přeje i počasí. Slunce příjemně svítí a je dost teplo na to, aby Andrew nechal doma to svoje sáčko tanečníka break-dance.

Ruku v ruce opouštíme byt Marshaliových a Geronimo za námi smutně kouká. „Ten pes si tě fakt oblíbil,“ poznamená Andrew. Není divu, že jsem si získala srdce jejich mazlíčka. Geronimo totiž ví, proč se upnul zrovna na mě. V jednom kuse jsem ho zásobovala jídlem! Vycházíme na ulici a míříme k metru. Poprvé v životě pocestuji londýnskou podzemkou!

A v žádném případě si nepřipouštím, že bych mohla vyletět do vzduchu, protože jestli dopustíte, aby vás ochromil strach, umožníte teroristům, aby nad vámi zvítězili.

Nicméně navzdory vnitřnímu přesvědčení se bystře rozhlížím po mladých mužích (a ženách; je špatné profilovat podle sexu jako podle rasy) navlečených v takovém úžasném dnu v objemných kabátech. A neujde mi, o co lépe jsou zdejší obyvatelé oblečení než u nás v Ann Arboru. Je strašné tohle říkat o vlastní zemi, ale zdá se, že Londýňané si zkrátka víc dávají záležet, v čem vyjdou na ulici, než je tomu u nás doma. Neviděla jsem tu jediného člověka, s výjimkou Alistaira, který je koneckonců puberťák, v teplácích nebo snad v elastickém pásu.

Také připouštím, že nikdo tu nevypadá nadměrně obézní, jako mnoho lidí v Americe. Čím to, že jsou Londýňané tak hubení? Že by se to dalo přičíst na vrub tomu čaji?

A ty reklamy a inzeráty! Polepili s nimi celé metro. Jsou tak… zajímavé, třebaže v mnoha případech nechápu, o čem je řeč. Nejspíš proto, že jsem ještě nikdy neviděla ženskou nahoře bez, nabízející pomerančový džus.

Tuším, že Shari má pravdu. Britové mají méně zábran, pokud jde o jejich těla, třebaže se oblékají lépe než my.

Když konečně vystupujeme na stanici, kde má Andrew schůzku (říká, že poblíž je banka, kde si můžu vyměnit peníze), vypotácíme se ven na slunce a já lapám po dechu…

Jsem v Londýně! Přímo v centru! V místě, kde se odehrálo tolik významných dějinných událostí, včetně punkového hnutí (kde bychom dneska byli, kdyby si Madonna jako první nenavlékla tu špičatou podprsenku a ti buřiči z Kings Road nepředstavili svůj punkový svět Vivienne Westwoodové?) a té černé večerní róby, kterou měla na sobě princezna Diana (později pouze lady Diana) v den svých zásnub?

Ale než stihnu vstřebat veškeré hodnoty a bohatství, které z toho místa vyzařují, Andrew mě vleče do banky, kde stojím v řadě (ve frontě, jak to nazývá Andrew), abych si nechala proplatit pár cestovních šeků na britské libry. Když se dostanu k přepážce, úřednice mě požádá, abych předložila cestovní pas, já jí ho podám a ona si podezíravě prohlíží moji fotku.

Proč taky ne? Byla jsem určitě o patnáct kilo těžší, když jsem se tenkrát fotila.

Žena mi vrací pas a Andrew mě žádá, jestli se nemůže podívat, a začne se pochechtávat.

„Nemůžu uvěřit, žes byla tak tlustá,“ povídá. „Jen se na sebe teď podívej! Vypadáš jako modelka. No řekněte? Nevypadá jako modelka?“ ptá se úřednice.

A ta nezávazně přikyvuje. „Uhmm…“

Samozřejmě že člověka pokaždé potěší, když mu někdo řekne, že vypadá jako model. Ale neubráním se pochybnostem. Opravdu jsem předtím vypadala tak hrozně? Mám na mysli ten večer, kdy u nás na koleji hořelo, kdy mě Andrew uviděl poprvé a já byla o patnáct kilo těžší, a stejně jsem ho přitahovala. Cítila jsem to na jeho kalhotách.

Dobrá, byla jsem jen v ručníku, protože nám hasiči nedovolili vstup do budovy, ale i tak.

Tok mých myšlenek přeruší úřednice, která mi konečně podává peníze. Jsou tak pěkné! Hezčí než ty americké, které jsou jen takové… zelené. Bankovky jsou různých velikostí, a když vezmu do ruky těžší minci v hodnotě libry, mám pocit, že držím kus zlata.

Jsem jako u vytržení, nadšená a odhodlaná něco málo z mých nových britských peněz utratit, takže pobízím Andrewa, aby si s tou jeho schůzkou pospíšil, abychom mohli zaskočit k Harrods. (Už jsem se zmínila, že je to první místo, kam chci zajít. Nechci tam něco kupovat, i když… Chci jen vidět říši, kterou její vlastník Mohamed Al Fayed vybudoval pro svého syna, který se zabil při autonehodě s princeznou Dianou.)

Andrew povídá: „Pojďme,“ a míříme k nezajímavé, nudně vyhlížející budově, nad jejímž vchodem čtu Pracovní středisko (přijde mi roztomilé, jak Britové všemu říkají jinak!) a kde se Andrew zařadí do dlouhé řady čekajících lidí s tím, že se tu musí „přihlásit“ nebo tak něco.

Zajímá mě všechno britské, protože až se jednou s Andrewem vezmeme, stane se tahle země mým domovem, zrovna jako se tu zabydlela Madonna, takže pozorně čtu, co stojí na tabulích, kolem nichž pomalu postupujeme. Všechny hlásají něco ve smyslu: Zeptejte se nás na nové pracovní možnosti, Ministerstvo práce a penzijního pojištění, a také Uvažujete o práci v Evropě? Zeptejte se nás, jak na to.

A mě napadá, jak je zvláštní, že v Anglii nazývají Evropu Evropou, jako by k ní nepatřili, ale my v US si myslíme, že Anglie je součástí Evropy. Nejspíš nesprávně.

A pak se ten člověk za přepážkou ptá Andrewa, jestli si hledal nějakou práci, a Andrew říká, že hledal, ale žádnou nenašel.

Cože? Co to povídá, že žádnou práci nenašel? A co dělá od chvíle, co jsem sem přijela? Přece pracuje.

„Ale Andrew?“ slyším se, jak na něj volám. „Co ta práce v restauraci?“

Andrew zbledne. Což je v jeho případě co říct, protože je od přírody bílý jako tvaroh. Sexy způsobem… Jako Hugh Grant. „Ehm,“ říká Andrew tomu člověku za přepážkou, „dělá si srandu.“ Já že si dělám srandu? O čem to mluví?

„Přece včera jsi tam byl celý den?“ připomenu mu. „Od jedenácti do jedenácti.“

„Liz,“ promluví Andrew napjatým hlasem. „Přestaň s tím milým pánem laškovat. Nevidíš, že má plné ruce práce?“

To je nad slunce jasné, ale jak to, že to nevidí Andrew?

„Copak si nevzpomínáš, že jsi měl včera napilno s tou rachotou v restauraci, kterou jsi musel vzít, protože ten záskok na té škole byl mizerně placený? Vážně si nevzpomínáš?“

Andrew se zatváří, jako by byl zfetovaný. Copak mu vypadlo z paměti, že první den, kdy jsem poprvé přijela do Anglie, odešel do práce?

Mrknu na něj a z jeho výrazu je patrné, že s pamětí nemá problém, natož aby byl na drogách. O čemž svědčí jeho vražedný pohled, kterým mě sjede.

Dobrá. Je mi jasné, že jsem něco zvorala. Ale co? Jen říkám pravdu. „Počkej. O co tu kráčí?“

V tom okamžiku ten člověk za přepážkou zdvihne telefon a spustí: „Pan Williams? Mám tu problém. Jo, hned jsme u vás.“

Poté na pult před sebou vyšoupne ceduli ZAVŘENO a povídá: „Pojďte, prosím, se mnou, pane Marshalle, a slečno,“ a sklopí nám oddělující přepážku, abychom mohli projít.

A odvádí nás kamsi do zadní části Pracovního střediska, do malé místnosti, kde je jen stůl, nějaké prázdné police a židle.

Cítím na sobě pohledy přítomných, těch, kdo stojí v řadě za námi, a těch, kdo úřadují za přepážkou, a jejich oči se mi zabodávají do zátylku. Někteří si něco šeptají, jiní se smějí.

Trvá mi dobrých pět vteřin, než pochopím, o co kráčí.

A když mi to dojde, nahrne se mi krev do obličeje. Andrew před minutou zesinal, zato já zrudnu jako ředkev.

Protože si uvědomím, že jsem to udělala znovu. Ano. Znovu jsem otevřela tu svoji nevymáchanou pusu, pitomou pusu, když jsem měla mlčet jako ryba.

Ale jak jsem mohla vědět, že v Británii je Pracovní středisko místem, kam si lidé chodí pro podporu v nezaměstnanosti?

A co tu pohledává Andrew? Jak to, že žádá podporu v nezaměstnanosti, když přece NENÍ NEZAMĚSTNANÝ?

Jenže Andrew to zřejmě vidí jinak. Nejspíš je mu srdečně jedno, že je to protizákonné, a vsadím se, že by na mě vychrlil: „Ale to přece dělá každý!“

Jenže ti lidé tady to vidí zase jinak, pokud mohu soudit z výrazu úředníka, který odešel vyhledat svého „nadřízeného“.

„Podívej, Liz,“ spustí Andrew v okamžiku, jakmile je ten člověk z doslechu. „Vím, žes to tak nemyslela, ale jedno ti řeknu. Pěkně jsi mi to zavařila. Měla bys to napravit a říct tomu chlapovi, až se vrátí, že sis to popletla. Že jsme si drobet vjeli do vlasů a včera jsem nepracoval. Jasné?“

Zmatená na něj zírám.

„Ale Andrew…“ Nemůžu uvěřit, co se to tu děje. To nemůže být jen tak. Andrew, MŮJ Andrew, který bude jednou učit děti číst, přece nemůže zneužívat sociální systém! To je zhola vyloučené.

„Ale tys včera pracoval,“ povídám. „Tedy… je to přece pravda, viď? Tak jsi mi to řekl. Proto jsi mě opustil a zanechal se svojí rodinou celý dlouhý den a většinu večera. Protože jsi pracoval v restauraci. Není to tak?“

„Ale jo,“ připouští Andrew a já vidím, že se začíná potit. Nikdy předtím jsem Andrewa neviděla zpoceného. Ale obličej se mu leskne jako zrcadlo a vlasy… Trochu mu ustupují z čela. Jestlipak bude mít jednou pleš po otci? „Ano, Liz, ale projednou se snad můžeš zapřít a trochu kvůli mně zalhat.“

„Povídáš zalhat kvůli tobě…“ Jsem dočista vyvedená z míry. To je jako… Moc dobře chápu, co povídá. Rozumím jeho slovům.

A nemůžu uvěřit, že Andrew, MŮJ ANDREW, je vypustil z úst.

„Je to jen mírná lež,“ vysvětluje Andrew. „Není to tak hrozné, jak si namlouváš, Liz. Číšníci tady vydělávají pakatel. To není jako u vás ve Státech, kde mají zaručeno patnáct procent spropitného. Přísahám ti, každý číšník, kterého znám, je na podpoře v nezaměstnanosti…“

„I tak se mi to nezdá.“ Fakt nemůžu uvěřit, čeho jsem svědkem. „To nikoho neospravedlňuje… Chci říct… Zkrátka je to nečestné, Andrew. Ty totiž bereš peníze těm, kteří je SKUTEČNĚ potřebují.“

Jak to, že si to nedokáže uvědomit? A to chce učit děti ze slabších sociálních poměrů… A s klidem si přivlastní peníze určené pro tyhle lidi, kteří je OPRAVDU potřebují. Copak to neví? Jeho matka je přece sociální pracovnice, kristepane! Jestlipak tuší, jak si její synáček přivydělává?

‚Já ty prachy potřebuju,“ trvá Andrew na svém. Teď už se potí citelně, třebaže v malé místnosti je docela příjemná, přijatelná teplota. “Já jsem jeden z těch lidí. Chci říct, že musím z něčeho žít, Liz. A není to hračka najít pořádnou, dobře placenou práci, když každý ví, že se za pár měsíců vrátím zpátky do školy.“

To se mu nedá upřít. Alespoň v tom má pravdu. Já si práci zástupce vedoucího u Vintage to Vavoom udržela proto, že jsem byla místní a nikam se nestěhovala.

Také proto, že jsem fakt dobrá v tom, co dělám.

Nicméně…

„A ty víš, že to nedělám pro sebe. Chci, aby se ti tu líbilo…“ Andrew vrhá nervózní pohledy na otevřené dveře. „Chci tě vzít na pěkná místa, na dobré jídlo, a možná třeba do… co já vím, na projížďku na lodi nebo něco takového.“

„Bože, Andrew!“ Moje srdce přetéká láskou k němu. Jak jsem si mohla myslet… Co jsem si vlastně o něm myslela? Možná to vzal za špatný konec, ale jeho úmysly jsou čisté.

„Tos nemusel!“ spustím na něj. „Mám tu hromadu peněz, které jsem ušetřila. Nemusíš to dělat kvůli mně, pracovat do noci a ehm… pobírat sociální dávky. Mám spoustu peněz pro nás oba.“

Najednou už není tak zpocený.

„Fakt máš? Víc, než jsi dneska vyměnila v bance?“

„Samozřejmě,“ přitakám. „Co vydělám v obchodě, dávám už dlouho stranou, abych něco ušetřila, a ráda se o to podělím.“ Myslím to vážně. Jsem koneckonců feministka. Nemám potíž podporovat muže, kterého miluju. S tím nemám žádný problém.

„Kolik?“ zeptá se Andrew rychle.

„Kolik jako mám?“ Nechápavě na něj zamrkám. „Asi pár stovek…“

„Vážně? To je skvělé! Mohla bys mi něco z toho půjčit?“

„Už jsem ti řekla, Andrew, že klidně za nás zaplatím, až někam půjdeme…“

„Ne, tak jsem to nemyslel. Mohla bys mi něco půjčit předem?“ Už se přestal potit, ale je nějaký přepadlý a nespouští oči ze dveří, v nichž se má každou chvíli objevit nadřízený toho úředníka od přepážky. „Hele, ještě jsem nezaplatil zápisné do školy.“

„Cože?“ zopakuji jako ozvěna. „Zápisné?“

„Vždyť to povídám.“ Teď se na mě zkroušeně šklebí jako dítě přistižené s prstem v těstě.

„Nerad to říkám, ale než jsi sem přijela, něco jsem podělal a teď jsem v bryndě. Neslyšela jsi někdy o pátečních pokerových turnajích na McCrackenu?“

Zatočila se mi hlava. Nepřeháním. „Pokerové turnaje? Na McCrackenu?“

O čem to mluví?

„Jo, scházelo se tam pár kluků a ti každou páteční noc mastili karty jako o závod. Já s nima hrával a byl jsem docela dobrej…“

Ten britský kluk. Chaz se přece o někom takovém zmiňoval. A mně v tu ránu svitne. Byl to Andrew. Ten, který organizoval pokerové turnaje na sedmém patře.

„Tos byl ty?“ Užasle na něj poulím oči. „Ale tys měl přece dohlížet na pořádek… Hazard je na kolejích zakázaný.“

Andrew po mně střelí nevěřícím pohledem.

„No jo, pod svícnem bývá tma… Každý v tom jel…“

Kdyby se každý postavil na hlavu, taky bys to udělal? chystám se zeptat, ale včas se zarazím.

Protože, jak jinak, znám odpověď.

„Zkrátka,“ pokračuje Andrew, „nedávno jsem začal hrát i tady a… ehm… sázky byly vyšší, než jsem byl ze Států zvyklej a hráči zkušenější a já…“

„Prohrál jsi,“ doplním suše.

„Povídám ti, že jsem byl trochu namyšlený a žil v přesvědčení, že je v jedné hře rozbiju a namastím si kapsy, jenže jsem dostal na frak a prohrál těch pár stovek, které jsem měl ulité na školné. Proto teď dřu jak mezek, chápeš? Nemůžu přijít za rodiči a vyklopit jim, kam se poděly jejich těžce vydřené peníze. Jsou zarytí odpůrci hazardu a nejspíš by mě vyrazili z baráku. Mám tak akorát, kde se vyspat, jak sama víš… Jestli ty prachy můžeš postrádat, vytrhneš mi trn z paty. Už nebudu muset pracovat a můžeme být spolu, jak je den dlouhý…“ Vezme mě kolem pasu a přitiskne k sobě. „A celé noci,“ dodá a významně zdvihne obočí. „Nebude to paráda?“

Pořád se mi točí hlava. Třebaže se mi to snaží vysvětlit, nic z toho mi nedává smysl… anebo právě naopak.

Ale nemůžu říct, že by se mi to, co slyším, líbilo.

„Povídáš pár stovek?“ zopakuji zhrožené. „Abys zaplatil zápisné?“

„Dělá to dvě stovky nebo tak něco,“ vysvětluje Andrew. „To je… kolik? Pět set dolarů? To není zase tolik, když uvážíš, že jde o moji budoucnost… naši budoucnost. A já ti to vynahradím, i kdybych se měl ztrhat…“ Skloní hlavu a začne mi laskat krk. „S holkou, jako jsi ty, to nebude žádná velká oběť…“

„Umm… Snad bych ti je mohla dát…“ Ale mému vnitřnímu hlásku se to nelíbí a ječí, jako by ho na nože brali. „Mohli bychom… mohli bychom ty peníze poslat na účet školy, až odtud odejdeme.“

„To by šlo,“ souhlasí Andrew, „ale víš co? Bude lepší, když mi dáš hotovost a já už je pošlu sám. Znám jednoho chlápka v práci, který to zařídí raz dva, bez zbytečných poplatků a prodlení…“

„Ty zkrátka chceš, abych ti dala hotovost,“ zopakuji chabě.

„Přesně tak,“ přikývne Andrew. „Bude to levnější, než kdybychom to dělali přes banku. Účtují si přemrštěné poplatky…“ Z chodby k nám dolehnou čísi kroky. „Poslouchej! Řekneš tomu chlapovi, až sem přijde, žes to popletla… to o té mojí práci, rozumíš?“ chrlí ze sebe Andrew. „Můžeš to pro mě udělat, Liz?“

„Lizzie.“

Připadám si jako ve snu a on na mě nechápavě hledí.

„Lizzie. Žádná Liz. Ty mi pořád říkáš Liz. Nikdo mi tak neříká. Jmenuju se Lizzie.“

„Dobře, ať je po tvém,“ podvolí se Andrew. „Ten chlap už je tady. Prostě mu to řekni, jo? Pověz mu, žes udělala chybu.“

„Ale ano, řeknu.“

Má pravdu. Udělala jsem chybu. Ale s jeho prací to nesouvisí.

Zatímco alžbětinská doba je mnohými historiky označována za osvícenou s ohledem na zrod takových géniů, jakými byli Shakespeare nebo sir Walter Raleigh (ten údajně hodil svůj plášť do pouličního bahna čistě proto, aby jeho panovnice mohla přejít suchou nožkou, a jiné příběhy), není pochyb, že se Alžběta na sklonku svého panování začala chovat nevypočitatelně, což se mimo jiné projevovalo také tím, že holdovala rozpustilé módě. Ve snaze uchovat si mladistvý vzhled si na obličej v hojném množství nanášela bílou barvu, což mnozí považovali za frivolnost. Naneštěstí pro královnu Alžbětu barvivo obsahovalo olovo, které jí patrně přivodilo otravu a poškodilo mozek.

Alžběta I. nebyla poslední, kdo byl ochoten trpět pro krásu (jako příklad uvádím: Michael Jackson).

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 8

Ženy mluví, protože si přejí mluvit, kdežto muž

mluví pouze tehdy, pokudje k tomu donucen vnějšími

okolnostmi, například když nemůže najít čisté ponožky.

Jean Kerrová (1923-2003), americká spisovatelka a dramatička

Vůbec netuším, kde se to ve mně vzalo.

V jednu chvíli jsem žádala pana Williamse, nadřízeného toho úředníka, který nás odvedl dozadu, do té prťavé kanceláře, jestli by mi neukázal, kde jsou dámy (tady v Anglii tomu nejspíš říkají toalety, protože mi trvalo pár vteřin, než jsem mu vysvětlila, o co mi jde), a v příští jsem se hnala ven, jako by za mnou hořelo.

Přesně tak. Práskla jsem do bot. Utekla jsem ze střediska a od Andrewa s tím, že nutně musím na dámské toalety, a spěšně jsem opustila budovu, abych byla co nejdřív v rušných londýnských ulicích, aniž jsem měla nejmenší představu, kam se hrnu, natož jak se tam dostanu.

Není mi známo, proč jsem to udělala. Řekla jsem, o co mě Andrew požádal; že jsem to popletla ohledně jeho pracovního nasazení. Předpokládám, že pokud Andrew dostává peníze bokem, těžko to ti lidé ve středisku mohou dokázat. A pan Williams s tím taky nic nenadělá. Tedy s Andrewem… Jako že by ho poslal do vězení.

Pan Williams se totiž zmohl na jediné. Začal Andrewovi dělat kázání, jak je špatné to, co provádí, že zneužívá sociální systém, bere peníze potřebným, a v tu chvíli jsem to nevydržela a skočila mu do řeči a zeptala se, kde je tu záchod.

To byl ten rozhodný okamžik, kdy jsem utekla.

A už se nevrátila.

A proto se teď potácím po londýnských ulicích a nemám ponětí, kde jsem. Nemám průvodce ani plán města, zkrátka nic. Zato mám peněženku naditou britskými penězi a neklamné tušení, že Andrew nebude radostí bez sebe, až mě zase uvidí… Pokud tedy trefím k nim domů. Jestli se mi vůbec podaří zjistit, jak se k nim dostat.

Možná jsem tam měla zůstat. Asi bylo špatné se jen tak sebrat a zmizet. Andrew má pravdu. Studenti to nemají jednoduché a musejí vyžít s málem.

Jenže na druhou stranu je neomluvitelné prohrát všechny svoje úspory.

A co ty peníze? Slíbila jsem mu pět set dolarů na zápisné, a pak jsem jednoduše… utekla. Jak jsem to mohla udělat? Jestli Andrew to školné nezaplatí, nebude se moci na podzim vrátit na univerzitu. Jak jsem se k němu mohla jen tak otočit zády?

O ty peníze nejde. Vážně o ně nejde a s radostí mu dám poslední cent.

Opravdu mi nevadí, že si o mně myslel, že jsem tlustá.

A smířím se i se skutečností, že mě doma pomlouval.

A překousnu i ten jeho hazard, i to, že předstíral, že se nemůže udělat, abych ho musela vykouřit.

Ale připravit ty chudáky o peníze? Ten, kdo vykonává nějakou práci, za kterou si nechává platit, nemůže současně pobírat dávky v nezaměstnanosti. To by byl podvod.

Což rozhodně nemůžu tolerovat.

A to chce být učitel! UČITEL! Umíte si takového člověka představit, jak formuje myšlení mladých lidí, kteří jsou ještě tvární a nechají se ovlivnit?

Jsem taková idiotka! Nemůžu uvěřit, že jsem naletěla na to jeho „chci učit děti číst“. Vždyť to přímo volalo o pomoc, jak se mi nejdřív snažil dostat do kalhotek a později do peněženky! Jak to, že mi to nedošlo? Copak jsem slepá, abych si ničeho nevšimla? No řekněte? Co to může být za chlapa, který jedním dechem tvrdí, že chce učit děti číst, upřímně a celým svým srdcem, a obratem ruky pošle e-mailem nevinné americké holce svůj nahý zadek? Jsem pitomá. Jak jsem mohla být tak slepá?

Shari má samozřejmě pravdu. Naletěla jsem na jeho přízvuk. Ano, tak to je. Stačilo, aby na mě promluvil, a už se mi podlamovala kolena. Když ono je to tak… šarmantní.

Ale teď už vím, že i když chlap mluví jako James Bond, nemusí to nutně znamenat, že se tak bude i chovat. Docházel by takový James Bond pro dávky v nezaměstnanosti, kdyby měl jiný příjem? Silně pochybuju.

Jímá mě hrůza. Bože! A to jsem se za něj chtěla provdat a podporovat ho do konce svého života! Chtěla jsem s ním mít děti… Andrewa juniora, Henryho, Stellu a Beatrice. A psa! Jakže se to psisko mělo jmenovat?

No, na tom nesejde.

Jsem ta největší idiotka na téhle straně Atlantiku. Nejspíš na obou. Kristepane! Mělo mi to dojít dřív, než jsem mu ho vykouřila. Nemůžu uvěřit, že jsem to udělala.

A víte co? Já to chci vzít zpátky. Andrew Marshall totiž není hoden, abych mu ho vykouřila. Ten akt byl něčím významný. Bylo to poprvé, co jsem tohle dělala klukovi, a bylo to určené učiteli, ne nějakému defraudantovi!

Defraudantovi sociálních dávek, nebo jak tomu tady říkají.

Co si počnu? Jsem tu sotva dva dny a už toho kluka, za kterým jsem přijela, nechci ani vidět. A ke všemu bydlím u jeho rodiny! Tam bych se mu těžko vyhnula.

Můj bože! Chci jet domů.

Ale nemůžu. Protože i kdybych si to mohla dovolit, i kdybych teď zatelefonovala domů a požádala je, aby mi koupili letenku, měla bych to do smrti na talíři. Sarah a Rose, paní Rajghattaová, i moje máma, zkrátka ty všechny by si na mně zgustly a já bych se jejich „neříkaly jsme ti to?“ nikdy nezbavila. Všechny, ano ty VŠECHNY mě varovaly nedělat to, nejezdit do Anglie za klukem, kterého sotva znám, za tím klukem, který mi, ouha, zachránil život…

Klidně jsem to mohla přežít bez újmy na zdraví, že jo?

Mluvím o tom kouři. Určitě bych si všimla, že se něco děje, a ven se dostala tak jako tak.

Nikdy by nedopustily, abych zapomněla, že měly pravdu. Bože! Ony fakt měly pravdu! Nemůžu tomu uvěřit. Ty přece nikdy v ničem neměly pravdu. Třeba tvrdily, že školu nikdy nedokončím… A vidíte? Já ji dokončila.

Tedy, téměř.

A také prorokovaly, že kila, která jsem nabrala v dětství, mi už zůstanou.

A nezůstaly. Zhubla jsem. Kromě těch posledních dvou nebo tří kil, ale o těch vím jen já. Jiný si jich sotva všimne.

Tvrdily, že nikdy nenajdu práci nebo byt v New Yorku. A já jim hodlám dokázat, že zase neměly pravdu. Alespoň doufám. Ale na to teď nemůžu myslet, nebo se pozvracím.

Jediné, co vím, je, že se nemůžu rozjet zpátky domů. Nemůžu dopustit, aby si myslely, že v tomhle měly pravdu.

Ale zůstat tu také nemůžu! Odešla jsem z toho střediska a to mi Andrew nikdy neodpustí. Já zkrátka utekla. Jako by si moje nohy žily vlastním životem a odnesly mě pryč, aby mezi mnou a Andrewem byla co největší vzdálenost.

Není to jeho chyba. Vážně není. Hazard je vlastně závislost. A kdybych byla co k čemu, zůstala bych s ním a snažila se mu pomoct. Dala bych mu peníze, aby se na podzim mohl vrátit do školy. Byla bych tam pro něj a společně bychom čelili jeho závislosti.

Jenže já namísto pomoci vzala nohy na ramena. Výborně, Lizzie. Ty jsi ale vypečená kamarádka! Cítím, jak se ve mně všechno svírá, a myslím, že se o mě pokouší panika. Tenhle stav jsem ještě nezažila, ale Brianna Dunleavyová ze školy je mívala v jednom kuse, až skončila u školního doktora a ten jí vystavil omluvenku, že nemusí na zkoušky.

Jenže na ulici si žádnou paniku dovolit nemůžu. Zkrátka nemůžu! Co kdybych omdlela, skácela se na zem a všichni uviděli moje kalhotky? Pravda, jsou moc pěkné, puntíkaté s mašličkami z Targetu, ale i tak. Musím se někde posadit. Musím…

Hele! Prodejna knih. Knihkupectví jsou na panické záchvaty jako stvořená. Alespoň se domnívám, i když jsem ještě nikdy žádný takový záchvat neprodělala.

Protáhnu se točitým madlem, projdu kolem pokladny a vnořím se do útrob rozlehlého obchodu. V oddělení POMOZ SI SÁM objevím kožené křeslo. Naštěstí je prázdné. Britové si asi nepotrpí na samoobsluhu a rádi si nechají od prodavačů poradit. (Věčná škoda, že takový Andrew Marshall se této charakteristice vymyká. Ten by potřeboval poradit jako sůl.) Svalím se do křesla a hlavu dám mezi kolena.

Potom začnu dýchat. Výdech, nádech, výdech, nádech…

Tohle. Nemůže. Být. Pravda. Dostat. Záchvat. Paniky. V cizí. Zemi. Můj. Přítel. Přece. Nemohl. Přijít. O všechny. Peníze. Určené. Na školné. U karetního. Stolku.

„Promiňte, slečno?“

Zvednu hlavu. Bože! Jeden ze zaměstnanců na mě zvědavě hledí. „Ehm…,“ vykoktám. „Zdravím.”

„Taky zdravím.“ Ten člověk vypadá celkem úhledně. Je v džínsech a černém tričku. Na hlavě má velice čisté dredy. Nevypadá na někoho, kdo by z krámu vykopl ženskou jen proto, že má záchvat paniky.

„Jste v pořádku?“ chce vědět. Ze štítku na tričku se dočtu, že se jmenuje Jamal.

„Ano,“ pípnu. „Děkuju. Jsem jen… Necítím se zrovna nejlíp.“

„Nevypadáte dobře,“ potvrdí mi Jamal. „Nechcete sklenici vody?“

A já si uvědomuji, že mám příšernou žízeň. Dietní cola. To je to, co skutečně potřebuji. Copak se v téhle zaostalé zemi nenajde jediná plechovka dietní coly?

Ale na Jamalovu nabídku vody říkám: „To by od vás bylo moc milé.“

Muž kývne a odchází a ve tváři má ustaraný výraz. Takový milý člověk. Proč nemůžu randit s ním namísto s Andrewem? Proč se musím zamilovat do kluka, který tvrdí, že CHCE učit děti číst, namísto abych se zamilovala do člověka, který jim skutečně pomáhá?

Tedy, beru zpět. Jamal nepracuje v oddělení pro děti.

I tak. Jsem si jistá, že kdyby sem nějaké dítko zabloudilo, určitě by mu poradil, že má hodně číst.

Ale možná že zase fantazíruji. Opět. Možná že věřím tomu, čemu věřit chci ohledně Jamala.

Jako jsem chtěla věřit, že Andrew je skutečně ten Andrew a ne nějaký pošahaný Andy. A ve skutečnosti je to ten největší pošahanec, jakého jsem kdy potkala.

Ne že by na tom jménu bylo něco špatného. Jde jen o to, že…

Najednou vím, co potřebuju, a není to voda.

Příčí se mi to a vlastně to nechci udělat, ale zničehonic mám nutkavou potřebu slyšet mámin hlas. Prostě musím.

Třesoucími se prsty vyťukám na mobilu číslo domů. Rozhoduji se, že o Andrewovi, z něhož se vyklubal Andy, jí neřeknu. Jenom potřebuji slyšet známý hlas. Hlas, který mi říká Lizzie, namísto Liz. Hlas, který…

„Mami?“ Málem se rozbrečím, když to na druhém konci vezmou a já uslyším: „Halo!“

„Co tě to, krucinál, napadlo, volat takhle brzy?“ hartusí babička. „Copak nevíš, kolik je u nás hodin?“

„Babičko!“ Zavřu oči. Bolest v nitru nepolevuje. „Je tam mamka?“

„Sakra není,“ odpovídá babička. „Je někde ve špitálu. Však víš, že po útercích pomáhá otci Mackovi s přípravou přijímání.“

To je mimo diskuzi, třebaže není úterý. „Není tam někde táta? Nebo Rose? Nebo Sarah?“

„Copak, copak? Já ti nejsem dost dobrá?“

„Ale ne… Tebe mám moc ráda. Já jen…“

„Mluvíš, jako by na tebe něco lezlo. Myješ si pořádně ruce? To víš, to je dřív než na novou košili…“

„Ne… Babičko…“ A vzápětí se rozbrečím.

Proč? PROČ??? Jsem vzteky bez sebe, tak proč ty slzy? Zakazuji si brečet!

„Co to slzavé údolí?“ chce vědět babička. „Ztratila jsi pas? Nic si z toho nedělej, oni tě pustí zpátky domů. Všechny sem pustí, i ty, co nás chtějí vyhodit do vzduchu, abychom se dostali do království božího…“

„Babičko,“ přeruším ji, „myslím, že…“ Je obtížné šeptat, když vzlykám, ale dělám, co můžu. Nechci rušit zákazníky, aby mě pak personál nevyhodil na ulici. A Jamal bude každou chvíli zpátky se sklenicí vody. „Myslím, že jsem udělala chybu, že jsem se sem rozjela. An-drew… není takový, jak se zdálo.“

„Co provedl?“ chce babička vědět.

„On… On… vyslepičil svojí rodině, že jsem tlustá. A hraje karty. A přivlastňuje si státní peníze. A také jim nakukal, že… že… mám ráda rajčata!“

„Vrať se domů,“ nařizuje mi babička. „Spakuj se a hned se vrať.“

„V tom to právě vězí,“ vysvětluji. „N-nemůžu jet domů. Sarah a Rose… Každý by se mi vysmál, že mi to patří. Kdybych se vrátila, holky by se na mě vytahovaly, že to přece říkaly. A budou mít pravdu. Ach jo! Babičko!“ Teď už se mi po tvářích kutálejí slzy jako hrachy. „Nikdy si nenajdu kluka! Myslím toho, kdo by mě miloval takovou, jaká jsem, a ne kvůli mým úsporám.“

„Kravina,“ povídá babička.

„C-cože?“ zeptám se vyjukaně.

„To víš, že si někoho najdeš,“ vysvětluje mi. „Ty jsi totiž na rozdíl od svých sester vybíravá. Ty nepadneš kolem krku prvnímu frajírkovi, který ti nakecá, že tě miluje, a pak tě zbouchne.“

Celkem trefný popis známostí mých starších sester a já zjišťuji, že to má na mě blahodárný účinek.

„Jsi k nim tvrdá…,“ snažím se ji krotit, ale marně.

„Takže z toho tvýho se vyklubal hejsek,“ vede si babička svou. „K čertu s ním. Co s tím hodláš udělat? Zůstaneš u něj do odletu?“

„Nevím, co jiného bych mohla dělat,“ říkám zdráhavě. „Nemůžu… Přece ho nemůžu jen tak opustit.“

„Kde je teď?“

„Těžko říct. Asi v Centru pro nezaměstnané.“ Jestlipak mě bude hledat?

Jistěže. Mám přece těch jeho pět set dolarů.

„Takže ses na něj už vykašlala,“ konstatuje babička. „Podívej, nelam si s tím hlavu. Jsi v Evropě. Jsi mladá a mladí lidé jezdí do Evropy na zkušenou celá staletí. Jdi na to selským rozumem, kristepane. Co ta tvoje kamarádka Shari? Nepotlouká se někde kolem?“

Shari. Na tu jsem dočista zapomněla. Shari, která je za kanálem někde ve Francii. Shari, která mě vlastně včera pozvala, abych za nimi přijela… Jak že se to místo jmenuje? Jasně, Mirac.

Mirac. To slovo má magický nádech a už teď mi zní jako rajská hudba.

„Vážně si myslíš, babičko…,“ škrábu se ven z křesla, „že bych mohla… vážně bych mohla…“

„Povídáš, že je to karbaník?“ ptá se mě. „Zjevně má slabost pro poker.“

Slyším, jak babička vzdychne. „Zrovna jako tvůj strýček Ted. Klidně s ním zůstaň, jestli chceš, a po zbytek života ho budeš tahat z malérů a platit za něj dluhy. Tohle dělala tvoje teta Olivia. Ale jestli jsi chytrá… A já myslím, že jsi…, vypaříš se, dokud ještě můžeš.“

„Babičko,“ polykám slzy, „já… myslím, že si tvou radu vezmu k srdci. Děkuju ti.“

„To je mi novina,“ říká babička nevzrušeně. „Konečně na mě jedna z vás dá. To si zaslouží bouchnout šampaňské.“

„Připíjím na tvoje zdraví, babičko,“ já na to, „a teď raději zavolám Shari. Děkuju ti mockrát. Ehm… A prosím tě, abys o tomhle hovoru nikomu neříkala, ano?“

„Komu bych co povídala?“ zavrčí babička a zavěsí.

Taky zmáčknu knoflík a v rychlosti vyťukám Shariino číslo. Shari! Jak je možné, že na tu jsem si nevzpomněla? Shari je ve Francii. A povídala, že mám za ní přijet. Ten tunel. Neříkala něco o nějakém tunelu? A můžu to vůbec udělat? Fakt to můžu udělat?

Kriste! Má hlasovou schránku. Kde jen může být? Že by někde na vinici bosýma nohama šlapala hrozny vína? Kde jsi, Shari? Potřebuju tě!

Nechávám jí vzkaz. „Zdravím, Shari. To jsem já, Lizzie. Strašně s tebou potřebuju mluvit. Je to děsně důležité. Myslím… Nejspíš se s Andrewem rozcházíme.“ Z paměti se mi vynoří výraz v jeho obličeji, když mi povídal, že zná chlápka z práce, který moje peníze pošle do Států bez poplatků…

Srdce mi poskočí.

„Tedy… Myslím, že se definitivně rozcházíme. Můžeš mi, prosím tě, zavolat? Protože nejspíš budu nucená využít tvé nabídky přijet za vámi do Francie. Takže mi zavolej. Hned jak můžeš. Ahoj.“

Slova, která jsem vyslovila nahlas, mi najednou dávají smysl. Rozcházím se s klukem. Kdybych byla mlčela, kdybych si nepustila pusu na špacír ohledně té jeho číšnické práce, nic z toho by se nestalo. Za všechno můžu jen já. Protože neumím udržet jazyk za zuby.

Už v minulosti se mi to stalo mnohokrát, ale ještě nikdy z toho nebyla taková šlamastyka jako teď.

Na druhou stranu… Kdybych mlčela jako zařezaná… Kdo ví, jestlipak by se zmínil. Myslím o tom karbanu. Anebo by si to nechal pro sebe a do smrti měl přede mnou tajemství? Jako ty poslední tři měsíce? To se mu celkem dařilo… Jestlipak bychom dopadli jako strýček Ted a tetička Olivia? Zahořklí, rozvedení, finančně na dně, jeden žijící v Clevelandu, druhý v Renu?

Kdepak. Takhle to nesmí skončit. Zkrátka to nedopustím, a hotovo.

K Marshallovým se vrátit nemůžu. To je snad nad slunce jasné. Tedy… V každém případě se tam musím zastavit pro svoje věci, ale spát tam už dneska nechci… Jak bych taky mohla, na tom sportovním lehátku, na němž jsme se s Andrewem milovali… V tom lůžku, kde jsem ho vykouřila…

A teď mám z toho špatný pocit.

Proč bych vlastně měla u nich spát? Dochází mi, že mám kam jít, a to mi vlévá krev do žil. Vymrštím se tak prudce, až zavrávorám, zrovna když se vrací Jamal se sklenicí vody.

Opět má ten ustaraný výraz. „Opatrně, slečno.“

Vrhnu se na sklenici a na jeden lok ji sklopím do sebe. Nechci být hrubá, ale třeští mi hlava.

„Děkuji mnohokrát.“ Sklenici mu vrátím. Už se cítím lépe.

„Nechcete, abych někomu zatelefonoval?“ dotazuje se Jamal.

Vážně je to moc laskavý chlapík. Tak pozorný! Téměř mám pocit, jako bych byla u nás v Ann Arboru. Kdyby nebylo toho anglického přízvuku.

„Ne,“ opáčím. „Ale něco byste pro mě přece jen mohl udělat. Potřebuju vědět, jak se dostanu do tunelu.“

II. část

Francouzská revoluce na sklonku osmnáctého století nebyla jen o povstání prostého lidu ve snaze svrhnout monarchii, aby jedno zřízení bylo posléze nahrazeno demokracií a republikánstvím. Ne! V té skrumáži šlo i o módu! Stáli proti sobě movití (ti, kdo dávali přednost napudrovaným parukám a umělým muškám na tvářích a nabíraným sukním, k jejichž ušití bylo zapotřebí metrů a metrů látek) a ti, kdo nebyli movití (kteří nosili neforemné škrpály, tuctové oblečení a plandavé sukně). V tomto povstání, jak je patrné z historie, vyhráli ti méně movití. Ovšem na úkor módy.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 9

Dobří mluvkové se najdou jen v Paříži.

Francois Villon (1431-1463), francouzský básník

Jsem ve vlaku Paříž-Souillac a uličkou za sebou vleču svoje zavazadlo na kolečkách. Je mi do breku. Ne kvůli tomu kufru. Tedy, jen částečně. Ta ulička je totiž děsně úzká a není v ní k hnutí. Navíc mám na rameni těžkou brašnu a nezbývá mi, pokud se chci pohnout kupředu, než se sunout bokem jako krab, abych sedící cestující nemlátila brašnou po hlavě, když se pokouším, prozatím bez úspěchu, najít v první třídě nekuřácký vagon.

Kdybych byla kuřák a nevadilo mi sedět v protisměru, už bych byla usazená. Jenže já nekouřím a navíc se bojím, že kdybych neseděla po směru, bude mi na zvracení, a já jsem si jistá, že bych zvracela, protože ve vlaku z Londýna do Paříže jsem málem vypustila duši, třebaže jsem seděla pohodlně. Co jsme dorazili do Paříže, zvedá se mi žaludek a mám vratké nohy… Asi jako babička, když si přihne sherry na vaření… Ty potíže se datují od okamžiku, kdy mi zpětně došlo, co jsem to provedla.

V tomto duchu se odehrává moje cestování po Evropě. Nemám tušení, jestli se dostanu tam, kam potřebuju, natož abych si byla jistá, že najdu lidi, které hledám. Obzvláště když Shari pořád nezvedá svůj mobil a sama mi nezavolá. Samozřejmě, že jedním z důvodů, proč se mi chvěje žaludek, je nedostatek jídla. Mám hlad jako vlk. Od snídaně jsem snědla jen jedno jablko, které jsem si koupila na nádraží Waterloo, protože to bylo jediné, co se tam dalo koupit, aby v tom nebyla rajčata. Kdybych chtěla slupnout tyčinku Cadbury nebo sendvič, proložený vejci a rajčaty, nekručelo by mi v břiše. Ale protože jsem nechtěla, mám holt smůlu.

Doufám, že v tomhle vlaku bude jídelní vůz. Ale než se ho vydám hledat, musím si někde najít slušné místo, kde bych uložila zavazadla.

A to se zdá být úkol nad lidské síly. A tak se vleču dál a velkou neforemnou brašnou strkám do lidí a kufrem na kolečkách jim vrážím do kolen a v jednom kuse se jako šílenec omlouvám „pardonnez-moi“‚ pokud zrovna neříkám „excusez-moi“, ale nezdá se, že by ti lidé moje omluvy ocenili. Možná proto, že jsou to všechno Francouzi a já jsem Američanka a přijde mi, že Američanům tu nikdo moc nefandí, jak soudím z reakce jednoho mladíka, sedícího v kuřáckém oddělení v protisměru. Tady bylo jedno volné místečko a já se tu málem usadila, ale nakonec jsem si to rozmyslela. „Etes-vous américaine?“ zeptá se mě znechuceně, když zaslechne, jak nechávám Shari další vzkaz na mobilu.

„Hmm… oui.“

Udělá obličej, vyndá iPod, nasadí si sluchátka a obrátí se k oknu, aby se už na mě nemusel dívat.

Vamos a la playa, slyším řev z jeho sluchátek, Vamos a la playa, a už je mi jasné, že mi ta vtíravá melodie bude po zbytek dne drnčet v hlavě. Nebo bych měla říct, dlouho do noci, protože je už pozdní odpoledne a tenhle vlak nedorazí do Souillaku dřív jak za šest hodin.

To je jeden z důvodů, proč se vydávám na další trnitou cestu a pokračuji v hledání prázdného místa. Neumím si totiž představit, že bych měla šest hodin sedět vedle toho nafrněného sedmnáctiletého puberťáka v tričku se skupinou Eminem, který poslouchá evropský popík, nesnáší Američany a kouří!

Teď to ale vypadá, že tohle bylo poslední volné místo v celém vlaku.

Jestlipak vydržím stát šest hodin? Pokud ano, jsem jednička. V prostorách mezi jednotlivými vagony je místa habaděj; pro mě i pro moje obří zavazadla. Jak to, že se tohle děje zrovna mně? Všechno se zdálo být docela jednoduché, když mi Jamal z knihkupectví vysvětloval, jak se dostanu do Francie. Tolik toho věděl a byl tak ochotný. Z jeho podání by člověk soudil, že dostat se z Londýna do místa, kde pobývá Shari, je hračka.

Nezmínil se však, že jakmile v téhle zemi otevřete ústa a snažíte se s někým domluvit, neomylně podle přízvuku poznají, že jste Američanka, a podle toho s vámi jednají. Pokoušíte se domluvit francouzsky, ale oni ihned přejdou do angličtiny a většinou nejsou zrovna přívětiví.

I tak jsem to zvládla. Na nádraží Gare du Nord jsem se orientovala podle informačních tabulí a z prodejního automatu se mi podařilo vylovit lístek, který jsem si rezervovala po telefonu. Našla jsem peron a vyšplhala se do prvního vagonu, abych si co nejdřív našla místo.

Bohužel jsem si nevšimla, že je to kuřák, ani to, že se hrnu v protisměru, dokud se vlak nerozjel.

Za takových okolností se člověku hravě přitíží a řekne si, že tohle byl moc mizerný nápad. Nemyslím zrovna hledání dalšího volného místa. To byl skutečně špatný nápad. Ale já mám na mysli tenhle výlet do Francie. Co když se mi nikdy nepodaří Shari najít? Co když jí mobil znovu spadl do záchodu, jako už se jí to jednou podařilo na koleji, a nemůže si dovolit koupit nový, anebo poblíž není žádný obchod, kam by mohla zaskočit, a po zbytek pobytu se rozhodne obejít bez telefonu? Jak ji, kristepane, najdu?

Napadá mě, že bych se mohla zeptat místních, až dorazím do Souillaku, jestli nevědí, kde leží château Mirac. Ale co když nikdy o nějakém Miraku neslyšeli? Shari se nezmínila, jak je z nádraží daleko na zámek. Co když je to hodně, hodně z ruky?

Zrovna tak nemůžu zatelefonovat jejím rodičům, abych se zeptala, kde ji najdu a jak se s ní spojím. Protože by chtěli vědět, proč to chci vědět, a kdybych jim to řekla, řeknou to mámě a tátovi a ti budou vědět, že to mezi mnou a Andrewem, chci říct Andym, vzalo špatný konec, a poví to sestrám.

A pak to budu mít dnes a denně na talíři.

Bože! Tohle se musí stát zrovna mně! Možná jsem měla zůstat u Andyho. Co horšího by mě ještě mohlo potkat? Do domku Jane Austenové jsem mohla chodit sama a Andyho domov používat jako výchozí základnu. Nemusela jsem odjíždět a z nastalé situace jsem se mohla vykroutit ve smyslu: „Podívej, Andy, mezi námi by to neklapalo, protože ty nejsi ten, za koho ses vydával. Musím sesmolit závěrečnou zprávu do školy, takže si po zbytek mého pobytu půjdeme z cesty. Já si budu dělat své a ty také.“

Klidně jsem mu to takhle mohla nadnést. Jenže teď už je pochopitelně pozdě. Nemůžu jet zpátky. Rozhodně ne po té zprávě, kterou jsem mu zanechala u nich doma. K Marshallovým jsem si vzala taxi, a bylo to nejlépe investovaných patnáct liber v mém dosavadním životě, abych si vyzvedla svoje věci. Díky BOHU, že nikdo nebyl doma.

A díky bohu, že mi Andy dneska ráno dal klíč od bytu. Ten jsem pak při odchodu hodila Marshallovým do poštovní schránky.

Ježíši! Prázdné místo! Mám vyhráno! A po směru! V nekuřáku! A u okna!

Fajn. Zachovej chladnou hlavu, holka. Možná patří někomu, kdo si jen odskočil na záchod nebo tak něco… Můj bože! Praštila jsem brašnou jednu dámu! Rovnou do hlavy! „Je suit désolée, madame,“ omlouvám se. To přece znamená „omlouvám se“, ne? Čert to vem! Hlavně že mám místo! Místečko!

Můj ty bože! Sedadlo vedle chlapíka, který vypadá, že mu může být tolik co mně, s tmavými vlnitými vlasy, velkýma hnědýma očima a v šedé košili zastrčené do levisek odřených na těch správných místech, se zdá být neobsazené… V těch leviskách má pásek spletený z kožených řemínků.

To se mi jen zdá. Co když jsem už v limbu? Třeba jsem během toho potácení po vlaku vypustila duši, zemřela jsem hlady, žízní a na bolest hlavy.

A dostala se do nebe.

„Pardonnez-moi,“ povídám tomu zatraceně přitažlivému klukovi. „Mais est-ce que… est-ce que…“

„Je to místo vedle vás volné?“ je to, na co se chci zeptat. Ovšem ve francouzštině, pochopitelně. Jenže si nemůžu vzpomenout, jak se řekne místo nebo sedadlo a jestli na něm nikdo nesedí. Vlastně si nedokážu vzpomenout, jestli jsme tuto frázi v hodinách francouzštiny vůbec probírali. Anebo jsme na ni narazili, jenže já nevnímala, protože jsem snila o Andrewovi, chci říct Andym, a nevěnovala jsem pozornost tomu, co se kolem mě děje.

Anebo je tenhle člověk tak hezký, že víc ze sebe nevymáčknu.

„Chcete si tu sednout?“

Tak přesně tohle povídá ten chlapík sedící na sedadle do uličky a ukazuje na volné místo vedle sebe.

Perfektní angličtinou. Perfektní AMERICKOU angličtinou.

„Můj bože!“ vřísknu. „Vy jste Američan? To místo vedle vás je fakt volné? Můžu si tam sednout?“

„Klidně,“ odpoví mi ten člověk s úsměvem, při němž se tají dech, a odhalí dokonale bílé zuby. Perfektní bílé AMERICKÉ zuby. „Kam je vám libo.“

A vstává, aby mě pustil k oknu.

A nejen to. Dokonce se natahuje, aby mi pomohl s obřím zavazadlem na kolečkách, které během toho dlouhého putování několika vagony otlouklo nejmíň pár set francouzských kolen, a říká: „Dovolte, abych vám s tím pomohl.“

A zdánlivě bez námahy kufr zdvihne a umístí nad naše hlavy do sítě pro zavazadla.

Dobrá. Teď už vážně brečím.

Protože tohle není halucinace. Nejsem mrtvá. Tohle se skutečně děje. Vím to, protože jak pouštím brašnu a šoupu ji pod svoje sedadlo, pocítím bolest. Ztuhla mi polovina těla. Kdybych byla mrtvá, nemohla bych přece nic cítit.

Ne.

Svalím se do sedačky, měkké, vypolstrované, a jen tak sedím a civím ven, kde se mi před očima míhají baráky tak rychle, že sotva stačím mrknout, a nejsem schopná uvěřit svému štěstí. Jak to, že štěstěna, která se ke mně doteď obracela zády, se na mě najednou usmála? To nemůže být pravda. To není samo sebou. V tom bude nějaký zádrhel.

„Nechcete se napít?“ Chlapík vedle mě mi nabízí plastovou láhev evianu.

Přes slzy ho téměř nevidím. „Vy… vy mi dáváte svoji vodu?“

„Uhm,“ povídá, „ne. Ty jsou v ceně jízdenky. Tohle je první třída. Dostane to každý.“

„Aha.“ Připadám si hloupě. (Co ještě nevím?) Nevšimla jsem si, že by na tom volném místě vedle toho francouzského kluka stála nějaká voda. Nejspíš si přivlastnil, co mu přišlo pod ruku. Bylo by mu to podobné. Vypadal jako ten týpek, který vám klidně ukradne nos mezi očima.

Beru si láhev od svého nepopsatelně lepšího souseda.

„Děkuju,“ říkám. „Omlouvám se. Jsem trochu přetažená, ale… Byl to zkrátka dlouhý den.“

„To vidím,“ utrousí můj soused. „Možná vám cestování ve vlaku nedělá dobře?“

„Nic takového.“ Kroutím hlavou a popotahuju. „Opravdu ne.“

„To je dobře,“ říká ten člověk. „Slyšel jsem o strachu z létání, ale ještě jsem neslyšel, že by se někdo bál cestovat vlakem.“

„Mám za sebou mizerný den,“ povídám a otevřu vodu. „Vážně. Nemáte ponětí, co všechno mě potkalo. Je moc milé slyšet americký přízvuk. Nemůžu pochopit, proč nás tu každý nenávidí.“

Můj soused po mně opět blýskne tím svým oslnivým chrupem. „Nejsou tak zlí. Kdybyste viděla, jak se někteří američtí turisté chovají, nejspíš byste začala smýšlet jako Francouzi.“

Žíznivě piju. Vypila jsem téměř celou láhev a začínám se cítit o něco lépe. Alespoň se už o mě nepokoušejí mrákoty, třebaže k úplné spokojenosti mám ještě daleko. Co mi však výrazně zvedná náladu, je pohled na mého souseda. Vidím, že není jen hezký, ale v jeho obličeji se zračí laskavost, inteligence a také smysl pro humor.

Anebo že bych přece jen měla z hladu halucinace?

Mačkám si oči zápěstím a napadá mě, že musím vypadat jako strašidlo. Maskara se určitě rozmazala a po tvářích mám černé šmouhy. Nemůžu si vzpomenout, jakou řasenku jsem ráno použila. Tu vodovzdornou? „Když myslíte…“

„Poprvé ve Francii?“ ptá se mě soucitně. I hlas má příjemný. Poněkud hlubší a velice chápavý.

„Poprvé v Evropě,“ vysvětluji, „tedy kromě Londýna, kde jsem byla dneska ráno.“

A pak, jako by se utrhla lavina, se znovu rozbrečím.

Snažím se vzlykat nehlučně. Však to víte, sem tam popotáhnu a tak. Ale při pomyšlení na Londýn… Víckrát nevkročím do Topshopu… Abych se nesesypala.

Můj soused do mě jemně drcne loktem. Když vzhlédnu, vidím, že přede mnou drží sáček.

„Nedáte si pražené oříšky v medu?“ dotazuje se.

Hlady šílím. Beze slova hrábnu do sáčku, naberu plnou hrst ořechů a nacpu si je do pusy. Je mi jedno, kolik obsahují cukru, jestli je to kalorická bomba. Hladovím.

„Ty… taky patří k sedadlu?“ vyptávám se s plnou pusou mezi vzlyky.

„Ne,“ říká. „Ty jsou moje. Klidně si poslužte, jestli ještě chcete.“

Nemusí mě pobízet. Jsou to ty nejlepší ořechy, jaké jsem kdy ochutnala. A nejen proto, že jsem si tak dlouho odpírala veškerý cukr.

„D-díky,“ vykoktám, „tolik mě to mrzí…“

„A co?“ chce vědět můj soused.

„Z-že jsem takové slzavé údolí… že musíte snášet můj brekot. Přísahám vám, že taková obvykle nebývám.“

„Cestování může být velice náročná záležitost,“ povídá on. „Obzvláště v téhle době.“

„Máte pravdu,“ přikyvuji a beru si další porci. „Jeden nikdy neví. Chci říct, že potkáte lidi, kteří se na první pohled zdají být moc milí, a pak se ukáže, že vám lhali, jako když tiskne, a snažili se z vás vymámit peníze na zápisné do školy, protože svoje prokarbanili v pokeru.“

„Měl jsem na mysli výstrahu varující před teroristickými útoky,“ objasní mi můj soused poněkud suše. „Ale tuším, že to, o čem se zmiňujete, může také být značně… ehm… denervující.“

„To ano,“ ujišťuji ho přes slzy. „Nemáte ponětí, jak moc. On mi totiž lhal do očí… Vykládal, jak mě miluje, a takové ty věci… Jenže se ukázalo, že mě chtěl jen využít… Andy, to je ten kluk, který zůstal v Londýně, se zpočátku tvářil jako mílius, víte? Chtěl být učitelem. Vykládal mi, že chce svůj život zasvětit výchově malých dětí, učit je číst. Už jste někdy slyšel o něčem tak ušlechtilém?“

„Ehm,“ povídá můj soused, „asi ne.“

„Tak vidíte. Kdo v dnešní době takhle uvažuje? Lidé v našem věku… Kolik je vám let?“

„Je mi pětadvacet,“ odpoví ten hezoun s nepatrným úsměvem.

„Vidíte,“ povídám a pátrám v brašně pro nějakých papírových ka-pesníčkách. „Nemáte pocit, že lidé v našem věku…, chci říct, že se všichni jen zajímají, jak vydělat peníze… Tedy, ne každý, ale většina. Nikdo už nechce být učitel, ani doktor…, pokud si hned nemůže otevřít soukromou praxi a všechno to kolem. V tomhle kšeftu nezbohatnete a každý chce být investiční bankéř nebo personalista velké korporace nebo právník…, protože v tom jsou peníze. Mohli by udělat něco dobrého pro lidstvo, ale jim je to fuk. Chtějí jen barák jako hrom a BMW. Vážně!“

„Anebo splatit studentskou půjčku,“ přisadí si můj soused.

„Máte pravdu, ale přece nemusíte hned studovat na drahé škole, abyste získal slušné vzdělání.“ Podaří se mi ze dna brašny vylovit paklík kapesníčků a do jednoho si otřu oči a hlasitě se vysmrkám. „Jde přece o vzdělání, které získáte.“

„Takhle jsem o tom nikdy neuvažoval,“ povídá můj soused, „ale něco na tom bude.“

„To bych řekla,“ povídám. Městské budovy míhající se mi před očima vystřídaly lány polí. Slunce zapadá a obloha se nad západním obzorem zbarvuje doruda. „Vím, o čem mluvím. Zažila jsem to na vlastní kůži. Když něco studujete, například dějiny módy nebo tak něco, lidi se na vás koukají skrz prsty. Nikdo už nechce studovat něco tvůrčího, protože to je příliš riskantní. Bojí se, že se jim nevrátí finanční investice, kterou vložili do svého vzdělání, a tak se raději zapíšou na ekonomii nebo účetnictví nebo práva nebo… nebo se poohlédnou po nějaké hloupé americké holce, aby mohli žít z jejích peněz.“

„Hovoříte, jako byste s tím měla osobní zkušenost,“ nadhodí můj soused.

„A co jiného si mám myslet?“ vyhrknu. Blekotám páté přes deváté, ale teď už nedokážu přestat ani zastavit slzy, které se mi řinou po tvářích. „Jen si to představte! Kluk, co celou dobu tvrdil, že chce být učitelem… Tak ten kluk teď pracuje jako číšník a ZÁROVEŇ pobírá podporu v nezaměstnanosti! Co to může být za člověka?“

Můj soused otázku chvilku zvažuje. „Někdo, kdo se ocitl ve finanční tísni?“

„To si myslíte vy.“ Popotahuji do kapesníčku. „Ale co když vám řeknu, že tentýž člověk prohraje svoje úspory v pokeru a pak si vám klidně řekne o peníze, aby prý měl na zápisné do školy… A jako by toho nebylo dost, svojí rodině namluvil, že… že jsem… ehm… tlustoprdka!“

„Nepovídejte!“ Soused na mě vytřeští zrak. „Vy přece vůbec nejste tlustá!“

„Teď už nejsem,“ vysvětluji a trochu vzlyknu, „ale byla jsem, když jsme se poznali. Potom jsme se nějaký čas neviděli a já za tu dobu zhubla o patnáct kilo. Ale i kdybych byla jako měch, neměl to vykládat kdekomu na potkání. Chápete? Kdyby mě opravdu miloval, nemluvil by o tom… Určitě by mu nevadilo, že mám pár kilo navíc… A i kdyby, doma by o tom určitě nemluvil… Kdyby mě miloval…“

„To je pravda,“ souhlasí soused.

„Ale on si pustil pusu na špacír a všem vykládal, že jsem tlustá!“ Vytrysknou mi nové slzy. „A když jsem k nim přijela, valili na mě bulvy a prý ,Ty přece nejsi tlustá‘! A mně došlo, že se mi posmíval… A pak si klidně prohraje peníze, které mu dali jeho rodiče, jeho tvrdě pracující rodiče, na zápisné do školy! Měl byste vidět tu jeho upracovanou mámu! Je sociální pracovnice a udělala mi opulentní snídani se vším všudy… Abyste věděl, já totiž nesnáším rajčata a ona mi naservírovala co chod, to rajče, což je další znamení, že mě Andrew nikdy nemiloval… Já mu totiž několikrát zdůraznila, že rajčata zásadně nejím, jenže on tomu nevěnoval pozornost. Jako kdybychom si byli cizí… A aby toho nebylo málo, poslal mi e-mail, fotku svého nahého zadku. Copak tohle udělá soudný člověk? Kde k tomu přišel, že bych zrovna já stála o pohled na čísi nahé pozadí? To je k zbláznění! Jak ho to vůbec mohlo napadnout?“

„Těžko říct,“ odtuší můj soused.

Hlučně se vysmrkám. „A vidíte? Jemu je to úplně fuk! To je u Andrewa typické, ta jeho natvrdlost. A víte, co je přímo úděsné? Mně ho totiž bylo líto, když jsem ještě nevěděla o tom zneužívání sociálních dávek a jak mě pomlouvá, že jsem tlustá, a chce mě využít, aby se zahojil a přišel si na peníze, které prohrál v kartách. Vážně! A víte, co je nejhorší? Bože! Proč zrovna já? Proč se to děje zrovna mně? Povězte, už se vám někdy stalo, že jste někoho miloval a dělal kvůli němu věci, kterých jste pak litoval? A přál jste si, abyste to mohl zvrátit, ale bylo pozdě? Nestalo se vám to někdy?“

„Jaké věci máte na mysli?“ ptá se můj soused.

„Tedy…“ Je to s podivem, ale najednou se cítím lépe. Možná za to vděčím té pohodlné sedačce, nebo je to ten úchvatný výhled z okna, anebo díky slunečním paprskům protkávajícím vagon jasným hřejivým předivem. A možná proto, že jsem konečně do sebe dostala nějakou tekutinu. Možná je to cukr z oříšků.

A možná, že když jsem to všechno řekla nahlas, obnovila jsem si sebedůvěru. To se přece může stát každému, že se nechá obalamutit takovým kluzkým hadem, jako je Andrew. Chci říct Andy. KAŽDÉMU. Možná ne mému sousedovi, protože je to muž. Ale každé dívce. KTERÉKOLIV.

„Však to znáte, ty věci, o kterých se moc nemluví,“ povídám a rozhlédnu se, abych se ujistila, že nás nikdo neslyší. Zdá se, že všichni cestující dřímají, mají v uších sluchátka, anebo jsou příliš Francouzi, aby mi rozuměli. I tak snížím hlas. „Kouření,“ ucedím na půl úst.

„Ach tak.“ Můj spolucestující zbystří a pozvedne obočí. „Tuhle věc…“

Je to přece Američan? Navíc mého věku a je tak milý! Nedělá mi potíž si o tomhle s ním promluvit, protože vím, že mě vyslechne, aniž by mě soudil.

Kromě toho ho už v životě neuvidím.

„Vy totiž nemáte ponětí, jak se přitom holka cítí, protože jste muž… Anebo počkejte! Možná máte. Nejste náhodou gay?“

Můj soused zrovna v tu chvíli pije vodu a málem se zakucká. „To fakt nejsem! Vypadám snad na gaye?“

„Ne,“ odpovídám, „ale já to nepoznám. Kluk, s kterým jsem chodila před Andym, mi dal kopačky kvůli svému spolubydlícímu na koleji.“

„Já tedy nejsem.“

„Jde totiž o to, že když jste nikoho nekouřil, těžko můžete vědět, co to obnáší. Je to fakt záhul.“

„Co jako?“

„Přece to kouření!“ zašeptám znovu.

„Aha.“

„Vím, že vy chlapi to chcete všichni, ale není to jen tak. A víte, že se mi to ani nesnažil oplatit? Kdepak! Ne že by mi to nějak vadilo. Vůbec ne! Ale přece jen… Není to zdvořilé. Obzvláště když jsem mu to udělala ze soucitu.“

„Vy jste ho kouřila ze soucitu?“ Můj soused má ve tváři zvláštní výraz a stahují se mu koutky, jako by potlačoval smích. Anebo jako by nevěřil, že vůbec vede takovou konverzaci. A možná je to kombinace obojího.

Teď bude mít co vyprávět, až se vrátí domů. Historku k popukání. Pokud je z rodiny, kde se o takových věcech mluví nahlas. Což u nás není zvykem. Kromě babičky… Snad.

„Ano,“ pokračuji ve vysvědování. „Udělala jsem mu to ze soucitu, protože nemohl dosáhnout vyvrcholení. Jenže teď mi dochází, že švindloval a to celé byl podvod. Předstíral, že mu to nejde, abych ho vykouřila! To je ponižující. Zneužil mě a já vám povídám, že mu to nedaruju.“

„Co jako… to kouření?“ chce vědět.

„Přesně tak. Kéž by existoval způsob, jak mu to oplatit!“

„Tak mě napadá, že vlastně jste to už udělala,“ nadhodí můj soused. „Odjela jste, tak co víc si můžete přát?“

„To není totéž,“ říkám sklíčeně.

„Billets.” Vidím někoho v uniformě stát v uličce. „Billets, s’il vous plaît.“

„Máte lístek?“ zeptá se mě soused.

Kývnu a otevřu peněženku. Vylovím lístek a on si ode mě ten kousek papíru bere a podává ho průvodčímu. Průvodčí se po chvíli vzdálí a můj soused povídá: „Vidím, že cestujete do Souillaku. Vyrazila jste nazdařbůh, nebo tam někoho znáte?“

„Momentálně tam pobývá moje nejlepší přítelkyně Shari,“ odpovídám. „Měla by na mě čekat. Na nádraží. Jestli ovšem dostala moji zprávu. A já nevím, jestli ji dostala, protože nezvedá telefon. Nejspíš ho zase upustila do záchodu. Tyhle kousky jsou u ní na denním pořádku.“

„Takže… Shari nemusí vědět, že jste se za ní rozjela?“

„Nemusí, ale pozvala mě a já nejdřív odmítla. Protože jsem si myslela, že bych to s Andym mohla dát do pořádku. Jenže se ukázalo, že to nejde.“

„Což nebyla vaše chyba.“

Podívám se na něj. Paprsky zapadajícího slunce barví jeho obličej dozlatova. A všimnu si, že má vážně dlouhé řasy. Skoro jako holka. A jeho rty jsou plné, ale ne změkčilé.

“Jste moc milý,“ říkám mu. Teď už mám suché oči. Slzy jako zázrakem vyschly. Zvláštní, jak pomůže, když si o svých problémech popovídáte s naprosto cizím člověkem. Není divu, že terapeutů je u nás jak nastláno. Není divu, že tolik mých vrstevníků dochází na sezení. „Dík, že jste mě vyslechl, i když si o mně nejspíš myslíte, že jsem totální cvok, a určitě si říkáte, že tohle jste si nezasloužil… narazit zrovna na mě.“

„Myslím, že jste si prožila krušné chvilky,“ povídá můj soused s úsměvem, „a máte nárok být poněkud roztrpčená. A nebojte, že bych vás viděl ve špatném světle.“

„Vážně vám to nevadí?“ Kromě dlouhých řas a přitažlivých rtů má navíc pěkně tvarované ruce. Silné a čisté a opálené, u kloubů mírně porostlé jemnými chloupky. „Mrzelo by mě, kdybyste nabyl dojmu, že jsem holka, která na požádání… ehm… vypomůže každému klukovi, který jí přijde do cesty. Taková vážně nejsem. Tenhle byl můj úplně první.“

„Nepovídejte! To je ale lapálie! Zrovna jsem vám chtěl vyprávět, jak jsem vyrůstal v rumunském sirotčinci.“

Zírám na něj. „Vy jste Rumun?“

„To byl jen vtip,“ usměje se soused. „Abyste mě politovala a přišla na jiné myšlenky…“

„Chápu,“ přeruším ho. „Moc legrační.“

„Ani bych neřekl.“ Neznámý vzdychne. „Nejsem dobrý vypravěč vtipů. Vždycky je pokazím. Víte co? Nemáte hlad? Nechcete zajít do jídelního vozu? Do Souillaku je daleko a vy jste mi snědla všechny oříšky.“

Podívám se do klína na prázdný sáček.

„Kristepane!“ zvolám. „Nezlobte se! Měla jsem děsný hlad… Pojďme do jídelňáku. Koupím vám večeři, abych vám vynahradila ty buráky a taky to, že jste musel poslouchat moje nářky… A o tom kouření… Fakt mě strašně mrzí, že jsem to všechno na vás chrlila!“

“Já vás zvu na večeři,“ říká galantně, „abych vám vynahradil utrpení, které vám způsobil jedinec mého pohlaví. Co vy na to?“

„Uhm… dobrá, ale… Vždyť já vlastně ani nevím, jak se jmenujete. Já jsem Lizzie Nicholsová.“

„Jean-Luc de Villiers.“ Napřahuje ke mně ruku. „A myslím, že byste měla vědět, že jsem investiční bankéř. Ale nevlastním McMansion nebo BMW. Přísahám.“

Automaticky uchopím jeho ruku, ale namísto abych s ní potřásla, na něj zůstanu civět. Jsem jako opařená.

„Omlouvám se,“ blekotám. „Nemyslela jsem to tak… Jsem si jistá, že ne všichni investiční bankéři jsou špatní…“

„Nic se neděje.“ Jean-Luc mi stiskne ruku. „Většina z nás nejsou žádní dobráci. Teď už se pojďte najíst.“

Jeho prsty jsou teplé a jen trochu zhrublé. Vzhlížím k němu a napadá mě, jestli ta svatozář kolem něj je odrazem zapadajícího slunce, anebo jestli mi nebyl seslán z nebes jako nějaký anděl spásy.

Víte co? Jeden nikdy neví. I z investičního bankéře se může vyklubat posel boží. Cesty páně jsou nevyzpytatelné.

„Císařský pas“, linii, která začínala pod poprsím, zpopularizovala manželka Napoleona Bonaparta Josefina, která během vlády svého císařského manžela od roku 1804 upřednostňovala „klasiku“ řeckého umění a zhlédla se ve stylu oblékání na způsob tógy, do něhož se halily postavy zobrazené na antických nádobách.

Ve snaze co nejlépe napodobit řecký módní styl si mladé ženy začaly namáčet sukně, aby se jim vlhká látka lepila na tělo a dala tak vyniknout nohám. Z toho se dá odvodit, že dnešní móda „mokrých triček“ není nic nového pod sluncem a patrně má kořeny právě v napoleonském období.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 10

Způsob, jak upoutat mužovu pozornost a udržet si jeho zájem, je mluvit o něm a pak postupně směřovat hovor ke své osobě, a potom už nepolevit.

Margaret Mitchellová (1900-1949), americká spisovatelka

Není anděl. Andělé se přece nerodí a nejsou vychováni v Houstonu, odkud pochází.

A také nepromují na pensylvánské univerzitě jako Jean-Luc.

A když už jsme u těch andělů, ti nemívají rodiče, kteří si vyměňují uštěpačné poznámky a jsou před rozvodem jako Jean-Lukovi. A nemusejí si brát pár týdnů dovolené v investiční firmě Lazard Fr?res, kde Jean-Luc pracuje, když chtějí navštívit svého otce a ujet pěknou řádku kilometrů, protože Jean-Lukův tatík je Francouz a žije ve Francii.

A aby se to nepletlo, andělé určitě vykládají lepší vtipy. Nelhal, když tvrdil, že pokazí co může. On je vážně neumí podat.

Ale to je v pořádku. Raději budu se špatným vypravěčem vtipů, který si pamatuje, že nesnáším rajčata, než s mizerou, který karbaní a podvádí sociálku.

Protože Jean-Luc je jiný. Chci říct, že si pamatuje to o těch rajských. Když jsem se vrátila z dámských záchodů (ve francouzských vlacích malebně označených „toilettes“), kam jsem zašla, abych si opravila brekem poničený make-up – nic co by nespravily oční linky, oční korektor, rtěnka a pudr, včetně učesání vlasů – jsem zjistila, že u našeho stolu už stojí číšník a zapisuje si objednávku. Jean-Luc vše zařídil, protože je napůl Francouz a francouzsky mluví plynule. A rychle. Nerozuměla jsem všemu, co říkal, ale několikrát jsem zaslechla, jak opakuje „pas de tomates”.

I já se svojí mizernou slovní zásobou pochycenou v letní škole vím, že to znamená „žádná rajčata“.

To stačí, abych zase měla slzy na krajíčku. Protože Jean-Luc obnovil moji víru v mužské pokolení. Ještě se najdou milí, zábavní a zatraceně dobře vypadající chlapíci. Jen musíte vědět, kde je hledat… A především kde je nehledat. Což je například v dámské sprše na vaší koleji.

Jistě, já tohoto člověka našla ve vlaku… To znamená, že až vystoupím, nejspíš ho už nikdy neuvidím.

Ale to nevadí. V pořádku. Co mě to napadá? Snad jsem si nemyslela, že sotva se vymaním z jednoho vztahu, vklouznu do druhého? Jako by to byl lék na všechny neduhy. Jako bych si myslela, že by nám to mohlo vydržet… Klesám na duchu a za to může Andy.

S Jean-Lukem jsme jako dvě lodi, které kolem sebe za noci proplouvají. A pak je tu také ta věc s tím kouřením. (KRISTEPANE! PROČ? PROČ JSEM MU TO VYKLÁDALA? PROČ MUSÍM BÝT TA NEJUPOVÍDANĚJŠÍ HOLKA V CELÉM VESMÍRU?)

Když on je tak… tak roztomilý! A svobodný, žádný prstýnek. Možná má přítelkyni. Jak by takový pěkný kluk mohl být bez přítelkyně? Třeba nějakou má, ale nemluví o ní.

To je dobře. Protože proč bych tu měla sedět a poslouchat takového hezouna, jak mi vykládá o jiné holce? Jistě, kdyby o ní začal, vyslechnu ho, protože on vyslechl mě, a byl tak trpělivý, když jsem mluvila o Andym.

Ale však víte. Jsem ráda, že o ní mlčí.

K večeři objednává víno, a když ho číšník donese a nalije do sklenic, Jean-Luc si se mnou ťukne a povídá: „Na tu cigaretovou aférku.“

Zrovna mám plnou pusu a při jeho slovech mi málem zaskočí. Co nám donesli jídlo, cpu se jako nezavřená. Sedíme v jídelním voze, ale protože se nacházíme ve Francii, je i tady jídlo jedna báseň. Nedokážu odolat a ulomila jsem si kousek bagety z košíku na stole. Tohle pečivo je balada. Jak bych taky mohla odolat, když ta bageta je nádherně křupavá, uvnitř jemná a ještě teplá? Teď nemůžu držet dietu. Později možná zalituji, až zjistím, že se nevejdu do džínsů velikosti 9, ale prozatím jsem v sedmém nebi. Protože i když je Jean-Luc mizerný vypravěč vtipů, pořád je s ním zábava.

A po pečivu se mi stýskalo. Hrozně moc.

„Na cigaretovou záležitost, kterou mu nedaruju,“ opravím ho.

„Můžu se jen modlit,“ říká Jean-Luc, „aby někde neexistovala dívka, která by o mně smýšlela ve stejném duchu.“

Kladu kousek másla doprostřed bagety a blaženě přihlížím, jak se zvolna vpíjí do teplého těsta. „Určitě žádná taková není. Vy mi nepřipadáte, že byste někoho využíval.“

„Třeba to tak neviděl… Jak že se jmenuje? Ten, co po vás vyžadoval…“

Zrudnu ke kořínkům vlasů. „Andy!“ pospíším si s odpovědí. Bože! Proč jsem jen otevírala pusu? „Jenže já si ho malovala v růžových barvách. Líbil se mi jeho přízvuk a jeho šatník. Kdyby byl kluk od nás, určitě bych ty jeho lži prokoukla a nikdy bych se nenechala obalamutit.“

„Jeho šatník?“ žasne Jean-Luc, zatímco číšník přede mě klade vepřové medailonky na dušeném pórku a před Jean-Luka porci dušeného lososa.

„Jistě. Šaty dělají člověka a oblečení o vás prozradí hodně. Jenže Andy je Brit, a to mě zmátlo. Chci říct, že než jsem přijela do Evropy, žila jsem v domnění, že každý v Anglii nosí triko s nápisem Aerosmith jako Andy tu noc, co jsme se poznali.“

Jean-Lukovo obočí se pozdvihne. „Aerosmith?“

„Přesně tak. Samozřejmě jsem předpokládala, že jde o nějakou výstřednost, nebo že má zrovna všechno oblečení v prádelně, ale když jsem přijela do Londýna, viděla jsem, že se tak obléká běžně. Nebylo v tom nic výstředního. Kdyby to mezi námi nevzalo takový konec, třeba bych ho časem přemluvila, aby si koupil slušné oblečení, ale…“ Krčím rameny. Což je, jak jsem si všimla, francouzský zvyk. Všechny dámy v jídelním voze krčí rameny a říkají „Ouais“, což je francouzský lidový výraz pro oui, alespoň podle vydání Vyrážíme: Francie, které jsem si koupila od Jamala a prolistovala, než jsem v tunelu vysílením zkolabovala.

„Vy tedy tvrdíte,“ říká Jean-Luc, „že dokážete odhadnout člověka podle toho, jak se obléká?“

„Samozřejmě, to se můžete spolehnout.“ Ty medailonky, byť servírované ve vlaku, jsou výtečné. Nůž do nich zajede jako do másla. „Oblečení vám odhalí hodně. Tak například vy.“

Jean-Luc se zašklebí. „Do toho.“

Mrknu na něj. „Víte to jistě?“

„Snad to přežiju,“ ujišťuje mě.

„Dobrá… proč to nezkusit.“ Chvíli ho studuji. „Podle toho, že nenosíte plandavé košile, ale zasunujete je do džíns – pochybuju, že volíte jinou značku než levisky – se o vás dá říct, že jste sebejistý člověk, který ví, že si to může dovolit, že vám záleží na tom, co nosíte, ale nejste marnivý. Nejste ten typ muže, který by se nepřetržitě zhlížel v zrcadle, ale ráno na sebe při holení mrknete, abyste se ujistil, že je vše na svém místě a nekoukají nášivky. Nosíte běžný kožený opasek, který nebudí pozornost, ale vsadím se, že vás stál dost, což znamená, že jste ochoten utratit peníze za kvalitu, ale nechcete ji stavět na odiv. Košile je od Huga, ne od Hugo Bosse, což znamená, že přece jen nechcete tak úplně splynout s davem, a nosíte naboso boty značky Cole Haan, určené k řízení auta, takže se dá říct, že vám jde o pohodlí, nejste netrpělivý, pokud zrovna musíte čekat ve frontě, a nevadí vám příšerné holky ve vlaku, které vidíte poprvé a které si sednou vedle vás a brečí a brečí, a pokud jde o vaše žlázy, určitě netrpíte nadměrnou potivostí a nezapáchají vám nohy, protože jinak byste nosil ponožky. A na ruce máte hodinky Fossil, a to znamená, že jste sportovec a troufám si tvrdit, že běháte, abyste se udržel ve formě, a že rád vaříte.“

„Tak co?“ Odkládám vidličku a upřu na něj pohled. „Jak jsem dopadla?“

Jean-Luc na mě zírá přes košík s pečivem.

„Trefila jste se!“ říká užasle. „Podle toho, co mám na sobě?“

„To nic není.“ Usrknu kapku vína. „Ještě bych doplnila, že jste si vědom své mužnosti, a proto nepovažujete za nutné používat kolínskou.“

„Pásek mě stál dvě stě dolarů,“ spustí, „košile od Hugo Bosse mi nesedí, v ponožkách je mi horko, běhám tři míle denně, nesnáším kolínské vody a umím připravit nejlepší sýrovou omeletu se šalotkou, jakou jste kdy ochutnala.“

„Tak vidíte.“ Vrhám se na mísu míchaného salátu, kterou nám číšník donesl. Jsou v něm kousky plísňového sýra a nasekané vlašské ořechy.

Nam, ňam. Kandované ořechy.

„Ale vážně,“ pokračuje Jean-Luc. „Jak se k tomu doberete?“

„Je v tom talent,“ říkám skromně. „Odjakživa jsem to uměla. Jen to občas samozřejmě nevyjde. A většinou v případech, kdy bych to potřebovala jako sůl… Třeba když si kluk, s kterým chodím, není jistý svou sexuální orientací a obléká se, jak ho zrovna napadne… Například si něco vypůjčí z mého šatníku… Ale jak jsem říkala, Andy byl cizinec, a to mě rozhodilo. Příště si už dám pozor.“

„Příští britský kluk?“ ptá se Jean-Luc se zdviženým obočím.

„Kdepak!“ odmítám vehementně. „Už žádní britští kluci. Jeden stačil… Samozřejmě pokud by čirou náhodou nebyli členy královské rodiny.“

„Moudrá strategie,“ ohodnotí Jean-Luc.

Dolévá mi víno a ptá se, co mám v plánu, až se vrátím do Států. A já mu vyprávím, jak jsem měla v úmyslu zůstat v Ann Arboru a čekat, až Andy dostuduje. Ale teď…

Nevím, co budu dělat.

A pak zjišťuji, že se tomu naprostému cizinci, který mě pozval na večeři, svěřuji se svými obavami, že když se totiž rozhodnu odejít s Shari do New Yorku, časem jí začnu být na obtíž, protože ona bude žít se svým přítelem Chazem, který odchází studovat na newyorskou univerzitu, kde chce získat doktorát z filozofie, a já pak budu nucená bydlet s naprosto cizími lidmi. A také se mu zmíním, že jsem vlastně ještě nedokončila školu, protože jsem dosud neodevzdala závěrečnou práci, kterou jsem ani pořádně nezačala, takže s velkou pravděpodobností nebudu schopná najít si v New Yorku ve svém oboru práci, pokud vůbec nějaká existuje pro absolventku univerzity, která studovala dějiny módy, a nejspíš skončím v Gapu, což je v mém podání peklo na zemi. Haldy triček s kapucemi, jedno jako druhé, a zákazníci jako přes kopírák… To by mě zabilo.“

„Nějak si vás neumím představit, jak pracujete zrovna pro Gap,“ utrousí Jean-Luc.

Prohlédnu si svoje letní šatky od Alex Colmanové. „Kdepak. Máte úplnou pravdu. Nemyslíte si náhodou, že jsem praštěná?“

„Ne. Ty šaty se mi líbí. Je to něco ve stylu… retro.“

„Nemluvím o šatech. Mám na mysli to, jak jsem říkala, že chci zůstat v Ann Arboru, dokud Andy nedostuduje, a bydlet doma. Shari tvrdí, že se zpronevěřím svým feministickým principům, jestli to udělám.“

„Nemyslím, že byste se něčemu zpronevěřila jen proto, že chcete zůstat poblíž toho, koho skutečně milujete.“

„Jistě… Ale co mám dělat teď? Bylo by šílené se jen tak sebrat a odstěhovat se do New Yorku! Nemám práci, ani kde bych složila hlavu!“

„Ne, není to šílené. Statečné. Působíte jako statečná dívka.“

Já a statečná? Málem jsem se zakuckala. Tentokrát vínem. Nikdo mi nikdy neřekl, že bych byla statečná.

Slunce venku stále zapadá. Ve Francii musí být v letním období dlouho světlo. Vlak projíždí zelenými kopci a lesy a sluneční paprsky zbarvují oblohu do syté růžové. Kolem nás procházejí číšníci s podnosy, na nichž je výběr sýrů, čokoládové lanýže a také titěrné sklenky digestivů, a ve vedlejším kuřáckém oddělení si dobře najedení cestující zapalují cigarety a s požitkem vyfukují kouř, který je cítit až sem a nemůžu říct, že by mi to bylo nepříjemné, na rozdíl od kouře, který se linul z Andyho nosních dírek.

A já si připadám, jako bych byla v nějakém filmu. Tohle není Lizzie Nicholsová, nejmladší dcera profesora Harryho Nicholse, nedávná studentka, která zatím nezískala diplom a která strávila celý svůj život v Ann Arboru v Michiganu, a dosud randila jen s třemi kluky (čtyřmi, když započteme Andyho).

Tohle je Elizabeth Nicholsová, docela statečná (!), protřelá světoběžnice, která večeří v jídelním voze s dokonalým (tím myslím naprosto dokonalým!) cizincem a pochutnává si na sýrových jednohubkách a usrkává něco, čemu se říká Pernod, a slunce zapadá za vrcholky kopců francouzského venkova…

A najednou, zrovna když mi Jean-Luc vysvětluje, na jaké téma on psal svoji diplomovou práci, která se týká lodní nákladní přepravy (přemáhám se, abych nezívala, ale dějiny módy by v něm také nepodnítily jiskru), mi zavibruje mobil.

Vrhnu se po něm v domnění, že to konečně musí být Shari.

Ale na obrazovce čtu mně neznámé číslo. To je divné, protože žádný neznámý nemá moje telefonní číslo.

„Omluvte mě,“ říkám Jean-Lukovi. Přikrčím se a šeptám: „Haló?“

„Liz?“

Filmové kulisy se bortí. Špatně slyším, ale není pochyb, že mi volá poslední osoba na světě, kterou bych chtěla slyšet.

Nevím, co udělat. Proč mi vůbec volá? Strašná situace. Nechci s ním mluvit! Nemám mu co říct. Bože!

„Hned se vrátím,“ sdělím Jean-Lukovi a vstávám od stolu a procházím dveřmi s automatickým zavíráním a otevíráním, abych se dostala do meziprostoru mezi jednotlivými vagony, kde nebudu rušit ostatní cestující.

„Andy?“ promluvím přiškrceně.

„To je dost!“ Z Andyho hlasu je patrné, že se mu ulevilo. „Nemáš tušení, jak jsem rád, že slyším tvůj hlas. Copak nevíš, že ti v jednom kuse volám? Zkouším to celý den. Proč to nezvedáš?“

„Promiň. Netušila jsem, že mi voláš. Neslyšela jsem zvonění.“ To je pravda. Mobily jsou v tunelu nefunkční.

„Nemáš ponětí, co jsem kvůli tobě prožil,“ pokračuje Andy pořád dál. „Beze slova jsi utekla a já nevěděl, kde tě hledat. Pak mě napadlo, že ses mohla vrátit domů, a celou cestu jsem dumal: Co když tam nebude? Co když se jí něco stalo? Hele, já tě fakt musím milovat, když mě napadají takové hrozné věci!“

Přiškrceně se zasměju. I když mi zrovna není do smíchu. „Ano, to tedy musíš…“

„Kristepane, Liz…,“ pokračuje Andy, a teď už se zdá být… napjatý. „Kde sakra jsi? Kdy se hodláš vrátit domů?“

Zvednu oči a hledím ven a na jednom kopci zahlédnu něco jako hrad koupající se v slunečních paprscích. Ale to je určitě přelud. Hrady nikde nerostou jako houby po dešti, jen tak. Ani ve Francii.

„Co tím myslíš, kdy se vrátím domů?“ ptám se ho. „Copak sis nepřečetl můj vzkaz?“ Zanechala jsem pár řádků pro paní Marshallo-vou a zbytek Andyho rodiny, poděkovala za pohostinnost, a zvlášť vzkaz pro Andyho, v němž jsem vysvětlila, že mě to mrzí, ale že jsem byla nečekaně odvolána a už se nikdy neuvidíme.

„Jistěže jsem ho četl, ale vůbec tomu nerozumím.“

Z jeho hlasu soudím, že je nejspíš ve špatné náladě, nicméně jsem překvapená. Mám úhledný rukopis, ale brečela jsem tak, že se mi třásla ruka a možná to nebylo k přečtení.

„Podívej, Andy…,“ začínám tak, jako v tom vzkazu, „vážně mě to mrzí, ale já zkrátka musela odejít. Fakt jsem…“

„Hele, Liz. Jestli jde o to, k čemu dneska došlo na tom pracáku… Chápu, že tě to rozladilo a děsně nerad jsem tě žádal, abys kvůli mně lhala, ale nemusela bys lhát, kdybys v první řadě držela jazyk za zuby.“

„To si uvědomuju.“ Bože! To je hrozné. Nechci to udělat. Ne teď a rozhodně ne tady. „Chápu, že to všechno je jen moje chyba, Andy, a děsně mě to mrzí. A doufám, že jsem ti nezpůsobila nějaké potíže… Myslím to s panem Williamsem.“

„Nebudu ti lhát, Liz,“ říká Andy, „ale bylo to na hraně. Málem mě vyrazili… Ale počkej… Proč mi říkáš Andy?“

„Protože je to tvoje jméno.“ Ustupuji lidem, kteří procházejí z jednoho vagonu do druhého, aby si v jídelním voze našli volný stůl.

„Ale nikdy jsi mi neříkala Andy. Vždycky jen Andrew.“

„Fakt? No… Já nevím… Teď jsi prostě Andy.“

„A nemůžu říct, že bych byl na větvi z toho, jak to říkáš,“ skuhrá Andy žalostně. „Poslyš, Liz… Vím, že jsem všechno podělal, ale nemusela jsi hned odejít. Všechno dám do pořádku. Sice jsme nezačali nejlíp a naši jsou z toho špatní, ale to se napraví… Nějak to spolu srovnáme a přísahám ti, že s pokerem je konec… A Alex ti přenechá pokoj… Říká, že v něm můžeme spolu bydlet… Anebo jestli chceš, můžeme jít někam jinam… kde budeme úplně sami… Kam že jsi to chtěla jít? Do domu Charlotte Bront?ové?“

„Jane Austenové,“ opravím ho.

„Jasně, Jane Austenové. Můžeme se sebrat a jít tam třeba hned. Kde teď jsi? Stačí, když mi řekneš, kde tě najdu, a já tě vyzvednu. Uvidíš, že všechno bude zase v pořádku. Vynahradím ti to… Úplně všechno… Přísahám!“

„Bože, Andy…“ Opanoval mě provinilý pocit. Vidím, že Jean-Luc vyrovnává účet a uvolňuje stůl lidem, kteří právě přišli. „Já nevím… To nebude možné… Těžko bys mě mohl vyzvednout… Protože jsem ve Francii.“

„KDE že jsi?“ Andyho to patrně dost překvapilo, respektive rozladilo, jak tuším z jeho hlasu. Ten si určitě nemyslí, že jsem statečná holka, jak o mně smýšlí Jean-Luc. Statečná natolik, abych se sama vydala do Francie. „Jak ses tam dostala? A co tam děláš? Kde jsi? Přijedu za tebou.“

„Andy…“ Tohle je strašná situace. Nesnáším konfrontace. Daleko snazší je se sebrat a odejít, než něco vysvětlovat člověku, kterého už nikdy nechcete vidět. „Chci… Potřebuju být chvíli sama… Zkrátka potřebuju čas, abych si to nechala projít hlavou.“

„Pro kristový rány, Liz! Co to vyvádíš? Tys přece nikdy předtím nebyla v Evropě! Nemáš nejmenší tušení, do čeho se pouštíš! To není žádná legrace a já se o tebe vážně bojím. Řekni mi, kde jsi, a já…“

„Ne, Andy,“ říkám měkce. Jean-Luc se ke mně blíží a tváří se starostlivě. „Podívej, teď nemůžu mluvit. Fakt musím končit. Moc mě to mrzí, Andy, ale… jak říkáš, byla to moje chyba. Kdybych v první řadě mlčela…“

„Odpouštím ti!“ křičí Andy. „Lizzie! Odpouštím ti! Hele… poslyš! Co ty peníze?“

„C-cože?“ Málem upustím telefon. Jako by mě praštil palicí.

„Ty peníze,“ opakuje Andy překotně. „Nemohla bys mi je aspoň poslat?“

„Teď o tom nemůžu mluvit…“ Jean-Luc už stojí vedle mě. A já si všímám, že je náramně vysoký… Vyšší než Andy. „Moc lituju, ale… Měj se.“

Ukončím hovor a na vteřinu se mi zamlží vidění. To mě docela překvapí, protože bych řekla, že už žádné slzy uronit nemůžu. Že jsem si vybrečela oči.

„Všechno v pořádku?“ Slyším, protože nevidím, že se mě Jean-Luc šetrně ptá.

„Ale jo…,“ ujistím ho, třebaže opak je pravdou.

„To byl on?“ chce vědět.

Přikývnu. Mám potíže s dechem a nemůžu říct, jestli je to kvůli potlačovaným slzám nebo Jean-Lukově blízkosti…, což je celkem pochopitelné, když vezmete v úvahu, že při každém drcnutí na kolejích se s Jean-Lukem srazíme.

„Řekla jste mu, že jste tu s právníkem?“ chce vědět. „Že ten právník teď sepisuje žalobu, jejímž předmětem je odškodnění za orální sex, který si od vás váš bývalý vyžádal?“

Jsem v takovém šoku, že zapomínám, že nemůžu dýchat. Hned je mi lépe a zjišťuji, že se šklebím a po slzách není ani památky.

„Dala jste mu na vědomí, že pokud bude s vyrováním otálet a neučiní tak s okamžitou platností, nezbude vám, než ho zažalovat?“

„A to tvrdíte, že vůbec neumíte vyprávět vtipy!“ obviním ho, když se konečně přestanu smát, abych nabrala dech.

„To tedy neumím.“ Jean-Luc je smrtelně vážný. „Tenhle byl příšerný. Nechápu, jak se můžete smát.“

Pořád se hihňám, když se svalím vedle něj na sedadlo. Teď už se cítím moc příjemně. Jsem dosyta najedená a trochu ospalá. Snažím se však udržet oči otevřené a hledím ven, kde se ve slunci, které ještě úplně nezapadlo, rýsuje silueta dalšího hradu. Obracím se k Jean-Lukovi. „Podívejte!“ A ukážu prstem. „Mám pocit, že mě šálí zrak, ale nezdá se vám, že támhleto vypadá jako hrad?“

Jean-Luc sleduje můj pohled. „To proto, že to hrad je.“

„Není,“ oponuji ospale.

„Samozřejmě že je,“ trvá na svém Jean-Luc se smíchem. „Jste ve Francii, Lizzie. Co jste čekala?“

Nic moc. To, co každý, kdo jede vlakem. Žádné hrady, žádný úchvatný západ slunce, který bere dech a naplňuje naše kupé zlatavým světlem. A už vůbec ne toho dokonalého, laskavého a nesmírně milého muže, který sedí vedle mě.

„Tohle rozhodně ne,“ zamumlám, „tohle ne…“

A pak se mi zavřou oči.

Takzvané empírové šaty, které ženy nosily na sklonku devatenáctého století, bývaly často pavučinovitě jemné a průhledné, jako jsou dnešní noční košilky. Aby jejich nositelkám nebyla zima, nosily se pod nimi přiléhavé nohavice, utkané z jemné Í punčochové příze, které sahaly sotva ke kotníkům nebo pod kolena. Proto se nám zdá, když hledíme na portréty té doby, že dámy v empírových róbách mnohdy vypadají, jako by neměly žádné spodní prádlo, třebaže trvalo nejméně dvě stě let, než kdosi přišel s nápadem chodit „naostro“.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 11

Cítíme se bezpečněji se šílencem, který v jednom kuse mluví,

než s člověkem, který sotva otevře ústa.

E. M. Cioran (1911-1995), francouzský filozof narozený v Rumunsku

Probouzím se. Někdo se mnou opatrně třese a slyším svoje jméno. „Lizzie… Vstávejte, Lizzie. Jste na místě.“

První, co udělám, je, že otevřu oči. Zdálo se mi o New Yorku… A o Shari, jak se tam stěhuji s ní… A nenacházím lepší místo k bydlení než na jedné přetížené výpadovce z města, v přepravce z tuhého papíru, v níž vám dovezou lednici… A mám práci… Skládám trička… Hromady a hromady triček s krátkými rukávy a kapucemi… V Gapu…

Jsem vykulená, že nejsem v New Yorku, ale ve vlaku. Ve Francii. A že vlak zastavuje tam, kde hodlám vystoupit. Alespoň tak to stojí na neonové tabuli venku, která svítí do noci (kdy se tak setmělo?). Souillac.

„Kristepane!“ Prudce se vymrštím. „To snad ne!“

„Nemusíte pospíchat,“ uklidňuje mě Jean-Luc. „Všechno jsem vám připravil.“

Skutečně. Kufr na kolečkách už stojí v uličce a Jean-Luc mi podává cestovní brašnu.

„Nebojte. Neodjedou, dokud nevystoupíte,“ ujišťuje mě se smíchem, když vidí, jak panikařím.

V ústech mám vyprahlo a cítím pachuť vína. Nemůžu uvěřit, že jsem usnula. Nespala jsem s otevřenou pusou? Nedýchala na něj výpary? Byl nucený snášet můj páchnoucí dech? „Nezlobte se… Moc mě těší, že jsem vás poznala, a děkuju vám za všechno. Jste moc milý a doufám, že se ještě někdy potkáme. Díky za všechno…“

Pak už se hrnu z vlaku a francouzsky se omlouvám všem, do nichž vrážím, „Pardon, pardon“

A pak stojím na peróně a mám pocit, že jsem se ocitla uprostřed ničeho. Uprostřed noci.

Slyším cvrkot cvrčků a ve vzduchuje cítit pálené dřevo. Lidé, kteří vystoupili se mnou, se radostně vítají s příbuznými a všichni společně odcházejí k zaparkovaným automobilům. Poblíž brzdí autobus, do něhož nastupují další cestující. Na předním okně má ceduli s nápisem Sarlat.

Nemám tušení, co je Sarlat a netuším, jestli je Souillac vůbec město. Zatím je to pro mě tak akorát název nádraží.

A to zrovna zavírá, jak se dá soudit ze zamčených dveří a také temných oken.

To není dobré. Protože bez ohledu na množství zpráv, které jsem Shari poslala, abych ji informovala o času příjezdu, tu nikdo není. Zůstala jsem sama na peróně kdesi na francouzském venkově a nikde ani živáčka.

Sama samotinká. Sama, kromě…

Někdo za mnou si odkašlává. Prudce se otočím a narazím, téměř doslova, na Jean-Luka. Stojí přede mnou a šklebí se od ucha k uchu. „Zdravím,“ říká. „Tak jsme se zase setkali.“

„Co…“ Civím na něj jako na zjevení. Co když jsem si ve vlaku přeseděla nohy a krevní sraženina doputovala do mozku? Hloupost! K tomu přece dochází v letadlech v důsledku přetížení.

Není to halucinace. Přede mnou stojí Jean-Luc z masa a kostí a přes rameno drží objemný šedý vak, jaké se používají na přepravu oblečení. A vlak se dává do pohybu.

„Co tu děláte?“ zaječím. „Tady jste přece neměl vystoupit!“

„Jak to víte? Za celou dobu jste se nezeptala, kam mám namířeno.“

Opožděně si uvědomuji, že v tom má naprostou pravdu. „Ale… ale…,“ zadrhávám, „přece jste viděl můj lístek? Věděl jste, že vystupuju v Souillaku a neřekl jste ani slovo.“

„Ne,“ souhlasí Jean-Luc, „neřekl.“

„Ale… proč?“ Najednou mě zachvátí příšerné podezření. Co když ten šarmantní, hezký Jean-Luc je nějaký masový vrah? Co když se zaměřuje na bezbranné americké dívky v mezinárodních vlacích, vetře se do jejich důvěry a pak, až vystoupí, je zabije? A co má v tom pytli? Co když s sebou nosí nějaké smrtící nástroje, třeba kosu nebo nějaký druh škrtidla? Ten pytel je dost narvaný. Klidně by v něm mohl mít cokoliv. Na zavazadlo, v němž vozí svršky, to rozhodně nevypadá.

Rozhlédnu se a vidím, že z parkoviště odjíždí poslední auto, v závěsu autobus na Sarlat, a my jsme na opuštěném nádraží zůstali sami. Naprosto sami.

„Chtěl jsem vám to říct, že také vystupuji v Souillaku…“

Sotva ho vnímám. Horečně totiž přemýšlím, jak se mu ubráním, jestli se mě pokusí zabít.

„… ale nechtěl jsem vás uvádět do rozpaků.“

„Z jakého důvodu?“ ptám se bez dechu.

Okolní ticho ruší pouze noční koncertování cvrčků. Do pouliční rozsvícené lampy divoce naráží okřídlený hmyz a mně se v slabém světle zdá, že je Jean-Luc zaražený. Proč vlastně? Protože si uvědomil, že mě musí zabít na místě a že se mi to nejspíš nebude zamlouvat?

„Nebyl jsem k vám zcela upřímný… Chci říct, vy jste si celou dobu myslela, že jsem jen náhodný neznámý, kterého jste potkala ve vlaku a jemuž se můžete svěřit se svými problémy…“

„Za to se vám omlouvám.“ Co je to za člověka? Přece mě nezabije jen proto, že jsem se mu vybrečela na rameni? To vůbec nedává smysl. Mohl si vyndat knížku a předstírat, že čte, a já bych zavřela pusu. Pravděpodobně. „Já totiž, byla jsem v koncích…“

„Ale bylo to nesmírně zábavné.“ Jean-Luc krčí rameny. „Ještě jsem nepotkal dívku, která by si vedle mě sedla a spustila o všem možném… O tom, co se jí přihodilo.“

To je zlý sen. Co mě to jen napadlo? Proč jsem se tomu naprosto cizímu člověku svěřovala se svými soukromými záležitostmi? I když je tak hezký a nosí košile od Huga.

„Myslím, že jste si o mně udělal špatný dojem.“ Pomalu couvám ke schodům ven z nádraží. „Ani nejsem taková, jak si myslíte. Nejsem ten typ…“

„Lizzie…“ Jean-Luc ke mně udělá krok. Nedovolí mi dostat se k únikové cestě. „Důvod, proč jsem vám neřekl, že také vystupuju v Souillaku, kromě faktu, že jste se neptala, byl ten, že já nejsem náhodný neznámý, s nímž jste se dala ve vlaku do řeči.“

Čím dál tím lepší. Teď mi začne vykládat něco pošahaného, třeba jak jsme se my dva potkali v minulém životě. Jako TJ v prvním ročníku na škole. Asi tyhle cvoky přitahuji jako magnet, ale proč? Co jsem komu udělala?

A v tom vlaku se mi tolik líbil a byl takový milý a říkal o mně, že jsem docela statečná. Obnovil moji důvěru v muže v plném rozsahu! Proč se z něj musí vyklubat vraždící maniak? PROČ?

Za to všechno může Shari. Kdyby alespoň jednou vzala ten zatracenej mobil, nic z toho by se nestalo. „Co tím myslíte?“

„Abych konečně uvedl věci na pravou míru… Jsem vlastně váš hostitel. Vzpomínáte? Jean-Luc de Villiers? Vaše kamarádka Shari bydlí u mého otce, na Miraku.“

Přestávám couvat. Ten pytel pouštím z hlavy. I blízkost smrti.

Mirac. On řekl Mirac.

„Ani jednou jsem se před vámi nezmínila, že jedu na místo, kterému se říká Mirac,“ povídám. To je pravda. Teď mi to došlo. Blábolila jsem před ním o všem možném, ale o Miraku nepadlo slovo.

„To máte pravdu,“ souhlasí Jean-Luc, „ale tam teď bydlí vaše kamarádka Shari, viďte? Se svým přítelem Charlesem Pendergastem.“

Charles Pendergast! On zná Chazovo celé jméno? Stoprocentně vím, že jsem před ním nic takového neřekla. Chazovi tak nikdo neříká, protože jen pár lidí zná jeho skutečné jméno.

Kdo by to mohl vědět? Jen člověk, který ho zná natolik dobře, že…

„Počkejte!“ Jsem jako opařená a překotně hledám přijatelné vysvětlení toho, co se právě odehrává. „Vy jste… Luke? Chazův kamarád Luke? Ale… neříkal jste, že se jmenujete Jean-Luc?“

„Ve skutečnosti jsem celým jménem Jean-Luc de Villiers.“ Ten hezoun, ať už se jmenuje tak nebo tak, je pořád nějak zaražený. „Ale Chaz mi říká Luke.“

„Ale… ale nemáte být na Miraku s Chazem a Shari?“

Shodí ten pytel na zem. „Moje sestřenice se vdává a já musel na den do Paříže vyzvednout její svatební róbu. Nevěří totiž, že by jí šaty doručili v pořádku. Nechcete se podívat?“ Otevře zip a z vaku vyklouzne kousek krajky. Nepochybně svatební. Látku zasune zpět a zip znovu zatáhne. „Ani ve snu by mě nenapadlo, když jste si ve vlaku sedla vedle mě, že jste ta Lizzie, o níž jsem od Shari a Chaze slyšel tolik vyprávět. Ale pak padlo její jméno a já už byl doma. Jenže pak jste spustila o… však víte, o čem…“ Teď mám neodbytný pocit, že je pro změnu v rozpacích než zaražený. „A mně bylo jasné, že se mi svěřujete jen proto, že si myslíte, že už mě víckrát neuvidíte.“

„Kristepane…“ Dochází mi, o čem je řeč, a najednou cítím, jak se mi zvedá žaludek. Fakt jsem myslela, že už ho víckrát neuvidím. „Kristepane…“

„Co naděláme.“ Luke krčí rameny na francouzský způsob. Což dává smysl. Je přece napůl Francouz. „Za to se omlouvám, ale musíte uznat, že je to… docela veselé.“

„To teda není, pro mě ne.“

Už se neusmívá. „Tušil jsem, že vás to sebere. Proto jsem raději mlčel.“

„Takže vy jste to věděl!“ Tváře mi planou jako pochodně. „Vy jste celou dobu věděl, že se zase potkáme, a mlčel jste jako ryba! Vůbec jste se mě nesnažil přerušit. Nechal jste mě mluvit a já plácala a plácala jako debil…“

„Nejste debil.“ Teď už se vážně nesměje, ale vypadá trochu ustaraně. „Nic takového. Považoval jsem vás za příjemnou a zábavnou společnici. Bylo mi jasné, že si potřebujete ulevit, a tak jsem vás nechal povídat. V první řadě jsem nevěděl, kdo jste, dokud jste lidově řečeno…nevypustila páru, a pak… Přiznávám bez mučení, že se mi to dost líbilo. Připadala jste mi roztomilá.“

„Roztomilá?“ Mám sto chutí nasoukat se do toho jeho pytle, aby na mě nebylo vidět. „A já, nána hloupá, vám vykládám, jak jsem toho svého vykouřila!“

„Ano, ale mluvila jste o tom moc hezky,“ ujistí mě Luke.

Zabořím obličej do dlaní. „Já se picnu!”

„Nic si z toho nedělejte.“

Zaslechnu kroky a ucítím jeho ruce na zápěstí. Podívám se skrz prsty a vidím, že Luke ten cestovní vak přehodil přes můj kufr a teď stojí těsně u mě, velice těsně, a hledí mi do obličeje a snaží se sundat mi ruce z očí.

„Tak už toho nechte.“ Jeho hlas je stejně hebký jako jeho doteky.

„Vážně mě to mrzí… Asi mi vynechal mozek… Nevěděl jsem… Nevěděl jsem, co dělat. Chtěl jsem vám to říct, ale pak jsem si pomyslel, že… Zkrátka že to bude dobrý vtip. Jenže, jak už jsem se zmínil, vtipy nikdy nebyly mojí silnou stránkou.“

Jsem si silně vědomá pohledu jeho tmavých očí. Jsou temné jako noc. A co teprve jeho rty… Ty by se líbaly jedna báseň… Obzvláště když jsou ode mě sotva pár centimetrů.

„Jestli ceknete slovo o tom, co jsem vám svěřila ve vlaku, hlavně Chazovi,“ slyším se povídat podivně chraplavým hlasem, „zabiju vás. To o té neodevzdané závěrečné práci a o těch DALŠÍCH věcech… Nesmíte to říct živé duši! Rozumíme si? Jestli ceknete, zabiju vás.“

„Naprosto rozumím.“ Odkrývám si oči a jeho stisk na mých zápěstích se nyní zdá být pevnější. Drží mě ve svých velkých teplých rukách a je to příjemné. Moc příjemný pocit.

„Máte mé slovo, že budu mlčet. Vaše kouření je u mě jako v hrobě.“

„Krucinál!“ zaječím. „Myslím to smrtelně vážně! Ještě jednou se o tom zmíníte…“

„O čem?“ Teď už se ty temné oči třpytí jako hvězdy na obloze, jako křišťály našité na mém tmavomodrém kašmírovém dvojčeti. „O tom kouření?“

„Přestaňte konečně…“

Cítím se silně vyčerpaná, až se mi podlamují kolena. To pro případ, že by mě chtěl vzít do náruče a políbit. Začínám si totiž uvědomovat, že Jean-Luc je pro mě navzdory naší výměně názorů výhrou v loterii. Už se nemusím strachovat, kde najdu Shari, ani kde dnešní noc složím hlavu.

A to se nezmiňuji o faktu, že je to ten nejmilejší a nejpřitažlivější kluk, na jakého jsem po hodně dlouhé době natrefila. A je patrné, že nehraje poker… Soudě podle jeho názorů.

A také se zdá, že se mu líbím.

A že s ním strávím zbytek léta.

A že mě drží za ruce.

Najednou se věci mění k lepšímu. Výrazně lepšímu. „Takže?“ ptá se Luke. „Je mi odpuštěno?“

„Odpouštím ti.“ Neubráním se úsměvu a šklebím se na něj jako debil, třebaže on tvrdí, že debil nejsem. Je tak… roztomilý!

A není jen roztomilý… Je i pozorný. Pozval mě přece na večeři.

A soucítil se mnou celým svým srdcem, když jsem mu brečela na rameni.

A navíc je investiční bankéř. Tvrdě pracuje, aby ochránil… peníze bohatých lidí. Nebo něco v tom smyslu.

A vynasnažil se mě rozesmát, abych už nebrečela, co jsem ukončila hovor s Andym.

A budu v jeho blízkosti. Celé léto. Celé…

„To se mi ulevilo,“ pokračuje Jean-Luc v důvěrném tónu, „protože bych byl nerad, kdyby ses ve mně zmýlila. Mám na mysli to tvoje ohodnocení podle toho, co má kdo na sobě.“

Nedokážu odtrhnout zrak od jeho hrudi. Z rozhalené košile mu vykukují jemné chloupky, které mě uvádějí do vytržení. „Nemyslím… že bych se mýlila,“ povídám přiškrceně.

„Potom je tedy všechno v pořádku. Myslím, že na Miraku se ti bude moc líbit.“

Já vím, že se mi tam bude líbit. Ale neodvážím se dodat nahlas: Jestli tam budeš ty, Luku.

„Díky.“ A napadá mě… Co kdyby mě teď políbil?

A pak slyšíme přijíždět auto a Luke povídá: „Skvělé. Máme odvoz.“ A náhle pouští moje zápěstí.

Před nádražní budovou zastavuje kanárkově žlutý mercedes, kopie veterána, a za volantem sedí blondýna, jejíž vlasy mají barvu medu. „Promiň, že jsem se zpozdila, chéri!“ volá na nás dotyčná s francouzským přízvukem.

A mně je hned jasné, o koho jde, ještě než se on k ní rozběhne, aby ji políbil.

Jeho přítelkyně.

Je to jasné jako facka.

Nejenom ženy na počátku 19. století vystavovaly na odiv svoji postavu. Toto období přálo i parádivým mužům, jimž se začalo říkat „dandy“. Tito šviháci byli zdatnými následníky módní ikony George „Beau“ Brummella, gentlemana, který po svém krejčím vyžadoval kalhoty a vesty tak těsné, jako by to byla jeho druhá kůže. A nákrčník dandyho byl tak vysoký, že dotyčný nebyl schopen pootočit hlavu.

Tato paráda jim poněkud bránila v rozhledu, například když přecházeli silnici, nicméně není známo, kolik gentlemanů v důsledku tohoto módního výstřelku zahynulo pod koly kočárů.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 12

Klep je opiátem utiskovaných.

Erica Jongová (1942), americká pedagožka a spisovatelka

Protože samozřejmě má přítelkyni. V jeho případě to ani jinak být nemůže… Třebaže o této nicotné maličkosti pomlčel, když jsme se bavili o jeho totožnosti.

Ta ženská je fakt kus. Přímo úchvatný zjev, s tou svou medovou hřívou, štíhlou postavičkou a dlouhýma, náležitě opálenýma nohama, v černém tílku se špagetovými ramínky, které se zavazují kolem krku, a dlouhé sukni ležérního stylu (nové, ne z výprodeje, a také draze vypadající) a v sandálech zdobených třpytivou bižuterií. Zkrátka je od hlavy k patě v stylovém prázdninovém oblečení…

Ačkoliv můj módní radar může být v jejím případě nefunkční. Protože Dominique Desautelsová, tak se ta kráska jmenuje, je cizinka jako je Andy. Kanaďanka. Francouzská Kanaďanka. Pracuje ve stejné investiční bankovní společnosti v Houstonu jako Luke. A chodí spolu šest měsíců.

Alespoň to jsem schopná vydedukovat z jejich odpovědí, zatímco jim ze zadního sedadla mercedesu kladu opatrné otázky… Než mi dojde řeč.

Protože je velice obtížné se soustředit na příval informací od těch dvou. Projíždíme totiž úchvatnou krajinou. Slunce zapadlo, ale na noční oblohu se vyhoupl měsíc a já v jeho světle vidím mocné duby, jejichž dlouhé košaté větve se vzájemně proplétají, až nad námi vytvářejí jakýsi baldachýn. Jedeme po dvouproudé venkovské cestě klikatící se kolem široké zurčící řeky a je obtížné určit, kde se zrovna nacházíme anebo kam míříme. Široko daleko nejsou žádné telefonní sloupy ani pouliční lampy a mně najednou přijde, jako bych ani nebyla v jednadvacátém století. Dokonce míjíme starobylý mlýn. Mlýn! S velkým lopatkovým kolem, doškovou střechou a překrásnou zahradou.

Uvnitř se svítí, takže nejsme zase tak daleko od civilizace.

I tak mě zarazí, když oknem zahlédnu rodinu u večeře.

Jen si to představte! Ten mlýn musí být funkční a ti lidé v něm opravdu bydlí!

Krajina ubíhající kolem je tak nádherná a malebná! Měla bych být skleslá, že jsem se nechala napálit klukem závislým na hazardu, ale já cítím, jak ožívám.

Pak už máme přírodní baldachýn za sebou a před námi se vypínají kopce a skalní útesy, na nichž jsou roztroušené hrady, a Luke mi vysvětluje, že tato část Francie (jmenuje se Dordogne, jako řeka) je proslulá množstvím památek a prý je tu těch hradů a zámků nepočítaných, a známé jsou zdejší jeskyně, v nichž se našly malby, jejichž stáří se údajně datuje 15 tisíc let před naším letopočtem.

A Dominique dodává, že Périgord, oblast Dordogne, kde se právě nacházíme, je také proslulý černými lanýži a játrovými paštikami, ale já sotva vnímám. Je značně obtížné se soustředit, když najednou před sebou spatříte vysoké opevnění, které je součástí starobylé středověké vesnice Sarlat, jak mi Luke vysvětluje, a můžeme tam zajít na nákupy, když budu chtít.

Moment! Nakupování! Tady určitě nebudou prodávat značkové oblečení z druhé ruky, ale jeden nikdy neví… Umíte si představit ty poklady, které tam třeba na mě čekají? Givenchy, Dior, Chanel… KDO VÍ?

Pak odbočíme z hlavní silnice a začínáme stoupat strmou udusanou cestou vedoucí kamsi do hor, která je tak akorát široká, aby se na ní vyhnuly dva protijedoucí vozy. Je vlastně tak úzká, že větve kolem rosroučích stromů mě šlehají do obličeje, až se musím přemístit doprostřed sedadla.

Dominique si všimne, že jsem se posunula, a říká: „Měl bys sem někoho poslat, aby to prosekal, než dorazí tvoje matka, Jean-Luku. Víš, jaká je.“

„Já vím, já vím,“ odpovídají, a ke mně, „všechno v pořádku vzadu?“

„V pořádku.“ Držím se předního sedadla, protože to se mnou hází. Ta cesta, pokud se to tak dá nazvat, potřebuje trochu urovnat.

Pořádně to drncá a mě napadá, jestli vůbec ten kopec zdoláme, jestli nám ty větve neurazí hlavy, když konečně z té zelené divočiny vyjíždíme a ocitáme se na širokém, šťavnatě zeleném travnatém prostranství, odkud je výhled do údolí. Kruhovou příjezdovou cestu vedoucí k bráně lemují zapálené louče a mě opět napadá, že jsem v jiném světě, a pokud mě nešálí zrak, že hledím na sídlo, v jakém žil pan Darcy ve filmu Pýcha a předsudek, verzi natočené A&E.

S tím rozdílem, že toto sídlo je větší. A elegantnější. S větším množstvím vedlejších budov.

A je tu zavedená elektřina, protože v kontrastu se sametově modrou noční oblohou svítí nejméně stovka oken. Oči mám navrch hlavy, když si všimnu velkého osvětleného bazénu, který září do noci jako safír, a bílého proutěného nábytku rozestavěného po udržovaném trávníku.

Tohle je to nejideálnější místo na vdavky, jaké jsem kdy viděla. A kolem toho dokonale udržovaného trávníku se vine nízká kamenná zídka a mně se zdá, že končí v nedohlednu, a napříč údolím si všimnu dalšího skalního masivu, na němž se také vypíná hrad zářící do noci, který může být dvojčetem toho, před nímž se nacházíme.

Doslova a dopísmene mi to bere dech. S otevřenými ústy poulím na tu nádheru oči a mám pocit, že s ním.

Luke zaparkuje stranou a vypne motor. Jediné, co v tu chvíli slyším, jsou cvrčci.

„Tak co?“ Otáčí se ke mně. „Co tomu říkáš?“ Tohle zažívám poprvé v životě. Nejsem schopná promluvit. Je to dějinná událost, ale Luke to netuší.

V nastalém tichu mám pocit, že cvrčci koncertování nabývá na síle. Nemůžu popadnout dech, nezmůžu se na slovo.

„To je normální.“ Dominique vystupuje ven a s vakem v náruči míří k masivní vstupní bráně do hradu. „Všichni jsou šokovaní, když to uvidí poprvé. Pěkné, co?“

Pěkné? Pěkné? To je jako říkat o Grand Canyonu, že je velký!

Konečně nacházím hlas. „Tohle…,“ Luke mi zatím pomáhá vyndat zavazadla z kufru, „tohle je to nejkrásnější místo, jaké jsem kdy viděla.“

„Fakt?“ Hledí na mě, ale nevidím mu do očí, protože je cloní měsíční světlo. „Vážně si to myslíš?“

Sice tvrdí, že neumí vyprávět vtipy, ale teď můžu svatosvatě prohlásit, že si ze mě utahuje. Na celé planetě se nenajde krásnější místo, než je tohle.

„Naprosto,“ odpovídám, i když ani to nevystihuje situaci. A pak uslyším známé hlasy nesoucí se ze zatravněné terasy, z níž je výhled do údolí.

„Není to náhodou sám monsieur de Villiers, vracející se z Paříže?“ volá Chaz, který se vynoří ze stínů masivního houští a blíží se k nám. „Jasně, kdo jiný to taky může být? A kdopak je to s ním?“

Jakmile mě pozná, namístě se zarazí. Má měsíc v zádech a do očí mu kvůli naražené baseballové čapce do čela se znakem univerzity Michigan není vidět, ale tuším, že se usmívá od ucha k uchu. „Ale, ale, ale!“ zašvitoří v úžasu. „To se podívejme! Kdepak jsi k ní přišel, kámo?“

„Co to zase plácáš?“ Za ním vykukuje Shari. „Ahoj, Luku! Dostal jsi…“

Uprostřed řeči se zarazí a vzápětí se rozkřičí: „LIZZIE? JSI TO TY?“

Vrhá se ke mně, objímá mě a povykuje: „Tys přijela! Tys přijela! Nemůžu tomu uvěřit! Jak ses sem dostala? Kde jsi ji našel, Luku?“

„Ve vlaku.“ Luke se usmívá, zatímco já na něj přes Shari vrhám vyděšený pohled.

Ale víc už neřekne ani popel. Přesně jak jsem ho žádala.

„To je paráda!“ křičí Shari. „Kdo by to řekl, že zrovna vy dva na sebe narazíte…“

„Ani bych neřekl,“ uculuje se Chaz, „když vezmeš v potaz, že v tom vlaku museli být jediní dva Američané cestující do Souillaku.“

„Přestaň! Nechci poslouchat to tvoje praštěné filozofování o pravděpodobnosti náhody!“ okřikne ho Shari. „PROSÍM!“

A ke mně: „Proč jsi nezavolala? Počkali bychom na tebe na nádraží!“

„Ale já ti volala,“ oponuji, „nejmíň stokrát, ale tys měla pořád hlasovou schránku.“

„To není možné!“ Shari vyndává mobil z kapsy šortek. „Mám přece… Kriste!“ V měsíčním světle hledí na obrazovku. „Zapomněla jsem to ráno zapnout.“

„Napadlo mě, žes ho asi pustila do záchodu.“

„Tentokrát ne.“ Chaz mě bere kolem ramen a dává mi přátelský polibek na tvář a šeptá mi: „Koho mám seřezat, až se příště dostanu do Anglie? Protože bůh je mi svědkem, že jestli mi ten nahej zadek padne do ruky, pořádně ho nakopu. Máš moje slovo.“

Trochu bolestně se zasměji. „To je dobré… Fakt… Byla to moje chyba jako jeho. Měla jsem tě poslechnout. Měl jsi pravdu. Ty máš vždycky pravdu.“

„Ne pokaždé,“ říká Chaz a pouští mě. „Jde jen o to, že si málokdy všimneš, když tomu tak není, ale klidně si dál mysli, že mám patent na rozum, jestli chceš.“

„Zkrať to, Chazi,“ přeruší ho Shari. „Koho zajímá, co se seběhlo v Anglii? Teď je tady a konec. Dovolíš jí tu zůstat, Luku?“

„Když já nevím,“ škádlí nás Luke. „Jestlipak umí vzít za práci? Nepotřebujeme tu dalšího povaleče. Jeden je víc než dost, co, brácho?“ A plácne Chaze po zádech.

„To bych se na to podíval!“ naježí se Chaz. „A kdo tu ochutnává veškerý alkohol, jestli je čerstvý a lahodný, než dorazí tvoje mamá?“

Shari zpraží Chaze výhrůžným pohledem. „Ty jsi prostě nesnesitelný.“ A k Lukovi: „Lizzie je nesmírně šikovná. Tedy, s jehlou. Jestli potřebuješ něco spíchnout, vypárat nebo přišít knoflík…“

Luke užasne, když slyší, že umím šít. Každého to překvapí. To je zručnost, kterou už většina lidí považuje za přežitek, nebo ji zapomněla.

„Možná by se něco našlo,“ říká, „zeptám se matky, až sem zítra dorazí, ale zatím máme myslím na práci něco důležitějšího… Pomoct Chazovi s ochutnávkou alkoholu.“

„Tudy, dámy,“ Chaz se nám uklání a ukazuje, kudy k venkovnímu baru, „a pánové.“

Kráčíme za nimi a do nohou nás studí rosa v trávě. U zídky mi to nedá, abych se nepodívala dolů. Před námi se rozprostírá hluboké údolí, jímž se ve svitu měsíce jako stříbrný had vine řeka. Přesně tak to doma popisoval Chaz. Je to tak nádherné, že se mi sevře hrdlo. Připadám si jako v kině. Nebo ve snu.

A určitě nejsem jediná.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ šeptá mi do ucha Shari, která se do mě zavěsí. „Co se stalo? Naposledy, když jsme spolu mluvily, jsem sice byla totálně namol, ale myslím, že jsi něco povídala v tom smyslu, že se to s Andym pokusíš urovnat.“

„Jo, jo,“ odpovídám taky šeptem, „to víš, že jsem se snažila, ale pak jsem přišla na to, že… to je zkrátka dlouhá historie… někdy ti budu vyprávět,“ kývnu hlavou k Lukovi a Chazovi, „až budeme samy.“

Pochopitelně že Luke už o tom ví všechno.

Tedy… Dá se říct, že téměř všechno.

A když říkám všechno, tak myslím všechno.

„Bylo to hodně zlé?“ ptá se mě účastně Shari. „Jak ti je?“

„Docela to ujde,“ ujistím ji. „Věř mi… Zpočátku to bylo na draka, ale…,“ vrhám pohledy k Lukovi, „našla jsem sympaťáka, u něhož jsem se mohla vybrečet.“

Shariiny temné oči sledují můj pohled a vidím, jak v úžasu zvedá dokonale tvarované obočí. A zajímá mě, co o tom soudí. Hlavně aby si nemyslela Chudinka malá Lizzie! Co ji to napadlo? Jak se mohla zakoukat do chlapa, který hraje vyšší ligu?

Protože vůbec nic takového nehrozí. Nejsem do něj zamilovaná. Fakt nejsem.

Ale Shari jen utrousí: „To se mi ulevilo… Takže nejsi na dně, zdrcená nebo tak něco?“

„Víš,“ zamyslím se, „zpočátku jsem byla trochu otřesená, ale to je tak všechno. Snad tu nikomu nebudu překážet? Co to Chaz povídal… To o Lukově matce, že má zítra přijet?“

Shari udělá obličej. „Lukova máma s tátou se rozvádějí, ale věc se má tak, že paní de Villiersová před dlouhou dobou svojí neteři slíbila, že svatba může být na Miraku. Takže dotyčná, paní de Villiersová, přijíždí zítra se svojí sestrou, svojí neteří, ženichem… zkrátka celou famílií. Bude to svatba jako řemen, když vezmeš v úvahu, že Lukovi rodiče spolu sotva promluví a on se mezi nimi bude plácat jako ryba na suchu. Podle Chaze je Lukova máma ostrá jako břitva.“

Vzpomněla jsem si, jak Dominique Lukovi připomínala, že by měl ty stromy nechat ořezat, a zamrazilo mě.

„Kdepak, ti mě tu chtít nebudou.“ Šeptám, aby mě ti dva neslyšeli, a samozřejmě mi jde především o Luka. „Nerada bych se někam moc vtírala…“

„S tím si nelam hlavu, Lizzie,“ říká Shari. „Tohle místo je obrovské a pokojů je tu habaděj. Jak jsem slyšela, Lukova rodina je početná, ale pár volných pokojů se tu najde vždycky. A práce bude nad hlavu. Vlastně je moc dobře, že jsi tu. Pár rukou navíc se každopádně bude hodit. Tahle neteřinka, Lukova sestřenice, je údajně velká parádnice z Texasu. To ona vyštvala Luka do Paříže jen kvůli tomu, aby jí vyzvedl svatební róbu, kterou si nechala ušít v jednom nóbl krejčovském salonu. Prý sem na tu svoji slavnou veselku pozvala polovinu Houstonu, včetně svého bratra a jeho garážové kapely, který se prý chystá podepsat smlouvu s nějakým nahrávacím studiem, a ta kapela má být příští sezonu horkou novinkou, takže se nemáš čeho bát. Rozhodně to nebude uzavřená společnost.“

„To mi spadl kámen ze srdce, protože já vůbec nevěděla, co mám dělat… Domů jsem se vrátit nemohla…”

„To víš, žes nemohla!“ zděsí se Shari. „Tvoje sestry by z toho měly druhé Vánoce!“

„Já vím… Tak jsem si řekla, že… Přece jsi povídala, že klidně můžu přijet, jestli budu chtít…“

“Jsem moc ráda, žes to udělala. Jen se na ty dva podívej.“ Kývne k svému příteli a k Lukovi, kteří se s číší šampaňského usazují v proutěných křesílkách a o čemsi zaujatě diskutují. “Jsou jak ztracená dvojčata, která se konečně našla. Semelou první poslední… od Nietz-scheho a Tigera Woodse přes pivo a pravděpodobnost, že se mohli narodit ve stejný den, až po staré zlaté časy na základce. Připadám si vedle nich jako páté kolo u vozu.“ Obejme mě. „Ale teď konečně mám někoho, s kým si taky můžu poklábosit.“

„To víš, na mě se můžeš spolehnout,“ souhlasím s úsměvem. „Na tlachání jsem odbornice, ale co ta Lukova přítelkyně Dominique? S tou se nedá mluvit?“

Shari udělá obličej. “Jistě. Pokud si chceš povídat o Dominique.“

„Chápu. Napadlo mě to, když jsem viděla ty její sandály.“

„Fakt?“ Shari to zaujalo. Můj úsudek v oblasti módy vždycky brala vážně. „Špatné tušení?“

„Ne, nic takového!“ namítám překotně. “Jen mám pocit, že se snaží až příliš, ale je to Kanaďanka a když přijde na cizince, můžu se mýlit.“

Shari se otřese. „Myslíš Andyho? Víš, často mě napadalo, co vlastně na tom klukovi vidíš. Ale u Dominique jsi to trefila. Ty sandály jsou od Manola Blahnika.“

„Páni!“ Sandály od Manola Blahnika! Z Vogue vím, když jsem jím listovala a pátrala po posledních módních výstřelcích, že vyjdou na dobrých šest set dolarů. „Vždycky mě zajímalo, kdo si takovou drahotu koupí…“

„Hej, vy dvě!“ Blíží se k nám Chaz a jeho dlouhá postava vrhá v měsíčním svitu stíny. „Copak jste zapomněly, kvůli čemu jste tady? Konejte svou povinnost a chopte se pití.“

„Počkej.“ Za ním se ukáže Luke. „Mám tu pro ně první zkoušku.“ Podává nám dvě štíhlé číše s pěnivou tekutinou. „Kir royale s šampaňským vyrobeným tady, na Miraku.“

Netuším, co je kir royale, ale jsem ochotná se zapojit. Objeví se Dominique a také požaduje pití.

„Na co si připijeme?“ zeptá se a pozvedne číši.

„Co třeba na náhodné setkání cizinců ve vlaku?“ navrhuje Luke.

Odděluje nás pár kroků a já se na něj usmívám.

„To zní dobře.“ Ťuknu si s každým a pak usrknu.

Jako bych pila tekuté zlato. Šampaňské je opojné a já si ten doušek všemi smysly vychutnávám. Převaluji tekutinu na jazyku a Shari mi vysvětlí, že kir royale je koktejl šampaňského s kapkou cassis, likéru, vyráběného z černého rybízu.

„Teď mi na oplátku něco vysvětlíš ty,“ říká, když skončí s výkladem o bobulovině.

„Hmmm?“ Začínám mít utkvělý pocit, že to, co se kolem mě odehrává a co prožívám, je sen, v němž jsem se čirou náhodou ocitla a z něhož se časem tak jako tak probudím. Ale do té doby si to hodlám vychutnat se vším všudy. „Co jako?“

„Co tím přípitkem Luke myslel? To o těch cizincích ve vlaku a tak?“

„Jo to…“ Mrknu na něj a vidím, že se směje s Chazem. „Nevím. Nic.“

Shari na mě mhouří oči. „S tímhle na mě nechoď, Liz. Koukej to vysypat. K čemu došlo v tom vlaku?“

„K ničemu!“ volám se smíchem. „Však víš… Byla jsem parádně naštvaná… kvůli Andymu… A drobet jsem brečela, ale jak jsem říkala… Byl zkrátka moc milý a soucítil se mnou.“

Shari jen potřese hlavou. „Povídali že mu hráli. Ty mi něco tutláš. Ven s tím!“

„Fakt se nic nedělo,“ ujišťuju ji.

„Ty dobře víš, že jednou na to přijdu. V životě jsi přede mnou neměla tajemství a teď s tím chceš začínat?“

Jen se na ni usmívám. Pár tajemství by se našlo, která se mi před ní dosud podařilo ututlat, a v nejbližší době nemám v plánu s nimi vyjít na světlo. „Vážně, Shari. K ničemu nedošlo.“

Což je v podstatě pravda.

O něco později volným krokem přistupuji ke kamenné zídce a pokouším se pojmout vše, kam oko dohlédne. Údolí, měsíc na obloze, který na pozadí zámku ozařuje krajinu, hvězdnou noční oblohu, cvrčky a sladkou vůni nějakých kvetoucích rostlin…

Je toho moc. Na mě až příliš, abych byla schopná vše vstřebat. V jednu chvíli jsem byla v té příšerné kanceláři londýnského úřadu pro nezaměstnané, a najednou jsem tady, v téhle kráse, která člověku bere dech… A to vše v jednom dni…

A vedle sebe slyším Luka, který se na minutu odpoutal od Chaze a Dominique: „Už je lépe?“ ptá se měkce.

„Začínám si zvykat.“ Usměju se na něj. „Nenacházím slov a taky nevím, jak ti poděkovat, že tu smím zůstat. A díky za… ty víš. Žes jim nic neřekl.“

Upřímně ho to překvapilo. „Komu bych co povídal! Jsme přece kamarádi, ne?“

Tak kamarádi. Takhle si tedy stojíme.

Za svitu měsíce, v téhle nádherné scenerii? To je víc než dost.

S nástupem romantismu ve dvacátých letech 19. století se do popředí dostaly hrdinky s vosím pasem, o jakých psal ve svých románech sir Walter Scott (Dan Brown své doby, třebaže sir Walter by si netroufl obléct francouzskou hrdinku do velkého svetru a černých legin, jako to udělal pan Brown ubohé Sophii Neveuové v Šifře mistra Leonarda), a do módy přišly korzety a širší sukně.

Sir Walter byl ve své době natolik oblíbený, že některé méně rozumné dámy krátkodobě podlehly módní vlně kostkovaných látek, třebaže si k svému štěstí brzy začaly uvědomovat, jakého omylu se dopustily.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 13

Nemluvil bych tolik o sobě, kdybych se tu s někým znal.

Henry Davin Thoreau (1817-1862), americký filozof, spisovatel a přírodopisec

Příští ráno se probouzím v malém, čistě bíle vymalovaném pokojíku s nízkým stropem a s tmavým dřevěným trámovím a zmateně se rozhlížím kolem sebe. Místnůstka má jediné okno, které zakrývají béžové záclonky se vzorem velkých růžových růží, a protože jsou zatažené, nevidím ven. Na vteřinu tápu, kde vlastně jsem. V čí ložnici či v které zemi.

Pak pohledem zabloudím k staromódním dveřím s klikou, která se tiskne dolů, namísto otočné koule… Něco jako závora na zahradní brance… A konečně mi svitne, že jsem na chateau Mirac, v jedné z tuctu střešních komůrek, které v dobách největší zámecké slávy sloužily jako ložnice pro sloužící… A kde teď bydlí Shari, Chaz a já… A to se nezmiňuji o Jean-Lukovi a jeho přítelkyni Dominique.

To proto, že oficiální hradní ložnice v dolních patrech jsou vyhrazeny pro svatebčany a ostatní hosty, kteří mají dorazit dnes odpoledne. Lukův otec, o němž se Shari zmiňuje jako o monsieur de Villiersovi, přenechal hlavní budovu hostům a po dobu trvání svatby sám pobývá v jednom z hospodářských stavení, v malém domku s doškovou střechou, v němž se skladují sudy z dubového dřeva plné vína. Je to víno z jeho sklizně a později se stáčí do lahví. Shari mi tohle všechno pověděla minulou noc, zatímco jsme někdy kolem čtvrté ráno, nebo bylo pět?, po dalších kir royalech šplhaly vzhůru, po zdánlivě nekonečném schodišti vedoucím k našim pokojům v podkroví; a také to, že ptáci mají v oblibě hnízdit v střešních doškách a musejí být plašeni, protože jejich trus působí velké škody…

Mám pocit, že už mi doškové střechy nikdy nebudou připadat tak malebné…

Rozespale mžourám na prasklinu ve stropě, když si uvědomím, co mě vzbudilo. Někdo klepe na dveře.

„Lizzie!“ slyším Shari. „Jsi vzhůru? Je poledne. Nechceš snad prospat celý den?“

Odhodím přikrývku, vyskočím z postele a vrhám se ke dveřím. Prudce je rozrazím a na prahu stojí Shari v bikinách a sarongu a drží dva velké kafáče, z nichž se kouří. Její tmavé vlasy, normálně vlnité, jako by nabobtnaly, což je neklamným znamením, že je venku horko.

„To už je fakt poledne?“ Jsem z toho nervózní, že jsem spala tak dlouho. Co si o mně ti lidé tady pomyslí? Hlavně Luke… Že jsem lenoch a flákač.

„Pět minut po poledni,“ upřesní Shari. „Doufám, že sis přivezla plavky? Měly bychom se snažit nachytat co nejvíc bronzu, než se dostaví Lukova matinka a její hosté, a také se musíme pustit do práce, připravit stoly a sklo a občerstvení. Na lenošení máme jen pár hodin, ale nejdřív…,“ strčí mi pod nos jeden hrnek, „… tady máš kapucino s hromadou umělého sladidla, jak to máš ráda.“

„Nádhera…“ Nasávám omamnou vůni a jsem jí vděčná. „To je fakt životabudič…“

„Já vím.“ Shari vklouzne dovnitř a usadí se na kraj mojí rozházené postele. „Tak, a teď chci vědět všechno, co se stalo s Andym. A s Lukem v tom vlaku. Tak spusť.“

A já se usadím vedle ní a spustím. Tedy, samozřejmě že jí nevykládám úplně všechno, že? Zatím jsem jí neřekla pravdu, že ještě musím sepsat závěrečnou zprávu, a tak to také zůstane. A už vůbec se nehodlám svěřovat s tím kouřením, třebaže jsem o obojím řekla naprostému cizinci ve vlaku. Ale tam to šlo snáze, než o tom vykládat svojí nejlepší přítelkyni, která, jak ji znám, by nesouhlasila ani s jedním. Obzvláště s tím druhým. Chci říct, že vykouřit někoho, aniž by mi to oplatil, je vrchol antifeminismu.

„Takže,“ promluví Shari, když skončím, „ty a Andy jste už minulost.“

„Definitivně.“ Dopíjím s chutí posledních několik lahodných doušků kapucína.

„A řekla jsi mu to. Řekla jsi mu, že to mezi vámi definitivně skončilo.“

„Naprosto.“ Nebo tak nějak. Myslím, že ano.

„Lizzie.“ Shari se na mě tvrdě podívá. „Vím, jak nesnášíš vyříkat si něco z očí do očí. Opravdu jsi mu na rovinu řekla, že je konec?“

„Vysvětlila jsem mu, že potřebuju být sama…“ A uvědomuji si, poněkud opožděně, že to není totéž, jako když na někoho vychrlíte, že je po všem.

Ale Andymu to určitě došlo. Vím, že pochopil.

Ale telefon nezvednu. Čistě pro případ, že by ještě zavolal.

„A ty v tom máš jasno,“ tlačí na mě Shari. „Už ho víckrát nechceš ani vidět?“

„Dá se to tak říct… Vlastně se cítím drobet provinile… Kvůli těm penězům…“

„Jakým penězům?“

„Těm, které si chtěl vypůjčit,“ povídám. „Aby měl na zápisné. Měla jsem mu je dát, protože teď se nebude moct na podzim vrátit do školy…“

„Lizzie!“ přeruší mě Shari nesouhlasně. „On ty peníze měl, ale probendil je v kartách! Kdybys mu je dala, hrál by dál a dopadlo by to stejně. Akorát bys mu umožnila, aby v tom pokračoval a dočista se zničil. To bys chtěla? Aby vina padla na tvoji hlavu?“

„Ne,“ odpovím zasmušile, „ale víš, jak to je. Já ho vážně milovala. To se nedá jen tak překousnout a dělat, že se nic nestalo.“

„Třesky plesky! Samozřejmě že ho můžeš hodit přes palubu! Co taky s klukem, který se snaží zneužít tvojí velkorysosti?“

„Nejspíš máš pravdu.“ Vzdychnu si. „Neměla bych si dělat výčitky. On pobíral podporu v nezaměstnanosti, a přitom měl práci.“

„To mě pobavilo.“ Jeden koutek Shariných úst se zdvihne. „Tohle je v tvém pojetí ten nejhorší přečin, jakého se dopustil, ale co karban? A ty jeho hlášky, že jsi tlustá?“

„Ale podvádět úřady je mnohem horší než to ostatní.“

„Dobrá, když myslíš. Každopádně k čertu s ním. Doufám, že teď se konečně sebereš a přestěhuješ se se mnou a s Chazem do New Yorku, abych se pořád nemusela rozčilovat.“

„Shari…,“ spustím, „já fakt nevím…“ Jak jí mám říct pravdu? Že sotva můžu v New Yorku hledat zaměstnání bez diplomu? Že nemám ponětí, jestli do té doby zvládnu dopsat závěrečnou práci? A v neposlední řadě, i kdybych všechno stihla, že si nejsem jistá, jak bych si v tom velkém městě poradila?

„Jak myslíš.“ Shari si evidentně moji zdráhavost vysvětluje po svém. „Chápu. Je to velký krok a ty potřebuješ čas si na tu myšlenku zvyknout. Co ta druhá věc?“

„Jaká druhá věc?“

„Přece ty a Luke. Ve vlaku.“

„Podívej, Shari, už jsem to přece říkala. K ničemu nedošlo. Ty mi vážně hraješ na nervy. Zrovna jsem se vyzula ze vztahu s klukem, kterého jsem sotva znala, a už bych si měla začínat s jiným? To máš o mně tak špatné mínění? A kromě toho, podívala ses pozorně na tu jeho přítelkyni? Takový chlap může mít krásných holek, kolik se mu zachce, tak proč by se měl zakoukat zrovna do mě?“

„Napadá mě tucet důvodů,“ odtuší Shari temně.

Ale než se jí stihnu zeptat, co má na mysli, rázně pokračuje: „Dobře, dobře. Poslyš, chápu, že toho na tebe bylo v posledních dnech moc, takže do tebe nebudu hučet o tom New Yorku, ale myslím, že teď bys měla všechno pustit z hlavy a dát se dohromady. Užívej si následující dny a pobyt tady ber jako zasloužený oddech. Ví bůh, že na to máš nárok. Vrátíme se k tomu později, až se po tom karambolu s Andym sebereš a začneš vidět věci v jasnější perspektivě. Teď bys měla na sebe hodit plavky.“ Dloubne do mě a seskočí z postele. „Sejdeme se u bazénu. Musíme chytat bronz.“

S tím nemám problém. Vrhám se ke kufru a překotně vybaluji kosmetické potřeby. Musím se trochu opláchnout, než se objevím venku.

„A pospěš si,“ pobízí mě Shari. „Ať jsi dole, dokud ještě svítí slunce. Bylo by škoda to nevyužít.“

A já dělám, co můžu, protože Shari nemá ráda, když se její příkazy berou na lehkou váhu. Koupelna je na chodbě a je plně vybavená. Je tu masivní sedací vana a záchod s dřevěným prkénkem a splachovadlem na šňůrku. Rychle se opláchnu a namaluji a pak si obleču bikiny, poprvé v životě. Moje sestry si ze mě v minulosti nemilosrdně utahovaly pokaždé, kdykoliv jsem se pokoušela nasoukat do dvoudílného koupacího úboru. Než jsem zhubla, nosila jsem pouze jednodílné plavky, staré modely z výprodejů. Některé byly i třídílné, se sukénkou, a měly šmrnc, jaký jim uměla vtisknout Annette Funicellová.

A třebaže jsem venku bývala ta nejboubelatější holka, klidně se také dalo říct, že i nejsvéráznější, pokud šlo o oblečení k vodě… Anebo, jak Rose říkávala, největší „módní šílenec“.

V těchhle nových plavkách už zdaleka nevypadám jako šílenec. Alespoň si to myslím. Jsou dvoudílné, značkové, ale také z výprodeje… Od Lilly Pulitzerové, z šedesátých let. Sarah mi opakovala, že je nechutné nosit po někom plavky, ale když je párkrát pořádně vyperete, než je vezmete na sebe, je to dokonale hygienické.

Teď se prohlížím v trochu matném, třebaže jinak spolehlivém zrcadle na dveřích koupelny a myslím si, že vypadám… dobře. Jistě, nejsem sice Dominique, ale kolik takových se mezi námi najde, viďte?

A Dominique je ta výjimka potvrzující pravidlo.

Spěšně se vracím do pokoje a nasoukám se do letních šatů. Jsou také od Lilly Pulitzerové a s plavkami tvoří komplet. V rychlosti ustelu postel, roztáhnu záclonky s růžemi a otevřu malé oválné okénko, abych dovnitř pustila čerstvý vzduch…

A zalapám po dechu, uchvácená pohledem, který se mi naskytne…

V denním světle se mi zjeví okouzlující scenerie údolí ležícího pod zámkem s okolním pohořím jakoby pokrytým zeleným sametem a s temně hnědými útesy, a nad tím vším se klene ta nejmodřejší a nejjasnější obloha, jakou jsem kdy viděla.

To všechno je tak nádherné, že to bere dech. Odtud je zdánlivě vidět na míle daleko, samá zeleň, a mezi tím vším se klikatí stříbrně se lesknoucí řeka, na jejíž březích jsou roztroušené vesničky, a nad nimi se na útesech vypínají hrady nebo zámky. Mám pocit, jako bych otevřela knížku pohádek.

Jak se může Luke poté, co tu stráví nějaký čas, vracet zpátky do Houstonu? Komu by se chtělo tohle krásné místo opouštět?

Ale na plané úvahy nemám čas. Musím k bazénu, jinak mě Shari rozcupuje.

Není to žádná legrace najít cestu ven. Sbíhám po zadním schodišti a proplétám se bludištěm chodeb a dalších schodů, kterých je na zámku Mirac nepočítaných, až se mi konečně podaří dostat se do hlavní haly vykládané mramorem a odtud ven, kde mě omámí sladce vonící letní vzduch. Zdáli slyším předení motoru a podle šťavnaté vůně soudím, že někdo seče trávu, a také cinkot… kravských zvonců? To se mi jen zdá.

A co když se mi to nezdá?

Neztrácím čas pátráním. Nasadím si na nos brýle s obroučkami posázenými štrasem a svižně vykročím po příjezdové cestě a přes trávník k bazénu, kde na modře a bíle vypolštářovaných lehátkách vidím ležet Shari, Dominique a ještě nějakou dívku. Lehátka jsou natočená směrem k údolí a ke slunci. Dominique a ta dívka jsou už opálené. Nepochybně tu neleží poprvé. A Shari, jak vidím, je odhodlaná je dohnat, než bude po létě.

„Dobré ráno,“ zdravím Dominique a tu dívku, která je plnější a vypadá jako teenager. Má na sobě jednodílné modré plavky Speedo, zatímco Dominique vedle ní je v černých bikinách na šňůrky od Cal-vina Kleina.

A ty šňůrky se nezdají být kdovíjak pevně zavázané.

„Bonjour,“ opětuje můj pozdrav teenagerka zvesela.

„Lizzie, to je Agn?s,“ povídá Shari s francouzskou výslovností, coz je Aňéz. „Je místní au pair a tráví tu léto. Její rodina bydlí v tom mlýně dole u cesty.“

„Jejda!“ volám. „Ten mlýn jsem viděla! Je to tak krásné!“ Agn?s se dál na mě culí a Dominique říká: „S tou si nedělej starosti. Nerozumí slovo anglicky. Tvrdila, že umí, když tu žádala o práci, ale jediné, na co se zmůže, je ahoj, nashle a děkuju.“

Usmívám se na Agn?s. „Bonjour! Je m’appelle Lizzie,“ čímž převážně vyčerpám zásobu francouzských frází, s výjimkou Excusez-moi a J’aime as de tomates.

Agn?s na mě spustí jako kulomet, jenže já ničemu nerozumím a Shari dodá: „Jen se usmívej, přikyvuj a budete nejlepší kamarádky.“

A tak se činím. Agn?s se na mě dál oslnivě usmívá a podává mi bílý ručník a z chladicí tašky studenou vodu. Napadá mě, jestli by se uvnitř nenašla dietní cola, ale stačí mi pohled, než tašku zavře, a je mi jasné, že nenajde. Copak ve Francii nemají dietní colu? Musejí ji mít. Tohle přece není třetí svět, kristepane!

Poděkuji Agn?s za vodu a rozprostřu ručník na lehátku mezi ní a Dominique. Stáhnu šaty a skopnu sandály. Pak se položím na záda, na pohodlné polštáře, a hledím na bezoblačnou modrou oblohu. A zjišťuji, že na tenhle pohled bych si zaručeně zvykla. A rychle. Anglie se svým chladem a vlhkým vzduchem se zdá být dávnou minulostí.

A když už jsme u toho, Andy také.

„To jsou… ehm… neobvyklé plavky,“ promluví Dominique.

„Děkuji,“ říkám, třebaže mám nejasné tušení, že to nemyslela jako lichotku. Ale možná si to jen namlouvám, vzhledem k těm jejím letním botičkám za šest set dolarů. „Kde jsou Luke a Chaz?“

„Sekají větve dole na cestě,“ odpoví mi Shari.

„Ach tak… A to musejí? Copak tu není nějaká zahradnická firma, která by to udělala?“

Dominique na mě zpod slunečních brýlí značky Gucci vrhne velice uštěpačný pohled.

„Jistěže, pokud by se někdo namáhal zavolat jim včas, ale jak už je to běžné, Jean-Lukův otec čekal do poslední minuty, až nikoho nesehnal. Takže teď to musí Jean-Luc udělat sám, pokud nechce, aby mu Bibi hned po příjezdu dala co proto.“

„Bibi?“

„Jean-Lukova matka,“ vysvětluje Dominique.

„Z toho, co jsem vyrozuměla, se paní de Villiersová zdá být poněkud… svérázná dáma,“ ozve se Shari konverzačně.

Dominique si decentně odfrkne. „I tak se to dá vyjádřit, ovšem také bys samozřejmě mohla říct, že ji manžel uvádí do vytržení. Je totiž roztržitý a duchem nepřítomný a jediné, co ho zajímá, je to jeho pitomé hroznové víno.“

„Víno?“

Dominique mávne za záda, k několika hospodářským stavením, kde, jak vidím, se rozprostírají nějaké sady. „Vinice,“ upřesní. Takže vinice, sady? Samozřejmě!

„Proč by se monsieur de Villiers neměl starat o svoje vinice? Tohle místo se zdá být k pěstování vína jako stvořené. A ty svatby tady… Není to něco jako vedlejší příjem?“

„To bych řekla,“ říká Dominique s nadhledem, „Mirac totiž neměl dobrou úrodu celé roky. Nejdřív bylo sucho, pak záplavy… každý druhý by si z toho vzal ponaučení a vrhl se na něco jiného, ale to by nebyl Jean-Lukúv otec. Tvrdí, že rodina de Villiersových pěstuje víno od počátku 17. století, kdy byl Mirac postaven, a on na tom nehodlá nic měnit.“

„Nu, to je jistě… ušlechtilé, že?“ říkám obdivně.

Dominique ze sebe vydá znechucený zvuk. „Ušlechtilé? Spíš je to totální škoda. Mirac má obrovský potenciál, jenže Jean-Lukův otec je jako zaslepený.“

„Jaký potenciál?“ O čem to mluví? Takhle je to přece úchvatné! Co se jí na tom nelíbí? Nádherné okolí, překrásné sídlo, napěněné kapucino… Kdo by chtěl co měnit?

Zdá se, že Dominique by pár návrhů měla. „Je nad slunce jasné, že tohle místo potřebuje zvelebit. Celý barák potřebuje zgruntu opravit… Především koupelny. Ty sedací vany musíme nahradit vířivkami… A ty splachovací záchody! Můj bože! Ty musejí jít také.“

„Mně se ty splachovadla celkem líbí,“ neodpustím si poznámku. „Myslím, že mají svoje… kouzlo.“

„U tebe mě to nepřekvapuje.“ Dominique mě sjede pohledem. Nejspíš naráží na moje plavky. „Ale většina lidí je jiného názoru. Taky kuchyně potřebuje nové vybavení. Víš, že tu pořád mají… jak tomu říkáte? Ach ano. Špižírnu! Směšné. Který šéfkuchař, pokud má všech pět pohromadě, by se tu za současných podmínek nechal najmout na prací?”

„Povídáš šéfkuchař?“ Představím si vaření a zakručí mi v břiše. Mám hlad jako vlk. Vím, že jsem zmeškala snídani, ale kdy bude oběd? A je tu vůbec nějaký kuchař? To on udělal to kapucino?

„Pochopitelně. K tomu, aby se z Miraku stal prvotřídní hotel na světové úrovni, potřebuješ šéfkuchaře, který bude mít pět hvězdiček od Michelina.“

Aha.

„Zvelebit, přebudovat…“ Posadím se a zírám na Dominique. „Počkat. Oni tohle místo chtějí přestavět na hotel?“

„Zatím ne.“ Dominique se chápe lahve s vodou, kterou má vedle lehátka. „Ale jak říkám Jean-Lukovi, měli by to udělat. Jen si představ, kolik by se z toho tady kolem dalo vytěžit! Hosté by se tu mohli léčit… K tomu by stačilo ty vinice na protějším kopci vymýtit a na jejich místě vybudovat běžecké stezky, anebo by tam hosté mohli jezdit na koních a do těch baráků kolem by mohli docházet na masáže, akupunkturu a vodní terapii. Tenhle průmysl kvete jak nikdy a doléčení po plastické chirurgii je velice vyhledávaným…“

„Cože?“ přeruším ji. Mrzí mě, že jsem také zvýšila hlas, ale představa, že by někdo chtěl z tohoto krásného místa udělat lázně, mě doslova vyvádí z míry.

„Přece průmysl plastické chirurgie a následné doléčení,“ zopakuje Dominique podrážděně. „Ti, kdo podstoupili liposukci nebo facelift, se potřebují dát dohromady, a já si vždycky myslela, že Mirac by svou kapacitou byl pro tyto účely jako stvořený…“

Nemůžu si pomoct. Musím se podívat na Shari, co si o tom všem myslí.

Ale ta drží knihu a pouze předstírá, že čte. Dokonce ji má až u nosu, aby zakryla svůj výraz.

Nicméně mi neujde, že se jí otřásají ramena. Zkrátka se neubrání smíchu.

„Nikterak nepřeháním,“ pokračuje Dominique neochvějně a usrkne si vody. „Rodina de Villiersových není schopná vidět podnikatelský potenciál tohoto majetku. Kdyby najali školené služebnictvo namísto nějakých místních vidláků a nabídli kompletní ozvučení a satelitní televizi, nainstalovali klimatizaci a třeba domácí kino, zcela jistě by přilákali bohatší klientelu. A vytěžili by z toho víc, než kdy Jean-Lukův otec vydělá na té své ubohé mrňavé vinici.“

Než se zmůžu na nějakou reakci na tenhle příšerný proslov, udělá to žaludek za mě a hlady v něm hlasitě zakručí. Dominique tomu nevěnuje pozornost, ale Agn?s se posadí a spustí na mě něco, co mi zní jako otázka. Slyším slovo go?ter, což, jak vím, znamená „ochutnat“.

„Chce vědět, jestli nechceš, aby ti něco donesla k jídlu,“ přeloží Dominique znuděně.

„Ehm… Uh…“

Agn?s něco zašveholí a Dominique týmž znuděným hlasem říká: „Žádný problém. Sama připraví něco k zakousnutí.“

„Ach tak. Potom děkuju… Ráda bych si něco dala.“ Usměju se na Agn?s. „Oui, merci…” Pak dodám: „Est-ce que vous… est-ce que vous…“

„Na co se jí pokoušíš zeptat?“ ptá se mě Dominique poněkud jízlivě. Ale třeba si to jen namlouvám, to kvůli těm věcem kolem liposukcí. Přijde mi totiž zatěžko uvěřit, že vážně chce tohle překrásné místo přeměnit na jeden z těch hotelů, kam se supem lifrují pacienti, jakmile jim doktoři udělají nový nos.

„Chci vědět, jestli tu nemají dietní colu.“

Dominique udělá obličej. „To tedy nemají. Proč to hrozné pití do sebe liješ? Vždyť je to plné chemikálií.“

Protože mi to chutná, chci říct, ale namísto toho povídám: „Aha… No, nic…“

Dominique něco vyštěkne na Agn?s, ta kývne, zvedne se z ručníku a vklouzne do gumových dřeváků, které se na trávu a zdejší kamenitý terén zdají být vhodnější, NEPOPIRATELNĚ vhodnější, a zvedne svůj sarong a odchází do domu.

„Bože,“ vydechnu, „ta je tak milá…“

„Čeká se od ní, že udělá, co jí řekneš. Je tu proto, aby nám byla k ruce,“ škaredí se Dominique.

Podívám se na Shari. „Ale… to my přece také, že? I my jsme tu k ruce?“

„Ale od vás se nečeká, že budete někomu posluhovat,“ informuje nás Dominique. „A přestaň s tím vous.“

Třesu hlavou. „Promiň, ale nechápu…“

„Přestaň jí už konečně vykat,“ vysvětluje Dominique. „Před chvílí, když ses na ni snažila mluvit francouzsky. Nesluší se to. Je mladší než ty a je služebná. Namísto vous používej tu, to je opak k vous. Ještě jí to stoupne do hlavy a začne si myslet bůhvíco… Už teď se chová, jako by jí to tu patřilo. Nemyslím si, že je správné, aby tu s námi vylehávala ve svém volném čase, ale Jean-Luc říká, že je to v pořádku, takže sotva se jí zbavíme.“

Sedím a lapám po dechu. Nemůžu uvěřit tomu, co slyším z jejích úst. Shari si stále zakrývá obličej knihou, aby nedala najevo, co si myslí, a Dominique si nevšimla, že se mlátí smíchy.

Jako by si ta mohla něčeho všimnout! Alespoň ne v tuto chvíli, protože se k něčemu chystá.

„To je ale horko…“

V tom má pravdu. Slunce praží a my se pečeme. Než mi začala dělat přednášku, komu vykat nebo tykat, uvažovala jsem, že se ponořím do té jiskřivě čisté vody před námi, v níž se svůdně odráží modrá obloha…

Ale Dominique mi opět vyrazí dech. Náhle se totiž posadí, rozváže ramínka podprsenky a tu odhodí na opěradlo lehátka. Pak se protáhne a řekne: „Paráda! Takhle je to lepší.“

Rok 1848 (anebo též trefně pojmenovaný revoluční rok) se zapsal do dějin nejen četnými rebeliemi venkovanů, k nimž docházelo po celé Evropě, ale také pádem francouzské monarchie, jakož i hladomorem v Irsku, kde se ten rok neurodily brambory. A celkový neklid ve společnosti se odrážel v módě. Ženy se zahalovaly od hlavy k patě, namísto kloboučků nosily hučky naražené do čela a sukně měly tak dlouhé, že jimi zametaly špínu ulice, aby tak daly najevo sounáležitost s dobou.

V tomto údobí Jane Eyrová, jak si všichni pamatujeme, odmítla velkorysou nabídku pana Rochestera vylepšit její šatník, a namísto hedvábných organtýnů, které pro ni objednal, dala přednost ovčí vlně. Kéž by tenkrát měla po ruce Melanii Trumpovou! Ta už by jí vysvětlila, jak zpozdile si počíná, a napravila její přístup k módě.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 14

Nikdy o sobě nemluvit je velice ušlechtilý druh pokrytectví. Friedrich Nietzsche (1844-1900), německý filozof, učenec a kritik

V pořádku. Vím, že tohle je Evropa a lidé tady jsou v otázkách svých těl a nudismu víc nad věcí, než je tomu u nás (s tím rozdílem, že Dominique není Evropanka. Je z Kanady. Což je, tuším, jako by byla z Evropy. Ale i tak.).

Je totiž krajně obtížně jen tak sedět a mluvit na někoho, jehož nahé bradavky na vás jaksi… trčí.

A Shari mi ani trochu nepomáhá. Rezolutně se drží svého, s nosem zabořeným do knížky, a já si všimnu, že vůbec neobrací stránky.

Nezbývá mi tedy nic jiného, než se snažit chovat normálně. Nejde o to, že bych v životě neviděla nahá prsa, když vezmeme v úvahu ženské sprchy na McCrackenu. Ale ty dívky jsem všechny znala.

Jenže Dominique má ty svoje dudlíky… jak jen to říct? Zkrátka jsou podezřele špičatější, než třeba ty Brianny Dunleavyové.

A Brianna si přivydělávala v baru s obsluhu nahoře bez.

„Takže,“ říkám, jako by se nechumelilo, „už jsi tyhle nápady na… ehm… přeměnu Miraku nadnesla Lukovi?“

Protože mě děsně zajímá, co si zrovna on myslí o jejích plánech.

„Samozřejmě,“ broukne Dominique a pohodí hlavou, aby si provětrala ty svoje dlouhé blonďaté vlasy. „A jeho otci také, ale starý pán se zajímá jen o jedno. O to svoje víno. Takže dokud nezemře…“ Dominique metaforicky pokrčí rameny.

„To Luke čeká na otcovu smrt, aby z toho tady mohl udělat Hyatt Regency?“ ptám se užasle a hlas se mi trochu chvěje při pomyšlení, že by ten Luke, kterého jsem včera poznala, byl schopný udělat takovou věc.

„Hyatt?“ zjeví se Dominique, jako bych pronesla něco vysoce skandálního. „Povídala jsem, že to bude pětihvězdičkové luxusní ubytovací zařízení, a ne nějaká americká síť levných hotelů! A bohužel se nedá říct, že by byl Luke tou představou stoprocentně nadšený, už kvůli tomu, že by se musel přestěhovat do Francie a věnovat veškerý čas dohledu nad přestavbou, a také se nechce vzdát svojí práce u Lazard Fr?res, ačkoliv jsem mu stokrát říkala, že bude hračkou se přemístit do jejich pařížské pobočky, a pak bychom mohli…“

„My?“ Chytám ji za slovo, jako to dělává babička, když se sápe po plechovce piva.

„Zajisté,“ odpoví Dominique. „Jednou určitě.“

Při tom prohlášení mě zabolí u srdce. Není to směšné? Vždyť ho sotva znám! Seznámili jsme se teprve včera.

Jenže já už jsem prostě taková. Jsem pořád ta holka, která cestuje lán světa až do Anglie, aby navštívila kluka, s kterým strávila pouhých čtyřiadvacet hodin. Před třemi měsíci.

A podívejte, jaký to vzalo konec.

„Ale?“ pípne Shari. „Takže ty a Luke jste zasnoubeni? To je divné, protože Chaz se mi o tom nezmínil. Vsadím se, že Luke by mu to určitě řekl.“

„Tedy… Vlastně se nejedná o nic formálního, jako je zasnoubení,“ vysvětluje Dominique s očividnými rozpaky. „Kdo by se v dnešní době taky zasnuboval, že? To je tak staromódní! Dnešní páry vytvářejí partnerství, ne manželství. Všechno je to o sdružování příjmů a investování do společně sdílené budoucnosti. A já věděla od prvního okamžiku, když jsem uviděla Mirac, že tady je budoucnost, do které chci investovat.“

Nechápavě na ni valím oči. Dnešní páry že vytvářejí partnerství a ne manželství? Že sdružují příjmy a investují do společně sdílené budoucnosti? A co má znamenat to, že poprvé, když uviděla Mirac? Nemyslela tím, že poprvé, když uviděla Jean-Luka?

„Je tu vážně krásně,“ ozve se Shari a otočí stránku v knize, kterou, jak vím, nečte. „Jaký myslíš, že má Luke důvod, proč se nechce přestěhovat do Paříže?“

„Důvod? Jean-Luc totiž neví, co chce,“ odtuší Dominique a vyčerpaně si vzdychne.

„To neví žádný chlap,“ podotkne Shari shovívavě a já z jejího tónu soudím, že se náramně baví.

„Třeba nechce být od tebe tak daleko,“ nadhodím, podle mého soudu s velkorysostí sobě vlastní, když vezmeme v úvahu, že vlastně jejího přítele sotva znám. Přesně tak. O nic nejde. Bylo to jen nahodilé setkání a hotovo.

Dominique otočí hlavu, aby se na mě podívala. „Nabídla jsem mu, že půjdu do Paříže s ním,“ pronese dutě.

„Ach tak… Ale jeho mamka přece žije v Houstonu? Třeba ji nechce opustit.“

„V tom to není,“ škaredí se Dominique. „Jde o to, že jestli si zažádá o přeřazení do Paříže a oni jeho žádosti vyhoví, bude muset jít a uvízne tady. Pak už by se nemohl věnovat tomu, co ho skutečně zajímá.“

Neubráním se zvědavosti. „A co to má být?“

„Chce…,“ Dominique zdvihne láhev, napije se a polkne, „chce být doktorem.“

„Doktorem?“ To mě rozruší. Nemůžu uvěřit, že se mi o tom Luke ve vlaku nezmínil, když jsem chrlila ty trapné věci na investiční bankéře. „Opravdu? Ale to je skvělé! Chci říct… doktoři přece pomáhají lidem!“

Dominique se na mě podívá, jako bych vyslovila tu nejsamozřej-mější věc na světě. Taky že ano.

Ale jak by mohla tušit, že většinou vyhrknu první, co mi přijde na jazyk? Vážně. To je jako nemoc.

„Myslím to tak,“ dodám rychle, „že doktoři jsou důležití a společnost se bez nich neobejde. Protože kde bychom byli bez nich, že jo? Všichni bychom byli… více nemocní.“

Podívám se na ni, co si myslí o mé skvělé deduktivní úvaze, a Dominique se opře o loket a její prsa se jakousi záhadou ani nepohnou, aby se přes moji hlavu podívala na Shari.

„Ta tvoje kamarádka je nějak upovídaná.“

„Ale jo,“ souhlasí Shari, „Lizzie je už holt taková a jiná nebude.“

„Omlouvám se.“ Cítím, že mám v obličeji ruměnec, ale to ještě neznamená, že bych zmlkla. Protože prostě nemůžu. Protože je to silnější než já. „Ale proč se Luke nezapíše na lékařskou fakultu? Tedy, jestli to chce dělat? Doktoři přece vydělávají slušné peníze, že?“ Ten Luke, jak jsem ho poznala, ten, který mně, naprosto neznámému člověku, dovolil vybrečet se mu rameni a podělil se se mnou o oříšky, takový člověk že by si zvolil kariéru nebo profesi jen kvůli výdělku? Ten nikdy.

Nebo že bych se v něm spletla?

Kdepak. Hugo namísto Hugo Bosse! Jděte! Tak volí muž, který dává přednost osobnímu pohodlí před stylem.

„Není to kvůli penězům?“ vyzvídám opatrně. „Vystudovat medicínu je drahá záležitost, ale Lukovi rodiče by ho jistě podporovali během studií. Nenapadlo tě s nimi promluvit?“

Dominique na mě třeští oči a její výraz se mění od mírného znechucení po naprosté zděšení.

„Proč bych to asi dělala?“ Teď je pro změnu naprosto zmatená ona. „Chci, aby se Luke se mnou přestěhoval do Paříže a tam pracoval u Lazard Fr?res, abychom tohle místo mohli přeměnit v pětihvězdičkový hotel se slušným výnosem, a sem jezdili na víkendy. Nechci trčet v Texasu coby doktorova ženuška. Copak je to tak těžké pochopit?“

Opět na ni zamrkám. „Uhm,“ říkám, „ne, není.“

A současně mi prolétne hlavou myšlenka. Páni. Tohle je madam, která ví, co chce. Vsadím se, že TAHLE by neměla výhrady ohledně přestěhování do New Yorku, bez diplomu, bez práce, natož aby si dělala vrásky, kde bude bydlet.

Vlastně bych se mohla vsadit, že tahle by ten New York slupla i s chlupama.

V té chvíli se z kuchyně vrací Agn?s a přináší podnos s nějakým jídlem. „Voilá!“ Očividně je se sebou spokojená, když mi nabízí, abych si posloužila.

Vypadá to jako kousek francouzské bagety, uprostřed rozpůlené a něčím namazané…

„Tyčinka Hershey!“ vykřikuje Agn?s radostně. Nespíš proto, že jsou to jediná anglická slova, která zná.

Jednu si vezmu a Agn?s také nabízí Shari, jenže ta mrkne na podnos a s díky odmítne. „Ne, děkuju.“

Agn?s pokrčí rameny a přistoupí k Dominique. Té puberťačce je nejspíš úplně jedno, že přítelkyně jejího šéfa je polonahá, což dokazuje, že Francouzi všech věkových kategorií mají k nudismu vstřícnější přístup, než mám já.

Dominique se podívá na sladkost, otřese se a řekne: “Mon Dieu. Non.”

Dobrá. V pořádku. Třeba ten New York nakonec tak úplně neslupne. Příliš tučné sousto pro někoho, kdo se bojí, že by mohl přibrat.

Agn?s opět krčí rameny, vezme si jednu tyčinku a plácne sebou na lehátko, kde se slastně zavrtí. Pustí se do mlsání a drobí kolem sebe a křupavé kousky jí padají na plavky. „C’est bon, ça!”

Věnuje mi čokoládový úsměv a já rozumím, že chválí sladkost, jak je z jejího blaženého výrazu patrné. Ovšem položme si otázku: Komu by ta dobrota nechutnala?

A jak bych mohla odmítnout svačinu, připravenou s takovou láskyplnou pozorností? Můžu udělat jen jednu věc, a tak ji udělám.

A nadevší pochybnost to chutná náramně a dlouho jsem si tak nepochutnala.

Ovšem Dominique to určitě vidí jinak. Pokud by se jí podařilo zatnout do tohoto místa ty svoje ekonomicky zaměřené drápy, okamžitě by pochutiny tohoto druhu vyobcovala z jídelníčku! Ženám zotavujícím se po liposukci se přece nesluší podávat tyčinky Hershey!

Nemůžete přece nabízet cukrovinky těm, kdo se kolektivně snaží udržet si figuru! Mám pocit, že čtu v Dominique jako v otevřené knize. Ta se zarputilým výrazem bere opalovací emulzi a rázně si ji stříká na hruď.

Agn?s a její tyčinky Hershey se brzy stanou minulostí, jestli Dominique dostane na Miraku volnou ruku.

Pokud ji ovšem někdo nezastaví.

„Dámy?“

Zrovna jsem si ukousla a málem jsem se zakuckala. Luke s Chazem k nám přicházejí od opačného konce bazénu a jsou zpocení a špinaví. Není divu, když se celé dopoledne lopotili s prořezáváním stromů, aby zkultivovali příjezdovou cestu.

„Salut,“ zdraví je Dominique. Mává jim opálenou paží a já si všimnu, že její prsa se při tom úkonu ani nepohnou. Nejspíš zázrak zemské přitažlivosti.

„Ahoj, kluci!“ volá Shari.

Zcela výjimečně neříkám nic, protože mám plnou pusu.

„Co, holky? Užíváte si?“ Chaz se na nás šklebí a já vím proč; polonahá Dominique. Vidím, že uličnicky mrkne na Shari, a ta se půvabně zavrtí:

„My se máme parádně. Co vy?“ říká mazlivě.

„Taky paráda,“ odpoví Chaz. „Akorát že teď se vrhneme do vody, abychom se drobet zchladili.“ Během řeči se zbavuje košile.

Jedno se Chazovi nedá upřít. Třebaže vystudoval filozofii, má postavu tělocvikáře.

Ale na Luka, neunikne mi jediný detail, když se o vteřinu později také svlékne z košile, je ještě lepší pohled. Je to dokonalá ukázka mužství. Na jeho opáleném dobře tvarovaném těle není gram tuku a hrudník má porostlý nijak hustými tmavými chloupky, které si razí cestičku dolů, k jeho…

ŽBLUŇK! Oba hoši se vrhají do perlivé, třpytící se vody, aniž se namáhají nejdřív stáhnout kraťasy, čímž mě připraví o potěšení vidět, kam až vede Lukovo ochlupení.

„Nádhera! To jsem potřeboval jako sůl!“ jásá Chaz, když se vynoří. „Pojď si zaplavat, Shar!“

„Vaše přání je mi rozkazem, pane,“ zašveholí Shari. Odloží knihu, vstane a skočí. Sprška vody dopadne na Dominique a ta se oklepe, aby se těch pár kapek zbavila.

„Dominique!“ volá Luke ze vzdálenějšího konce, kde je hloubka. „Pojď taky do vody! Je skvělá!“

Dominique něco zabrebentí francouzsky, čemuž tak úplně nerozumím, ačkoliv několikrát padne slovo cheveux. Snažím se vzpomenout si, co to znamená, jestli vlasy nebo koně, ale Dominique si určitě nechce zmáčet koně.

Shari připlave k okraji bazénu a přidrží se obrubníku, aby se mohla trochu vyhoupnout nad hladinu. „Nepůjdeš taky, Lizzie? Voda je bezva.“

„Nech mě nejdřív dojíst,“ zamumlám, protože ještě zápolím s tím hříšně chutným kouskem od Agn?s.

„Raději půl hodinky počkej,“ škádlí mě Luke z hloubky. „Mohla bys dostat křeč.“

Naštěstí mám plnou pusu a usilovně žvýkám a nemůžu se zeptat: Kdyby ano, ty bys mě zachránil, viď, Luku? Flirtování by za těchto okolností nebylo na místě, když vezmu v úvahu, že jeho přítelkyně sedí vedle mě. Nahoře bez.

A nepopiratelně vypadá lépe, než já kdy můžu doufat.

„Aha! Tady je to nové děvče!“

Za mou se ozve mužský hlas se silným francouzským přízvukem a já jsem tak vyjukaná, že se málem udusím. Otočím hlavu a spatřím staršího pána v bílé košili a khaki kalhotách přidržovaných stylově vyšívanými kšandami. Rychle polknu zbytek čokolády. „Ehm… Zdravím…“ Muž ukazuje na mě. „To je ta nová?“ ptá se Dominique.

Dominique se k němu také otočí a odpoví příjemnějším tónem, než je jejím zvykem. „Ano, monsieur. To je Shariina kamarádka Lizzie.“

„Enchanté,“ zdraví starší muž a bere mě za ruku, tu, v níž uvízly zbytky tyčinky, a galantně ji zvedá ke rtům. „Jsem Guillaume de Villiers. Nechcete se podívat na moje vinice?“

„Ale táto…“ Luke se hrne ven z bazénu. „Lizzie se teď nechce procházet po tvojí vinici. Nevidíš, že odpočívá?“

Tak tenhle postarší šarmantní gentleman je Lukův otec! Ale nemůžu říct, že by si byli podobní. Monsieur de Villiers má husté vlasy, ale nejsou tmavé a vlnité jako Lukovy, nýbrž sněhově bílé.

Ale má tytéž hnědé jiskrné oči jako Luke.

„To je v pořádku,“ povídám a natahuji se pro letní šatky. „Moc ráda bych viděla vaše vinice, monsieur de Villiers. Tolik jsem o nich slyšela! A minulou noc jsem vypila několik číší vašeho skvostného šampaňského…“

„Ach!“ Monsieur de Villiers je očividně potěšen. „Ale technicky vzato, správně se ty bublinky nemají nazývat šampaňské, pokud nejsou vyrobeny v oblasti Champagne. Tomu, co vyrábím, můžeme tak akorát říkat perlivé víno.“

„Nu, ať už to bylo cokoliv,“ říkám a oklepávám ze sebe drobky, abych se mohla obléct, „chutnalo to báječně.“

„Merci, merci!” vykřikuje monsieur de Villiers a otáčí se k Lukovi, který už stojí vedle mého lehátka a cáká na nohy své přítelkyně, která ho zpraží pohledem. „To děvče se mi líbí!“

„Nemusíš s ním chodit,“ vysvětluje mi Luke. „Fakt nemusíš. A nenech se jím umluvit. Je tím proslulý.“

„Ale já chci jít,“ ujišťuji Luka se smíchem. „Nikdy předtím jsem na žádné vinici nebyla a moc ráda se tam podívám, jestli si monsieur de Villiers na mě udělá čas.“

„Žádné strachy, děvče!“ volá monsieur de Villiers zvesela. „Já mám času habaděj!“

„To tedy nemáš,“ broukne Dominique s pohledem na svoje zlaté náramkové hodinky. „Bibi dorazí za necelé dvě hodinky. Nemusíš ještě…”

„No, no, no!“ Monsieur de Villiers mě bere za loket, abych neupadla, zatímco se soukám do sandálů. Anebo abych mu neutekla. A nedá se popřít, že bych o tom nezauvažovala, s ohledem na konverzaci, kterou vede Lukův táta s Lukovou přítelkyní, která je nahoře totálně BEZ!

Pokouším se představit si, jak polonahá diskutuji s otcem nějakého kluka, s kterým jsem kdysi chodila, a přitom jsem v pohodě… Ale nějak se to nedaří.

„Nezdržíme se,“ ujišťuje Dominique monsieur de Villiers.

„Víš co, táto? Já půjdu s vámi, abych na tebe dohlédl, že dodržíš slovo,“ říká Luke a bere si od Agn?s ručník. „Nechceme přece Lizzie hned první den unudit k smrti?“

Teď, když je zřejmé, že Luke půjde s námi, vím na sto procent, že nudit se rozhodně nebudu. Obzvláště když vidím, že se Luke neobtěžuje s oblékáním košile. Vzdalujeme se od bazénu a míříme směrem k vinici rozprostírající se za hlavním sídlem a mně napadá, že když se to vezme kolem kolem, má to obnažování přece jen něco do sebe.

Průmyslová revoluce se nezapsala do dějin jen vynálezem parního stroje, dusíkatými hnojivy a střídavým osevním postupem. Kdepak! V polovině devatenáctého století totiž došlo k vynálezu něčeho daleko užitečnějšího a významnějšího pro lidstvo: byla vynalezena krinolína, čili vyztužená spodnička! V okamžiku, kdy ženy poprvé vkročily do drátěné obruče, aniž byly nucené na sebe navlékat metry a metry spodniček, aby jejich sukně nabyly požadovaného objemu, jak kázala tehdejší móda, se jim výrazně ulevilo. Konečně se mohly svobodně pohybovat a vykračovat si po libosti.

Nicméně tato součást dámského oblečení, která se zpočátku zdála být geniálním vynálezem, se brzy měla stát některým nic netušícím venkovankám osudnou. Krinolína nejenže přitahovala pozornost nevhodných nápadníků, nýbrž navrch bývala příčinou mnoha pohrom. Nezřídka se totiž stávalo, že dívky během venkovských veselic, jak se točily kolem ohňů, vzplály jako pochodeň.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 15

Muž je poctivě řečeno živočišný druh, který potřebuje konverzaci k tomu, aby mohl upozorňovat na svoje přednosti… V lásce sehrává povídavost daleko větší roli, než se může zdát. Láska je nejupovídanější ze všech citů a nade vší pochybnost se skládá především z upovídanosti.

Robert Musil (1880-1942), rakouský spisovatel

Dobrá, takže je po poledni a já jsem opilá, jak zákon káže. Ale není to moje chyba! Jediné, co jsem dneska měla v ústech, bylo kapucino a ta plněná tyčinka Hershey a pár zaprášených kyselejších hroznů, které mi monsieur de Villiers utrhl, když jsme dělali okružní prohlídku jeho vinice.

Poté jsme se odebrali do viničního sklípku a tam do mě Lukův táta nalil několik sklenek vína. Byla jsem nucená ochutnávat z různých sudů a po chvíli jsem se snažila odmítnout, jenže on se zatvářil tolik ublíženě, tak co jsem měla dělat?

A jak byl ke mně laskavý… Nejenže mi ukázal vinici, ale také mě vzal na nedalekou farmu, kde trpělivě vyčkával, dokud se nenabažím hlazení sametových nozder mohutného koně, který strkal hlavu přes ohradu, aby nás pozdravil, a já se zalykala nadšením, když jsem uviděla krávy se zvonci na krku (opravdové krávy, celkem tři, dodávající mléko na zámek).

Pak přiběhli psi, kteří dychtili se s pánem pomazlit, basset Patapouf a jezevčice Minouche, a my jim museli do umdlení házet klacíky a basset se za nimi honil jako šílený a přitom si pořád šlapal na dlouhé uši a já vyslechla všechny historky, mající se psy co do činění.

A pak tu byl farmář, s nímž jsme se pozdravili a potřásli jeho mozolnatou rukou, a já poslouchala mužovu nesrozumitelnou francouzštinu a monsieur de Villiers se mě zeptal, kolik jsem rozuměla, a když jsem řekla, že zhola nic, burácivě se rozesmál.

A pak mě posadil na traktor a na něm jsme projeli okolní polnosti a pán domu mě během jízdy obeznámil s historií tohoto kraje… K tomu ochutnávka deseti druhů vína… Divíte se, že jsem stříknutá? Já tedy ne. Ale ta vína byla podle mého soudu výtečná.

Jsem podnapilá a trochu se mi točí hlava.

Anebo je na vině Lukova blízkost. Ten se k mé smůle před odchodem na vinici vrátil do zámku a tam se převlékl do čisté košile a dlouhých plátěných kalhot.

A vlasy měl pořád vlhké a lepily se mu k opálenému zátylku a to mě na tom traktoru bralo tak, že jsem měla sto chutí ho obejmout. I teď, když už jsme v poměrně chladném sklípku, si nemůžu pomoct, abych nejukala na jeho sluncem pozlacené předloktí a neuvažovala, jak asi hebká je ta jeho kůže… Kdybych se ho čirou náhodou dotkla, pohladila ho…

Můj ty bože! Co se to se mnou DĚJE? Fakt musím být opilá. Je přece zadaný! A má ho v drápech někdo hezčí a dokonalejší, než jsem já.

Navíc je tu ještě jedna okolnost. Týká se Andyho. Sotva jsem se rozešla s jedním, už bych si začínala s dalším?

Nicméně i tak mi to nedá, abych neuvažovala o tom, že Dominique není pro Luka tak pravá. A nejde mi zrovna o ty její předražené střevíce. Spousta daleko chytřejších lidí obouvá boty za přemrštěné ceny…

A už vůbec nenarážím na ten její nápad přebudovat celý Mirac na hotel anebo její nechuť podpořit Luka v jeho tajném snu stát se doktorem (i když mně se nesvěřil, takže musím vzít za bernou minci její slovo, že Luke opravdu má nějaký tajný sen).

Ne, týká se to Lukova chování k otci, jak je k starému pánovi neskonale trpělivý a shovívavě naslouchá, když mi ten nadšeně vypráví o sve vinici a o pěstování vinné révy. Jak dával pozor, aby tatík nespadl z traktoru, na který se vyšplhal, aby mě povozil po pozemcích. Jak nakázal Patapoufovi a Minouche, aby se uklidnili, když měl pocit, že jejich hrátky začínají starého pána unavovat, jak opatrně vyprostil otcův rukáv z tlamy mohutného koně…

Takové laskavé chování syna k otci se nevidí každý den. Tak třeba Chaz se svým tátou vůbec nemluví. Jenže Charles Pendergast starší je nade vší pochybnost osel.

Ale i tak…

Takový chlapík, tak trpělivý a tolerantní a milý, si zaslouží někoho lepšího než holku, které je úplně jedno, co si její milý v skrytu duše přeje…

„Jste velice staromódní, má drahá,“ říká monsieur de Villiers, čímž přeruší moje nelaskavé úvahy o Lukově přítelkyni. My tři se momentálně opíráme o sud a v soudržném mlčení popíjíme cabernet sauvignon, o němž mi Lukův táta sdělil, že je to velice mladé vínko… Příliš mladé na stáčení. Jako kdybych já poznala rozdíl…

„Prosím?“ Vím, že jsem opilá, ale o čem to, u všechny svatých, mluví? Já přece nejsem staromódní… Svého posledního kluka jsem vykouřila…

„Ty šaty.“ Monsieur de Villiers ukazuje na moje letní hadříky. „Jsou pár let staré, viďte? Na mladou Američanku jste dost konzervativní, drahoušku.“

„Ach tak.“ Konečně mi dochází, o čem je řeč. „Máte pravdu. Mám totiž ráda výprodeje značkových věcí a tyhle šaty skutečně hodně pamatují. Pravděpodobně budou starší, než jsem já.“

„Podobné jsem už kdysi viděl,“ uvažuje monsieur de Villiers se zaujatým výrazem. Odhání od obličeje mouchu a z jeho pohybuje patrné, že už vypil dost a je unavený. Kdo by taky nebyl? Venku je horko a my jsme se dost nachodili a najezdili, takže není divu, že jeden dostane žízeň. A ve sklípku není klimatizace.

I tak je tu v porovnání s venkovní teplotou celkem příjemně. Musí být, jak mi monsieur de Villiers vysvětlil. Kvůli vínu, aby fermentace probíhala tak, jak má.

„Tam nahoře,“ povídá, „na…“ Odmlčí se a tázavě se podívá na Luka. „Grenier?“

„Na půdě,“ pomůže mu Luke. „To je pravda. Jsou tam uskladněné haldy starého šatstva.“

„Povídáš na půdě?“ Okamžitě zapomínám, jak jsem opilá a jak je Luke přitažlivý. Napřímím se a vykulím na ně oči. „Chcete snad říct, že u vás na půdě by se našly šaty třeba Lilly Pulitzerové?“

Monsieur de Villiers se zatváří zmateně.

„Nemám tušení, čí je to výtvor,“ povídá, „ale nahoře jsem viděl něco podobného. Myslím, že patřily mojí matce. Chtěl jsem je věnovat nějaké dobročinné organizaci…“

„Mohla bych se tam podívat?“

Snažím se potlačovat dychtivost, ale valně se mi to nedaří, protože Lukův táta se zachechtá. „Vidím, děvče, že ty miluješ staré oblečky, jako já miluju svoje víno!“

Cítím, jak rudnu. Bože, to je trapas! Nechci vypadat chtivě.

Ale monsieur de Villiers mě vezme kolem ramen, aby mě uklidnil. „No, no! Nechci se ti posmívat. Vždycky mě potěší, když lidé projeví pro něco zanícení. To mi připomene, že v tom nejsem sám.“ A rukou, v níž třímá sklenku vína, ukáže kolem sebe… Pro případ, že by mi to snad ještě nedošlo.

„Ale u mladého člověka je obzvláště milé vidět, že se pro něco nadchne,“ pokračuje. „Příliš mnoho mladých lidí se dneska zajímá jen o to, jak vydělat co nejvíc peněz.“

Nervózně střelím pohledem po Lukovi. Protože jestli Dominique říkala pravdu, že si Luke namísto medicíny zvolil ekonomii, patří i on k těm „mladým lidem“, o nichž řeční jeho tatík.

Ale ten se netváří nijak provinile.

„Já tě na tu půdu vezmu, jestli vážně chceš,“ nabízí se Luke. „Ale nedělej si plané naděje, že to najdeš v dobrém stavu. Loni tu dost pršelo a zatékalo nám do střechy a většina uskladněných věcí se zničila.“

„Nebude to zničené,“ opraví ho otec, „jen trochu plesnivé.“

Ale já beru raději i plesnivou Lilly Pulitzerovou než žádnou.

Luke musí vycítit moji netrpělivost, protože odtuší se smíchem: „Dobrá! Tak pojďme.“ A k otci dodává: „Nechceš raději zajít do domu a dát si pár šálků kávy? Víš, že máma tu bude každou chvíli. Bude lepší, když ji přivítáš s čistou hlavou.“

„Ta tvoje matka…“ Monsieur de Villiers obrací oči v sloup, ale neprotestuje. „Myslím, že máš pravdu.“

O několik minut později, poté co jsem monsieur de Villiersovi staršímu srdečně poděkovala za procházku a za víno, a poté co jsme ho doprovodili do zámku a zanechali, podle Dominique v zastaralé, nemoderní kuchyni, jsem se ocitla na půdě plné pavučin, ve společnosti mladého monsieur de Villierse. Tam jsem se ihned začala přehrabovat ve starých kufrech a krabicích a s bídou potlačovala nervozitu.

Když jsem otevřela první kufr, zaječela jsem nadšením. „Můj ty bože!“ Hned pod kostním čajovým porcelánem jsem našla hedvábnou sukni od Emilia Pucciho. „Co to tvůj otec povídal? Komu že ty věci tady patřily? Jeho matce?“

Luke, který zatím prohlíží trámoví nad našimi hlavami, krčí rameny. „Těžko říct. To bych se neodvážil tvrdit.“ Zdánlivě pátrá po dalších štěrbinách, jimiž by sem mohlo zatékat. „Některé bedny a ty kufry tu ležely už předtím, než jsem se narodil. Nerad to říkám, ale Villiersové byli odjakživa křečkové a nic nevyhodili. Klidně si vezmi, co se ti líbí.“

„To přece nemůžu…“ Ale už zkouším, jestli mi ta sukně padne přes boky. „Třeba za tohle bys bez mrknutí oka dostal v eBay dvě stě babek.“ Pak nevěřícně zalapám po dechu a znovu se ponořím do kufru.

Ale je to pravda. Našla jsem klenot nad klenoty… Domácí šatky s tygřím vzorem od Lilly Pulitzerové… Dokonce s kapesníčkem z téže látky!

„Nehodlám trávit čas rozprodáváním starého haraburdí, takže proč by si ty věcičky nemohl vzít někdo, kdo má o ně skutečný zájem a dokáže je ocenit? A tys ta pravá, jak vidno.“

„Nemysli si, že přeháním!“ Nacházím zmačkaný, nicméně originál sametový klobouk od Johna Frederika. „Máte tu parádní kousky, Luku. Akorát to potřebuje drobet oprášit a vypulírovat.“

Luke mě sleduje. „Výstižné ohodnocení.“ Obkročmo se usadí na staré dřevěné židli a lokty se opře o opěradlo. „Na Mirac sedí jako ulité.“

„Nic takového!“ bráním zámek. „Tohle místo je nádherné takové, jaké je. Ty a tvůj otec a vaši předchůdci jste odvedli skvělou práci, že jste zámek po všechny ty roky udrželi v tak dobrém stavu.“

„No, nebylo to zrovna jednoduché,“ pouští se do vysvětlování Luke. „Když v devětadvacátém vypukla krize, můj dědeček přišel téměř o vše, včetně sklizně obilí, které napadla plíseň. Museli jsme rozprodat hodně půdy, abychom se ten rok udrželi nad vodou a byli schopni zaplatit všechny daně, které se vážou na tenhle majetek.“

„Fakt?“ Najednou ty neotevřené kufry kolem mě částečně ztrácejí na zajímavosti. Tedy, ne tak úplně, ale to, co vypráví Luke, poutá moji pozornost. „To je děsné…“

„A pak přišla nacistická okupace. Můj dědeček odmítal v zámku ubytovat německé oficíry a tvrdil jim, že můj otec soustavně trpí vysokými horečkami a že to může být nakažlivé… Nebyla to pravda, ale Němce to odradilo a táhli jinam. I tak to nebylo jednoduché a válečná léta pěstování vína rozhodně nepřála.“

Přestanu rabovat a posadím se najeden nacpaný, ještě zavřený kufr. Pod sebou cítím něco pořádně objemného, ale nedbám. Zatím.

„Musí to být stejně úžasné vlastnit něco, co má takovou historii…i když…“

„Pokračuj.“

„Tedy,“ říkám váhavě, „tedy… obzvláště když starat se o takový rozlehlý majetek není zrovna tvým koníčkem. Dominique říkala něco v tom smyslu, že jsi vlastně… ehm… chtěl studovat medicínu.“

„Cože?“ Luke se napřímí a jeho pohled se ve zlatavém světle, které sem proudí úzkými střešními okénky, rázem stává temný a neproniknutelný.

„Zrovna dneska,“ doplním nevinně. Protože já jsem v tom nevinně. Dominique přece netvrdila, že je to tajemství. A i kdyby… Jako by v tom byl nějaký rozdíl, když vezmete v potaz mou žvatlavost? „U bazénu. Proč? Není to snad pravda?“

„Ne, je to pravda… Tedy jednu dobu jsem si myslel… Kristepane!“ zjeví se upřímně. „Co ještě povídala?“

Že jsi pozorný, ohleduplný milenec v posteli, chci říct. Že se žádná nemusí obávat, že bys neuspokojil její potřeby, když je s tebou, protože ty jsi zcela ochoten se postarat o její blaho.

„Už nic,“ říkám namísto tklivé tirády. Protože Dominique samozřejmě nic takového nepovídala. To ze mě mluví ta moje příšerná představivost, která mě přivádí do malérů. „Kromě pár drobností, jako že chce Mirac přestavět na hotel nebo lázně pro lidi, kteří by se k vám jezdili zotavovat po plastických operacích.“

Teď už Luke vypadá přímo vyděšeně. „Jaké plastické operace?“

To jsem tomu zase dala!

„Ale žádné.“ Jsem rudá až za ušima. To se mi jen zdá. Kdy už si konečně dám pusu na zámek! Obracím pozornost ke kufrům, abych zakryla ruměnec. „Páni! Ty věci jsou bezvadné, Luku!“

„Neodbíhej od tématu. Co ještě Dominique říkala?“

Provinile se na něj podívám.

„Nic, vážně nic! Neměla jsem… To je mezi vámi… Já… Vím, že mi do toho nic není…“

Ale najednou se to ze mě hrne ven a je to k nezastavení.

„… ale nemyslím si, že byste tohle místo měli předělávat na hotel,“ spěšně pokračuju, „Mirac je v jistém smyslu výjimečný a jestli na něm začnete tímhle způsobem vydělávat, bude to jeho konec.“

„Plastické operace?” opakuje Luke udiveně, jako by stále nevěřil svým uším.

„Chápala bych, že tě ta vidina mohla zaujmout… Chtěl jsi být doktor a to všechno kolem, ale…“

„Já přece…“ Luke vyskočí a ráznými kroky vyráží na opačný konec půdy a přitom si bezděčně prohrabuje husté vlnité vlasy. „Jednou jsem se jí zmínil, že jsem jako malý chtěl být doktor, jenže pak jsem vyrostl a uvědomil si, že bych byl nucený ve škole strávit celou věčnost… Čtyři roky na medicíně a další tři coby praktikant… A to se mi nezamlouvalo.“

Znovu usedám na nacpaný kufr. „A není to proto, že doktoři dneska vydělávají méně než investiční bankéři?“

„Copak…“ Otočí se na patě a hledí na mě. „Tohle ti namluvila? Tohle že jsem říkal?“

Zjišťuji, že se opět pohybuji na tenkém ledě a opět měním téma. „Co je tady, v tom kufru, na kterém sedím?“ Zápolím se západkami. „Je nějak moc naditý…“

„Protože to vůbec není pravda.“ Luke se vrací ke mně. „S penězi to nemá nic společného. Je to tak, že během roků, kdy bych byl na škole, bych neměl žádný příjem, a to je na pováženou. V tom nelžu. Mám rád vlastní peníze, abych nebyl závislý na rodičích. Chlap chce platit svoje vlastní účty, jasné?“

„Jasně…“ Západky povolí a já vytahuji něco dlouhého, zabaleného v bílé látce. Začnu to vybalovat a zápolím s metry a metry látky, abych se dobrala podstaty a zjistila, co je to ten tvrdý předmět uprostřed. „Naprosto.“

„Jistě, díval jsem se na některé postbakalářské lékařské programy, protože kdybych teď čistě náhodou chtěl začít studovat medicínu, musel byl se nejdřív zapsat na přípravku, abych získal zápočet v některých vědních oborech…“

„Chápu…“ Rozbaluji a rozbaluji a mám pocit, že držím v ruce nekonečně dlouhý ubrus na stůl.

„… a neříkám, že jsem to nezkusil. Dokonce jsem zažádal na několika školách a přijali mě na Columbii a Newyorské univerzitě, ale i kdybych teď začal studovat, bude to další rok na škole, včetně celého příštího léta, a prázdniny se ke studiu medicíny nezapočítávají… Tedy, kdybych o to stál… Jenže nevím, jestli o to skutečně stojím, jestli se mi chce strávit dalších pět let na škole, když nemusím.“

„Můj bože…“ Konečně se mi podařilo tu dlouhou tvrdou věc vybalit a pořádně se podívat, v čem byla zabalená.

Luke se zděsí. „To je přece tátova lovecká brokovnice! Ne! Takhle to nesmíš držet, Lizzie! Kristepane!“ Spěšně mi zbraň bere z rukou, zlomí hlaveň a dívá se do zásobníku.

„Je nabitá,“ sdělí mi přiškrceně.

Teď, když si Luke vzal tu flintu, mám konečně volné ruce, abych tu plachtu, v níž byla zabalená, pořádně roztřásla.

„Poslyš, Lizzie…“ Luke vypadá poněkud vystrašeně. „Až se ti příště dostane do ruky nějaká střelná zbraň, i kdyby nebyla nabitá, nesmíš s ní takhle mávat. A především nesmíš mířit na sebe. Málem jsem z toho dostal infarkt!“

Ale já už ho příliš nevnímán, protože upírám pozornost na šaty, které držím před sebou. I když jsou zmačkané a místy potřísněné rezavými skvrnami, vidím, že je to smetanově bílá dlouhá saténová róba s úzkými špagetovými ramínky (doplněnými titěrnými záchytnými patentkami, aby nebyla vidět podprsenka majitelky), na prsou mírně nabraná, s měkce vycpanými košíčky a s jemnou řadou malých blyštivých knoflíčků na zadní části, což mohou být jedině pravé perly.

„Čí jsou ty šaty, Luku?“ ptám se a pátrám po značce.

„Copak mě neposloucháš?“ zlobí se Luke. „Tahle věcička je nabitá. Mohla sis ustřelit hlavu!“

Konečně tu značku najdu a to, co na ní čtu, mi málem vyrazí dech a zastaví srdce. Jsou to decentně vyšitá černá písmena na bílém podkladě: Givenchy Couture.

A já mám v tu chvíli pocit, že se pode mnou zachvěla zem.

„To je Givenchy…“ Couvnu a svalím se na kufr, protože se mi podlamují kolena. „Givenchy Couture!“

„Kristepane!“ Luke už vyndal nábojnice a brokovnici opřel o křeslo. Teď spěchá ke mně. „Nestalo se ti nic?“

„Ne, vůbec nic mi není.“ Drapnu ho za košili a přitáhnu ho k sobě, dokud si vedle mě neklekne, a naše obličeje se téměř dotýkají.

Nechápe. Vůbec nerozumí. Musím mu to vysvětlit, aby porozuměl.

„Tohle je večerní róba od Huberta de Givenchyho a její hodnota je na dnešním trhu nevyčíslitelná! Chápeš? Špičková krejčovina od jednoho z největších tvůrců klasické módy na světě, někdo do ní klidně zabalí starou zrezivělou pušku, jako by se nechumelilo…“

„Ano?“ Luke na mě hledí a v jeho tmavých očích se zračí zájem. „Pokračuj.“

„Na těch šatech jsou fleky od rezu!“

Něco Luka přiměje, aby se koutkem úst pousmál. Jak se může smát? Je mi jasné, že fakt nechápe, oč tu běží.

„Přece REZ, Luku!“ křičím zoufale. „REZ! Umíš si představit, jak těžko se z takového jemného hedvábného materiálu odstraňuje zrovna rez? A podívej tady… Jedno ramínko je uvolněné a obruba je natržená… Jak to mohl udělat? Jak mohl ZNIČIT takovou překrásnou značkovou večerní toaletu?“

„To teda nevím.“ Stále se směje, což znamená, že mu to pořád nedochází.

Ale také položí svoji ruku na moji; tam, kde ho držím za košili, a jeho prsty jsou teplé a konejšivé.

„Ale mám takové tušení, že jestli tu oběť někdo na světě dokáže vzkřísit,“ pokračuje svým hlubokým, tlumeným hlasem, který tady, v těch půdních prostorách, zní ještě hlouběji a tlumeněji, „budeš to ty.“

A jeho oči, do nichž hledím, jsou velice tmavé a velice přátelské… A jeho rty, jako obvykle, se zdají být stvořené k polibkům…

JAK TO, ŽE MÁ PŘÍTELKYNI? To není fér! To vůbec není fér!

Za daných okolností udělám jedinou možnou věc. Zvolna pustím jeho košili a sklopím zrak.

„Snad by to šlo…“ Hledím na metry ušpiněné látky v mém klíně v naději, že si nevšimne mého ruměnce… Anebo jak se mi rozbušilo srdce, které cítím až v hrdle…

„Mohla bych se pokusit… Tedy… Jestli proti tomu nic nemáš, ráda bych to zkusila…“

„Podívej, Lizzie,“ spustí Luke, „ty šaty jsou tu uskladněné bůhvíjak dlouho a jak povídáš, nejednalo se s nimi zrovna v rukavičkách. Proto si myslím, že by měly patřit někomu, kdo jim věnuje pozornost a bude s nimi zacházet s péčí, jakou potřebují.“

Totéž platí o tobě, Luku! chci se rozkřičet. I ty si zasloužíš patřit někomu, kdo k tobě bude pozorný a věnuje ti péči, jakou potřebuješ…

Někdo, kdo bude stát při tobě a podporovat tvou touhu stát se doktorem, a nebude tě nutit přestěhovat se do Paříže, kdo s tebou zůstane těch pět let, zatímco ty budeš studovat, a kdo ti slíbí, že nikdy nepřemění tvůj starobylý domov na lázně pro lidi zotavující se z plastických operací, i kdyby to mělo vynášet víc peněz než svatby. Ale tohle samozřejmě říct nemůžu.

A tak povídám: „Víš, že Chaz bude od podzimu studovat na newyorské univerzitě? Takže kdyby ses přece jen rozhodl začít s tou přípravkou… nebo s tím programem, jak jsi o tom mluvil, mohli byste bydlet spolu.“

Tedy, říkám si v duchu, pokud Dominique nebude trvat na tom, že půjde s tebou…

„No jo!“ Luke se pořád směje. „Jako za starých časů.“

„Myslím si totiž,“ střežím se ho dotknout, a tak nechávám ruce v klíně, zabořené v hromadě látky, „že když něco opravdu chceš, jako být doktor, měl bys to udělat, jít do toho, protože jak jinak poznáš, že je to pro tebe skutečně to pravé? Pak třeba budeš celý život litovat, žes to nezkusil.“

Nemůžu si nevšimnout, že Luke pořád klečí vedle mě, v mojí těsné blízkosti, a to ve mně probouzí neklid. Hezky jsem mu poradila, že by měl jít do toho, ale sobě poradit neumím… Třeba že bych ho zrovna teď měla políbit, protože další taková šance se mi už nemusí naskytnout a já nepoznám, jaké to je přitisknout svoje rty na jeho…

Ale líbat kluka, který má přítelkyni, není zrovna to pravé… Třebaže ta jeho přítelkyně nemá na mysli jeho blaho, jako mám já. Třeba Brianna Dunleavyová z McCrackenu by se vůbec nerozpakovala.

Ovšem pravdou také je, že Briannu nikdo neměl rád.

„Já nevím,“ říká Luke. Zdá se mi to, anebo upírá zrak na moje ústa? Bože! Nepřilepil se mi tam nějaký drobek? Určitě mám zuby zbarvené po víně! „Je to fakt velké rozhodnutí. To jednomu převrátí život. A taky je to riskantní.“

„Někdy,“ říkám s pohledem upřeným na jeho ústa a všimnu si, že vůbec nemá zuby zbarvené, „někdy zkrátka musíme hodně zariskovat, jestli chceme zjistit, co v nás vězí a proč tu vlastně jsme. Například já. Namísto abych zůstala v Anglii, hupla jsem do vlaku a hurá do Francie.“

Teď už se ke mně naklání. On se ke mně skutečné naklání! Co to má znamenat? Že by mě chtěl políbit? A proč by chtěl líbat zrovna mě, když má u bazénu polonahou oslnivou přítelkyni, až přechází zrak?

Nemůžu dopustit, aby mě políbil. I kdyby chtěl. Protože to by bylo špatné. Je zadaný.

A kromě toho jsem si jistá, že z mého dechu je pořád cítit víno.

„A stál ten risk za to?“ chce vědět.

Nejsem schopná odpoutat pozornost od jeho rtů, které se blíží a blíží k mým.

„Rozhodně,“ říkám a zavřu oči.

Políbí mě. On mě políbí! Ale ne!

Ale ano.

Američanka Amelia Bloomerová byla první, kdo varoval před nebezpečím hrozícím majitelkám krinolín (a také se neopomněla zmínit o jejich nepraktičnosti, protože na nich ulpívala pouliční špína). Vybízela ženy, aby nosily sukně ke kolenům a k nim pumpky, což by v dnešní době nebylo nic nepatřičného, avšak viktoriáni silně protestovali, aby jejich manželky a dcery nosily kalhoty, a tak pumpky dál zůstávaly pouze součástí mužského šatníku a vyskytovaly se například v místech označených Pouze pro členy, anebo v Hall & Oates.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 16

Milenec porušující mlčenlivost není žádný milenec. Opatrnost a oddanost si v jistém smyslu protiřečí.

Thomas Hardy (1840-1928), britský spisovatel a básník

“Jean-Luku! Jsi tam?“

Počkat! Kdo to je?

„Jean-Luku!“

Leknu se a rázem otevřu oči. Luke už je na nohou a kvapem se žene ke dveřím.

„Jsem tady!“ volá k úzkému schodišti vedoucímu do třetího patra. „Nahoře, na půdě!“

Fajn. Co se to, proboha, stalo? Jednu chvíli se mě chystal políbit… Tím jsem si téměř jistá… A v příští…

„Radím ti, abys šel dolů.“ Dominique mluví panovačně. „Tvoje matka právě dorazila.“

„Sakra,“ brumlá si Luke pod vousy. A k Dominique: „Dobrá. Za okamžik jsem tam.“

Obrátí se a podívá se na mě. Sedím tam jako hromádka neštěstí s večerní róbou od Givenchyho v klíně a mám pocit, jako by mě o něco obrali. Možná o srdce?

Ale to je směšné! Přece jsem nechtěla, aby mě líbal! Nechtěla. I kdyby se k tomu chystal.

On se určitě nechystal.

„Měli bychom jít,“ vybízí mě Luke, „tedy, pokud tu ještě nechceš zůstat, a kdybys tu našla něco, co se ti zalíbí, klidně si to vezmi.“

Kromě jediného… A to chci ze všeho nejvíc, jak začínám zjišťovat.

Pomalu vstávám a docela mě překvapuje, že se udržím na nohou. „Ne, to nemůžu…“

Šaty však nepouštím a Luke si toho všimne, jak mi koutkem úst vědoucně naznačí.

Provinile klopím oči k hromadě hedvábí v náruči. „Kdybych si mohla vzít tyhle šaty a třeba se pokusit dát je do pucu…“

„Co bys nemohla?“ Luke se snaží skrýt úsměv.

Ale směje se mi, ale mně je to jedno, protože teď máme společné tajemství. Brzy budu mít s Lukem de Villiersem víc tajností než s kýmkoliv jiným.

Třebaže já neudržím jazyk za zuby, jak je zřejmé z Lizziina Vysílacího systému. V tom mám slabiny a každopádně bych měla začít na sobě pracovat.

Následuji Luka dolů po schodišti. Dominique čeká pod nimi. Převlékla se z plavek do velice módních lněných šatů krémové barvy bez ramínek, které jí dělají vosí pas, a na nohou má, jak si rychle všimnu, lehké botky s volnou špičkou, z nichž jí provokativně trčí prsty.

Uvidí mě za Lukem a neodpustí si komentář. „Koukám, že jste tu prohlídku vzali z gruntu, Lizzie?“

„Luke a jeho otec jsou velice pohostinní,“ říkám a snažím se o normální tón. Proč bych se koneckonců měla cítit provinile? Nic se nestalo a k ničemu už také nedojde.

Nejspíš.

„O tom není pochyb,“ odtuší Dominique znuděným hlasem. Pak vrhne kritický pohled na Luka. „Podívej se, jak vypadáš! Jsi celý zaprášený. Takhle se nemůžeš přivítat s matkou. Jdi se převléct.“

Jestli Lukovi vadí, že ho peskuje a prohání, nedá to najevo. Mizí v chodbě a přes rameno volá: „Řekni mámě, že jsem hned dole.“

Chystám se do svého pokoje, kde mám v úmyslu tu večerní róbu zanechat a jít se podívat, jestli bych tu nenašla pár citronů nebo něco lepšího, třeba vinný kámen. Pak připravím lázeň, namočím je a uvidím. Třeba ty skvrny zmizí. V minulosti se mi tyhle prostředky na odstraňování rzi z hedvábí osvědčily.

Ale než stihnu udělat krok, Dominique mě zastaví.

„Co to máš?“ chce vědět.

„Ale nic…“ Látku rozložím a přidržím před sebou. „Jen staré šaty, které jsem našla nahoře. Věčná škoda, že jsou na nich fleky od rzi. Hodlám zjistit, jestli by nešly vyčistit.“

Dominique je kriticky sjede pohledem. Jestli si uvědomí jejich hodnotu, že ty šaty mají v dějinách módy nezastupitelné místo, určitě mi je sebere.

„Myslím, že jsou dost staré,“ ohodnotí je.

„Ani bych neřekla,“ povídám. „Možná tak z šedesátých let, nanejvýš počátek sedmdesátých.“

Stítivě nakrčí nos. „A páchnou.“

„To víš, dlouho ležely ve vlhku. Namočím je a uvidím, co by se s nimi dalo dělat. Třeba se mi podaří odstranit i ten zápach.“

Dominique se dotkne látky a promne ji mezi prsty. Po vteřině zapátrá po značce.

Bože! Viděla to!

Avšak nezaječí radostí jako já. Protože Dominique se na rozdíl ode mě umí ovládat.

„Prý jsi dobrá v šití?“ zeptá se chladně. „Mám pocit, že jsem něco v tom smyslu zaslechla od tvé přítelkyně Shari…“

„Sem tam něco spíchnu,“ říkám skromně.

„Kdybys tu sukni tady ustřihla,“ navrhuje Dominique, „byly by z nich docela šik koktejlky, ovšem nejdřív by se samozřejmě musely obarvit načerno. Jinak by myslím vypadaly jako večerní.“

Kdybych ji poslechla, šaty by jí sahaly tak akorát po kolena… Ani náhodou! Nemůžu dopustit, aby si je přivlastnila!

„Jenomže to jsou večerní šaty,“ opravím ji. „A jsem si jistá, že patří někomu, kdo je bude chtít zpátky. Já se je jen pokusím dát do pořádku.“

„Ale to může být kdokoliv,“ oponuje mi Dominique. „A kdyby té ženě na nich záleželo, nenechala by je v takovém stavu. Jestli je to otázka peněz, ráda ti zaplatím…“

Vytrhnu jí šaty z ruky. Nemůžu si pomoct. Jako by se rázem změnila v Cruellu de Vil a ta róba v malého dalmatina. Nemůžu uvěřit, že by byl někdo tak krutý a navrhoval střihnout do originálu od Givenchyho. A to se nezmiňuji o barvení!

„Víš co?“ Tvářím se jako by nic, abych nedala najevo, že jsem v šoku. „Nejdřív zjistím, jestli se mi podaří ty skvrny odstranit, jo?“

Dominique svým francouzsko – kanadským způsobem pokrčí rameny. Alespoň předpokládám, že je to něco francouzsko-kanadského, protože ještě jsem se s žádným francouzským Kanaďanem nesetkala.

„Jak chceš,“ broukne. „Myslím, že bychom to jednoduše měli nechat na Jean-Lukovi, co s tím, protože tohle je jeho dům…“

A už nedodá… A já jsem jeho přítelkyně, a proto by všechno, včetně té špinavé parády, mělo patřit mně.

Ani nemusí.

„Jen je odložím,“ říkám, „a sejdu dolů, abych se pozdravila s paní de Villiersovou.“

Zmínka toho jména Dominique připomene, že měla něco v plánu. „Jistě,“ odtuší a hrne se dolů.

Pociťuji nezměrnou úlevu. Vřítím se do svého pokoje, zabouchnu za sebou a s bušícím srdcem se opřu o dveře a lapám po dechu. Ustřihnout Givenchyho! Obarvit Givenchyho! To může udělat jen chorý mozek…

Ale teď není čas na rozčilování. Jsem zvědavá, jaká je Lukova matka. Šaty opatrně pověsím na věšák na zdi (nemám tu skříň), svléknu se z plavek a letních šatů, z kufru vyndám svou róbu a běžím do koupelny, abych se rychle opláchla a opravila make-up. Po návratu do pokoje na sebe navleču šaty od Suzy Peretteové (z nichž se mi přece jen podařilo odstranit ty barevné šmouhy).

Poté spěšně sbíhám ze schodů a řídím se po zvuku, který se nese domem, abych si potřásla rukou s Bibi de Villiersovou.

Z níž se vyklube někdo úplně jiný, než jsem čekala. S ohledem na

Lukova otce jsem si vytvořila představu ženy, s níž se oženil… Měkce hovořící útlé tmavovlásky, která by snášela jeho roztržitost a podporovala ho v jeho plánech.

Ale ani jedna z přítomných, jak vidím zdálky, do toho obrazu nezapadá. V hale stojí tři ženy… Tedy, kromě Shari, Dominique a Agn?s… A žádná není tmavovláska, natož útlá.

A už vůbec ne MĚKCE hovořící.

„Ale kam tedy ubytujeme Lauren a Nicol?“ dožaduje se dívka asi tak mého věku, ale blonďatější, se silným jižanským přízvukem.

„Ale drahoušku Vicky! Už jsem ti to přece povídala!“ volá další blondýnka, která musí být dívčina matka, protože ty dvě jako by si z oka vypadly (třebaže matinka má o dobrých deset kilo víc než dcerka). Matka pro změnu mluví podrážděně, jako trpitelka, a ani ona nezapře, že pochází z Texasu. „Zkrátka budou muset zůstat v Sarlatu. Teta Bibi ti už přece vysvětlila, že na Mirac se vejde jen určitý počet lidí…“

„Ale Blainovi kámoši tu můžou bydlet, co?“ kvílí Vicky. „A moji přátelé aby šli to hotelu? A co Craig? Kam dáte jeho kamarády?“

„Nevěděl jsem, že by Craig měl nějaké kámoše,“ ozve se nevrle zakaboněný mladík opírající se o mramorový sloup.

„Drž hubu, ty blbče!“ utrhne se na něj Vicky.

„Nu, myslím, že tohle by chtělo sklenku,“ ozve se třetí blondýnka středního věku. „Kdo se ke mně připojí?“

„Tady, Bibi.“ Monsieur de Villiers, který tu nejspíš vyčkával pro případ, že by bylo zapotřebí zažehnat podobnou krizi, přispěchá s podnosem, na němž jsou číše s vínem.

„Díky bohu!“ Lukova matka se rychle chopí jedné číše.

Dáma téměř o hlavu vyšší než její vbrzku bývalý francouzský manžel (anebo se zdá být vyšší v důsledku vyčesaného účesu) je přitažlivá žena v pestrobarevných zavinovacích šatech od Diane von Furstenbergové, které dávají vyniknout její stále štíhlé postavě.

„Posluž si, Ginny,“ pobízí svou sestru, „vsadím se, že ty to potřebuješ víc než já.“

Vickyina matka neváhá a než si vezmou ostatní, naráz do sebe obrátí obsah sklenky. Ta žena rozhodně není v dobrém rozpoložení, protože se tváří jako někdo na pokraji zoufalství.

Dominique, jak vidím, už stojí vedle paní de Villiersové a dohlíží na rozdávání šampaňského. Když monsieur de Villiers nabídne sklenku Agn?s, Dominique něco ostrého zabrebentí ve francouzštině a Lukův tatík se zjeví.

„Ale je to jen ochutnávka,“ říká, „moje nové demi-sec…“

Dominique se tváří nesouhlasně.

Ale Luka to nejspíš netrápí, protože přistoupí, vezme jednu číši a podá ji Agn?s. Tu to překvapí a nadšením vykulí oči.

„Tohle je vzácná příležitost,“ říká zdánlivě všem, ale já se neubráním pocitu, že je ta poznámka míněna pro Dominique. „Moje sestřenka se tu vdává a každý má právo být u toho.“

Mrknu na Shari, která se převlékla do čistě bílé blůzy a olivových kalhot ke kolenům. Ta si vymění pohled s Chazem, který se také převlékl do bezových kalhot a čistého trička s krátkým rukávem. Vidíš? Já ti to říkala, naznačuje mu pohledem.

Co že mu říkala? O co tu vlastně kráčí?

Nato paní de Villiersová pozvedne sklenku. „Když už jsme se tu sešli, připijme si na nevěstu a ženicha. Který tu zatím není. Ten šťastný mizera!“ Zakloní hlavu a bujaře se rozesměje. „Jen plácám!“

Vzápětí si mě všimne a loktem drcne do manžela. „Kdo je to, Guillaume? Další host?“ A monsieur de Villiers se ke mně otočí a rozzáří se.

„Tady ji máme!“ Nabídne mi poslední sklenku šampaňského. „Lépe pozdě než nikdy. Na tebe, děvče, stojí za to počkat.“

Zapýřím se, vezmu si sklenku a promluvím ke všem, jako to udělal Luke před chvílí. „Zdravím. Jsem Lizzie Nicholsová a děkuju mnohokrát za pozvání.“ Jako bych byla pozvaný host a ne smolařka, která kam šlápne, tam sto let tráva neroste.

Stojím tam jako přikovaná a přeji si, aby mě něco těžkého bacilo do hlavy a já se propadla do bezvědomí.

„Těší mě, Lizzie.“ Paní de Villiersová ke mně přistupuje a třese mi rukou. „Vy musíte být ta Chazova přítelkyně, o níž jsem slyšela. Jsem ráda, že vás poznávám. Ten kluk byl odjakživa Lukovou oporou. Hlavně když šlo o lumpárny.“

Mrknu na Chaze, který se šklebí jako papírový drak. „O tom nepochybuji. Znám Chaze a vím, co dovede.“

„To není pravda,“ brání se Chaz naoko. „Sice jsme vyváděli, ale do většiny malérů se dostával bez mojí pomoci.“

„To je moje sestra Ginny Thibodauxová a její dcera Vicky.“ Bibi de Villiersová mi představuje svoji rodinu. Třesu rukou paní Thibodauxová a na rozdíl od srdečného stisku její sestry mám pocit, jako bych držela leklou rybu. Vickyino potřesení není o nic lepší. „A tohle je náš Blaine, Vickyin mladší bratr, který nám vyrostl jako z vody.“ Blainův stisk je lepší než sestřin, třebaže mladík se dál tváří, jako by kousl do kyselého jablka, a na každém prstu má vytetované jedno písmeno z abecedy. Zatím netuším, o co kráčí.

„Takže,“ pokračuje Bibi, když skončí s představováním, „připíjím na zdraví našich budoucích novomanželů.“

Také dopije do poslední kapky a její manžel úslužně přispěchá s novou lahví, aby jí a ostatním doplnil sklenky.

„Že je ten demi-sec dobrý, co?“ vyptává se každého, kdo si nechá dolít. „Prý se ho už tolik nevyrábí, protože teď je prý v oblibě brut, ale já si říkám, proč ne?“

„Jsou vedle jak ta jedle, Guillaume,“ říká Chaz přátelsky.

Přistupuji k němu a ptám se: „Nemáš tušení, co to ten demi-sec je?“

„To, sakra, nemám,“ odpovídá mi Chaz zvesela a vysaje svou sklenku. „Hola! Dal bych si ještě jednu!“ A odběhne za Lukovým otcem.

Shari ke mně zdvihne oči. Nedokáže přenést přes srdce, že je menší než já, zato já se nikdy nedokázala smířit s vědomím, že mám dvakrát tak velký zadek než ona (až donedávna). „Kde jsi byla celé odpoledne? A jak to, že jsi tak naparáděná?“

„Přece na procházce. Luke s tátou mi ukazovali vinici,“ připomínám jí. „A nejsem naparáděná. Copak už nevíš, jak se Maggie na těch šatech podepsala? Málem je zničila.“

Shari mě sjede od hlavy k patě. „Já na nich nic nevidím,“ ohodnotí moje úsilí.

„Naštěstí to pustilo. Moje sestra je všelijaká, ale dát dítěti vodě odolné barvy? To by neudělala.“

„Když myslíš…“ Shari nikdy nepochopila moje komplikovaná pravidla, s nimiž přistupuji k svému šatníku, třebaže jsem se nesčíslněkrát nabízela, že jí je vysvětlím. „Jsme pozvaní na dnešní večeři. Nejspíš proto, že tu bude jen rodina nevěsty. Ženichova rodina a zbytek hostů sem dorazí až zítra. Pomůžeš v kuchyni? Cítíš se na to?“

„Určitě.“ Už se vidím, jak opásaná malou rozkošnou zástěrkou pro všechny připravuji špagety podle našeho rodinného receptu.

„Skvělé. Vaří matka Agn?s. Údajně je vyhlášená kuchařka a my jí máme být k ruce. Hlavně u špinavého nádobí. Co kdybychom si ještě daly skleničku, aby nám šla práce od ruky?“

„Dobrý nápad,“ souhlasím a následuji ji k Lukovi, který po otci převzal povinnost hostitele a dolévá číše.

„Tady jste,“ říká Luke a podívá se na mě. „Pěkné šaty.“

„Díky,“ říkám, „ani ty nevypadáš nejhůř. Nemáš tušení, jestli bych v kuchyni nenašla vinný kámen?“

Shari zrovna upíjí ze sklenky a málem se zakucká. Luke však klidně odpoví: „Nemám tušení. Řekni mi, jak se to říká francouzsky, a já se poptám.“

„To netuším. Ty jsi Francouz.“

„Jen napůl.“ Luke střelí pohledem k matce, která se čemusi, co jí Chaz vykládá, bouřlivě směje.

„Créme de tartre?“ navrhuje Shari.

„Zeptám se,“ kývne Luke a odchází dolít své tetě.

„Co to mělo jako znamenat?“ chce vědět Shari, jakmile je Luke z doslechu.

„Ale nic,“ říkám nevinně. Zjišťuji, jaká je to legrace držet před ní něco pod pokličkou. To jsem v životě neudělala.

Vůbec mám pocit, že poslední dobou dělám věci, nad nimiž zůstává rozum stát. Uvidíme. Čas ukáže, jestli se zhodnotí.

„Hele, Lizzie…“ Shari na mě podezíravě mhouří oči. „Co je mezi tebou a Lukem?“

„Kristepane! Vůbec nic!“

Nicméně cítím, že se při vzpomínce na polibek, který mi na půdě téměř dal, začínám červenat. A co ten večer na nádraží? Co když se mě také chystal políbit? Nějak jsem vycítila, že by to byl udělal… Kdyby se v obou případech neobjevila Dominique.

„Má přece přítelkyni,“ připomínám Shari v naději, že když to vyslovím nahlas, dojde mi, jak si stojím.

„Nikdy jsem nevystartovala po klukovi, který s někým chodil. Za koho mě máš? Za Briannu Dunleavyovou?“

„No, no! Nemusíš se hned čertit!“ krotí mě Shari. „Zeptat se snad můžu?“

„Já že se čertím?“ Tvářím se jako neviňátko. „Jak bych mohla! To se ti jen zdá.“

„Povídali, že mu hráli!“ Shari mě sjede pobaveným pohledem. „Nutně se potřebuju napít. Co ty?“

Podívám se směrem, kterým ukazuje. Luke zrovna otevírá novou láhev z otcovy sklizně a jako by přes celou halu cítil náš pohled, zvedne hlavu a usměje se na nás.

„No,“ říkám váhavě. „Možná bych si dala ještě jednu…“

Zásluhou vynálezu šicího stroje a vynalezení umělých barviv dochází v módě kolem roku 1870 k revolučním změnám. Stylové oblečení se v manufakturách, které se rozběhly na plné obrátky, začalo vyrábět levně a ve velkém a bylo dostupné pro každého. Také to ovšem znamenalo, že poprvé v historii jste mohly na procházce potkat ženu, která měla na sobě totéž co vy. Obruče nahradil „honzík“ a to bylo naposledy, kdy se mohlo zdát, že všechny ženy mají velké pozadí. Dokud se ovšem nenarodila J.Lo.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 17

Hovor je ryzí umění. Jeho jediným omezením je trpělivost posluchačů. Ti, kdo začnou být unavení, vždy mohou svou kávu zaplatit, anebo se pro změnu pustit do hovoru spřátelským číšníkem a odkráčet.

John Dos Passos (1896-1970), americký novelista, básník, dramatik a malíř

Bývá pravidlem, že u večeře se většinou konzumuje jídlo, ale tahle večeře se zvrtla ve válečnou poradu. To proto, že se Vicky a její matka chtějí ujistit, že všechno je, jak má být, až se hosté a Vickyin budoucí manžel a jeho příbuzní začnou zítra sjíždět.

Dělají si starosti a já je celkem chápu. Vdáváte se jen jednou (jak alespoň doufáte). A přejete si, aby všechno klaplo.

I tak by bylo pěkné, kdybychom si v klidu mohli vychutnat pokrmy, které pro nás připravila Agn?sina matka, madame Laurentová, namísto poslouchání paní Thibodauxové, která si v jednom kuse stěžuje na hrbolatou příjezdovou cestu.

Protože tohle je zřejmě nejchutnější jídlo, jaké jsem kdy dala do úst. Jako předkrm je cassoulet, dušená ryba na smetaně obložená plátky jablka, pak kachna s karamelizovanou kůžičkou v nějaké výtečné sladké omáčce, k tomu růžičky čerstvého salátu s česnekovou zálivkou a obrovský talíř, na němž je množství různých sýrů, a k tomu všemu bochníčky krásně vypečeného, křupavého chleba, který je uvnitř ještě teplý. A každý chod zapíjíme jiným vínem, které nám nalévá monsieur de Villiers, a při každé rundě nás neopomene seznámit s druhem révy… Kdyby ho v jednom kuse nepřerušovala Lukova teta Ginny, která říká věci jako: „Když už je řeč o kytici, mluvil někdo s květinářkou v Sarlatu? Doufám, že ta ženská ví, že jsme změnili objednávku? Že namísto bílých lilií chceme bílé růže? Zopakuje mi někdo, jak se francouzsky řekne růže?“

A Luke jí suše odpoví: „Rose,” a já zrovna usrkávám perlivou vodu a cítím, jak mi bubliny stoupají do nosu a mám co dělat, abych se nerozesmála. On si toho naštěstí nevšimne, protože sedí na opačném konci dlouhého stolu, k němuž se podle Dominique vejde dobrých šestadvacet lidí, jak mi sdělila po cestě do rozlehlé jídelny s vysokým stropem a impozantní výzdobou. Jeho matka s Dominique sedí na jednom konci, já na druhém, s Lukovým otcem z jedné strany a se zatrpklým Blainem z druhé.

Ne že by mi to vadilo. Vlastně, co je mi do Luka, říkám si u vědomí, že Shari se mi chce dostat na kobylku.

Alespoň mám příležitost prohlédnout si Blainovy prsty a zjistit, co je na nich vytetováno: T-R-H-N-I-S-I!

Myslím, že ten vykřičník je pěkným zakončením. Umím si představit, jak na toho kluka musí být jeho matka hrdá.

Pokud ji vůbec napadne věnovat mu pozornost… Vidím, že se cele soustředila na dceřinu svatbu a dělá kolem toho povyk. A její dcera, slabě řečeno, nepůsobí zrovna šťastným dojmem. Vychází totiž najevo, že nic není tak, jak by mělo být, a Vicky postrádá víru, že vše dobře dopadne, třebaže ji Luke, monsieur de Villiers i její skuhravá matka nepřetržitě utěšují.

„Ale drahoušku! Už jsem do toho hotelu volala a recepční mě ujistil, že budou mít dost místa pro ten tvůj dívčí spolek… Tedy až zítra, až odjedou nějací němečtí turisté…“ Paní Thibodauxová vrhne na sestru vyčítavý pohled. „Doufám, že jsem tomu člověku rozuměla. Měl strašný přízvuk…“

„Ale proč nemůžou Blainovi kamarádi zůstat v hotelu?“ chce vědět Vicky. „Proč tam musejí spát ti moji? Já jsem přece nevěsta!“

„Blainovi kamarádi patří k svatebčanům,“ připomene jí matka. „To tys chtěla, aby ti zahráli na svatbě.“

„Hmm,“ zavrčí vedle mě Blaine a nožem začne bodat do kousku camembertu. „Máme nárok. Někam jsme to dotáhli. Podepsali jsme smlouvu s nahrávacím studiem.“

„Nehraj nám tu divadlo!“ vyletí na něj Vicky přes celý stůl. „Nejste žádné celebrity! Ty a ti tvoji pitomí kamarádíčkové mi můžete bejt ukradení! Vy byste nepoznali rozdíl, ani kdybyste spali v tom vašem náklaďáku!“

„Moji pitomí kamarádi jsou to jediné, co dodá tvojí svatbě glanc, a ty to víš!“ kontruje Blaine.

„Promiň, ale nejspíš ti ušlo, že se vdávám na francouzském château?“ vyštěkne na něj Vicky.

Blaine obrátí oči v sloup. „Tak proč jsi doma každému novináři na potkání vykládala, že ti na svatbu přijede zahrát nejpopulárnější kapela hudební scény v Houstonu?“

„Kdy už vy dva dáte, krucinál, pokoj?“ okřikne je teta Bibi. Zdá se mi, že dáma artikuluje hůře, než je u níž běžné. Nejspíš je na vině množství vypitého vína, které jí úslužně dolévá její manžel, a při té příležitosti se s ní snaží navázat konverzaci, třebaže ona ho s kamennou tváří ignoruje. Je mi smutno, když sleduji, jakou má monsieur de Villiers radost z manželčina návratu, třebaže jen dočasného, kvůli svatbě její neteře, jak se snaží využít každé možnosti, aby se k ní přitočil, navázal hovor, zatímco ona nejeví zájem.

„Vy dva!“ Paní Thibodauxová nemá daleko k slzám. „Tohle vážně není vhodná chvíle k hašteření! Co kdybyste projednou spojili síly a pomohli tuhle krizi zvládnout, jak nejlépe to půjde!“

„Jaká krize?“ Pan de Villiers je dočista zmatený. „O jaké krizi to mluvíte? Victoria se přece vdává a svatba je radostná událost. Neměli byste spíše jásat a oslavovat?“

Jak Bibi, tak její sestra se na něj zhrozeně podívají a jednohlasně ho okřiknou: „Ne!“

Vicky chvíli hledí z jedné ženy na druhou, pak vyskočí ze židle a s teatrálně zakrytým obličejem prchne na chodbu.

A to je příhodná chvíle pro Shari, která také vstane a říká: „Když už jsme u toho… Vřele děkujeme za pozvání. Byl to báječný večer. Jsem si celkem jistá, že víme, co se od nás zítra očekává, až dorazí hosté, ale teď myslím je načase, abychom se s Lizzie pustily do nádobí.“

„Pomůžu vám.“ Chaz se hrne za námi. Nejspíš se nemůže dočkat, až bude venku, aby nemusel poslouchat nekonečné tirády a dohadování o svatební kytici.

„Já taky.“ I Luke se zvedá, ale jeho matka ho drapne za zápěstí.

„Ty tu zůstaneš!“ zavelí břitkým, kupodivu jasným hlasem.

Luke ji zdráhavě poslechne, třebaže s bolestným výrazem ve tváři.

Já zatím překotně sklízím nádobí na svém konci stolu a nemůžu se dočkat, až se dostanu na vzduch. Napjaté ticho, které se v jídelně rozhostilo, mi totiž brnká na nervy.

Vcházím do kuchyně, která má také vysoký strop, a usmívám se na Agn?s a její matku, které zrovna večeří u masivního pracovního stolu. Chystají se vstát, ale já jim naznačím, že není třeba.

„Nepas se lever.“ Netuším, jestli je to správně. „Nevstávejte.“ Zřejmě ano, protože se obě zase posadí a pokračují v jídle.

„Kristepane!“ Také Shari Laurentovy pozdraví úsměvem. „Kristepane… To bylo úděsné!“

I Chaz je očividně otřesený. „Cítím se, jako by mě vytáhli ze ždímačky,“ povídá sklesle.

„Co naděláš.“ Najdu odpadkový koš a házím do něj, co zůstalo na talířích. „Moje rodina je ještě horší.“

„To by mě zrovna nenapadlo, ale když to říkáš… Něco na tom bude.“

„Svatby jsou zkrátka stresující záležitost.“ Beru si od Chaze hromadu nádobí a seškrabuji zbytky jídla. „Každý chce, aby to dopadlo na jedničku, jenže když se něco zvrtne, lidi se začnou hroutit.“

„Asi máš pravdu,“ připouští Shari, „ale takhle zničehonic šílet? To je nad moje chápání. Víš, co je její problém? Mluvím o Vicky, aby bylo jasno.“

„Bridezilla?“ ptá se Chaz. „Něco jako ta televizní reality show?“

„Ne,“ kroutí hlavou Shari. „Vdává se pod svoji úroveň.“

„Mlč!“ okřiknu ji se smíchem.

„Myslím to vážně!“ brání se Shari. „Dominique nám o tom dneska vykládala u bazénu, když jsi odešla na prohlídku vinice. Vicky si bere nějakého počítačového programátora, jehož rodina pochází odněkud z Minnesoty nebo tak nějak, namísto bohatého texaského naftového magnáta, kterého jí vybrala matinka. Paní Thibodauxová je na zhroucení, ale s dcerunkou nehne. Ta si postavila hlavu a hotovo. Zkrátka, láska až za hrob.“

„A kde je vůbec pan Thibodaux?“ chce vědět Chaz. „Vickyin tatík?“

„Musel odjet do New Yorku na nějaké strašně důležité jednání, které se prý týká jeho investiční společnosti, ale jestli má za ušima, dorazí těsně před obřadem, aby nevěstu odvedl k oltáři, a ani o minutu dřív.“ Shari podává Chazovi utěrku. „Budu mýt, ty utírat.“

„Tyhle podřadné práce fakt miluju… Ještě že nemusím vynášet odpadky…,“ škaredí se naoko Chaz.

Hledím na ty dva, jak se nad dřezem plným nádobí handrkují a popichují a napadá mě, jaké měli štěstí, že se našli. Jejich vztah se vyvíjel vzhledem k okolnostem a ne vždy to byla procházka růžovou zahradou. Obzvláště tenkrát, když Shari musela usmrtit a rozpitvat Pana Jinglese, laboratorní krysu, která jí byla přidělena univerzitou, aby mohla vypracovat elaborát o rozvinuté nervové soustavě hlodavců, a Chaz ji nutil, aby Pana Jinglese ušetřila a pokradmu ho nahradila podobnou krysou, kterou objevil v obchoďáku PetSmart.

Ale Shari krysy neprohodila, protože řekla, že jako vědkyně se musí naučit udržovat si odstup od předmětů, s nimiž pracuje… A Chaz s ní potom nepromluvil celé dva týdny.

I tak jsou ti dva nejhezčí pár, jaký znám. Ovšem kromě mojí mamky a tatíka.

A dala bych nevím co, kdybych mohla mít takový vztah, jako mají oni.

S tím rozdílem, že bych se nesnížila k nějaké podlosti, abych někoho získala. I kdybych mohla. Což nemůžu.

A proto zhola netuším, proč tu stojím jako solný sloup a myslím na určitého člověka, kterého jsem teprve včera potkala ve vlaku.

Agn?s s matkou dojedly a odmítají odejít, dokud nám nepomohou, a tak je vše umyto a uklizeno dřív, než jsem čekala, když vezmete v úvahu množství chodů a použitého nádobí a příborů.

Ještě víc mě potěší, že madame Laurentová mi rozumí, když se jí zeptám, jestli by se tu nenašel cr?me de tartre, a když vykouzlí láhev, moje radost nezná mezí. Trochu ji udiví moje nadšení nad takovou drobností, ale očividně ji těší, že mi může vyhovět. Matka s dcerou nám před odchodem do mlýna popřejí bonne nuit, což my srdečně opětujeme, a Chaz se nabídne, že půjde zjistit, jestli by Luka nevysvobodil ze spárů jeho matky a paní Thibodauxové a nenalákal na skleničku před spaním. S Shari mě vybízejí, abych se k nim připojila, ale já odmítám š tím, že jsem unavená a půjdu do postele.

Což je nebetyčná lež, ale stydím se přiznat, že mám jiné plány… Například najít pořádně velký lavor, do něhož bych mohla na noc namočit tu róbu od Givenchyho… A přidat cr?me de tartre.

Jsem na kolenou, s hlavou ve skříňce pod dřezem, a pátrám, co by se mohlo hodit. Stojí tu plastový kyblík, do něhož nejspíš chytají vodu, když prší… A vtom zaslechnu, jak se za mnou otevírají dveře. V obavách, že to může být Luke a že by mě přistihl v nelichotivé pozici, se rychle snažím zdvihnout, jenže neodhadnu vzdálenost a udeřím se do hlavy.

„Au!“ slyším za sebou mužský hlas. „To muselo bolet.“

S rukou na hlavě se podívám přes rameno. Vidím Blaina ve vytahaných černých džínsech, s černými obarvenými vlasy a v triku s potiskem, na němž se šklebí Marilyn Manson, a tuším, že to triko nosí proto, aby dal najevo své pohrdání všemi a vším.

„Dobrý?“ ptá se mě se zdviženým obočím.

„Ale jo.“ Popadnu kýbl a vyškrábu se na nohy.

„Zajímalo by mě, cos tam hledala?“ chce vědět Blaine.

„Nic zvláštního… Jen si chci něco vzít.“ Ukrývám kyblík za nabíranou sukní. Neptejte se mě proč. Nemám zkrátka chuť mu něco vysvětlovat.

„Aha.“ Teprve teď si všimnu ručně ubalené nezapálené cigarety, která mu visí mezi rty. „No jo. Poslyš, nemáš náhodou zapalovač?“

“Je mi líto, ale nemám.“

Nehýbá se z místa. Vypadá zdrceně, jako když je na dně svých sil. „Do hajzlu.“

Samozřejmě že nesouhlasím s kouřením, ale když vezmu v úvahu, co všechno musel tenhle chlapík dneska vydržet, soudím, že má nárok na malé povyražení.

„Můžeš zkusit hořáky.“ Ukazuji na masivní starý sporák v rohu kuchyně.

„Paráda,“ odtuší Blaine.

Doplíží se ke sporáku, zapne ho, skloní se a vtáhne kouř. Pak se napřímí a s požitkem vydechne. „Tohle jsem potřeboval jako sůl!“

A já ucítím sladkou pronikavou vůni, a ta mi okamžitě připomene McCrackenovu kolej. A dojde mi, že to, co si ubalil, není tabák.

„Jak se ti to podařilo propašovat do letadla?“ ptám se ho zaraženě.

Blaine se svalí na židli, na níž před chvílí seděla madame Laurentová, a nohy ve vojenských bagančatech si položí na stůl. „Už jsi někdy slyšela o spodním prádélku, baby?“

„Tys propašoval marijuanu do Francie ve spodkách?“ užasnu.

Podívá se na mě a zachechtá se. „Prej marijuana?” zopakuje s úšklebkem. „Víš, že jsi roztomilá?“

„Přece mají na letištích vycvičené psy,“ připomínám mu.

„To jistě,“ pokývá hlavou, „hlavně na vyčmuchání bomb, ale ne na konopí.“ Zhluboka do sebe vtáhne kouř a nabízí mi. „Dej si taky.“

„Kdepak.“ Dochází mi, že s tím kýblem za zády musím vypadat, jako bych spolkla pravítko. „Ne, děkuju.“

„Cože?“ Nedůvěřivě si mě prohlédne. „Ty nekouříš trávu?“

„Ne. Především si nemůžu dovolit přijít o další mozkové buňky. Nemám jich zase tolik, abych jimi plýtvala.“

„To je fakt dobrý!“ Znovu se zachechtá. „Co potom taková spořádaná holčička pohledává v téhle žumpě?“

„Jsem tu na návštěvě s kamarády.“

„Ten vysokej frája? A ta lesba?“

To mě rozpálí doběla. „Shari není žádná lesba! Ne že by na lesbičkách bylo něco špatného, ale Shari není!“

„Že není?“ Mladík se zatváří překvapeně. „Pardon! Zdání někdy klame.“

„S Chazem spolu chodí už dva roky!“ Stále jsem v šoku.

„No jo. Kriste, nemusíš na mě hned vyskakovat! Přece jsem se omluvil. Zkrátka se mi zdála být taková napružená.“

„Vždyť s tebou promluvila sotva pár slov!“

„No jo.“

„Chceš snad říct, že každá ženská, která před tebou nepadne na zadek, je lesbička?“

„Hele, klídek, jo? Ty jsi horší než moje ségra, a to už je co říct, pro kristový rány!“

„Už chápu, proč jste se sestrou věčně v sobě,“ povídám. „Není divu, jestli o jejích kamarádkách taky trousíš, že jsou lesby, když nejsou. A opět podotýkám, že být lesbička není nic špatného.“

„Ježíši!“ Blaine obrací oči v sloup. „Hele, vychladni, jo? Co tě žere? Jsi ty snad lesba, nebo něco jiného?“

„Ne, nejsem.“ Cítím, že začínám rudnout. „A ne že by…“

„… na tom bylo něco špatného. Já vím, já vím. Promiň. Jsi tu bez kluka, takže nechápu, co tě tak rozparádilo, když si dovolím optat se na tvoje kámoše…“

„Pro tvoji informaci,“ spustím rázně, „jsem tu sama proto, že jsem se zrovna rozešla s jedním britským klukem. A protože mě to dost sebralo, sedla jsem na vlak a rozjela se…“

„Jo? Co ti provedl? Podváděl tě?“

„Horší. Podváděl úřady. Zneužíval sociální dávky.“

To Blaina zaujalo. „To je mizérie! Moje poslední holka mě taky vypekla. Prostě mi dala kopačky.“

„Vážně? A proč? Snad jsi ji taky neobvinil, že je lesba?“

„Děláš si srandu?“ Najednou se na mě zašklebí. „Moje kapela podepsala smlouvu s Atlantic Records a ona se do mě pustila, prej že se prodávám. Randit s muzikantem, který má svěřenecký fond, je jedna věc, ale randit s muzikantem, který má smlouvu a začíná vydělávat, to už se jí nezdálo.“

„Aha.“ Dost dobře mu nerozumím, ale momentálně se tváří tak smutně, až je mi ho líto. „Uvidíš, že si najdeš nějakou jinou. Na světě je určitě dost holek, kterým nebude vadit, že máš jak svěřenecký fond, tak smlouvu s nahrávacím studiem.“

„To těžko.“ Blaine je zjevně deprimovaný. „A jestli jo, na žádnou jsem zatím nenarazil.“

„Dopřej tomu čas,“ radím mu. „Nemusíš se hned vrhat do nového vztahu. Potřebuješ čas, aby ses emocionálně vzchopil.“

To mi zní jako dobrá rada a zvažuji, jestli bych se jí sama neměla řídit.

„Jo, slyším…“ Blaine si pokuřuje svůj joint. „Přesně to jsem radil svojí sestře, když začala natruc chodit s Craigem. A myslíš, že mě poslechla? Kdepak. Jako by si seděla na uších…“

„Craig? To je snoubenec tvojí sestry? Co ti na něm vadí?“

„Ale nic… Je lepší než ten poslední trouba, kterého si málem vzala. Tenhle alespoň nepatří k houstonské smetánce…“ Volnou rukou udělá pomyslné uvozovky. „Zato je k uzoufání nudný. Vedle něj vypadá Bill Gates jako ten podivín Jam Master Jay, jestli kapíruješ, vo čem je řeč.“

„Chápu.“

Blaine krčí rameny. „Ale kupodivu je s ním šťastná a to je u ní co říct, i když máma by ji radši viděla s někým takovým jako je Luke.”

Stačí to jméno vyslovit a poskočí mi srdce. Jsem sama sebou znechucená.

„Fakt?“ Snažím se tvářit, že mě probírané téma nijak zvlášť nezajímá. „Nepovídej…“

„Ty nic nechápeš!“ rozčílí se Blaine. „Kdyby máma mohla dát Vicky dohromady s chlápkem, který chodil do takových soukromých škol jako Luke a má ve Francii zámek, zešílela by radostí. Jenže namísto toho…,“ znaveně si vzdychne, „se musí smířit s Craigem.“ Natáhne ruce a prohlédne si tetování na prstech. „A se mnou.“

„Všimla jsem si toho při večeři,“ říkám s pohledem na tetování. „To muselo asi bolet.“

„A víš, že ani nevím? Zhola nic si totiž nepamatuju. Byl jsem zkárovanej pod vobraz. Až se vrátím domů, nechám si to odstranit laserem. Chvíli to byla legrace, ale teď jedu v seriózním kšeftu a nemůžu si tyhle srandičky dovolit. Jen si představ, že bys přišla na jednání, kde sedí samí hlavouni, a na prstech měla tohle! Zrovna jsme jednu z našich písniček za těžký prachy prodali Lexusu. Umíš si vůbec představit šestimístnou cifru? Neuvěřitelný!“

„Skvělé!“ říkám. „Určitě se po ní podívám, až bude na trhu. Jakže se ta tvoje kapela jmenuje?“

Vyfoukne velký oblak marihuanového dýmu ke stropu. „Satanův stín,“ odpoví s posvátnou úctou.

Zakašlu, a není to jen kvůli tomu kouři.

„No…,“ blekotám, „to je… neobvyklý název.“

„Vicky si myslí, že je to pitomý, a přesto chce, abychom jí hráli na svatbě.“

„Myslím, že svatba je pro každou dívku velká událost. Neměl bys jít a omluvit se jí? Už tak má nervy nadranc a určitě to tak nemyslela, když to na tebe vychrlila.“

„No jo.“ Blaine se s obtížemi zvedá ze židle. „Asi máš pravdu. Hele, ty bys náhodou neměla zájem?“

Zmateně zamrkám. „Zájem? A o co?“

„Však víš,“ říká Blaine. „O mě. Já nepodvádím úřady. Já jsem totiž za vodou, aby bylo jasno.“

Usmívám se na něj. Vyvedl mě z míry, ale taky mi to polichotilo. „Vřelé díky za nabídku. Za jiných okolností bych ji drapla všemi deseti, ale jak už jsem se zmínila, zrovna jsem se s někým rozešla a teď si dám nějaký čas pohov.“

„No jo, všechno je to vo čase, že jo?“ říká Blaine s povzdechem. „Tak dobrou…“

„Dobrou. A… ehm… hodně štěstí. S tím Satanovým stínem a tak…“ Mávne rukou a šourá se pryč. Také spěšně odcházím. S kyblíkem, který pevně svírám v náruči.

Koncem 19. století se na ženském oblečení ujaly nabírané rukávy, po nichž tolik toužila Anne Shirleyová v klasické knize příběhů pro děti Anne of Green Gables. Sukně byly delší než kdykoliv jindy a ženy si je při přecházení ulice musely zdvihat a tím odhalovaly krajkové spodničky, které nyní byly díky masové výrobě dostupné i těm chudším.

Do popředí se mezitím dostaly pumpky Amélie Bloomerové, jež našly zastání především u mladých nadšených obdivovatelek nově vynalezeného jízdního kola, a žádné kárání jejich rodičů, kněží nebo tisku nemohlo tyto dívky odradit, aby se vzdaly svých pumpek nebo bicyklů.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 18

Jeho řeč byla jako tryskající pramen, který jednu chvíli omývá skálu a v příští skropí růže.

Winthrop Mackworth Praed (1802-1839), britský básník

Ty rezavé skvrny jsem odstranila. Já vím. Sebedůvěra není mojí silnou stránkou. Na noc jsem šaty namočila do kyblíku a nechala ve svém pokoji. Teď je ráno a já stojím v kuchyni cháteau Mirac a máchám je ve dřezu, který je větší než ta sedací vana nahoře v koupelně. Po probuzení jsem měla pocit, kdoví kolik už není hodin, ale pohledem na mobil jsem zjistila, že je teprve osm.

Přísahám, že to je jediný důvod, proč jsem teď tady; že to nemá co dělat s mým strachem, že mi je Dominique vyfoukne, až zjistí, že jsou vyčištěné.

Vážně. Tak to není.

Sice jsem je zachránila, ale pořád to není ono. Ještě musím přichytit ramínko a zašít trhliny na obrubě a až uschnou, náramně pečlivě je vyžehlit.

Ale skvrny jsou pryč.

Zvládla jsem to.

Je to francouzský zázrak.

S neutuchajícím uspokojením si je znovu prohlížím, když za sebou slyším: „Tys to dokázala!“

Vylekám se tak, že mě to málem klepne.

„BOŽE!“ Otočím se a ve dveřích stojí Luke a usmívá se od ucha k uchu. „Tys mě vylekal! Chceš mě snad zabít?“

„Promiň,“ omlouvá se. „Nechtěl jsem tě vyděsit, ale… povedlo se! Ty skvrny jsou pryč!“

Srdce mi buší jako kovadlina, ale musím přiznat, že to není jen proto, že mě vylekal. On totiž v ranním světle vypadá přímo božsky. Je čerstvě oholený a pleť má lehce zrůžovělou (kdo ví, co používá po holení, ale tuším, že jde o čistý alkohol; proto necítím nic silnějšího, jen svěží vůni) a konečky zvlhlých vlnitých vlasů se mu kroutí na límci modrého trička. Má na sobě tytéž džínsy, které měl ve vlaku, když jsme se potkali, levisky, které mu sednou jako ulité; ani příliš těsné, ani příliš volné. Vypadá, jako by ho tu zrovna teď vysadila helikoptéra… Však to znáte… Princ z pohádky pro potřebnou holku, která uvízla na pustém ostrově…

Ta holka jsem já a tím ostrovem je celý můj život.

S tím rozdílem, že tenhle krásný kluk mi nepatří.

Prohlíží si mě a určitě si musí říkat, ještě že chodím s někým jiným než s touhle… Jsem jen v obyčejných džínsech od Sears a v levném tričku s nápisem Run Katie Run.

Paní Thibodauxová byla totiž velice konkrétní ohledně naší dnešní pracovní náplně. Budeme chystat stoly a sezení pro zítřejší svatbu a já si nechci žádné ze svých pěkných šatů ušpinit.

Ani s česáním jsem se nezdržovala. Vlasy jsem vyčesala a stáhla je do ohonu. Ještěže jsem se trochu nalíčila, aby se ta moje zapadlá očka zdála být větší.

„Takže ty vinné krystaly zabraly, co?“ Lukův pohled cestuje od šatů ke mně. Což je chvilková úleva, protože jakmile se ty tmavé oči vrátí ke mně, znervózním.

„Určitě.“ S uspokojením mrknu na róbu. „Šlo to rychle, ale občas je to pořádná dřina. Někdy je musíš namáčet několikrát za sebou, aby to pustilo, a v tomto případě si nemyslím, že ta zbraň v nich byla zabalená bůhvíjak dlouho, protože ten rez a olej se nestačily vsáknout tak hluboko. Teď ještě musím sem tam něco zašít a vyžehlit je a zase budou jako nové. Ten, komu patří, bude mít oči navrch hlavy, až je uvidí.“

Luke se uculí. „Myslím, že vystopovat jejich majitelku bude dost obtížné. Víš, u nás se v průběhu několika posledních staletí dveře netrhly.“

„Nu, tahle tu musela pobývat někdy koncem řekněme šedesátých, nebo počátkem sedmdesátých let. I když těžko říct, pokud jde o Givenchyho… Jeho linie jsou v každém případě klasické… Ten se rozhodně nenechá ovlivnit rozmary módních trendů…“

Lukův úsměv se prohlubuje. „Rozmary módních trendů?“

Zrudnu. „Myslela jsem, že to zní dobře.“

„To jistě. Přesvědčila jsi mě. Nechceš se mnou zajet pro croissanty?“

Zírám na něj. „Croissanty?“

„Jo, pečivo k snídani. Jedu do místní pekárny, než se všichni vzbudí a začnou se dožadovat snídaně. Ještě jsi neviděla Sarlat a jsem si jistý, že se ti bude líbit. Tak co?“

S tímhle klukem bych šla kamkoliv. I kdyby se mě zeptal, jestli s ním nechci zaskočit na rodinnou oslavu do místního Gapu, kde všichni zaměstnanci předají svým přátelům a příbuzným pětatřicet procent ze všech výrobků, které firma produkuje, což je moje představa pekla na zemi. V jeho případě by mi nic nebylo zatěžko.

S výjimkou jednoho nepatrného detailu.

„Ehm… Kde je Dominique?“

Připadá mi, že tohle je celkem neutrální způsob, jak se zeptat na jeho přítelkyni a jak zjistit, jestli pojede s námi, namísto abych šla rovnou k věci a zeptala se: „A tvoje přítelkyně jede taky?“ To by se totiž dalo vyložit ve smyslu, že ji nemám ráda, anebo že s ním chci být sama nebo tak nějak. A to vůbec není pravda. Ani trochu.

Nicméně kdyby se k nám měla připojit, našla bych si výmluvu, proč tu musím zůstat. Nechci si kazit prázdniny v jižní Francii tím, že budu ty dva ze zadního sedadla sledovat, jak spolu cukrují. Takové povyražení si rozhodně odepřu.

„Ta ještě spí,“ odtuší Luke. „Moc bublinek. Minulý večer si s mojí mámou daly do nosu.“

„Aha.“ Usilovně se snažím mluvit, jako by se nechumelilo. „Jen tohle pověsím a hned jsem hotová.“

Luke ukazuje k zadnímu východu z kuchyně, kde venku parkuje kanárkově žluté vozítko. „Počkám v autě.“

Uháním jako s větrem o závod. Šaty pověsím na věšák, aby vykapaly (na který si služebnictvo za starých časů věšelo svoje mundůry?), a pod ně dám kyblík.

Pak popadnu kabelu a ženu se ze schodů.

Luke už sedí za volantem. A je ve voze sám. A ranní vzduch je svěží a provoněný jako čerstvě vyprané prádlo a slunce mě příjemně hřeje na kůži. V okolí panuje naprostý klid, s výjimkou ptačího cvrlikání a poštěkávání basseta Patapoufa, který čenichá kolem kuchyňských dveří v naději, že dostane něco na zub.

„Hotová?“ ptá se Luke s úsměvem.

A třebaže se tvářím jakoby nic, v nitru se tetelím blahem a je mi lehko u srdce, jako bych náhle dostala křídla. Jako v té pohádce.

„Ano,“ říkám a spěchám si sednout vedle něj. Doufám, že vypadám naprosto normálně, s ohledem na skutečnost, že se málem vznáším.

Vlastně jsem málem bez sebe.

A co má být? Jsem přece na dovolené, tak co bych se nemohla do někoho zakoukat? Lepší do Luka, který je zadaný, než třeba do Blaina. Ten je sice volný, jenže kdybych si s ním něco začala, mohla bych zase dopadnout bledě, když vezmete v potaz mou raněnou dušičku.

Kdepak! Ještěže jsem se zakoukala do Luka. Upíná pohoda. Od toho mi totiž nic nehrozí. Vůbec nic.

Předevčírem nám při příjezdu trvalo pěkně dlouho, než jsme se po té klikaté, hrbolaté cestě vyšplhali nahoru. Teď jedeme rychleji, ale musím se držet, protože to se mnou hází a bojím se, abych nevyletěla ze sedadla. Ale Luke s Chazem vážně odvedli dobrou práci. Ořezali všechny převislé větve, takže teď už se nemusíme krčit.

A náhle jsme z hustého porostu venku a ujíždíme vedle řeky, podél níž supí vlaky. Včera večer už byla tma, ale teď, ve slunečních paprscích, je to taková pastva pro oči, že se neubráním úžasu.

„To je božské!“ Vůbec nepřeháním. Řeka si tu klidně plyne mezi zatravněnými břehy a slunce vodní hladinu zlatí třpytivými penízky. Ti, kdo se chtějí vykoupat nebo se jen tak projet na člunech, najdou odpočinek pod vzrostlými duby, jejichž košaté koruny poskytují vítaný stín.

„To je Dordogne,“ vysvětluje Luke. „Tady jsem si jako kluk hrával. Hučí, jako by tu byly vodopády, ale nejsou. Vzali jsme nafouknuté pneumatiky a sjížděli ji po proudu. Byla to parádní, klidná jízda.“

Jsem naprosto unesená zdejšími přírodními krásami, že se neubráním otázce: „Poslyš, Luku, vůbec nechápu, jak se můžeš vracet do Houstonu, když tady je tak nádherně?“

Luke se rozesměje. „Sice mám tátu moc rád, ale žít s ním pod jednou střechou se mi nechce.“

„A tuším, že ani tvojí matce,“ zamumlám.

„Dohání ji k šílenství,“ souhlasí Luke. „Ona si myslí, že jediné, o co se táta zajímá, jsou vinice. Když je máma tady, dělá povyk kvůli vínu, a když je zpátky v Texasu, pro změnu se zase děsí, co se tu děje.“

„Ale tvůj otec ji moc miluje,“ říkám. „Copak to nevidí? On z ní nespustí oči.“

„Máma zřejmě potřebuje víc než jen obdiv,“ soudí Luke. „Chce nějaký důkaz, že táta myslí také na ni a ne jen na víno.“

Přebírám si to v hlavě. Zahýbáme a já vidím mlýn Laurentových. A madame Laurentovou, která zrovna zalévá svoji úhlednou kvetoucí zahrádku.

„Podívej!“ volám a mávám. „To je Agn?sina máma! Bonjour! Bonjour, madame!“

Projíždíme kolem a madame Laurentová zvedne hlavu od květin a s úsměvem nám zamává.

Luke se uculí a jukne po mně. „Vidím, že jsi dneska v dobré náladě.“

V rozpacích, že jsem při spatření zámecké kuchařky propadla takovému nadšení, se schoulím do sedadla. „Tohle místo je tak krásné a já jsem moc, moc šťastná, že jsem tady.“

Málem dodám s tebou. Ale projednou se mi podaří udržet jazyk za zuby, než to vypustím z úst.

Luke míří k vysokým městským hradbám na kopci, které jsem při příjezdu zahlédla z vlaku. „Možná je to proto, že ty jsi spokojená všude… Pokud zrovna nezjistíš, že tvůj přítel podvádí úřady,“ dodá a laškovně na mě mrkne.

Jsem jako opařená a nejapně se na něj usmívám. Proč jsem si musela vylévat srdce zrovna tomuhle klukovi? Svěřovat se mu se svými problémy? Proč zrovna jemu ze všech lidí na světě?

Ale za pár vteřin mě při pohledu na červené muškáty v oknech městských domů veškerá nevole opouští. Vjíždíme do městečka Sarlatu, do úzkých vydlážděných uliček, a kolem nás pospíchají trhovci s košíky ovoce, zeleniny a čerstvých baget, aby byli co nejdřív na tržišti. Jako by se mi před očima odvíjel film z francouzské středověké vesnice. Ale tohle není film! Tohle je skutečná středověká vesnice! A já jsem součástí všeho toho dění!

Luke zastaví před malebným starým krámkem, nad jehož průčelím stojí zlatými písmeny boulangerie a z něhož se line taková vůně, že mi hladem zakručí v žaludku.

„Nevadí ti, když tu počkáš?“ ptá se Luke. „Takhle nebudu muset hledat místo na zaparkování. Bude to jen chvilka. Telefonoval jsem, aby mi nákup připravili. Jen to vyzvednu.“

„Pas un probl?me,“ říkám, což znamená „žádný problém“. Nejspíš je to dobře, protože Luke se usměje a spěchá dovnitř.

Nicméně za pár vteřin je moje znalost francouzštiny podrobena zkoušce. K vozu přistoupí pečlivě oblečená starší žena, která na mě něco vychrlí a já z toho brebentění akorát rozumím „Jean-Luc“.

‚Je suis désolée, madame,“ začnu, a to znamená „Promiňte“. Alespoň si to myslím. „Mais je ne parle pas français…“

Ale než stihnu dopovědět, dáma se zatváří, jako bych se dopustila bůhvíjakého přečinu, a spustí anglicky, se silným francouzským přízvukem. „Ale já myslela, že Jean-Lukova petite amie je Francouzka!“

Alespoň že rozumím, co je to petite amie.

„Ne, ne! Já nejsem Jean-Lukova přítelkyně!“ rychle vysvětluji. „Jsem jen známá. Jsem tu jen na pár dní a bydlím na Miraku. On je uvnitř… Vyzvedává nějaké pečivo…“

Staré ženě se viditelně uleví. „Ach!“ volá se smíchem. „Poznávám auto a myslela jsem si… Však víte… Musíte mi odpustit… Jsem rozrušená… Hotový skandál, kdyby se Jean-Luc neoženil s Francouzkou…“

Všimnu si ženina pečlivě uvázaného šátku kolem krku, určitě Herm?s, a lehké vlněné sukně (v tom teple se musí příšerně potit). „Vy asi budete přítelkyně monsieur de Villierse, viďte?“ vyzvídám.

„Oui! Guillauma znám celé roky a byl to pro nás šok, když si vzal tu ženskou z Texasu. Povězte mi,“ spiklenecky zúží oči, „je tady? Madame de Villiersová? Na cháteau Mirac? Zaslechla jsem, že prý…“

„Ano, je tady,“ odpovídám, „její neteř se tu zítra vdává a…“

„Madame Castilleová!“ Luke vychází z pekařství se dvěma velkými papírovými pytli v náruči. „Jaké potěšení.“ Usmívá se, ale úsměv se nedotkne jeho očí.

„Bože, Jean-Luku!“ Stará žena se při pohledu na něj rozzáří. (Kdo by se taky nerozzářil, že?)

A pak spustí francouzsky a brebentí takovou rychlostí, že se Luke nedostane ke slovu. A když se madame Castilleová odmlčí, aby se nadechla, rychle se vmísím do hovoru: „Nemyslíš, že bychom se měli vrátit? Hosté jsou už jistě vzhůru a nemůžou se dočkat snídaně.“

„Pravda… Musíme jít, madame,“ souhlasí rychle Luke. „Těšilo mě, že jsem vás viděl. Vyřídím otci vaše pozdravy.“

Rozjedeme se a teprve pak si Luke zhluboka oddechne. „Díky. Ta je k nezastavení. Už jsem měl strach, že tam strávíme celý den.“

„Ta si tě nějak oblíbila,“ zažertuji opatrně. „Myslela si, že jsem tvoje přítelkyně, a málem ji ranila mrtvice, když zjistila, že nejsem zdejší. Povídala, že by to byl skandál, kdyby ses neoženil s Francouzkou… A prý to byl pro všechny velký šok, když si otec bral tvoji matku.“

Luke zařadí rychlost s větší vervou, než je nutné. „Jediný, kdo byl v šoku, když se naši brali, byla ona. S tátou se znají odmala a ona si na něj odjakživa brousila zuby. Teď, když jsou s mámou na kordy, vycítila příležitost a nemůže se dočkat, až ho dostane do drápů.“

„Ale to jí nevyjde, protože tvůj tatík mámu pořád miluje, viď?“

„Pravda,“ souhlasí Luke. „Ale u táty jeden neví… Těžko říct, co by udělal, aby se té staré čarodějnice zbavil… Podívej, něco jsem ti koupil.“ Přistrčí ke mně pytle s nákupem.

„Croissanty?“ Jeden pytel otevřu a omámí mě vůně čerstvého pečiva. Jsou ještě teplé. „Díky!“ Rozhoduji se, že pomlčím, že držím dietu a neměla bych jíst pečivo. Už jsem ji stejně porušila. Ve vlaku, kde servírovali ty úžasné čerstvé bagety.

Luke na mě hledí, jako by nechápal, proč se tolik raduji. „Ne tenhle, ten druhý.“

Všimnu si menšího pytle a otevřu ho.

A oči mi málem vylezou z důlků. „Jakže…“ Teprve podruhé v životě dočista oněmím. „Jak… Jak to víš?“

„Chaz něco v tom smyslu utrousil.“

Vyndám balení šesti orosených plechovek a civím na ně.

„Jsou… jsou dokonce chlazené,“ říkám užasle.

„Nepovídej?“ odtuší Luke poněkud suše. „Sarlat je starý, ale ne zaostalý. I sem už dorazil vynález zvaný lednice.“

Vím, že je to směšné, ale oči se mi zalijí slzami a já dělám, co můžu, abych se nerozbrečela. Nechci, aby si myslel, že roním slzy proto, že mi dal šest plechovek dietní coly. Vůbec nejde o to pití, ale o gesto.

„D-díky.“ Vím, že musím mluvit v krátkých větách, aby si nevšiml, že se mi třese hlas. „N-nechceš jednu?“

„Není zač. Ne, nechci. Dávám přednost kofeinu, s kolumbijským aroma. Takže… Už ses rozhodla?“

Beru si jednu plechovku a chystám se ji otevřít. „Rozhodla?“

„Přece co budeš dělat, až se vrátíš do Států. Hodláš zůstat v Ann Arboru? Anebo se přestěhovat do New Yorku?“

Otevřu plechovku a zasyčení bublinek je pro mě rajskou hudbou, stejně jako zurčení řeky po mojí levici.

„To ještě nevím. Snad půjdu do New Yorku. Však víš, s Shari. Ale co tam?“

„V New Yorku?“

„Jasně. Řekněme si to na rovinu. Co bych tam asi tak mohla pohledávat, s mým oborem? Kristepane! Dějiny módy! Kam jsem jen dala rozum?“

Luke se záhadně usmívá. „Ty by ses neztratila.“

„A víš to jistě?“ říkám velice uštěpačně. Tedy, na můj vkus. „A pak je tu jeden nepatrný problém, že vlastně nemám ukončenou školu. Jak můžu začít hledat nějaké zaměstnání bez diplomu?“

„To záleží na typu práce.“

„Když já nevím…“ Usrknu dietní coly a poválím ji na jazyku. Po tomhle se mi stýskalo. Bublinky mi dělají moc dobře. „Možná by bylo jednodušší zůstat ještě jeden semestr v Ann Arboru.“

„A zjistit, jestli bys to znovu nedala dohromady s tím… Jakže se jmenuje?“

Zaskočí mě to tak, že málem vyprsknu, co mám v ústech.

„COŽE?“ volám, když se mi podaří polknout. „Dát se zase dohromady… Co to povídáš?“

„To mě jen tak napadlo… Říkáš, že chceš zůstat v Ann Arboru… a on tam bude taky, že?“

„Asi ano, ale to spolu vůbec nesouvisí. Doma mám práci v obchodě a můžu bydlet u rodičů a ušetřit nějaké peníze a pak se v lednu připojit k Shari.“ Pokud si do té doby nenajde jinou spolubydlící.

Luke najíždí na příkrou cestu k Miraku. „To mi nesedí k dívce, kterou jsem nedávno potkal ve vlaku, která se rozjela do Francie, aniž věděla, kde složí hlavu, až dorazí na místo.“

„Ale já to věděla!“ oponuji. „Věděla jsem, že Shari tady někde musí být, že nebudu sama.“

„Ani v New Yorku bys nebyla sama,“ kontruje Luke.

„Ty bys umluvil i mrtvého!“ povídám se smíchem. „Proč se ty nepřestěhuješ do New Yorku? Neříkal jsi mi, že máš místo na Newyorské univerzitě?“

Šplháme vzhůru a natřásáme se na hrbolech. „To mám, jenže nevím, jestli je to pro mě to pravé. Vzdát se svého ročního šestimístného platu výměnou za dalších pět let na škole?“

„Takže raději budeš radit bohatým, jak vydělávat víc peněz, než zachraňovat životy?“

Luke něco s úšklebkem zamumlá.

Krčím rameny. Tedy, snažím se o to, s ohledem na cestu a drahocenný elixír, který svírám v ruce. „Nic mi do toho není a jsem si jistá, že vést účty druhým je důležité, ale kdyby se ukázalo, že jako doktor bys byl taky dobrý a přinášel nemocným úlevu… Třeba v bance marníš čas.“

„V tom to právě vězí,“ vzdychne si Luke. „Nevím, jestli bych v tom byl dobrý… Tedy, v léčení nemocných.“

„Jako já nevím, jestli bych v New Yorku našla dobrou práci, za kterou by mi byl někdo ochotný platit.“

„Ale dokud to nezkusíš, nemůžeš vědět… Neslyšel jsem to už někdy?“

Vyjíždíme z hustých křovin a Luke otáčí volantem na kruhovou příjezdovou cestu vedoucí k bráně a já vidím, že za denního světla je zámek působivější než v noci.

Pochybuji, že by si toho Luke všiml. Tuhle scenerii už musel vidět nesčíslněkrát.

„To je něco jiného,“ vysvětluji. „Ty víš, že bys našel práci, že by ti někdo platil horentní peníze… Víš, kolik vydělám ve Vintage to Vavoom? Platí mi osm babek na hodinu! S tím bych v New Yorku nenadělala moc parády.“

Nervózně se odvážím na něj mrknout, abych viděla, jak reaguje na moje přiznání, a vidím, že se šklebí víc než kdy jindy.

„Takhle otevřená jsi ke každému? Anebo jsem já měl to potěšení, že jsi zrovna měla slabou chvilku a potřebovala ses někomu svěřit se svými tajnostmi?“

„Slíbil jsi mi, že budeš mlčet jako hrob, že nikomu nic neřekneš… Hlavně Shari, o té závěrečné práci…“

Zastavujeme u zámecké brány a Luke vypne motor. „Tak hele…“ Upřeně se mi zahledí do očí. Teď už se neusmívá. „Povídal jsem, že budu mlčet, a to platí. Neřeknu ani slovo. Můžeš mi věřit.“

Hledíme na sebe přes pytle s croissanty a já mám na zlomek vteřiny pocit, jako by mezi námi přeskočila jiskra… Mohla bych přísahat, že se něco odehrálo…

Nevím, o co kráčí, ale je to jiné než v okamžicích, kdy jsem si myslela, že se mě chystá políbit. To, co se děje tady, v tom autě, nemá sexuální podtón. Spíš je to druh jakéhosi… vzájemného porozumění, že jsme spřízněné duše, přitahované jedna k druhé…

Anebo je na vině vůně těch croissantů a já začínám blouznit z hladu. Tohle pečivo jsem neměla v ústech, ani nepamatuji.

Ať už se mezi mnou a Lukem v té chvíli odehrálo cokoliv… pokud to vůbec byla pravda.,., je to v příští vteřině pryč, protože brána se otevře a ze zámku vybíhá Vicky ve světle modrém kimonu. „Kde jste tak dlouho? Proč nás necháváte hladovět?“ křičí na nás. „Copak nevíš, že trpím hypoglykemií? Že se musím ráno pořádně nasnídat?“

A kouzlo definitivně vyšumělo.

„Mám tu na tu tvoji hypoglykemii lék!“ volá zvesela Luke a chopí se pytlů s pečivem. Vicky se vrací do domu a Luke na mě spiklenecky mrkne. „Vidíš? Už to funguje. Léčím lidi.“

Počátek dvacátého století je většinou označován jako „la Belle Epoque“, neboli „krásný věk“, a tomu odpovídala tehdejší móda. Ženy měly vysoko vyčesané vlasy, nosily krásné šaty s hlubokými dekolty lichotícími jejich postavám a spodničky, na něž se spotřebovaly tuny a tuny krajek (viz: Kate Winsletová, Titanic, a Nicole Kidmanová, Moulin Rouge). Dosáhnout Gibsonova vzhledu (vytvářeného populárním umělcem té doby) se v ženské společnosti stalo posedlostí a podlehla mu i temperamentní dcera prezidenta Roosevelta, „princezna“ Alice. Ta, jak kázal módní trend Gibsonovy dívky, nosila účes ve stylu madame Pompadour, a protože holdovala jízdě v automobilu, nepochybně musela vynakládat značné úsilí, aby se nerozcuchala.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 19

Lepší nemluvit, a když už musíš, hovoř stručně.

Epiktétos (asi 55-asi 135), řecký stoický filozof

Zbytek dopoledne jsme v jednom kole, protože si na zámku podávají dveře všemožní dodavatelé. První náklaďák dovezl taneční parket, pódium a zvukovou techniku pro hudebníky. Luke mi vysvětlil, že v tomto případě tu nebude hrát smyčcové kvarteto, jak bývá při zdejších svatbách zvykem, ale Blainova kapela Satanův stín. Řemeslníci se pustili do stavění scény, když přisupěl další nákladní vůz, tentokrát naložený skládacími židlemi a stoly, určenými pro dnešní večeři a zítřejší recepci (to vše se má odehrávat pod širým nebem, na trávnících). Náklaďák ulámal zbývající větve, které Luke s Chazem nestihli ořezat, a tak jsou hoši nuceni vrátit se na cestu a nepořádek posbírat. Po návratu pomáhají s vykládáním.

Zrovna když jsme s Shari a Chazem vyložili na zem poslední židle, přijíždí další vůz, tentokrát přivážející potraviny, z nichž budou šéfkuchař a personál zdejší restaurace připravovat svatební hostinu. Blaine, jehož kapela ještě nedorazila, nám chvíli pomáhal, a pak prohlásil, že se děsně nudí, a ztratil se. Bedny s jídlem se musí vyložit a odnosit do kuchyně, kde vládne madame Laurentová, která dohlíží na uskladnění, a šéfkuchař začíná připravovat jednohubky na koktejl, který se má konat v pozdních odpoledních hodinách. V té době se začínají sjíždět první hosté, buď v automobilech, které si pronajali, anebo je přiváží Dominique, která se dobrovolně nabídla, že bude pendlovat mezi nádražím a zámkem, aby se vyhnula fyzické práci. První se objeví ženich v doprovodu rodičů, kteří se tváří netečně. Jsem moc zvědavá na toho počítačového experta, jehož si Vicky bere namísto texaského naftařského barona, a musím říct, když Craiga spatřím, že chápu, co ta holka na něm vidí. Není to jeho pěkný vzhled… On totiž vůbec není hezký.

A když z domu vyběhne ubrečená Vicky a vrhne se mu do náruče a spustí stížnosti na všechno možné, že její přítelkyně ještě nejsou ubytované a že jí Blaine řekl, že v šatech, které si večer vezme, vypadá tlustá, Craig reaguje flegmaticky. Jako jeho rodiče na Mirac.

„Klid, Vicky. Nic se neděje.“

A světe div se, ona skutečně přestane brečet.

Alespoň do chvíle, než se z brzdícího minibusu vyřítí tlupa jejích kamarádek, hezkých a blonďatých jako ona, které se na vysokých podpatcích ženou k ní a začnou ji líbat a objímat. A Vicky spustí nanovo a Craig, jehož se to v nejmenším nedotkne, zdvořile odvádí rodiče na vinici, kde se jich ujímá monsieur de Villiers, aby je pohostil ve svém viničním domku.

Netrvá dlouho a zámek ovládnou příslušníci takzvané houstonské smetánky, matrony v tmavomodrých kostýmech v doprovodu svých manželů, jichž se ujímá Dominique a družně s nimi klábosí.

A tito obyvatelé Houstonu při spatření zbývajících členů kapely Satanův stín, vystupujících z nevábně vyhlížející dodávky, nesouhlasně zdvihají obočí, zatímco Blaine se s kumpány zdraví satanským znamením; ťukne si do temene hlavy a něco zahuhlá, načež Vicky zaječí „Mámóóó!“ a uteče do domu. A Shari, která mi na trávníku pomáhá rozprostírat dobrých dvacet ubrusů, pokyvuje hlavou a neubrání se poznámce: „Ještěže jsem jedináček.“

Jsem ráda, když se zaměstnanci restaurace ujmou svých povinností a pustí se do prostírání stolů. My tři se totiž můžeme sebrat a jít se před koktejlem převléknout. To je nutnost, protože budeme obsluhovat u baru, otevírat lahve s vínem a bublinkami, které poskytne monsieur de Villiers, a osobně nechci nikoho odpuzovat svým zapoceným tričkem. S otevíráním lahví nemám valné zkušenosti a v té souvislosti mě napadá, že je před námi celkem zajímavý večer.

Osvěžená a převlečená do černých bavlněných šatů bez rukávů od Anne Fogartyové scházím ze schodů a málem se srazím se skupinkou lidí stoupajících proti mně v čele s Lukem, který vrávorá pod nákladem několika těžkých kufrů.

„Povídám ti, synku,“ hučí do něj podsaditý obtloustlý gentleman v bezových kalhotách a černém tričku s límečkem, „tohle je příležitost, kterou si nemůžeš nechat ujít. Jak jsem o tom uslyšel, hned jsem si vzpomněl na tebe.“

Za podsaditým mužem se plahočí Ginny Thibodauxová, která je celá nervózní. „Slyšel jsi mě, Geralde? Povídám ti, že mám takový dojem, že Blaine už zase kouří. Zrovna teď jsem z něj ty cigarety zase cítila… Ten cizí druh, jemuž on a jeho kamarádi holdují…“

A za paní Thibodauxovou dupe Vicky, která si vede svou: „Měla by sis s ním promluvit, mami. Povídal, že on a ti jeho přihlouplí kamarádíčkové nebudou hrát žádnou klasiku, a přitom mi ten pitomec dal slovo, že budou hrát klasiku, jenže teď tvrdí, že zahrajou jen ty svoje odrhovačky. Copak může otec vyzvat dceru k tanci na ,Panteří šleh‘?“

„To fakt nevím, drahoušku.“ Paní Thibodauxová špulí ústa. „Tvůj bratr není ve své kůži, co ho Nancy opustila. Kéž by si našel nějakou milou dívenku… Máš tolik kamarádek… Copak by jedna nemohla…“

„Kristepane! Nemůžeš se pro změnu soustředit na to podstatné, matko? Co budeme dělat, jestli si postaví hlavu a nezahraje klasiku? S Craigem přece nemůžeme mít jako novomanželé svůj první tanec na téma: ‚Mám sto chutí kopnout tě do řiti‘!“

„Ahoj,“ zdraví mě Luke s úsměvem. „Sluší ti to.“

Uhýbám Thibodauxovým a se zaujetím si prohlížím podsaditého cizince. To musí být ten dlouho očekávaný otec Vicky.

„Promysli si to, chlapče.“ Pan Thibodaux se drží tématu. „Tohle je úžasná příležitost.“

„Díky, strýčku Geralde,“ děkuje Luke a mrkne na mě. Pokračuje ve výstupu za zády Thibodauxových, z nichž každý si vede svou, aniž jeden druhého poslouchá.

Sbíhám dolů a na mezipatře spatřím paní de Villiersovou s Dominique, tentokrát bez společnosti. O čemsi se dohadují.

A celkem hlasitě, takže je nemohu přeslechnout, když kolem nich procházím.

„… otevírá novou pobočku v Paříži!“ Dominique je očividně rozrušená. „Gerald mi říkal, že první, kdo ho napadl, byl samozřejmě Jean-Luc! To je úžasná nabídka! To by obnášelo více zodpovědnosti a taky peněz, než má teď Jean-Luc u Lazard Fr?res. Thibodaux, Davies a Stern patří k nejprestižnějším investičním společnostem na světě!“

„Jsem poměrně dobře obeznámená se švagrovou společností,“ odtuší paní de Villiersová s lehkou ironií v hlase, „nicméně co mi není známo, je fakt, že by se Jean-Luc rozhodl zvednout kotvy a přemístit se do Paříže.“

„Děláš si legraci?“ vřískne Dominique. „Tohle byl odjakživa náš sen!“

Její slova mě doslova uzemní. Náš sen.

A pak už se Dominique hrne vzhůru za Lukem, aniž mě bere na vědomí, třebaže se na mou adresu křečovitě ušklíbne.

Takže Lukův strýc mu nabízí práci. V investiční společnosti. V Paříži. Kde si vydělá víc peněz než dosud…

Co je mi koneckonců do toho? To se mě vůbec netýká… Přijde mi směšné, že si tu zprávu tolik beru k srdci. Luka znám sotva dva dny… Třebaže to mezi námi jednou zajiskřilo… Nebo dvakrát? Dneska ráno v tom autě jsem měla pocit, že se mezi námi něco odehrálo… Anebo jsem byla vděčností bez sebe, že mi opatřil to balení dietní coly. To je vše.

Ale i tak cítím, jak se ve mně všechno svírá. Paříž! Nemůže se přestěhovat do Paříže! Už tak žije ode mě na míle daleko, v Houstonu, ale aby nás odděloval celý širý oceán? To tedy ne.

Co si to vlastně myslím? Co se to se mnou děje? Nic mi do toho není. Tohle se mě přece vůbec netýká…

To si se zarputilostí sobě vlastní opakuji celou cestu… V hale vidím, že se paní de Villiersová kácí do jednoho z vypolštářovaných křesel. Krátce se na mě usměje a s vyčerpaným výrazem ve tváři se ponoří do vlastních úvah.

Chystám se projít kolem ní. Vím, že mě venku čekají, že je mě tam zapotřebí. Až sem doléhají hlasy hostů, kteří se venku srotili na aperitiv. Měla bych se ujmout svých povinností, pustit se do otevírání lahví. Koneckonců jsem slíbila, že pomůžu…

Ale něco mi brání, abych pokračovala v chůzi. Co když je tu někdo, kdo mou pomoc potřebuje víc než ti tam venku? Třeba mám do toho co mluvit. Třeba nám s Lukem bylo souzeno se v tom vlaku potkat. Proč jinak bych si vybrala místo zrovna vedle něj? Jistě, vlak byl plný a nebylo, kam jinam si sednout, ale co když to tak mělo být?

Určitě ano, abych mohla udělat to, k čemu se chystám. Hodit mu záchranný kruh.

A tak, než si to stihnu pořádně rozmyslet, se otáčím na patě a mířím k paní de Villiersové.

Ta si všimne, že před ní někdo stojí, a zdvihne ke mně oči.

„Ano, drahá?“ Váhavě se usměje. „Promiň, ale zapomněla jsem tvoje jméno…“

„Lizzie.“ Srdce se mi rozbuší jako zvon. Nemůžu uvěřit, co to provádím, ale na druhou stranu v nitru cítím, že je to moje povinnost, abych se nezpronevěřila svojí pověsti, že neudržím jazyk za zuby. „Lizzie Nicholsová. Nemohla jsem neslyšet, o čem jste si před chvílí s Dominique povídaly.“ Kývnu hlavou ke schodům, na nichž právě dotyčná zmizela. „Chtěla bych vám říct, čistě mezi námi, že to tak úplně není pravda.“

Paní de Villiersová na mě nechápavě zamrká. Je to skutečně velice přitažlivá žena. Naprosto chápu, proč je do ní monsieur de Villiers zamilovaný a trápí se, že ona jeho city neopětuje.

„Co není tak úplně pravda, drahá?“ chce vědět.

„To o Lukovi, že by chtěl do Paříže,“ spustím v rychlosti, než nás někdo přeruší. Anebo než mě někdo přivede k rozumu. „Vím, že se tam Dominique chce přestěhovat, ale nejsem si jistá, že Luke sdílí její přesvědčení. On si totiž pohrává s představou, že by chtěl studovat medicínu. Už si podal žádost na Newyorskou univerzitu a přijali ho. Tuším, že to zatím kromě mě neřekl živé duši, protože si není jistý, jestli je to pro něj to pravé, ale já si osobně myslím, že jestli to nezkusí, do smrti toho bude litovat. Zmínil se mi, že o tom uvažuje celou dobu, ale nedokáže se vyrovnat s pocitem, že by měl další čtyři roky… Tedy, vlastně pět, když vezmeme v úvahu přípravný ročník, který je podstatný, aby získal zápočet ze všech oborů, které dosud nestudoval…“

Řečním a řečním a najednou zjišťuji, že mi dochází dech. To proto, že na mě paní de Villiersová hledí, jako by mi přeskočilo.

„Lékařskou fakultu?“

Oči má podmalované jemně modrou linkou, která dává vyniknout zeleni jejích mandlových očí. Ta zelená je výrazná, obzvláště když na člověka vypoulí oči. Jako právě teď na mě.

„Už v dětství projevoval Luke touhy být lékařem,“ říká rozčileně, se zrychleným dechem. „Pořád nosil domů nějaká nemocná nebo zraněná zvířata a snažil se je vyléčit, jak tady, tak v Houstonu…“

„Vážně si myslím, že medicína by pro něj byla jako dělaná,“ dodávám dychtivě, „ale přebudovat Mirac na lázně pro pacienty po zákroku plastické chirurgie? To se mi nezdá. Liposukce nejsou zase tak důležité, aby se kvůli nim muselo…“

„Cože?“

V očích Lukeovy matky čtu hrůzu.

Bože! Hlavně mi neříkejte, že jsem měla držet jazyk za zuby.

Jenže z výrazu paní de Villiersové je patrné, že už jsem zase v tom. Ta žena je v takovém šoku, jako bych jí právě sdělila, že Jimmy Choo už nenavrhuje boty pod svým jménem. Proč by to taky dělal, že?

Aha. Takže je nad slunce jasné, že tuhle záležitost Dominique s jeho rodiči zatím neprovětrala.

„Ehm…“ Tohle jsem rozhodně neměla v úmyslu. Nikdy bych Dominique nepomlouvala za zády. Jediné, co jsem chtěla, bylo dát paní de Villiersové vědět, že má její syn tajný sen. Sen, který, jak to teď vidím, měl nejspíš zůstat tajemstvím. Kdybych to ovšem nevyslepičila.

„Chtěla jsem říct… Tedy… Jestli vinice tolik nevynášejí,“ koktám a dál se zaplétám ve snaze změnit citlivé téma, „napadlo mě, že lepším řešením by bylo zámek pronajímat bohatým lidem, kteří si budou chtít užít měsíc dovolené v krásném prostředí, nebo rodinám, anebo školním srazům, nebo tak něco…“

„Plastická chirurgie?” opakuje paní de Villiersová zaraženě a tváří se tak, jako se zatvářil Luke, když jsem ho obeznámila s vizí jeho přítelkyně. Vidím, že moje snaha změnit námět hovoru mi tak docela nevyšla. „Koho to, kruci, napadlo…“

„Ale nikoho!“ ujistím ji překotně. „Byl to jen nápad, který někdo utrousil…“

„Kdo?“ chce vědět paní de Villiersová a stále má ten zděšený výraz.

„Když dovolíte…“ Nejraději bych se propadla do země. „Myslím, že mě volá přítelkyně Shari…“

Nato se otočím a prchám z domu, jak nejrychleji umím.

Jsem polomrtvá strachy. Nemůžu uvěřit, co jsem to provedla. Proč jsem to, zatraceně, udělala? Proč jsem si pouštěla pusu na špacír? Tohle se mou přece nemá nic společného. ZHOLA NIC. Bože! Jsem příšerná idiotka!

S rozpálenými tvářemi běžím přes trávník, kde už Chaz vládne za barem (dlouhým stolem zakrytým bílým ubrusem). Před ním se vine dlouhá řada žíznivých občanů Houstonu, kteří se nemohou dočkat, až si toho dne dají svůj první koktejl.

„Tady jsi. Díky bohu.“ Nezdá se, že by si Chaz všiml mého ruměnce nebo mojí nervozity. „Začni otevírat to perlivé víno. Kde je vůbec Shari?“

„Myslela jsem, že tady, s tebou.“ Třesoucími se prsty beru první láhev.

„Cože?“ zjeví se Chaz. „To se pořád převléká?“ Zakroutí hlavou a podívá se na jednoho z Blainových kumpánů, stojícího před ním. „Co to bude?“

„Kameňák, a ať to má říz,“ poručí si mladík.

„Lituju, kámo, ale mám tu jen pivo a víno.“

„S tím si vyser voko!“ rozkřičí se kumpán.

Chaz si ho zvysoka prohlédne. „Jsi na vinici, brácho. Cos čekal?“

„No jo.“ Mladík se zdá být smířený se vším. „Tak pivko.“

Chaz mu hodí jednu plechovku, aniž se namáhá s otevíráním, a podívá se na mě. Já zatím opatrně zápolím s drátěným uzávěrem šampaňského. Nechci, aby špunt vyletěl a víno zkropilo přítomné.

Proč jsem paní de Villiersové říkala, že Luke chce být lékař? Proč mi uklouzlo to o té liposukci? Proč mi dělá potíž udržet pusu na zámek?

„Vezmi si na to ubrousek,“ radí mi Chaz a jeden mi hodí.

Tupě se na něj podívám. Nemám ponětí, o čem to mluví. Ještě tak, aby se mi rozmazala maskara!

„Na vytažení korku,“ dodá netrpělivě.

Aha! Omotám korek ubrouskem, zatáhnu, a je to. Jde to ven jedna radost, aniž komukoliv ublížím.

Skvělé. Paráda. Konečně jedna věc, kterou jsem schopná udělat dobře.

Po chvíli v té činnosti nabudu jisté zručnosti a s Chazem pracujeme jako dobře sehraný tým… Dokud se náhle neobjeví Shari.

„Kde jsi byla?“ chce vědět Chaz.

Shari ho nebere na vědomí. A teprve když se na ni podívám, vidím, že jí nebezpečně svítí v očích a ty oči hledí na mě.

„Tak aby bylo mezi námi jasno!“ spustí na mě. „Kdy mi konečně hodláš říct, žes neukončila školu?“

Počátek první světové války přinesl v módě takové závratné změny, že se co do významu rovnaly těm v politickém dění. Korzety se odložily, čímž ženské pasy nabyly na objemu, a délka sukní se výrazně zkrátila, mnohdy až ke kotníkům. Poprvé v moderních dějinách lidstva neměly ženy zapotřebí zdůrazňovat svoje poprsí. Ty, které byly ploché, se radovaly, zatímco ty vyvinutější byly nucené si kupovat stahovadla, aby šly s dobou a mohly si dopřát poslední výkřiky módy.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 20

Jestliže nemůžeš o někom říct něco dobrého, posad‘ se tady, vedle mě.

Alice Rooseveltová Longworthová (1884-1980), americká spisovatelka a glosátorka

Nemůžu uvěřit, že to na mě práskl. Důvěřovala jsem mu a on mě zradil!

„Já… chystala jsem se k tomu,“ odpovídám zdráhavě.

„Kir royal, prosím,“ žádá si žena, která vypadá, jako by brzy měla litovat, že se v tomhle vedru navlékla do dlouhých rukávů.

„Kdy?“ Shari je neodbytná.

„Však víš.“ Naliji číši šampaňského a do ní přidám pár kapek rybízového likéru. „Už brzy. Sama jsem na to přišla sotva před pár dny. Jak jsem mohla tušit, že mám odevzdat písemnou práci?“

„Kdybys věnovala více svého drahocenného času studiu a méně hadříkům a jistému Angličanovi, byla bys to věděla.“

„To není fér!“ bráním se a podávám ženě kir royal a trochu tekutiny jí vystříkne na ruku. „Mým oborem je přece odívání!“

„Ty jsi zkrátka nemožná!“ zlobí se Shari. „Jak se chceš se mnou a s Chazem přestěhovat do New Yorku? Bez diplomu?“

„Nikdy jsem neřekla, že se chci s tebou a Chazem přestěhovat do New Yorku!“

„No, teď už to rozhodně nestihneš.“

„Hele, vy dvě!“ Chaz je otrávený. „Dejte už konečně pokoj, jo? Máme tu hromadu žíznivých Texasanů a vy brzdíte provoz.“

Shari si stoupne přede mě a osloví mohutnou ženu, jíž jsem se zrovna chystala nalít. „Čím vám mohu posloužit?“

„Počkat!“ volám ukřivděně. „Tohle je moje místo!“

„Co kdybys pro změnu šla dělat něco užitečného? Například dopsat tu závěrečnou práci?“

„Tohle fakt není fér, Shari. Já ji dokončím. Už na ní nějakou dobu pracuju…“

V tom okamžiku přeruší poklid pozdního odpoledne ostrý výkřik. Zdá se, že přichází odněkud z domu, z druhého patra, a po něm následuje uši drásající vřískot: „Ne! Ne! Ne!“

Tolik decibelů umí ze sebe vydat jediná osoba, pobývající na Miraku.

Vicky Thibodauxová.

Craig, který stojí před stolem, na němž se servíruje pití, mrkne k domu. A Blaine v řadě za ním utrousí: „Radím ti, kámo, nedělej to. Nechoď tam. Tvař se, žes nic neslyšel.“

Ale Craig nasadí rezignovaný výraz.

„Hned jsem zpátky,“ utrousí a vyráží k domu.

„Budeš litovat!“ volá za ním Blaine, a pak ke mně: „To je ale trouba.“

„To tě vůbec nenapadlo, že by se tam mohlo odehrávat něco skutečně vážného?“ Shari, jak vidno, nemá náladu na žerty a nesdílí Blainův okázalý nezájem. A nejspíš bude jedna z mála, protože ti, kdo stojí na trávníku, se tváří netečně. Nejspíš jsou na Vickyiny výbuchy zvyklí a tváří se, jako by se jich to netýkalo.

„Myslíš jako mojí ségře?“ Blaine pokyvuje hlavou. „Co tě vede! Ta dělá potíže, co se narodila. U nás tomu říkáme rozmazlený fracek.“

Zahlédnu Agn?s, která se k nám řítí po trávníku, sotva dechu popadá, a přímo ke mně. „Mademoiselle! Mademoiselle! Chtějí, abyste přišla! Musíte tam jít!“

Vůbec nic nechápu. „Kdo že chce, abych přišla?“

„Madame Thibodauxová!“ chrlí na mě Agn?s, „a její dcera. Tam, v domě! Říkají, že je to naléhavé!“

„Dobrá.“ Odkládám ubrousek. „Už jdu…“ Najednou mi něco dojde a strnu. „Počkej, Agn?s! Ty mluvíš anglicky!“

Agn?s dojde, že je přistižena, a zbledne.

„Hlavně to neříkejte mademoiselle Desautelsové,“ žebroní.

Chaz se na ni pobaveně zašklebí. „Ale jestli umíš anglicky, proč jsi předstírala, že neumíš?“

Teď pro změnu zrůžoví Agn?s. „Protože ji nemám ráda,“ odpoví s pokrčením ramen, „a moje neznalost angličtiny ji popouzí a já ji ráda rozčiluju.“

Páni!

„Ach tak.“ Otočím se k Chazovi a Shari. „Hned jsem zpátky. Zvládnete to beze mě?“

Shari stiskne rty a odmítne můj dotaz komentovat. Ale Chaz, který neúnavně pokračuje v nalévání, se na mě podívá a řekne: „Klidně jdi. Agn?s to za tebe vezme. Viď, Agn?s?“

„Ale jistě!“ Dívka se okamžitě ujímá lahví a otevírá je s fortelem, jako by k tomu byla zrozená.

Už se nezdržuji. Oběhnu stůl a ženu se do domu, celá blažená, že uniknu Shariinu pohledu. A také zuřím, že jí to Luke pověděl. Proč? Proč jí to vůbec vyklopil, když mě ještě dopoledne ujišťoval, že je to u něj jako v hrobě?

Pravda, taky jsem neudržela jeho tajný sen…

Ale to je něco jiného, jemu nebude nikdo nadávat jako mně.

Já hloupá! Měla jsem to vědět. Mužům se nedá věřit, natož se jim svěřovat s nějakým tajemstvím. Ovšem ani já neudržím jazyk za zuby… Jenže já si myslela, že je jiný než ostatní kluci. Domnívala jsem se, že mu můžu svěřit úplně všechno…

Můj bože! Co všechno ještě Shari vyslepičil? Co když jí řekl to o tom… Však víte, o čem… Kdyby to řekl, určitě by si to nenechala pro sebe. Vůbec by mě nešetřila a klidně by na mě před těmi dcerami americké revoluce spustila něco ve smyslu: „Tys toho Andyho fakt vykouřila? Copak jsi zešílela?“

Tak nějak by se to odehrálo… Tedy, alespoň si to myslím.

Tím vším se v duchu zaobírám, zatímco se ženu po schodech do druhého patra. Po cestě se s nikým nesrazím, až s Craigem, který stojí přede dveřmi a klepe na Vicky. „To jsem já, Vic. Okamžitě mě pusť dovnitř.“

Bez dechu k němu přistupuji. „Co se stalo?“ ptám se ho.

„To netuším,“ odpoví ženich bez valného zájmu. „Něco s její róbou. Nesmím ji v těch šatech vidět, protože to prý přináší smůlu. Nepustí mě dovnitř.“

Něco s její róbou?

Zaklepu na dveře.

„Vicky! To jsem já, Lizzie. Smím dovnitř?“

„Ne!“ vřískne Vicky.

Ale v příští vteřině se dveře rozletí a na prahu stojí její matka. Ta mě drapne za rameno, strčí dovnitř a na svého budoucího zetě zasyčí: „Jdi pryč, prosím tě,“ a hlučně zabouchne.

Stojím ve velké rohové místnosti s růžovými papírovými tapetami a postelí královských rozměrů s mohutnými nebesy a moji pozornost přitahuje vzlykající dívka v růžovém křesle umístěném v koutě. Paní de Villiersová ve snaze neteř uklidnit ji hladí po vlasech a Dominique, která se z nějakého důvodu tváří zlomyslně, na mě metá blesky.

„Dominique povídala, že ty prý umíš šít,“ spustí paní Thibodauxová, jejíž prsty se mi zatínají do ramene. „Je to pravda?“

Jsem totálně zmatená. „Ehm… Ano… Chci říct, že umím šít…“

„Mohla bys s tímhle něco udělat?“ Otočí mě, abych se mohla podívat na její dceru, která mezitím vstala…

… a já civím na tu nejšerednější svatební róbu, jakou jsem kdy v životě viděla. Všude, kam se podíváte, samá krajka… Na nadýchaných rukávech, ve výstřihu, na živůtku, z něhož visí v cárech, a obkličuje celou sukni a v chuchvalcích se vrší u země… Je to ten druh svatebních šatů, o nichž sní mnohé dívky…

Když je jim devět.

„Ach tak,“ utrousím opatrně.

A Vicky se znovu rozbrečí na celé kolo.

„Vidíš?“ Obrací se k matce. „Já to věděla!“

Zalyká se slzami, zatímco paní Thibodauxová si kouše spodní ret. „Nejsou zase tak hrozné… Jenže ona si to nenechá vymluvit…“

Prohlédnu si zničenou nevěstu ze všech stran. Přesně, jak jsem čekala. Na zadní části sukně sedí obrovská mašle.

Tomu se kdysi říkalo honzík.

Horší to být nemůže.

Vyměním si pohled s Lukovou matkou. Ta krátce zvedne oči ke stropu.

Nemám na výběr než přiznat pravdu. „Je to bída.“

Nato se Vicky znovu přerývaně rozvzlyká. „J-jak jsi to m-mohla dopustit, matko?“

„Co to sakra meleš?“ Paní Thibodauxová se netají znechucením. „Já tě přece varovala! Kolikrát jsem ti tloukla do hlavy, že by ses měla krotit, jenže ty sis nedala říct, a teď to máš!“ A ke mně: „Navrhla si je sama,“ vysvětluje mi mírnějším tónem, „a pařížská krejčová je ušila podle jejího nákresu.“

Dobrá. To vysvětluje vše. Amatéři by se do téhle činnosti nikdy neměli pouštět. A to platí především v případě svatební róby.

„Ale já to takhle nechtěla!“ vřískne Vicky.

Paní Thibodauxová se obrací zpět k dceři. „Neříkala jsem ti, že by sis ty šaty měla včas vyzkoušet a nečekat, až už bude pozdě? Taky jsem tě varovala, abys to s tou zatracenou krajkou nepřeháněla, jenže tys na mě nedala a prý že to bude fajn a že čím víc krajky, tím líp… Teď máš, co jsi chtěla, holčičko.“

„Když já jen chtěla něco originálního,“ brečí Vicky srdceryvně.

„Tak teď to máš,“ zopakuje suše paní de Villiersová.

„Otázkou je…,“ promluví Dominique poprvé od chvíle, co jsem vešla do místnosti, „jestli to dokážeš upravit?“

„Já?“ V panice opět juknu na šaty. „Upravit? A jak?“

Dominique si odfrkne. „Přece tohle všechno odpárat.“ Zdvihne chuchvalec krajkoví, který ze záhadných důvodů visí z živůtku, a já se skláním, abych šaty prozkoumala. To, co Dominique navrhuje, má hlavu a patu. Krajka je kživůtku ručně přichycená a šití je dokonalá práce.

Jenže je nemožné to všechno odpárat, aniž poškodím látku.

„Já nevím,“ říkám pomalu. „Chci říct, že to šití je dokonalé a jestli začnu párat, zůstanou v látce dírky. Konečný výsledek může být žalostný.“

„Horší to být nemůže…“ Vicky zdvihne paže a objeví se něco jako netopýří křídla. Krajková.

„Dobrý bože na nebesích!“ zvolá Lukova matka při spatření perutí.

Pro paní Thibodauxovou je zjevení té okrasy poslední ranou. „Nemohla bys ty dírky zašít?“

„… aby to bylo hotové do zítřejšího odpoledne?“ Lukova matka mluví stále suše. „Měj rozum, Ginny. To by nezvládla ani profesionální švadlena, pokud bychom teď nějakou narychlo sehnaly.“

„Ale Lizzie je nesmírně šikovná a talentovaná.“ Dominique se úlisně vmísí do hovoru. „Jean-Luc ji v jednom kuse vychvaluje, že prý je to po všech stránkách schopné děvče.“

Jean-Luc že by mě vychvaloval? Já že mám nějaký talent? O čem to ta Dominique mluví?

„Vážně?“ Paní de Villiersová na mě hledí s nově probuzeným zájmem. Netuším, jestli je to kvůli tomu, co řekla Dominique, anebo z čiré zvědavosti. Odpoledne jsem jí vykládala o synových ambicích studovat medicínu…

“Jean-Luc povídal, že si si je všechny svoje šaty,“ pokračuje Dominique. „Ty, co má teď na sobě, si také ušila.“

„Cože?“ Jsem tak vyjukaná, že málem nadskočím. „To není pravda! Tyhle jsou od Anne Fogartyové, někdy z šedesátých let. Já je nešila!“

„No tak, Lizzie!“ Dominique se povýšeně zasměje. „Nehraj si na skromnou květinku. Jean-Luc mi o tobě pověděl všechno.“

O čem to mluví? Co se to tu děje? Co jí Luke o mně napovídal? A co o mně řekl Shari? Co to ten chlap provádí? Trousí o mně pomluvy?

„Lizzie určitě stihne dát tu róbu do figury tak, aby se Vicky mohla zítra vdát,“ pokračuje Dominique bryskně.

„Božíčku!“ Paní Thibodauxová sepne ruce a zvlhnou jí oči. Ona skutečně slzí. „Je to pravda, Lizzie? Vážně bys to mohla zvládnout?“

Hledím z paní Thibodauxové na paní de Villiersovou a Dominique a zpátky. Něco se tu odehrává a to něco, jak začínám tušit, má víc do činění s Dominique než s kýmkoliv jiným.

„Myslíš, že to můžeš zachránit, Lizzie?“ dotazuje se mě paní de Villiersová s ustaraným výrazem.

Skutečně Luke řekl, že jsem talentovaná? Že jsem šikovná? Potom ho v tom nemůžu nechat. I kdyby Shari namluvil bůhvíco.

„Uvidím, co se dá dělat,“ říkám váhavě, „ale nemůžu slibovat zázraky…“

„To je mi jedno,“ přeruší mě Vicky. „Hlavně ať ve svůj svatební den nevypadám jako Stevie Nicksová.“ V tom ji chápu. Nicméně…

„Šaty svlékni a dej je Lizzie,“ vybízí dceru paní Thibodauxová. „A oblékni si ty nové, určené k dnešní večeři. Venku čeká hromada lidí a bůhví, co si o nás pomyslí.“

Nemám to srdce jí říct, že hostům je celkem jedno, co se děje v domě. Na Vickyiny výbuchy jsou už zvyklí a nechávají je v klidu.

Za minutu už stojím s náručí plnou saténu a krajky.

„Zkrátka udělej, co můžeš,“ velí mi paní Thibodauxová.

Vicky, která se zatím převlékla do jednoduchých letních růžových šatů a opravila si rozmazaný make-up, vychází na chodbu, kde se zdraví s Craigem, který tam na ni celou dobu klidně čekal.

„Rozhodně to nemůžeš pokazit, protože horší už to být nemůže,“ odtuší Lukova matka, která kolem mě propluje.

A Dominique, zatímco následuje obě sestry, se na mě usměje a v očích jí zasvítí záludné světlo. „Hodně štěstí.“

A já si uvědomuji, třebaže opožděně, že jsem si vykopala vlastní hrob, z něhož se už nikdy nebudu schopná vyškrábat.

A že Dominique je ten, kdo mi podal krumpáč.

III. Část

Během první světové války zahynuly miliony lidí a válka měla na svědomí nejen lidské životy, ale i zánik předválečných společenských zvyklostí a pravidel. Generace žen, které byly v nepřítomnosti mužů bojujících na bitevních polích nuceny vykonávat „válečnou práci“, si uvědomily, že s blížícím se koncem světa klidně mohou začít kouřit, pít a všeobecně dělat to, co jim bylo roky odpíráno.

Dívky, které se do takových aktivit zapojily, si brzy vysloužily zvláštní označení „třepetalky“, protože byly jako malá ptáčata poskakující z větve na větev a poprvé si užívající svou nezávislost. Navzdory odporu rodičů, a v některých případech i zákonodárců, si tyto dívky stříhaly vlasy nakrátko, krátily sukně ke kolenům, a tím začaly dláždit cestu dnešní mládeži udávající v módě tón (viz Gwen Stefani, návrháři L.A.M.B. a Britney Spears s těsným banánově žlutým topem s ohlávkou).

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 21

Je marné mít tajemství před někým, kdo má právo ho znát. Tak jako tak se to rozkřikne.

Ralph Waldo Emerson (1803-1882), americký esejista, básník a filozof

V pořádku. Dopadne to dobře. Zvládnu to. Určitě to zvládnu. Zkrátka se do toho pustím a začnu párat. Mám s sebou šitíčko se vším potřebným. Vezmu nůžky, udělám šmik a bude to. Odpářu všechnu krajku a uvidí se, co zbude. Bude to fajn. Musí to být fajn, protože jestli nebude, zkazím nevěstě velký den. A nejen to. Zklamu všechny ty lidi kolem, kteří ke mně byli laskaví. Musím odvést dobrou práci. Zkrátka musím a hotovo. Šmik.

Ježíš! To vypadá fakt zle. Co kdybych to zkusila s tou mašlí vzadu? Šmik. Ano, to už je lepší. Dobře. Šmik.

Věc se má totiž tak, že existuje jedna osoba, která chce, abych selhala. Je to patrné z toho, co Dominique říkala. Luke nejspíš nic takového neřekl. Šmik. Jako že mám talent a že jsem šikovná. Nemůžu uvěřit, že jsem jí naletěla. Napovídala mi nesmysly, protože věděla, že za takových okolností budu těžko odmítat.

A chtěla, abych řekla ano, a tím se znemožnila.

Ale proč… Šmik. Proč by mě chtěla znemožnit? Co jsem jí udělala? Od chvíle, co jsme se seznámily, se k ní přece chovám zdvořile. Ach jo… Dobrá, vyslepičila jsem Lukově matce, že její syn má tajné přání studovat medicínu… To by mohlo Dominique drobet popudit, s ohledem na její plány. Chce se přestěhovat do Paříže…

A pak jsem vyzradila její další malý plán přebudovat Mirac na lázně pro pacienty po liposukci.

Ale nikdy jsem paní de Villiersové neřekla, že to byla právě Dominique, kdo s tím nápadem přišel.

Tak proč by se ke mně měla chovat jako potvora? Obě dobře víme, že tyhle šaty jsou ztracený případ. Ani Vera Wangová by je nezachránila. Nikdo. Co si Vicky vlastně myslí? Jak ji vůbec mohlo napadnout, že…

„Lizzie?“

Chaz. Chaz stojí za dveřmi mého pokoje.

„Pojď dál!“ volám.

Otevře a strčí dovnitř hlavu.

„Hele, co to tu provádíš? Potřebujeme tě dole…“

Všimne si nepořádku v pokoji a zmlkne. Všude, kam oko pohlédne, jsou záplavy látky a závěje sněhobílé krajky.

„Svatá matko milosrdná!“ zjeví se Chaz. „Co je to za pohromu? Kdo tu udělal striptýz? Sněhurka a sedm trpaslíků?“

„Kalamita.“ Zvednu šaty, aby je viděl. „Nevěstě se nelíbí.“

„Kdo se vdává?“ chce vědět Chaz. „Björk?“

„Hrozně legrační,“ odvrknu. „Rozhodně nečekej, že vám půjdu pomoct. Mám tu plné ruce práce.“

„To je vidět… Nerad bych se tě dotkl, Lizzie, ale… Víš vůbec, co si s tím počít?“

Dělám, co můžu, aby neviděl, že mám slzy na krajíčku. „To se teprve uvidí, že?“ zvolám zvesela.

„Asi jo… A bez obav. O nic nepřijdeš. Dole se nic neděje. Jen pár páprdů se tam dohaduje, čí jachta je větší. Hele… Co je to mezi tebou a Shari?“

Popotáhnu a otřu si nos o rameno, jako by mě v něm svědilo. „Přišla na to, že ještě nemám hotovou školu.“

Chazovi se ulevilo. „A to je všechno? Kristepane! Vyvádí tak, jako by ses otřela o Pana Jinglese. Však víš, že si kvůli němu pořád dělá výčitky…“

„Kdepak,“ vrtím hlavou. „Jen jsem ji opomněla informovat, že jsem neodevzdala závěrečnou práci. A ona to nevím jak zjistila.“

A víte co? To mi patří. Luke poví Shari, že nemám ukončenou školu, a já zase jeho mámě o tom studiu medicíny.

Já ovšem nedokážu udržet jazyk za zuby. Jaká je jeho omluva?

„A to je všechno?“ Chaz pohrdavě mávne rukou. „Ty to zvládneš levou zadní! Řeknu Shari, aby to dala k ledu.“

„Díky.“ Znovu zafrkám, a když se na mě tázavě podívá, řeknu: „To víš, alergie. Fakt! A díky, Chazi.“

„No jo… A hodně štěstí.“ Chaz pohledem přelétne místnost. „A jak to vypadá, budeš ho mít zapotřebí.“

Pak odejde.

Vzlyknu, ale rychle se seberu. Já to zvládnu, já to zvládnu. Tohle jsem u Vintage to Vavoom dělala tisíckrát. Přešívala jsem šaty, které nikdo nechtěl koupit, protože byly šeredné. Stačilo sem tam párkrát šmiknout, tu a tam přišít sametovou růži a… voil?! Parfait!

A většinou jsme byli schopni je prodat za dvojnásobnou cenu, než byla ta původní.

Zrovna se mi podařilo odpárat ta krajková křídla z rukávů, když se ozve další zaklepání na dveře. Nemám tušení, jak dlouho už pracuji nebo kolik je hodin, ale pohledem z okénka nad postelí vidím, že se slunce kloní k západu a obloha se zbarvuje do rubínové červeně. Zvenčí slyším smích rozléhající se po trávníku a cinkot stříbrného nádobí. Hosté večeří.

A vzhledem k tomu, že jsem pomáhala vykládat jídlo z dodávky a nosit je do kuchyně, když dorazilo, určitě si náramně pochutnávají. A jsem si zcela jistá, že kuchař jim servíruje i ty lanýže a játra v sádle.

„Dále!“ volám a napadá mě, že to zase asi bude Chaz.

A utrpím totální šok, když zjistím, že to vůbec není Chaz, ale Luke.

„Ahoj.“ Vkročí dovnitř a rozhlíží se kolem sebe a z jeho výrazu je patrné, že si dělá starosti. Taky si dělám starosti. Vypadá to tady jako v nějaké manufaktuře.

„Chaz mi zrovna pověděl, co se tu děje,“ spustí. „Neměl jsem tušení, do čeho tě navezly. Tohle je totální šílenství.“

„To máš pravdu.“ Tiše popotáhnu, třebaže jsem se zařekla, že nebudu brečet. Alespoň ne před ním. „Je to celé šílené.“

Drž se, Lizzie. Ty to dokážeš.

„Jak tě k tomu mohly přemluvit?“ chce vědět. „Podívej, Lizzie, nikdo nedokáže ušít svatební šaty za jedinou noc. Proč jsi neodmítla?“

„Proč jsem neřekla ne?“ Kristepane! Začínám slzet. Cítím horké palčivé slzy pod víčky. „Já krucinál nevím, Luku. Možná proto, že tvoje přítelkyně všem vykládala, jak ses prý rozplýval, že jsem talentovaná.“

Luke se zarazí. „Co? Já přece…“

„Jen klid,“ přeruším ho. „Teď už mi to došlo, ale zpočátku jsem tak nějak zadoufala, že je to pravda… To, že jsi o mně řekl něco hezkého… Mělo mě napadnout, že to byl jen trik.“

„O čem to vykládáš?“ ptá se Luke netrpělivě. „Lizzie… Ty brečíš?“

„Ne!“ Trvám na svém a zápěstím si otřu slzy řinoucí se z očí. „Nebrečím! Jsem jen unavená. Byl to fakt dlouhý den a řeknu ti jedno. Dost mi vadí, co jsi udělal.“

„Co že jsem udělal?“ Luke je totálně zmatený.

A také ve světle malé lampičky u postele vypadá náramně rajcovně. Převlékl se do večerního. Má bílou košili s límečkem a černé kalhoty s ostrými puky, jako když střelí. V té sněhově bílé vynikají jeho opálené ruce a hrudník.

Ale já se nenechám podmanit jeho mužnou přitažlivostí. Tentokrát už ne.

„Jako bys nevěděl…“

„Já vážně netuším, na co narážíš, Lizzie,“ brání se Luke. „Nemám ponětí, co ti navykládala Dominique, že já jsem měl povídat, ale přísahám ti…“

„Nemluvím o tom, co jsi měl říct Dominique,“ opět ho přeruším, „protože teď už vím, že to byla lež. Ale proč…“ Zlomí se mi hlas. Tolik se snažím před ním nebrečet a teď to mám. Jako by ještě neviděl moje slzy: „… proč jsi vyklopil Shari to o té mé závěrečné práci?“

„Cože?“ V tlumeném světle se v jeho výrazu zračí nevěřícnost a zmatení. „Přísahám ti, Lizzie, že jsem neřekl ani slovo.“

Páni! To jsem tedy nečekala. Však víte, že to popře. Byla jsem připravená na jeho přiznání…, že se bude snažit z toho vyvléct…, že přizná, že udělal chybu a požádá o odpuštění…

A já mu milostivě odpustím, s ohledem na můj vlastní přestupek, když jsem si pustila pusu na špacír před jeho matkou. Věc se má totiž tak, že už nikdy to mezi námi nebude jako předtím, třebaže časem bychom mohli dospět k jistému příměří a pokusit se obnovit vzájemnou důvěru…

Jenže on tu stojí a všechno popírá! Lže mi do očí!

„Podívej, Luku,“ netajím se zklamáním a na mém hlase je to znát, „musel jsi to být ty. Nikdo jiný to nevěděl.“

“Já to nebyl.“

Z jeho vyřazuje zřejmé, že už není zmatený nebo nevěřící, ale řádně naštvaný. Tváří se totiž jako bouřkový mrak. „Hele, netuším, jak na to Shari přišla, ale já jí to neřekl. Na rozdíl od některých osob v téhle místnosti já dokážu udržet tajemství. Nebyla jsi to náhodou ty, kdo mojí matce vyklopil, že chci jít na medicínu?“

A je to tady. V napjatém tichu, které se rozhostí, je zezdola slyšet hlasité řinčení nádobí a koncertování cvrčků a Vickyin hlas rozléhající se po okolí. „Lauren! Nicol! Vy jste to zvládly!“

Polknu. Jsem polomrtvá. Dočista ztuhlá.

„No, ano… řekla jsem to, ale můžu ti to vysvětlit…“

„Skutečně si myslíš, že je férové chodit a obviňovat lidi, že neudrží tajemství, když ty sama co nevíš, nepovíš?“

„Ale…“ Cítím, jak mi tuhne krev v žilách. Protože on má pravdu. Samozřejmě. Jsem ten největší pokrytec na světě.

„Ale…,“ zkouším to znovu, „ty to nechápeš. Tvoje přítelkyně, tvůj strýc, ti všichni vykládají, že tu novou práci vezmeš, a já si zkrátka myslela…“

„Ty sis zkrátka myslela, že strčíš nos tam, kam nemáš, viď?“

Jsem pitomá. Totálně pitomá.

„Jen jsem se snažila pomoct,“ špitnu slabým hláskem.

„Já tě ale o pomoc nikdy nežádal, Lizzie!“ odsekne Luke. „Pomoc není to pravé… To, co jsem od tebe chtěl… Co jsem si myslel, že bychom mohli…“

Počkat. Luke že ode mě něco chtěl? Luke si myslel, že my dva bychom mohli… Ale co?

Najednou se mi rozbuší srdce a uhání jako splašený kůň. Můj bože! Můj bože!

„Víš co?“ utrousí Luke. „Zapomeň na to.“

A otočí se na patě a rázně odchází a dveře za sebou rázně zavře. Velice rázně.

Někteří se dohadují, že Hitlerův vzestup a nástup fašismu v třicátých letech zapříčinil nejen delší sukně a vosí pasy, ale i návrat korzetů. S vypuknutím krize bylo pro normální ženu téměř nemožné si pořizovat drahé pařížské módní oblečení, v jakém se předváděly smyslné filmové hvězdy v kinech… Ale šikovní krejčí a švadlenky, kteří dokázali modely okopírovat a ušít je z levnějších látek, měli plné ruce práce a módním návrhářům málem odzvonilo… Kéž jsou nám zachováni (například Louis Vuitton).

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 22

Klep je tak okouzlující! Dějiny tvoří samé klepy. Ale skandál je klep, jejž morálka učinila nudným a nezáživným.

Oscar Wilde (1854-1900), anglo-irský dramatik, prozaik a básník

Dovolte, abych se vám svěřila. Umíte si představit, jak je obtížné něco stříhat, když brečíte tak, že pro slzy nevidíte? K čertu s ním! Kdo o něj stojí? Chci říct, je vážně milý a v každém směru přitažlivý. A také chytrý a zábavný.

Ale je to lhář. Musel to být on, kdo Shari řekl o té mojí práci. Jak jinak by to mohla zjistit? Nenacházím odpověď, proč to nepřiznal, jako jsem přiznala já, že jsem jeho matce vyzradila jeho tajný sen stát se doktorem.

Já to alespoň udělala pro dobro věci. Protože podvědomě cítím, že Bibi de Villiersová je ten typ ženy, který jakmile zjistí, že její dítko má tajný sen, udělá první poslední, aby se ten sen splnil. Taková matka by neměla být držena v nevědomosti ohledně synova nejvroucnějšího přání!

Vlastně jsem Lukovi prokázala službu, když jsem to řekla jeho matce. Jak to, že moji snahu neocení?

Ach jo. S tím nic nenadělám. Jsem zkrátka všetečka, mluvka a pitomá nána. A proto jsem ho ztratila… Třebaže je pravda, že jsem ho nikdy neměla. Byly tu ovšem vzácné okamžiky, například když mi dneska ráno koupil tu dietní colu…

Kdepak! To se odehrávalo jen v mé fantazii. Teď už o tom není pochyb. Je mi souzeno žít a zemřít jako kůl v plotě. Romantika a Liz-zie Nicholsová zkrátka nejdou dohromady.

A co má být? Tak to holt chodí. V minulosti se vyskytovali lidé, kteří byli šťastní a vedli plnohodnotný život, aniž měli vedle sebe toho pravého nebo tu pravou… Jen si momentálně nedokážu na nikoho vzpomenout. Ale jsem si jistá, že určitě existovali. A já budu jedna z nich… Budu ta Lizzie… sama samotinká…

Snažím se vecpat ostří nůžek pod obzvláště pevnou řadu stehů, když se ozve další klepání.

Kolik toho ještě vydržím? To fakt netuším.

Dveře se otevírají dřív, než stihnu zavolat „Vstupte!“

A k mému úžasu na prahu stojí Dominique, vysoká a vyparáděná jako ze žurnálu, v jehlových lodičkách od Manola a v těsných zelených šatech s hlubokým výstřihem.

Třesu hlavou.

„Podívej,“ spustím, „vím, že to nevypadá dobře, ale, nic se nejí tak horké, jak se uvaří. Zvládnu to, když mě necháte na pokoji, abych mohla pracovat.“

Dominique vchází a ostražitě se rozhlíží, jako by tu kolem byly natažené dráty namísto hromad navršené látky.

„Nepřišla jsem kvůli těm šatům,“ vysvětluje a zastaví se u mého otevřeného kufru a nakoukne dovnitř, na změť šatů z výprodeje a džínsů od Sears, které se tam povalují. Pak se ušklíbne.

Jsem psychicky na dně a víc už nesnesu. „Tak hele, jestli chcete, abych to do rána dokončila, budeš muset odejít, jasné? Vyřiď Vicky, že dělám, co můžu.“

„Říkám, že tu nejsem kvůli Victorii nebo jejím šatům. Jsem tu kvůli Lukovi.“

Luke? To mě přiměje odložit nůžky. Co mi může Dominique povídat o Lukovi?

„Neušlo mi, že jsi do něj zamilovaná.“ Bere do ruky rodinné balení tabletek Tums, které leží na prádelníku, a pátravě si ho prohlédne.

Civím na ni s otevřenou pusou. „C-cože?“

„To by bylo jasné i slepému.“ Dominique odkládá balíček, odkud ho vzala. „Nejdřív jsem tomu nevěnovala pozornost, protože… no, jen se na sebe podívej…“

A protože jsem nána pitomá, fakt ji poslechnu a podívám se na sebe… A zhrozím se. Zjišťuji totiž, že vypadám příšerně, protože každý kousek bílé nitě, kterou jsem odstřihla nebo popárala, se mi přilepil na černé šaty. Vlasy jsem si nazdařbůh sepnula, aby mi nepadaly do obličeje, a boty vyzula. Ty zmizely někde pod metry látky…

„… ale neušlo mi, že si tě… oblíbil.“ Dominique na mě vystrčí bradu.

Kdysi… Možná… Ale to už jsou loňské sněhy. „Chová k tobě myslím bratrské city. Bere tě jako malou zábavnou sestřičku,“ pokračuje Dominique. Paráda. Ještě lépe. Takhle nějak uvažuje Blaine o Vicky. Třebaže lepší, než kdyby mě nenáviděl.

„Myslím, že se ti svěřuje.“ Našla jedno z mých cestovních světélek. Vzala ho do ruky a teď ho zaujatě zkoumá. „Zajímalo by mě, jestli se ti zmínil o nabídce jeho strýce.“

Předstírám nevědomost. Co jiného můžu dělat? Nemůžu přiznat, že jsem je vyslechla. I když je to pravda.

„Jaké nabídce?“

„Určitě jsi o tom musela slyšet! Jde o práci v pařížské pobočce prestižní firmy monsieur Thibodauxe. Vydělal by tam majlant… Nezmínil se ti o tom?“

„Ne,“ odpovídám a protentokrát nelžu.

„Zvláštní,“ utrousí Dominique. „Chová se tak divně.“

„To se může stát každému,“ říkám konverzačně, „však víš, když jsou lidé nečekaně postaveni před velkou věc, při níž jde o velké peníze… Mnohdy je to rozhodí tak, že nevědí, co se s nimi děje. Jen se podívej, jak to zamávalo s Blainem.“

Dominique se tváří nechápavě. „S Blainem?“

‚Jo, s Blainem Thibodauxem.“ Dominique na mě dál hledí, jako by mi přeskočilo, a tak si pospíším s vysvětlením.

„Jeho kapela podepsala smlouvu s nahrávací společností a Blainea opustila přítelkyně. Údajně proto, že je teď bohatý… Jak jsem říkala, když dojde na velké peníze, někteří lidé to zkrátka neunesou…“

Dominique na mě poulí oči a na moje cestovní světélko, které drží v ruce, dočista zapomněla.

„Že by nahrávací společnosti platily tolik?“

„To si piš,“ povídám, „a kromě toho Blaine zrovna prodal práva na jednu ze svých písní Lexusu. Pro komerční využití.“

Dominique mhouří oči, což je neklamné znamení, že uvažuje. „To je mi novina…“ Ale její tón naznačuje, že ji zajímá něco jiného. „Ty tedy nevíš, proč se Luke chová tak divně?“

„Nemám tušení,“ odvětím, protože fakt nevím. Alespoň v tom směru, proč se chová divně zrovna k Dominique. Pokud ho, jako já, neobvinila, že je lhář. Pak bych to, jak jinak, chápala.

„Nu, když je to tak…“ Míří ke dveřím. „Děkuju, a hodně štěstí s těmi šaty.“ Špulí ústa, což by se dalo považovat za jakýsi úsměv. „Vypadá to, že ho budeš potřebovat.“

Pak zmizí, než stihnu říct: „Díky.“

Dobrá. Jestli dává Luke přednost tomuto typu ženy, vysoké, od přírody hubené, s umělým poprsím (vsadila bych na to babiččin život) a posedlou penězi, bůh s ním.

Ačkoliv na druhou stranu celkem chápu, proč dává přednost téhle před tou, která ho obviní, že je lhář. A to tedy je.

Protože Dominique, jak jsem měla možnost ji poznat, by se k něčemu takovému nesnížila. Nad to je příliš povznesená.

Nicméně ne zase tolik, aby se jí nepříčilo ušít na mě boudu. Moc dobře totiž věděla, že tohle je úkol nad lidské síly; že to za žádnou cenu nemůžu stihnout včas k všeobecné spokojenosti.

Když dole dojde na přípitek a je slyšet cinkot skla, pak čísi hlas a posléze bujaré aplaudování, já už tou dobou Vickyinu róbu zbavila veškeré krajkové parády.

A zjišťuji, že to, co krajkoví zakrývalo, je horší, než se mohlo na první pohled zdát.

Stojím nad šaty a hloubám, jestli bych neměla tu krajku přišít zpátky a přiznat porážku, anebo sbalit fidlátka a prchnout, když se otevřou dveře, tentokrát bez zaklepání, a vchází Shari s podnosem plným jídla.

„Než otevřeš pusu a všechno zhoršíš,“ spustí naštvaně a podnos odloží na prádelník vedle světélka, „chci ti říct, že jsem to dneska dostala a jako totální pitomec jsem si zapomněla tampony. Proto jsem v tvé nepřítomnosti sem zaskočila, protože vím, že ty se pokaždé balíš, jako by ses vydávala na Mount Everest, kde se týdny nedostaneš do civilizace, i když někam jedeš jen na víkend. A tady jsem našla notebook, na kterém píšeš tu práci… Nechala jsi ho tu jen tak ležet otevřený a mně to nedalo, abych se nekoukla. Myslela jsem, že je to tvůj zápisník, protože já si jeden taky vedu… Zkrátka jsem se musela podívat…“

Zírám na ni s otevřenými ústy.

„Vím, že jsem to neměla dělat,“ pokračuje, „ale už se stalo, a tak jsem se dozvěděla, že jsi neukončila školu. Luke mi to neřekl, i když dovol, abych ti při této příležitosti položila jednu zásadní otázku: Jak je možné, že ses s tím svěřila chlapovi, kterého znáš sotva dva dny, a ne mně, svojí letité kamarádce, s níž sis hrávala ve školce?“

Před očima se mi dělají mžitky a žaludek se mi svírá tak, až je mi na omdlení.

„Luke to nebyl?“ pípnu přiškrceně.

„Ne,“ odtuší Shari a plácne sebou na moji postel, aniž bere ohled na hromadu krajky, která se tam povaluje. „To ses teda vyznamenala, že jsi ho obvinila. Z jeho výrazu a chování soudím, že má sto chutí tě přetrhnout jako hada.“

„Bože!“ Chytnu se za žaludek a padám na postel. „To jsem tomu dala!“

“Jo, užij si chvilku slávy. Jsi do něj zabouchnutá a takhle to poděláš.“

Plná lítosti se na ni podívám. „To je to na mně tak vidět?“

„Pro toho, kdo tě zná osmnáct let? To si piš, že ano. Jemu to nejspíš nedochází.“

Zhroutím se do polštářů a uslzenýma očima civím na strop. „Jsem taková idiotka…“

„To bych řekla…,“ broukne Shari. „V první řadě mě zajímá, proč jsi mi neřekla o té neodevzdané práci?“

„Protože jsem věděla, že na mě budeš naštvaná.“

“Jsem na tebe naštvaná.“

„Vidíš? Já to věděla…“

„Neopakuj se jako kolovrátek, Lizzie,“ pokárá mě Shari. „Ve škole sis dělala, co jsi chtěla a kdy jsi chtěla, ale když už se člověk něčemu věnuje celé tři roky, má to přinést nějaké výsledky, a ne ten čas promrhat. Kdo to kdy viděl vybrat si za studijní obor Dějiny módy.“

„Alespoň jsem nemusela kuchat žádné krysy!“

Ve zlomku vteřiny, kdy jsem ta slova vypustila z úst, jsem jich zalitovala. Protože teď je to Shari, kdo má na krajíčku.

„To už jsme probraly… Musela jsem Pana Jinglese zabít. Vědec musí být schopný se odpoutat od předmětu výzkumu.“

„Já vím.“ Posadím se a vezmu ji kolem ramen. „Já vím a mrzí mě, co jsem plácla. Nevím, co se to se mnou děje. Já jen… Je tu hrozný zmatek a já jsem ze všeho rozhozená…“

Shari neopětuje moje objetí. Rozhlíží se po místnosti a říká: „To ty jsi zmatkařka, Lizzie, a dostáváš se vlastní vinou do malérů… Co s tím chceš dělat? Mluvím o šatech té holky…“

„Nemám zdání.“ Smutně na ně hledím a pátrám po dalších škodách. „Je to horší, než se na první pohled zdálo.“

„Já je předtím neviděla,“ odtuší Shari, „ale podle mého soudu to už horší být nemůže.“

Zhluboka se nadechnu.

„Musím to nějak dát dohromady.“ Teď nemluvím jen o Vickyiných šatech. „Jenže nevím jak. Ale nějak už to zvládnu. I kdybych měla zůstat vzhůru celou noc.“

„Jak myslíš.“ Shari vstává a z prádelníku bere podnos s jídlem. „Tady…“ Pokládá mi ho do klína. „Tohle ber jako dýmku míru.“

Vidím, že je to výběr z pochutin, které byly dole servírovány k večeři. Cornwallská divoká slípka, gratinovaná zelenina, salát, kousky sýra a…

„Tohle je ta játrová paštika,“ ukazuje na hnědou hrudku, „kterou jsi tolik toužila ochutnat. Chleba jsem ti nepřinesla, protože myslím, že ještě pořád držíš masovou dietu, když pomineme croissanty a tu tyčinku Hershey. Tady máš vidličku a ještě…“

Dojde ke dveřím, otevře je, skloní se a něco zdvihne z podlahy.

Je to kyblík s ledem. Odkryje poklop a ukáže se…

„Moje dietní cola!“ Zápolím s novým přívalem slz.

„Jo, našla jsem je v lednici vedle Nutelly. Napadlo mě, že ti přijdou vhod, jestli budeš ponocovat,“ vrhne pohled na Vickyino oblečení, „a nejspíš ti nic jiného nezbude.“

„Díky, Shari…“ Je mi do breku. „A promiň… Nemám ponětí, proč jsem ve škole nevěnovala pozornost důležitým věcem… Koncem semestru jsem nemyslela na nic jiného než na Andyho, a tak se stalo, že…“

„Jistě, v tom je zrnko pravdy a můžeme o tom polemizovat,“ filozofuje Shari, „nicméně podívejme se pravdě do očí.“ Kývne ke košíčku s šicími potřebami. „Ty ses našla v tomhle, a jestli si někdo dokáže s těmi hnusnými šaty poradit, jsi to ty.“

Oči se mi opět zalijí slzami. „Díky… Já jen… Jak si poradím s Lukem? Vážně mě tolik nenávidí?“

„To je příliš silné slovo,“ odporuje Shari. „Spíš by se dalo říct, že je… zahořklý.“

„Zahořklý?“ Otírám si oči. „Zahořklý je lepší. S tím už se nějak vyrovnám.“ Všimnu si Shariina zvědavého pohledu, který se do mě zabodne. „Tedy ne že by na tom záleželo. Už má přítelkyni a žije v Houstonu a já se zrovna vzpamatovávám z nevydařeného vztahu a vůbec nemám zájem začít si něco nového.“

„Jak jinak.“ Shari pozvedne obočí. „Takže do toho, Coco. Napjatě budeme očekávat, jakou kreaci nám ráno předvedeš.“

Pokouším se zasmát, ale jediné, co ze mě vyjde, je přerývaný vzlyk.

„A… Lizzie?“ Shari se ve dveřích zarazí.

Ach jo. „A-ano?“

„Netajíš mi ještě něco, co bych měla vědět?“ ptá se. „Nějaká další tajemství, která přede mnou tutláš?“

Obtížně polknu. „Naprosto nic.“

„Tím lépe. Hlavně ať ti to vydrží.“ A pak za ní bouchnou dveře.

Věc se má tak, že se vůbec necítím mizerně kvůli tomu, že jsem jí neřekla o tom vykouření. Existují totiž jisté věci, které ani vaše nejlepší kamarádka nemusí vědět.

Když Němci v roce 1940 obsadili Paříž, celý svět už věděl, že se módní soukolí zadrhne. Byla nastolena úsporná opatření a válka tím pádem učinila přítrž vývozu vysoké krejčoviny. Hedvábí se tak stalo nedostatkovým zbožím a nebylo k sehnání, protože se používalo na výrobu padáků. Nicméně zaryté milovnice módy se nehodlaly jen tak vzdát svých oblíbených nylonek a ty, které jevily umělecké sklony, si namísto nošení kalhot malovaly na nohy švy, aby neklesly v očích společnosti, třebaže ta už jevila jiné zájmy; například jak uniknout náletům a včas prchnout do krytů.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 23

Klep je zpráva, která se šíří vlastním přičíněním, oděná v rouchu z šarlatového saténu.

Liz Smithová (1923), americká novinářka a spisovatelka

Probouzím se a zjišťuji, že mám k obličeji přilepený kus krajky. A že někdo naléhavě buší na dveře. Mátožně se kolem sebe rozhlížím. Můj pokoj zaplavilo mdlé šedé světlo a mně dochází, že jsem zapomněla zatáhnout záclonky na okně. A nejen to. Předchozí noc jsem zapomněla na víc věcí, jak je na první pohled patrné. Například se převléknout do pyžama. Smýt make-up. Anebo si vyčistit zuby. Rány do dveří nepřestávají.

„Dále…“ Skulím se z postele… A zavrávorám. V spáncích mi tepe, jako bych měla hlavu ve svěráku. Vím, co je příčinou. Tak to totiž dopadá, když se člověk snaží celou noc udržet v bdělém stavu. Konzumací dietní coly.

Dopotácím se ke dveřím a na štěrbinu je pootevřu.

Na chodbě stojí Vicky Thibodauxová v bleděmodrém županu. „Tak co?“ spustí zhurta. „Jak jsi to zvládla? Stihla jsi to? Podařilo se ti s tím něco udělat?“

„Kolik je hodin?“ Promnu si zalepené oči.

„Osm!“ chrlí na mě Vicky. „Za čtyři hodiny se mám vdávat! ČTYŘI HODINY! Tak dodělala jsi to?”

„Vicky,“ pomalu si v duchu sumíruji, co se jí chystám říct a co se mi honilo hlavou někdy kolem druhé ráno. „Podívej, věc se má tak, že…“

„Kašli na to!“ Vicky se plnou vahou opře o dveře, odstrčí mě a vpadne dovnitř.

Udělá tři kroky, a když její zrak padne na to, co visí na věšáku, na místě ztuhne. „T-to…,“ zakoktá s očima navrch hlavy, „t-to…“

„Vicky,“ zkouším to znovu, „dovol, abych ti něco vysvětlila. Ta róba, na kterou tvoje krejčová našila horu krajek… Tedy, když jsem to všechno odpárala… Zkrátka bys ji nemohla vzít na sebe, protože bez té parády by se rozpadla, a tak jsem…“

„Nádhera,“ vydechne Vicky užasle, „já je miluju!“

Nadechnu se, abych mohla pokračovat: „… mám na mysli ty metry a metry krajkoví… Abych to tedy zkrátila, tvoje svatební šaty byly ušité z krajky, takže jsem… Počkej! Co to povídáš?“

„To je fantastický!“ Vicky je tak rozrušená, že mě drapne za ruku a silně tiskne. A nespouští oči z šatů na věšáku. „Tohle jsou ty nejkrásnější šaty, jaké jsem kdy viděla!“

„Díky.“ Zaplavuje mě bezbřehá úleva. „Taky si to myslím. Včera jsem je našla nahoře na půdě. Byly ušpiněné, ale podařilo se mi je vyčistit, zašít pár dírek na obrubě a opravit jedno ramínko. Večer jsem ze svatební róby vzala míry a šaty přizpůsobila na tvoji postavu. Měly by ti sedět, pokud jsi přes noc nepovyrostla nebo nezesílila… A pak jsem je dobrou hodinu žehlila… Díky bohu, že jsem dole v kuchyni našla žehličku…“

Vicky, jak si všimnu, mě sotva vnímá. Zjevně se stále nedokáže odpoutat od Givenchyho úchvatného modelu.

„No… Nechceš si je vyzkoušet?“

Vicky jen kývne, nejspíš přišla o řeč, a beze slova začne rozvazovat šňůru na županu.

Šaty opatrně sundám z ramínka. Vickyiny pařížské, ta krajková hrůza, visí hned vedle. Záměrně jsem je naaranžovala tak, abych jí poskytla možnost výběru, třebaže nevypadají zase tak špatně, tedy podle mého. Podařilo se mi odpárat tuny krajek a navzdory mému úsilí jsem nemohla odpárat úplně všechno, protože jinak by se šaty rozpadly. Výsledkem je, že teď už nevypadají, že by se v nich mohla producírovat Stevie Nicksová, ale zato připomínají něco, v čem se pro změnu může ve volném čase ukazovat třeba Oksana Baiulová, s Barbie na ledě.

Ovšem vedle Givenchyho nemají šanci!

A právě v to jsem doufala.

Zjišťuji, že napětím nedýchám, zatímco Vicky pomáhám s oblékáním a soukám ji do metrů a metrů krémově bílého saténu. Poté co si urovná ramínka, ustoupím a pustím se do zapínání perlových knoflíčků, jeden po druhém, a jde to jako po másle. Vicky ovšem nezadržuje dech. Prohlíží se a radostí piští.

„Je to dokonalé!“ vykřikuje, zatímco já zapínám a zapínám. „Sedí mi jako ulité! Kde je tu zrcadlo?“

„Musíš na chodbu, do koupelny…“

Vicky se mi vymaní a řítí se ven. S vervou za sebou práskne dveřmi a vzápětí je slyšet další ránu. To když vtrhne do koupelny. A já slyším: „Můj bože! To je naprosto dokonalé!”

A mně se úlevou podlamují kolena tak, že se musím opřít o zeď. Šaty se jí líbí!

Konečně jsem něco udělala správně.

Vicky se vrací a jako vítr vtrhne zpátky do pokoje.

„Nádhera!“

Ta holka se poprvé od chvíle, co jsem se s ní seznámila, usmívá.

A já mám najednou díky tomu úsměvu pocit, že přede mnou stojí někdo úplně jiný. Už to není ta rozmazlená slečinka z nóbl společnosti, která nesnáší svého bratra a v podstatě nenávidí celý svět.

Přede mnou stojí milá, veselá dívka, schopná se radovat ze života, která si namísto bohatého dědice naftových polí z Texasu, kterého jí vybrali, bere nanicovatého počítačového experta odněkud z Minnesoty.

Tuším, že je pravda, co se traduje o nevěstách ve svatební den. Všechny jsou krásné. I tahle. I když je teprve časně zrána a Vicky není nalíčená. Ale i bez make-upu vypadá úchvatně.

„Miluju je a tebe taky miluju,“ rozplývá se. „Musím je ukázat mámě.“ Nakloní se ke mně, políbí mě na tvář a pak mě k sobě přitiskne a její objetí je překvapivě silné. „Děkuju ti. Mockrát ti děkuju. Nikdy ti to nezapomenu. Jsi génius. Naprostý génius.“ Zašustí hedvábí a Vicky je ta tam.

Totálně vyčerpaná se svalím na postel. Zoufale potřebuji pár hodin odpočinku, abych se drobet prospala.

Spím tak hodinu, možná dvě, než jsem znovu nešetrně vzbuzená, a tentokrát je to přímý útok. Někdo se mnou drsně cloumá. Někdo, jehož hlas hodně připomíná Shari. „Kristepane, Lizzie! Koukej vstávat! Tomu neuvěříš… PROBUĎ se, konečně!“

Neotevřu oči. Popadnu polštář a zabalím si do něj hlavu.

„Vlez mi na záda. Nechci nic vědět. Jsem utahaná jako kotě. Jdi pryč.“

„Tohle budeš chtít vědět,“ ujišťuje mě Shari a začne se se mnou přetahovat o polštář.

To se jí daří celkem úspěšně. Připraví mě o jedinou obranu před jasnými slunečními paprsky deroucími se do pokoje a mně nezbývá, než otevřít oteklé oči od nevyspání a podívat se na ni. „Varuju tě, Shari. Snaž se, aby to byla pecka, protože jinak… Celou noc jsem dřela na těch pitomejch šatech a usnula jsem až někdy k ránu, v pět hodin…“

„Tohle je bomba… Představ si, že Luke dal Dominique kopačky…“

Jen na ni civím. „Komu?“

„Co komu?“ Shari mě udeří do hlavy polštářem, který mi vyrvala. „Přece Dominique, ty náno! Zrovna se svěřil Chazovi a ten s tím ihned běžel za mnou. A já se zase ženu za tebou, abych ti to zateplá vyklopila.“

„Počkej…“ Usilovně přemýšlím, až se mi na čele dělají vrásky. „Luke že se rozešel s Dominique?“

„Vždyť to celou dobu povídám! Údajně se to všechno semlelo včera v noci, když jsme všichni šli na kutě. Měla jsem takový pocit, že slyším něco jako hádku, ale zdejší zdi jsou silné…“

„Počkej…“ Mám potíž to vstřebat. Pořád mi třeští hlava a není divu, po tom množství vypité dietní coly. „Oni se rozešli ze včerejška na dnešek?“

„Oni se nerozešli,“ opraví mě Shari se škodolibou radostí. „To on ji pustil k vodě. Chazovi povídal, že si konečně uvědomil, jak mají rozdílné názory na život a na to, čeho chtějí dosáhnout. A taky že má umělé kozy.“

„Cože?“

„Ne Chaz, Dominique! Ale to prý nebyl ten hlavní důvod, proč se s ní rozešel.“

„Můj ty bože…“ Ležím na posteli jako tělo bez duše a snažím se ujasnit si, co cítím. Z valné většiny je mi mizerně, protože když to shrnu, spala jsem s bídou tři hodiny.

„Za to můžu já.“ Konečně se zmůžu na slovo. „Je to moje chyba.“

„Nepřeháníš?“ užasne Shari. „Jak to může být tvoje chyba?“

„Vyslepičila jsem Lukově mámě, o čem tam venku mluvila Dominique… jako že ho láká medicína. A taky mi ujelo to o přestavění Miraku na lázeňský hotel… Vsadila bych se, že něco v tom smyslu muselo padnout… když si ho jeho máma vzala do parády…“

„Nemáš v tom drobet zmatek?“ Shari si mě velice uštěpačně prohlédne. „Lizzie, chlapi se nerozcházejí se svými přítelkyněmi proto, že ty nepadly do oka jejich matinkám.“

„Jeden nikdy neví.“ Je mi hrozně. „Kdybych držela jazyk za zuby…“

„Jenže Luke a jeho kámoška už měli problémy předtím, ještě než ty ses tu objevila.“

„Ale…“

„Vím to, protože mi to Chaz pověděl. Hele, pusť to z hlavy. Ta ženská sice nosí sandály za šest set dolarů, ale s tebou to nemá vůbec nic společného, ani s tím, co jsi jeho mámě řekla nebo neřekla.“

Zní to docela logicky a já se s tím pokouším vyrovnat. Shari má, jak jinak, pravdu. Byla bych příliš nafoukaná, kdybych si namlouvala, že to, co se seběhlo mezi Lukem a jeho přítelkyní, má co dělat se mnou.

„Věděla jsem, že nejsou pravé,“ promluvím po chvíli mlčení.

„Taky sis toho všimla?“ broukne Shari. „Vůbec se nepohnuly, ani když mávala.“

„Divné, viď?“ šklebím se od ucha k uchu. „Každé kozy by se zachvěly, obzvláště takhle veliké.“

„Takže je ti doufám jasné, co to znamená?“ Shari na mě mhouří oči. „Po tom všem máš u něj konečně šanci.“

Vylekám se. Protože vím, že si zbůhdarma dělám plané naděje. „Copak nevíš, že mě nenávidí?“

Shari se mračí. „Tak to není.“

„Neříkala jsi, že je vůči mně zahořklý?“

„To jo… Včera večer měl na tebe pifku.“

„Tak vidíš.“

„Ale to bylo předtím, než se vykašlal na svoji přítelkyni.“

Padnu do polštářů. „Mezi námi se od včerejška nic nezměnilo,“ říkám ke stropu. „Obvinila jsem ho, že na mě práskl, co neměl, i když v tom byl nevinně.“

„Mám skvělý nápad. Co kdyby ses mu omluvila?“

„To na věci nic nezmění.“ Pokračuji v mluvení ke stropu. „Zvlášť pokud je pořád naštvaný. A to nejspíš je. Taky bych byla, být na jeho místě.“

„Ne, ty bys nebyla, ale to je jiná historie. Hele, holt se budeš muset zapřít a padnout mu k nohám nebo tak něco… Nesmyslíš, že ten kluk za to stojí?“

„Ano, ten za to stojí.“ Myslím na ten den ve vlaku, jak byl Luke laskavý a trpělivý a zábavný. Jak dlouhé se zdály být ty jeho řasy ve světle zapadajícího slunce… A jak byl ke mně milý, když jsme spolu byli na půdě. A koupil mi dietní colu.

Jak si stál na svém, že jsem statečná, třebaže je to právě naopak.

A moje srdce přetéká touhou po něm.

„Jenže to asi nepůjde, Shari. Jen se podívej na…“

Dveře se prudce otevřou a dovnitř nakoukne zamračený Chaz.

„Omlouvám se za vyrušení, dámy,“ spustí rázně. „Vím, že je to děsná zábava propírat tu mého kámoše Luka, ale nenapadlo vás, že tu nejsme od toho, abychom se povalovali, nýbrž abychom přiložili ruku k dílu? KONÁ SE TU SVATBA!“

A tak se stane, že už za hodinu chodím po trávníku a proplétám se mezi naaranžovanou květinovou výzdobou z mimóz a žíznivé a rozechvělé hordě svatebčanů, kteří se tu srotili při příležitosti svatby Victorie Rose Thibodauxové a Craiga Petera Parkinsona, nabízím skleničku pro občerstvení. Je větší horko, než se dalo tušit, a muži se potí v sakách a kravatách, zatímco ženy použijí svatební program, jímž se ovívají jako vějířem. Svatba je plánovaná na pravé poledne a jak to vypadá, skutečně začne načas. Oddávající, importovaný sem až z nevěstiny daleké domoviny v Houstonu, je už zde, a také dorazil květinář, obří svatební dort, a dokonce smyčcový kvartet ochotný hrát nevěstě a ženichovi na přání (protože Satanův stín stále odmítá brnkat svatební „odrhovačky“ včetně Lohengrina).

I nevěsta je k všeobecnému překvapení připravená a šíří se zvěsti, že v klidu čeká v domě, dokud neudeří dvanáctá.

Kéž bych se také dokázala uvolnit, ale je ze mě uzlíček nervů. To proto, že jsem ještě neviděla Luka. Tedy, já ho viděla, jak pobíhá kolem, zdraví se s hosty, řeší problémy a v tmavém obleku vypadá oslnivě a na rozdíl od většiny zdejších potících se mužů se nezdá, že by mu teplo nějak výrazně vadilo.

Ale ani jednou neprojevil snahu se ke mně přiblížit, natož aby mrkl mým směrem.

Naprosto ho chápu, proč se na mě zlobí… Je zahořklý… Nicméně alespoň jedno by mohl udělat. Dát mi příležitost to vysvětlit.

„Je v tom alkohol?“ chce vědět Baz, Satanův bubeník, a ukazuje na pití, které roznáším.

„Ano, je to šampaňské.“

„Díky bohu.“ Baz se chopí dvou sklenek, obě naráz vypije a prázdné je odloží zpět na podnos. „Je tu vedro jak v peci, co?“

„Naštěstí jste na to vhodně oblečení,“ poznamenám zdvořile. Kapela Vickyina bratra se rozhodla ignorovat společenská pravidla. Její členové jsou v šortkách, vietnamkách, v případě Kurta, jejich klavíristy, dokonce bez košile.

„Hele, neviděla jsi Blaina?“

„Neviděla,“ odpovídám, ale moje pozornost je soustředěná jinam.

Poblíž totiž zahlédnu Luka, jak pomáhá starší dámě usednout do jedné ze skládacích židlí, které dneska ráno s Chazem rozestavěli do řad, a v prostřední uličce rozvinuli bílý koberec.

Baz sleduje můj pohled, a když zblýskne Luka, zvedne ruku a zakřičí: „Luku! Hej! Ty tam!“

Kristepane! Takhle ne! Pochopitelně si chci s Lukem promluvit, ale někde jinde… V soukromí. Nechci, aby se naše první setkání po té včerejší nepříjemné výměně názorů odehrávalo v přítomnosti cizích lidí… Obzvláště bubeníka Baze.

Luke k nám přistupuje. „Ano?“ říká zdvořile.

A jako obvykle se mi v jeho blízkosti zrychlí pulz tak, jako při výprodeji u Claire’s. Stojí tu v slunci, s širokými rameny a čerstvě oholený, a vypadá přímo fantasticky… A můj ty bože, na botách má ostruhy… Lesknoucí se, čerstvě vypulírované OSTRUHY!

Je toho na mě nějak moc a mám co dělat, abych nepustila, co držím v rukou.

Jak jsem mohla udělat něco tak pitomého jako ho obvinit, že to on řekl Shari o té mé práci? Proč? Protože prostě co nevím, nepovím, a ještě si namlouvám, že ostatní jsou na tom podobně.

„Hele, frajere, nevíš, kde je tvůj bratranec Blaine?“ ptá se Luka Baz. „Nikdo ho nemůže najít.“

„Toho jsem neviděl,“ odpovídá Luke zdvořile a já si nemůžu nevšimnout, že hledí na mě. A za živého boha nejsem schopná z těch tmavých očí vyčíst, co se v něm odehrává. Nenávidí mě, anebo je tomu naopak? Cítí ke mně něco, anebo jsem pro něj vzduch? „Nezkusili jste nakouknout do jeho pokoje? Blaine má tvrdé spaní.“

„Jo, dobrej nápad.“

A odšourá se pryč a my s Lukem zůstáváme a rozpačitě na sebe hledíme. Naskýtá se mi příležitost, které bych snad mohla využít, než mi zmizí v davu.

„Luku…“ V porovnání s mocným tlukotem mého srdce, které slyším až v hrdle, zní můj hlas velice měkce a tiše. „Jen jsem chtěla říct… O tom včerejším večeru… Shari mi pověděla, že…“

„Víš co?“ odtuší Lulce napjatě. „Bude lepší, když to pustíme z hlavy.“ V tu ránu se mi oči zalijí slzami.

Shari se zmínila, že je zahořklý. A má k tomu plné právo.

Ale copak mi nedovolí, abych se mu alespoň omluvila?

Jenže než stihnu něco říct, hbitě se k nám přitočí monsieur de Villiers v bezovém obleku a v béžové kravatě, který mává lahví šampaňského.

„Lizzie, zlatíčko!“ pokárá mě zvesela. „Vidím, že už tu máš jen prázdné skleničky. Myslím, že bys měla zajít za madame Laurentovou pro novou dávku.“

„Počkej…“ Luke se mi snaží podnos vyškubnout z rukou. „Já to udělám.“

„Ne, já to udělám.“ Nevzdávám se a začínáme se přetahovat a jen díky tomu, že na podnose zůstaly jen tři plné a dvě prázdné sklenky po Bazovi, nedojde ke katastrofě.

„Už jsem řekl.“ Luke to zkouší znovu. „Udělám to sám.“

„A já zase řekla, že já to…“

„Lizzie!“

Luke, jeho otec a já se jako na povel otočíme po hlase. Řítí se k nám Bibi de Villiersová, která je očividně rozrušená. Sytě žlutají moc sluší a obličej jí cloní krásný elegantní klobouk. „Lizzie! Odkud jsou ty šaty?“

Vyjukaná se podívám na sebe. Nasoukala jsem se do svých mandarínských šatek, které jsem měla na sobě naposledy na Heathrow, když jsem ještě doufala, že na Andyho udělám dojem… Jako by od té doby uběhl milion let. To je jediný kousek oblečení, který mám s sebou a o němž si myslím, že je celkem vhodný pro takovou slavnostní příležitost, jakou je svatba. Když pomineme fakt, že si pod ně nemůžu vzít kalhotky… Což nikdo kromě mě nemusí vědět.

„Ehm… U nás v Michiganu, v tom obchodě, kde pracuju a jmenuje se Vin…“

„Nemyslím tyhle šaty…“ Ve výrazu Lukovy matky se zračí zvláštní kombinace rozrušení a netrpělivosti a Lukův otec na ni hledí jako na svatý obrázek, jak už je u něj na denním pořádku.

„Myslím ty, v kterých se vdává Vicky,“ pokračuje paní de Villiersová. „Ty, o nichž tvrdí, že jsi je pro ni přes noc upravila.“

A Luke vedle mě ztuhne a jeho otec dál civí na svoji manželku, jako by byl dočista omámený.

Lukovo napětí je přímo hmatatelné. Vylekám se, protože podvědomě vycítím, že se k něčemu schyluje. To mě přiměje velice opatrně volit slova.

„Našla jsem je tady na Miraku, nahoře na půdě,“ odpovím.

„Na půdě?“ užasne paní de Villiersová. „Kde na půdě?“

Nemám nejmenší tušení, co se tu odehrává. Ale je mi jasné, že zájem paní de Villiersové o tu Givenchyho róbu není nahodilý. Patřily snad jí? Velikost by odpovídala… Sedí i Vicky a Vicky je Bibiina neteř, takže…

Nehodlám nic riskovat. Za žádnou cenu jí neprozradím, v jakém hrozném stavu jsem ty šaty našla. To je jedno z tajemství, které si vezmu do hrobu.

Na rozdíl od těch zbývajících, která jsou mi známa.

„Byly uloženy ve speciální obalu,“ vymýšlím překotně, „zabalené v jemném plátně… Řekla bych, že balené téměř s láskou…“

Vím, že jsem řekla tu správnou věc, protože paní de Villiersová se otáčí k svému manželovi a zvolá: „Tys je nevyhodil! Tys je celá ta léta schraňoval!“

A najednou se Lukovu otci vrhne kolem krku a ten se potěšené celý rozzáří…

„Samozřejmě! Jak bych je mohl vyhodit?“ opáčí pan de Villiers. „Co si to o mně myslíš, Bibi?“

Nicméně je zřejmé, mně tedy ano, že v nejmenším netuší, která bije, o čem to jeho manželka mluví. Je jen šťastný, že ji zase může držet v náruči.

Vedle sebe zaslechnu, jak si Luke něco mumlá pod vousy, a opět se vyděsím, že jsem něco pokazila… A vidím, že se usmívá.

„Co to všechno má znamenat?“ zeptám se napůl úst.

„Věděl jsem, že jsou mi ty šaty povědomé,“ vysvětluje mi tiše, aby jeho rodiče neslyšeli. Ti se zatím láskyplně objímají, jako by se jeden druhého nemohli nabažit. „Ale znám je jen z černobílé fotografie, takže by mě ve snu nenapadlo… To jsou ty šaty, které jsi našla, viď? Ty, které jsi odnesla, abys na nich vyčistila ty skvrny od rzi? To byly máminy svatební.“

Málem mě to porazí. Lapám po dechu. „Ale…“

„Já vím…“ Luke mě bere za paži a nasměruje mě dál od svých rodičů. „Já vím…“

„Ale… Co ta zbraň? Ta v nich přece byla zabalená…”

„Já vím.“ Luke mě odvádí přes trávník k dalšímu barovému stolu, kde madame Laurentová připravila džbány s pomerančovým džusem. „Ty šaty byly mezi nimi celá ta léta jablkem sváru. Máma si myslela, že je vyhodil se vším, co bylo na půdě, když tam tenkrát během záplav napršelo.“

„Ale neudělal to. On…“

„Já vím,“ opakuje Luke znovu. Zastaví se a k mému velkému zklamání mě pustí. „Podívej se, on ji skutečně miluje, ale není zrovna sentimentální typ. Máma pro něj znamená opravdu hodně, ale zrovna tak pro něj mají význam jeho lovecké zbraně. Pochybuji, že ho někdy napadlo, co vlastně drží v ruce, když do nich tu flintu balil. Pomyslel si, že je to prostě velký kus látky, a hotovo.“

„Můj ty bože!“ Hrůzou se mi sevře srdce. „A já je zúžila, aby Vicky padly!“

Zahledí se na rodiče, kteří si dál vyměňují pozornosti a je jim srdečně jedno, že na ně hosté civí. „Mám jakési tušení, že mámě to vůbec nevadí.“

Stojíme tam dobrých třicet vteřin a hledíme na ně, než si připomenu, že jsem se mu chtěla omluvit.

Nicméně než otevřu pusu, hloubám, jak to pojmout. Jestlipak postačí prosté „promiň“? Shari něco říkala, že bych ho měla odprosit. Mám mu snad padnout k nohám?

Ale než stihnu něco říct, zeptá se mě hlasem, který má daleko k napětí, které z něj čišelo před chvílí, když mi předhazoval, že bych na to měla zapomenout. „Jak tě to napadlo? Proč jsi mámě zamlčela, v jakém stavu jsi je skutečně našla? Myslím ty šaty?“

„To bylo tak…“ Najednou nemám sílu hledět mu do očí, a tak klopím zrak ke špičkám svých retro střevíců. Čím déle stojím na místě, tím hlouběji se mi podpatky boří do trávy. „Došlo mi, že ty šaty musely pro tvoji matku něco znamenat, a pak jsem si představila, jak bych já chtěla, aby se s róbou od Givenchyho zacházelo…“

„Lizzie…“

Slyším jeho hrdelní hlas a jsem nucená zvednout oči od francouzské pedikúry. Prostě musím. A je to tady. Teď přišla ta chvíle, kdy mi odpustí. Nebo taky ne.

„Luku,“ spustím, „jsem tak…“

Ale než stihnu promluvit, ozvou se známé tóny. Hudebníci smyčcového kvarteta, usazeni ve stínu nedalekého dubu, začínají vyhrávat.

Dam, dam, di-dam…

Konec druhé světové války přinesl v módě nový počátek. Linie ve tvaru přesýpacích hodin byla zpět a náhle i špičkoví návrháři začali vytvářet konfekci, obzvláště pro mladistvé. Mládež totiž v důsledku prudkého vzestupu poválečné ekonomiky měla dostatečně velké kapesné, aby si konečně mohla dovolit kupovat oblečení podle svého gusta. Protože jak jinak si vysvětlit oblibu „kolových sukní“? Tutéž otázku si můžeme položit i dnes. Například proč jsou tolik populární „džínsy se sníženým pasem“? To ví jen ti, kdo je nosí.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 24

Láska je jen tlachání do větru. Podstatní jsou přátelé. Na ničem jiném nesejde.

Gelett Burgess (1866-1951), americký umělec, kritik a básník

Vicky se vdává za Craiga a jejich svatba je nádherná.

A to neříkám jen proto, že já patřím k těm, kdo se nějak přičinili, aby vše dopadlo na jedničku; že jsem se postarala, aby se nevěsta zaskvěla v úchvatné svatební róbě. Svatba by byla nádherná tak jako tak, i kdyby se vdávala v původních k tomu určených šatech. Nebesa by se nezřítila, viďte? Kdo by si dělal hlavu pro pár metrů krajkoví navíc?

Shari a Chaz a madame Laurentová a Agn?s a já sedíme v zadních řadách a přihlížíme, jak si snoubenci vyměňují manželský slib, a madame Laurentová a já mačkáme slzičky a Chaz se hloupě culí (chlapi a svatby; co si holt budeme povídat?).

A já celou dobu pokradmu hledím na Luka, který vzhledem k svému příbuzenskému vztahu s nevěstou zaujal jedno z předních míst (která zabrali především příbuzní ze strany nevěsty, protože nebýt ženichových rodičů, jeho sestry a tří bývalých spolužáků ze školy, zely by řady určené pro jeho příbuzné a hosty prázdnotou; proto byli nevěstini hosté vybídnuti, aby obsadili prázdná místa). Luke, jak si všímám, často zabloudí pohledem ke svým rodičům. Ti se nepřestávají chichotat a pošťuchovat jako dva zamilovaní studentíci.

Po Dominique není vidu ani slechu, jak mohu soudit. Buď odmítá opustit svůj pokoj, anebo sbalila kufry a odjela ze zámku.

Pak najednou oddávající říká: „Craigu, můžete políbit nevěstu,“ a paní Thibodauxové unikne hlučné šťastné vzlyknutí a je po všem.

„Zvedej se.“ Shari do mě drcne. „Máme zase službu za barem.“

Toužebně se otáčím po Lukovi. Jestlipak se mi někdy poštěstí mu říct, jak mě to mrzí? I kdybych se s ním ocitla o samotě… Co když nebude ochoten mě vyslechnout?

Spěcháme, abychom uhasili žízeň nedočkavých svatebčanů. Zátky šampaňského bouchají (v mém případě se jedná o opatrné vyndávání) a je patrné, že všichni mají mnohem lepší náladu, než tomu bylo před obřadem. Muži si uvolňují kravaty a sundávají saka a ženy v obavách, aby si od trávy neušpinily svoje látkové střevíčky, se vyzouvají. Patapouf a Minouche, psi z farmy, pobíhají kolem a všem se pletou pod nohy, především číšníkům, kteří mezi hosty balancují s podnosy jednohubek. Zdá se, že všechno klape podle plánu…

… dokud k nám nepřistoupí Luke a tlumeným hlasem se nezeptá: „Neviděl někdo Blaina?“

Přes trávník se zahledím na pódium, které včera řemeslníci postavili pro kapelu. Baz a Kurt už jsou na svých místech, jeden za bicí soupravou, druhý za pianinem, a baskytarista (zapomněla jsem jeho jméno) brnká do strun. A na přilehlém dřevěném tanečním parketu se v nadšeném očekávání koncertu už houfují všichni Vic-kyini přátelé.

Ale před mikrofonem umístěným ve středu pódia je prázdno. „Tak se mi zdá, že Satanův stín nemá svého frontmana,“ ohodnotí situaci Shari.

V tom okamžiku se k nám přiřítí Agn?s a ve svých svátečních šatičkách vypadá přímo andělsky, třebaže jsou jí o číslo menší a ten růžový organtýn se spíše hodí pro promoci než pro svatbu.

Ale právě proto vypadá tak roztomile.

Bez dechu na Luka něco francouzsky vychrlí a ten zvedne obočí. „Kristepane…“ A žene se k strýci a tetě.

„Co se děje, Agn?s?“ Svižně nalévám sklenice, které mi jsou podávány. „Co jsi to Lukovi povídala?“

Agn?s si v bezděčném pohybu odhrne vlasy z tváře: „… jen to, že Blaine není ve svém pokoji. Je tam úplně prázdno… I jeho kufr je pryč… A zrovna tak pokoj Dominique. A dodávka Satanova stínu taky…“

Ucítím na ruce něco vlhkého a chladivého a zjišťuji, že namísto do sklenice liji šampaňské vedle.

„To mě podržte!“ Chaz zaslechne, co si povídáme, neubrání se smíchu a směje se jako pominutý. „Já se picnu!“

„Co je?“ Shari se zlobí. V pohostinství by se tedy neosvědčila. Se servírováním jídla měla odjakživa problémy. „Co vás tak pobavilo?“

„Blaine a Dominique,“ utrousím napůl úst, a najednou oněmím. Vzpomenu si totiž na rozhovor, který jsem tuhle večer vedla s Blainem v kuchyni… Jak jsem ho ujišťovala, že někde na něj určitě čeká dívka, které nebude vadit jeho nově nabyté bohatství…

A minulou noc na konverzaci s Dominique; o Blainovi a jeho podepsaném kontraktu s nahrávací společností… A jako by to nestačilo, navrch jsem přihodila informaci, že prodal jednu ze svých písniček Lexusu pro komerční využití…

Jak vidno, Blaine patrně našel novou přítelkyni a Dominique muže, který bude naslouchat jejím ctižádostivým plánům, jak ještě více zbohatnout.

„Jo, a co má bejt?“ odvrkne Shari netrpělivě.

„Vypadá to, že ti dva spolu utekli,“ vysvětluji.

A to všechno je moje chyba.

Opět.

Tentokrát je to Shari, kdo se netrefí do sklenek. Je tak vykulená, že zamává lahví a šampaňské vystříkne Chazovi na hlavu. Ten na ni vyletí. „Hele, dej si bacha, jo?“

„Povídáš Blaine a Dominique?“ Shari nevěří svým uším. „Víš to jistě?“

„On tu není a ona také ne,“ povídám. Mrknu na pódium. „Se Satanovým stínem to nevypadá nejlíp…“

Vicky, která ve svatebním a v závoji vypadá úchvatně, se mezitím připojila ke svým přátelům, a nejspíš si už všimla, že se bratr v den její veselky vypařil.

„Doufám, že Blaine nebyl jediný, kdo tu umí zpívat,“ zavrčí Chaz. „Co třeba povolat zpátky to kvarteto?“

„Neumím si představit, jak otec s dcerou tančí na Cajkovského,“ míním zcela vážně.

Nemůžu totiž vůbec uvěřit, že to Blaine udělal, že takhle vypekl vlastní sestru.

Jenže když si uvědomíte, že v tom jede Dominique, není to zase tak k nepochopení.

Ale to mě nikterak nezbavuje viny. Proč jsem jí vykládala o Blainovi? Očividně byl na tom psychicky špatně a potřeboval se někomu vypovídat. Ve stavu, v jakém byl, se ani nedivím, že podlehl jejím uskokům.

Poté co se s ní Luke rozešel, se musela dost naštvat a samozřejmě potřebovala nějaký balzám na duši, a kdo jiný by dokázal pofoukat bolístku holce jako Dominique než movitý kluk se svěřeneckým fondem?

I tak jsem navzdory Shariiným výhradám přesvědčená, že je to moje vina, že se Luke s Dominique rozešel. Ne proto, že by mě tajně miloval nebo tak něco, ale proto, že jsem Luka povzbuzovala, aby uskutečnil svůj sen namísto toho jejího, aby se s Dominique přestěhoval do Paříže.

To všechno jsem totiž zavinila já.

A dochází mi, že jestli to chci alespoň částečně napravit, abych se všem ukázala v lepším světle, nezbývá než udělat jediné. Otázkou je, zda si na to skutečně troufám. Nedá se nic dělat. Musím se vzchopit.

Odhazuji lněný ubrousek, s jehož pomocí jsem dosud otevírala lahve s vínem, a odcházím. „Hned jsem zpátky.“ A mašíruji k pódiu.

„Počkej!“ volá za mnou Shari. „Kam se ženeš?“

Zarytě pokračuji v chůzi. Nechce se mi do toho, ale věc se má tak, že nemám na výběr. Vicky, jak vidím, už brečí, a Craig se ji s pomocí svých rodičů snaží chlácholit. Svatebčané se houfují kolem nich a dělají si o nevěstu starost. Nejspíš jim ještě nedošlo, že kapelník vzal nohy na ramena a hudba ještě nespustila.

„Jak mi to mohl udělat?“ kvílí Vicky. „Jak mohl…“

„Ale drahoušku,“ uklidňuje ji paní Thibodauxová, „nic se přece neděje. Chlapci určitě něco zahrají, viďte chlapci?“

Baz, Kurt a baskytarista si vymění pohledy a jediný Baz najde odvahu čelit davu svatebčanů. „Nikdo z nás neumí zpívat…“

„Ale hrát přece umíte, že?“ vyštěkne na ně paní Thibodauxová. „Prsty vám nikdo nezlámal?“

A Baz skutečně mrkne na svoje ruce. „To jo, ale… Co budeme hrát? Blaine odvezl zpěvník.“

„Koukejte zahrát něco, co se hodí k prvnímu novomanželskému tanci,“ zasyčí na ně paní Thibodauxová.

Baz a Kurt se na sebe podívají. „Třeba Katův šleh?“ ptá se Baz.

„Když já nevím…“ Kurt je vyjukaný. Anebo vylekaný tak, jak může být dvacetiletý kluk, který je zahnaný do kouta. „Mockrát v tom opakujeme ‚do hajzlu‘…“

„To jo,“ pípne Baz, „ale když to bude bez zpívání…“

Mrknu na Luka. Ten ustaraně hledí na sestřenici a to rozhodne. Vím, co musím udělat.

Takže než to sama sobě stihnu rozmluvit, vyhoupnu se na pódium. Baz s Kurtem se ke mně užasle otočí a baskytarista (za živého boha si nevzpomenu na jeho jméno) se mi podívá na nohy a zašklebí se. „Ahoj…“

Popadnu mikrofon ze stojanu. „Funguje to?“

Funguje to? Funguje to? Ozvěna nese můj hlas přes celé údolí.

„Asi jo,“ říkám.

… jo jo jo jo…

Všichni, kdo postávají na trávníku, se otočí a zírají vzhůru ke mně včetně Vicky, s ústy dokořán. A Luke taky.

Který křiví obličej, jako by ho zrovna někdo nakopl.

Paráda.

„Zdravím,“ spustím do mikrofonu. Proč si zase začínám? Co mě k tomu vede?

Ale jo. Vím to až moc dobře. To všechno jsem totiž spískala já.

Jestlipak si všimnou, že se mi klepou kolena?

„Jsem Lizzie Nicholsová. Blaine Thibodaux tu měl být, jenže tu není, a tak jsem tu já. Musel cosi neodkladného vyřídit a tak,” podívám se přes rameno ve snaze najít pomoc a Baz energicky přikyvuje, „… a tak… protože se vyskytlo něco naléhavého a on musel odjet, ale máme tu zbytek kapely Satanův stín…“ Teatrálně mávnu rukou, abych je představila. „Chlapci?“

Členové kapely zašourají nohama a v davu zašumí. Hosté jsou rozpačití, nicméně se ozve potlesk, třebaže sporý.

Fakt nemůžu uvěřit, že tihle vyjukaní kluci právě podepsali mnohamilionový kontrakt.

„T-takže…,“ všimnu si Shari, která se ke mně s šokovaným výrazem prodírá, „takže bych tímto chtěla poblahopřát Vicky a Craigovi… Jste vážně nádherný pár.“

Více potlesku, tentokrát vřelejšího. Vicky nepřestává brečet, ale už to není tak hrozné. Spíše je jako opařená.

Podobně jako její bratranec Luke.

„A tak… ehm…,“ huhlám do mikrofonu. A tak, ehm. A tak, ehm. A tak, ehm. „Protože tu nemáme zpěváka, napadlo mě v tento významný den na počest novomanželů…“

Shari, která už stojí na parketě, na mě poulí oči a prudce gestikuluje. Ne, čtu jí ze rtů, nedělej to!

„… a tak vám se svojí kamarádkou Shari Dennisovou zazpíváme tradiční píseň, která se jako první hraje novomanželům tam, odkud pocházíme…“

Teď už Shari třese hlavou tak, až jí hustá hříva létá do obličeje. „Ne! Lizzie, ne…“

„…z krásného Michiganu,“ pokračuji. „Je to písnička, kterou určitě všichni znáte, takže neváhejte a přidejte se k nám, jestli chcete. Chlapci!“ Obracím se, abych stála čelem k Satanovu stínu. „Hele vím, že to znáte, tak se netvařte, že to neznáte.“

Baz s Kurtem se na sebe podívají se zdviženým obočím. Baskytarista ještě neodtrhl pohled od mých nohou.

„Vicky a Craigu!“ volám. „Tahle je pro vás!“

vás, vás, vás.

Potom si odkašlu, abych si vyčistila hrdlo.

„Teď já…,“ a spustím, jako už jsem to dělávala nesčíslněkrát na rodinných oslavách, školních besídkách, písňových soutěžích, anebo když jsem v sobě měla víc piv, než snesu.

Tentokrát však můj hlas zní jako zvon a já slyším, jak se nese široko daleko, přes vinice a přes skalní útesy, dolů do údolí rozprostírající se pod námi. Dokonce mě mohou slyšet i němečtí turisté plavící se po řece Dordogne, i ti, kdo sem přijeli autobusem, aby se podívali na jeskynní kresby v Lascaux. I Dominique a Blaine, ať už jsou, kde chtějí.

Ale nikdo se nepřidává.

Nu, možná potřebují nápovědu.

„… mám…“

Hmmm. Pořád nic. Ani kapela. Znovu se otáčím a hledím na ně a kluci na mě civí prázdnými pohledy. Copak jsou němí?

„… svou životní chvíli…”

Nejde o to, že by neznali slova. No jo, jsou to chlapi, ale copak nemají sestry?

„… a ještě nikdy předtím….”

Co se to s těmi lidmi děje? Přece tu nejsem jediná, kdo tu písničku zná? Tak například Shari. Ta ji zná také!

Ale ta pořád pode mnou na tanečním parketě jen tak postává, vrtí hlavou a trpí samomluvou. Ne, ne, ne…

„Do toho, hoši!“ vybízím kapelu. „Určitě to umíte… jsem se necítila tak…“

Alespoň že Vicky se drobet usmívá. A trochu se začíná do rytmu pohupovat v bocích. Jasněže ví, o co kráčí, třebaže Craig je kapku zmatený.

Můj ty bože! Co to vyvádím? Co to vyvádím? Stojím tady, nahoře, a před všemi těmi lidmi zpívám svoji oblíbenou písničku, mimochodem moc pěknou svatební písničku, jenže oni tu stojí jako solné sloupy a jen na mě poulí oči!

I Luke na mě civí jako na zjevení, jako by mě sem přenesl paprsek vyslaný vesmírnou lodí Enterprise a já, se tu zčistajasna zhmotnila.

A na dovršení všeho zjišťuji, že Shari je najednou fuč. Zkrátka se vypařila. Kde je ta holka? Před vteřinou tu ještě stála. Jak mě může v takové situaci nechat na holičkách? Tuhle melodii si spolu notujeme už od mateřské školky a ona vždycky zpívá part nevěsty. Vždycky.

Jak mě mohla nechat ve štychu? Vím, že jsem to s tou závěrečnou prací zbabrala, ale jak dlouho se dokážete zlobit na někoho, s kým se kamarádíte celý svůj život? Já se jí za to přece omluvila!

Pak něco dolehne k mým uším. Opatrné zabubnování.

Baz! Baz se ke mně připojuje.

Věděla jsem, že tu písničku zná! Každý ji zná.

„Teď já…“ Zpívám z plného hrdla a vděčně se k němu otáčím. Teď to zkouší Kurt, jestli chytí rytmus. To je ono, Kurte. Do toho! „… mám tu nejkrásnější chvíli mého života…“

Díky, díky, kluci! Díky, že jste mě v tom nenechali.

A pak se za mnou najednou rozezní další hlas: „… je pravdou, že…“

Je to Shari, která mezitím vyskočila na pódium, a už stojí vedle mě a zpívá se mnou do mikrofonu. A baskytarista, ať už se jmenuje jak chce, zabrnká známou melodii do strun a dole pod námi bere Craig Vicky do kola…

A každý tleská a přidává se k nám.

„A za to vděčím jenom tobě,“ zpíváme v duetu s Shari.

Můj bože! Zabralo to. Ono to zabralo! Lidé se začínají skvěle bavit a zapomínají na horko a také na to, že bratr nevěsty prchl s bývalou přítelkyní syna jejich hostitele. Připojují se k novomanželům, tančí a zpívají!

„Jsi to jediné…,“ vyzpěvujeme s Shari a s členy Satanova stínu a s Thibodauxovými a se zbytkem svatebčanů, „čeho se nemůžu nabažit, drahá…“

Mrknu na parket a mezi tančícími zahlédnu Lukovy rodiče.

„… a tak ti můžu něco říct…,“ zpívám, třebaže stále nemůžu uvěřit, že se to povedlo, „… že tohle musí být láska!“

Lidé se náramně baví, tleskají a skotačí. Teď se to trochu podobá Vamos a la playa, protože Satanův stín lehce improvizuje a písni dodává latinský nádech, ale budiž.

Ale kupodivu to nezní jako nějaká odrhovačka.

A pak, zrovna když se dostáváme k vyvrcholení, do mě Shari tvrdě dloubne loktem. To není v choreografii. Juknu na ni a zjistím, že zbělala jako Vickyiny šaty. Někam ukazuje.

Zvednu oči a uvidím Andyho Marshalla, který si razí cestu k pódiu.

Bláznivá šedesátá léta přinesla víc než jen sexuální revoluci. Zrovna tak v módě docházelo k převratným změnám. Najednou se mohlo nosit „úplně všechno“, od minisukní k barvené bavlně a návrat k látkám vyráběným z přírodních materiálů, z jakých už naši dávní předkové tkali svoje bederní pásy, pořádně zacloumal módním průmyslem. Hippies totiž dali světu najevo, že se konopí dá využívat i jinak, než tomu bylo v předchozí dekádě u beatniků… Třebaže ten nejpopulárnější způsob užívání se na univerzitních kolejích praktikuje dodnes.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 25

Zatímco klepy mezi ženami jsou všeobecně považovány za směšné, přízemní a triviální, u mužů, obzvláště pokud se týkají žen, se jedná o teorii nebo nápad či fakt.

Andrea Dworkinová (1946-2005), americká feministka a kritička

Naštěstí jsme zrovna zatrylkovali poslední refrén, „… a za to všechno vděčím tobě…,“ protože kdyby se objevil dřív, už bych ze sebe nevymáčkla ani slovo.

Dav propuká v nadšený jásot a my se s Shari ukláníme. A zatímco máme hlavy u kolen (a neujde mi, že si baskytarista málem sedá na bobek, aby viděl, co máme pod sukněmi; v mém případě toho může vidět celkem dost, pokud dohlédne až tam), Shari mi šeptá: „Kristepane, Lizzie! Co ten tu dělá?“

„Jak to mám, krucinál, vědět?“ Je mi do breku. „Co mám dělat?“

„Jak to myslíš, co máš dělat? Musíš jít a promluvit si s ním.“

„Ale já s ním nechci mluvit! Už jsem mu řekla všechno, co jsem měla na srdci.“

„Hele, nejspíš jsi nebyla dost výmluvná!“ zpraží mě Shari. „Takže to koukej zkusit znovu.“

„Do toho, Lauren!“ ozývá se z davu.

Napřímíme se a vidíme, že máme konkurenci. Jedna z Vickyiných přítelkyň, pobízená davem, vyskočí na pódium. „Ty na to máš!“

Dívka nám bere mikrofon a zdraví se s námi. „Ahoj!“ Otáčí se ke kapele. „Byli jste báječní! Hele, kluci, neznáte náhodou ‚Lady Mar-malade‘?“

Baz mrkne na Kurta a Kurt krčí rameny.

„Nějak to snad dáme dohromady,“ ozve se baskytarista.

A Kurt udá tón.

Andy už stojí pod pódiem a má s sebou ten svůj kožený utíkáček, přehozený přes rameno. „Lizzie…“

Co tu, pohledává? Jak mě našel? Proč přišel? Nemiluje mě. Vím, že mě nemiluje.

Tak proč se žene až sem? Proč vynaložil tolik námahy?

Můj bože. To musí být kvůli tomu, jak jsem ho vykouřila. Určitě!

Ani ve snu by mě nenapadlo, že ta věc na chlapy tolik působí. Kdybych to věděla, přísahám, že bych to pro něj v životě neudělala.

Sestupuji z pódia a Shari, která je mi v patách, do mě v jednom kuse hučí: „Řekni mu, ať se sebere a zmizí. Řekni mu, že už s ním nechceš mít nic společného. Řekni mu, že ho dáš k soudu a požádáš o vydání příkazu, že se k tobě na určitou vzdálenost nesmí přiblížit. Přece i ve Francii musejí mít něco takového!“

Andy na mě čeká. Je bledý jako stěna a očividně na jehlách, jak je patrné z jeho napjatého výrazu.

„Liz…,“ spustí, jakmile jsem u něj, „tady jsi. Hledal jsem tě všude možně…“

„Co tu děláš, Andy?“

„Nezlob se na mě.“ Snaží se mě vzít za ruku. „Ale tys utekla a já to nemohl tak nechat…“

„Promiňte,“ přeruší nás jedna dáma se silným texaským přízvukem, „ale vy jste to děvče, které navrhlo ty šaty pro nevěstu?“

„Ehm,“ říkám, „to jsem nebyla já. Nejsou nové, ale je to prvotřídní kvalita. Já je jen dala do pucu.“

„Chtěla jsem vám jen říct, že jste odvedla fantastický job,“ chválí mě ta žena. „Ty šaty jsou úchvatné! Zkrátka nádherné! Ale v životě bych neřekla, že jsou staré. V životě! Ani za milion let!“

„Ehm… Děkuji vám.“ Žena odchází.

A já se otáčím zpět k nevítanému hostu.

„Hele, Andy…“ Nemůžu tomu uvěřit. Prostě nemůžu. Ještě jsem totiž nepotkala kluka, který by mě pronásledoval lán světa. Tedy, po celé Evropě… Přes kanál… „Přece jsme se rozešli.“

„Nic takového,“ protestuje Andy. „To ty ses rozešla se mnou, ale nedala jsi mi příležitost, abych ti vysvětlil…“

„Pardon, slečno…,“ přeruší nás další žena, která k nám přistupuje, „ale skutečně jste to vy, kdo ušil ty šaty, co má Vicky na sobě?“

„Ne, já je nešila,“ opravím ji. „Já je jen dala dohromady. Jsou sice staré, ale zato prvotřídní značky a kvality. Já je jen vyčistila a upravila, aby jí seděly.“

„Nu, i tak jsou krásné, skutečně krásné,“ rozplývá se žena, „a ta písnička, co jste zpívaly, se mi taky líbila.“

Začínám se červenat.

„Ehm… díky.“

Konečně odchází a já říkám Andymu: „Podívej, mezi námi to zkrátka nefungovalo. Mrzí mě to, ale ty nejsi ten, za koho jsem tě považovala. A víš ty co? I já jsem jiná, než jsem si původně myslela.“

Samotnou mě překvapí, co vychází z mých úst. Ale je to skutečně pravda. Nejsem tatáž holka, která vystoupila z letadla na Heathrow, třebaže čirou náhodou mám na sobě tytéž šaty. Teď jsem někdo úplně jiný. Sice nevím, kdo přesně, ale…

Prostě někdo jiný.

„Hele,“ povídám Andymu ve snaze se ho co nejdřív zbavit, „nic k tobě necítím. Prostě jsme oba šlápli vedle.“

„Nemyslím si, že jsme šlápli vedle.“ Tlak jeho ruky na moji zesílí. A vůbec to není přátelský stisk. Chová se, jako by mě vůbec nechtěl pustit. „To já udělal chybu, mnoho chyb, ale tys mi, Lizzie, nikdy nedala příležitost, abych se ti z celé duše omluvil. Proto jsem tady. Chci se ti důstojně omluvit a pak tě třeba vzít někam na dobré jídlo a pak tě možná odvézt zpátky domů…“

„Andy…“ Naše dohadování, podbarvené hudebním doprovodem

a okolním hlukem, začíná nabírat poněkud bizarní podobu, zatímco za námi vřeští Lauren: „Já ti dám, já ti dám, la, la, la…,“ za doprovodu taneční kreace, při níž se baskytarista konečně začíná usmívat.

„Jak… jak jsi věděl, kam jet, kde mě hledat?“ zajímám se.

„Před příjezdem do Londýna ses mi snad ve stovce e-mailů, které jsi mi posílala, zmiňovala o kamarádce Shari, která má strávit jeden měsíc někde v Dordogne, na Miraku. Nebylo těžké to najít, ale teď mi hezky řekni, že se se mnou vrátíš domů, Liz. Začneme znovu a já ti slibuju, že tentokrát to bude jiné… Já budu jiný.“

„Já se s tebou nevrátím do Anglie, Andy,“ vysvětluji mu tak klidně, jak jsem schopná. „Já už k tobě nic necítím. Bylo fajn, že jsme se poznali, ale teď si vážně myslím, že je načase si říct sbohem.“

Andymu spadne brada.

„Promiňte…“ Otočím se a hledím na asi padesátiletou ženu, která se tváří omluvně. „Hrozně nerada vás vyrušuji, ale je pravda, že to vy jste se přičinila o zdar téhle veselky? Prý jste ze starých šatů udělala nové? Musím říct, že nevěstince padnou jako ulité!“

„Ano,“ odpovídám jako stroj. Co se to tu děje? „To jsem byla já.“

„Tedy, jak říkám, nerada vyrušuji, ale… Moje dcera má svatbu příští červen a moc ráda by se vdávala v babiččině svatební róbě, jenže zatím jsme nenašly nikoho, kdo by si ji troufl, ehm, restaurovat. Všichni nám tvrdí, že látka je stará a vetchá a že nechtějí riskovat, že se šaty rozpadnou.“

„Chápu. Se starým oblečením se musí zacházet opatrně,“ odpovídám. „Většinou jsou tyhle letité svatební modely ušité z lepších materiálů, než je tomu dnes, ale přišla jsem na to, že když se na jejich údržbu použijí přírodní čisticí prostředky a žádné chemikálie, docílíte celkem dobrých výsledků.“

„Ach tak, přírodní prostředky,“ opakuje žena. „Poslyšte, zlato, nemáte náhodou vizitku? Moc ráda bych s vámi byla v kontaktu,“ mrkne na Andyho, „ale vidím, že momentálně nemáte čas.“

„Uhni…“ Poplácám se a dojde mi, že moje mandarínské šatky nemají kapsy. A i kdyby měly, já přece žádné vizitky nevlastním! „Víte co? Později si vás najdu a poradím vám, jak na to. V pořádku?“

„Skvělé!“ Žena opět vrhne nervózní pohled na Andyho. „Já jen… Uvidíme se později.“

Rychle se vytratí a Andy, jako by to už déle nemohl vydržet, na mě vychrlí: „To určitě nemyslíš vážně, Lizzie! Chápu, že si třeba namlouváš, že bude lepší, když se nějaký čas neuvidíme, a možná máš pravdu, protože třeba přijdeš na to, že to, co je mezi námi, je výjimečné, a já tě v tom utvrdím. Budu se k tobě chovat tak, jak si ty budeš přát. Všechno ti vynahradím, Lizzie! Přísahám! A až se po prázdninách vrátíš do Ann Arboru, zavolám ti…“

Při těch slovech mnou projede zvláštní pocit. Nedokážu to blíže specifikovat, ale dal mi nahlédnout do budoucnosti…

Do té budoucnosti, o níž mám zničehonic zcela jasnou představu.

„Já se do Ann Arboru po prázdninách nevracím, Andy,“ promluvím klidně. „Tedy, akorát se tam zastavím pro věci. Stěhuju se totiž do New Yorku.“

A za sebou slyším Shari. „To si piš…“

Ale když se obrátím a podívám se na ni, vidím, že s kamenným výrazem hledí na skotačící Lauren, která hosty vybízí, aby s ní šli v noci coucher.

„New York?“ Andy je dočista vyvedený z míry. „Ty?“

„Co má být?“ Vystrčím na něj bradu. „Divíš se? Máš snad pocit, že na to nemám?“

Opět užasnu nad tóninou svého hlasu a Andy třese hlavou. „Hele, Lizzie, já tě miluju!“ chrlí na mě s tím svým anglickým přízvukem, tak rozdílným od amerického. „Ty zvládneš všechno na světě. Všechno, co si usmyslíš! Ty jsi prostě úžasná!”

V pořádku. Proti tomu nemám námitek. Protože v té chvíli mu odpouštím. Odpouštím mu úplně všechno.

Usmívám se od ucha k uchu. „Děkuju, Andy.“ Třeba jsem se v něm zmýlila. Tedy, za tím, že my dva se k sobě nehodíme, si stojím, ale nakonec nemusí být tak špatný, jak jsem si o něm myslela. A i když nemůžeme být milenci, proč bychom nemohli zůstat přátelé?

„S dovolením…,“ říká někdo.

A tentokrát to není nějaká houstonská matrona, která přišla vyzvídat, jak odstranit skvrny z padesát let staré krajky. Je to Luke.

A netváří se zrovna příjemně. „Ahoj…“

„Je to pravda?“ spustí na mě ostře. „Tohle je on?“ Prstem ukáže na Andyho.

Vůbec nechápu, co ho to popadlo. Luke je přece ke každému neochvějně zdvořilý!

Kromě mojí osoby. Ale tuším, že si to zasloužím.

„Já… ano, Luku.“ Rozpačitě přešlápnu z nohy na nohu. „To je Andy Marshall. Andy, to je…“

Než stihnu doříct, dočkám se překvapení. Protože Luke sevře ruku v pěst a jednou ranou pošle Andyho k zemi.

Anarchie! Tak volali členové punkového hnutí počátkem osmdesátých let. Ale v jejich postapokalyptickém stylu nebylo nic anarchistického. Punk spolu s nástupem fitness center, které se stále těší velké oblibě, na mnoho dalších let ovlivnil nejen vysokou krejčovinu, ale i pouliční styl. V našich šatnících se dodnes dají najít jak spínací špendlíky, tak vysoké motorkářské boty a balónové kalhoty na jógu.

Dějiny módy

Závěrečná práce Elizabeth Nicholsové

Kapitola 26

Ticho je nejmíň přijatelná odpověď ze všech odpovědí.

Mason Cooley (1927-2002), americký aforista

“Snažil se mě zabít!“ opakuje Andy pořád dokola a je mu sotva rozumět, protože si na ráně přidržuje kostky ledu zabalené do ručníku, jak mu je přichystala madame Laurentová.

„Nechtěl tě zabít,“ oponuje mu Chaz unaveným hlasem. „Přestaň už konečně skuhrat jako malé dítě.“

„Hele ty… Víš, co mi můžeš?“ Andy sedí na pracovním stole v kuchyni jako na bidýlku. „Vyliž si… Chtěl bych vidět tebe, kdyby tě někdo praštil do huby!“

Mumlá jen s obtížemi a s jeho oteklými rty a přízvukem to zní dost legračně.

Já jejich špičkování neberu na vědomí. „Nevíš, kde je Luke, Chazi?“

„To fakt nevím.“ Chaz byl první, kdo mezi ně skočil, aby je odtrhl od sebe. A i kdyby to neudělal, bylo už po boji. Luke Andyho praštil a pak ustoupil a chvíli mával rukou. Nejspíš narazil na Andyho zuby.

A Andy si teď stěžuje, že se mu viklají. Naštěstí byl Chaz po ruce, když k tomu došlo. Přišel k pódiu, aby se Shari za její výstup vysmál, jak se zase jednou pořádně znemožnila, a tím pádem mohl Andyho udržet v klidu pro případ, že by to chtěl Lukovi vrátit. Ale Chaz nemusel vyvíjet zvláštní úsilí. Stačilo, že Andymu položil ruku na rameno. Andy je totiž víc milovník než bojovník, jak se ukazuje.

Ale nejspíš mu to pořád nedochází.

„Já to nevyprovokoval!“ rozčiluje se Andy. „Liz jsem nic neprovedl! Jen jsem s ní mluvil!“

„Lizzie,“ opraví ho Shari znuděně. Ta se opírá o dřez, aby nepřekážela v cestě číšníkům, kteří kuchyní proudí s prvním chodem, lososem, sem a tam a mračí se na nás, zatímco jejich šéf jednou rukou zápolí se sporákem a druhou chystá další chod, fois gras. „Jmenuje se Lizzie, ne Liz.“

„No jo,“ hučí Andy do ručníku. „Já tomu parchantovi ukážu, až ho najdu.“

„Ty nebudeš nikomu nic ukazovat, kamarádíčku,“ říká Chaz Andymu tvrdě. „Protože ty balíš kufry a odjíždíš. Ve tři ti jede vlak do Paříže a já se postarám, abys do něj nastoupil. Pro jeden den jsi už toho napáchal víc než dost.“

„Já jsem nic neudělal!“ kvílí Andy. „To ten francouzskej prevít!“

„On není Francouz.“ Shari se pořád nudí, zatímco zkoumá kůžičku kolem nehtů.

„Poslouchej mě, Lizzie!“ volá na mě Andy zpod ručníku. „Děsně nerad o tom mluvím a je mi jasné, že teď není zrovna nejvhodnější chvíle, ale co ty peníze?“

Vytřeštím na něj oči.

Peníze?

„Jo, ty prachy, jak jsi povídala, že bys mi je půjčila, abych mohl zaplatit zápisné. Vzpomínáš? Já je fakt potřebuju, Liz.“

„To se mi jen zdá!“ vybuchne Shari. „To je tedy kousek…“

„Mlč, Shari,“ okřiknu ji ostře. „Tohle zvládnu.“ Vážně to zvládnu. Žádný problém.

Od počátku jsem totiž měla nejasné tušení, že se sem netrmácel jen z lásky ke mně, aby se se mnou usmířil.

Ale ani ve snu by mě nenapadlo, že se za mnou rozjel kvůli penězům.

„Tys sem přijel jen proto, aby ses mě zeptal, jestli bych ti nepůjčila pět set dolarů?“

„Vlastně…,“ mumlá Andy z ručníku, „tys povídala, že bys mi je dala, ale půjčka by taky bodla. Cítím se hrozně, že tě o to musím žádat, ale když se to vezme kolem a kolem, jistým způsobem se dá říct, že mi ty prachy dlužíš. Ubytoval jsem tě u nás doma a benzin taky není zadarmo. Táta tě musel vyzvednout na letišti a tak…“

„Můžu ho konečně něčím praštit?“ chce vědět Chaz. „Dovol mi to, Lizzie!”

„Nech toho, Chazi.“ Z mého zarputilého výrazu musí být patrné, že v otázce peněz zůstávám neoblomná, protože z Andyho psích očí ukápne slza.

„Kristepane!“ Shari zalapá po dechu. „Ty brečíš, Andy?“

Z jeho řeči je to zřejmé. „Chceš mi snad říct,“ vzlyká Andy, „že jsem se sem celou cestu trmácel zbytečně? Abys mi nakonec řekla, že mi ty peníze nedáš?“

Jsem z toho hotová. Brekot? On fakt brečí?

Luke ho musel praštit víc, než se na první pohled zdá.

„V telefonu jsi jen říkala, že o tom nechceš mluvit!“ pláče Andy. „Nic víc. Nikdy jsi neřekla, že…“

„Poslyš, Andy…“ To snad není pravda! Oklepu se, jako bych se zbavovala nepříjemného snu. „My se přece rozešli. Jak to, že jsi to nepochopil?“

„To tys nic nepochopila!“ naříká Andy. „Jestli těm chlápkům, co jim dlužím prachy, nezaplatím, tak mi… tak mi zpřerážejí hnáty!“

S Shari a Chazem si vyměníme zmatené pohledy. „Chceš říct, že ti lidé na školním oddělení ti zpřerážejí nohy, jestli nezaplatíš zápisné?“

„Ne!“ Andy se zachvěje. „Já… já k tobě v té věci nebyl úplně upřímný. Ty peníze dlužím lidem, s nimiž jsem hrál poker. Oni… myslejí to vážně, že to chtějí zpátky. A za mámou a tátou jít nemůžu… Vyrazili by mě z baráku. A všichni moji kámoši mají hluboko do kapsy. Tys, Lizzie… byla moje poslední šance.“

Užasle na něj zírám a snažím se vnímat, co povídá. Pak mrknu na Chaze a Shari a vidím, že oba hledí na mě. Chaz špulí ústa a Shariin zamračený výraz jasně říká: Nenech se ukecat. Nedělej to, Nicholsová. Tentokrát ne!

Otočím se k Andymu a účastně ho poplácám po ruce. Nemůžu uvěřit, že tuhle ruku jsem někdy milovala. „To mě tolik mrzí, Andy!“

A taky nemůžu uvěřit, že se snad domnívá, že se mnou může cloumat po libosti. Co si vlastně myslí? Že jsem tak pitomá, abych mu sedla na lep?

„Víš co?“ povídám. „Než odjedeš, zabal si na cestu kousek svatebního dortu. Měj se.“

Potom zadním východem vyklouznu ven, kde dychtivě čekají Patapouf a Minouche v naději, že jim číšníci hodí nějaké zbytky. A za sebou slyším Chazův sytý hlas, který zní poměrně srdečně: „Hele, kamaráde, já jsem člověk bez předsudků, který má momentálně napilno, takže k věci. Nemáš něco, co by se dalo zpeněžit? Co třeba to tvoje sako? Kolik by asi mohlo hodit?“

Agn?s se venku opírá o kanárkově žlutý mercedes a jak mě zbystří, ihned je v pozoru a dychtí po podrobnostech. Uvědomuji si, že Lukův zápas s Andym musel na poklidném Miraku, kde se nejspíš dlouhou dobu nic nedělo, vzbudit značnou pozornost. Bude mít co vyprávět kamarádům, až se na podzim vrátí do školy.

„Co ten Angličan? Nebude muset do nemocnice?“ ptá se mě s očima navrch hlavy. „Protože můžu zavolat tátovi a ten by přijel a odvezl tvého přítele k doktorovi.“

„Není to můj přítel,“ povídám, „a do žádné nemocnice nepotřebuje. Chaz ho vezme na nádraží a to bude naposledy, kdy ho uvidíme.“

Agn?s se zatváří zklamaně. „To je škoda! Já doufala, že se ještě poperou.“

„Myslím, že pro dnešek už bylo těch vzruchů až dost,“ klidním ji. „Ale jedno mi pověz… Neviděla jsi někde Luka? Nevíš náhodou, kam po té rvačce šel?“

Agn?s se znovu rozzáří. „Ale ano! Viděla jsem ho jit na vinici. Myslím, že bude ve viničním sklípku.“

„Díky, Agn?s.“ Mířím kolem domu přes rozlehlý trávník, kde je svatební veselí v plném proudu a vše se zdá být v nejlepším pořádku. K všeobecné pohodě valnou měrou přispívají muzikanti Satanova stínu, kteří nabrali dech a hrají na plné pecky a na pódiu se natřásá jedna členka Vickyina dívčího spolku, která vříská sloky písně od Alanis Morissettové „Měl bys vědět“. Není to zrovna svatební melodie, ale nezdá se, že by to někomu vadilo. Anebo jsou už tak opilí, že si toho sotva všimnou. Díky rozestavěným květníkům s mimózami se rvačka obešla bez větší pozornosti. Všimli si jen ti, kdo stáli poblíž, a Chazův rychlý zásah v zárodku uhasil veškeré naděje na pokračování vyhrocené situace a lidé opět obrátili pozornost k pódiu.

Rvačku sice nezaznamenali, zato mám pocit, že všichni vědí, kdo jsem. Tak to holt bývá, když ze sebe jeden udělá blázna a znemožní se před dvěma stovkami svatebčanů. Nejspíš mají najednou pocit, že jsem jejich nejlepší kamarádka.

Nebo je také možné, že se rozneslo, jak umím zacházet s krystaly vinné soli. Protože každá z dam, a je jich tu jako máku, považuje za nutné mě zastavit a zeptat se, jak by se dala opravit nějaká starobylá róba; jak něco zbavit skvrn nebo všít klínek, jak šaty vylepšit, aniž se poškodí materiál, a dokonce se mě ptají, kde by se daly sehnat nějaké staré svatební šaty. Vymaním se jim, jak nejlépe umím, a přes trávník zamířím k viničnímu sklípku, starobylému domku se silným kamenným zdivem, v němž si člověk připadá jako v jeskyni.

Opřu se do masivních, železem pobitých dveří a vkročím dovnitř. Je tu šero jako v mauzoleu, třebaže úzká okénka vysoko u stropu přece jen propouštějí zlatavé sluneční paprsky a zvenčí je sem slyšet hudba, hovor a smích svatebčanů. Ta hudba se nejspíš rozléhá po celém širém údolí. U zdí tu leží do pasu vysoké dubové sudy s vínem, které jsem před dvěma dny během procházky po vinici na přání Lukova otce ochutnávala, a sklenky, z nichž jsme my a hosté, které vzal monsieur de Villiers později na prohlídku, popíjeli, jsou naskládané na opačném konci sklípku, hned vedle dřevěného dřezu.

U toho dřevěného dřezu stojí Luke a ze starobylého kohoutku teče voda.

Neslyší mě přicházet. A pokud ano, nereaguje. Je otočený zády ke mně, tmavou hlavu skloněnou. Chladí si ruku a mě napadá, že se asi musel poranit, když Andyho praštil.

V tu chvíli zapomínám, že mám srdce až v hrdle, že jsem se mu přišla omluvit za všechna ta ošklivá obvinění, která jsem na něj vychrlila, a pospíším si k němu.

„Ukaž, ať se podívám.“

Leknutím nadskočí.

„Ježíši!“ Překvapeně na mě hledí ze své výšky. „Tys mě vyděsila! To se dělá, plížit se tu jako duch a plašit lidi?“

Vezmu jeho pohmožděnou ruku do dlaní. Klouby má rudé a oteklé, ale kůže je neporušená.

„Máš štěstí,“ říkám se sklopenýma očima. „On tvrdí, že se mu viklají zuby. Mohl sis o ně šeredně ublížit.“

„Já vím.“ Luke levou rukou zavírá vodu. „Měl jsem to vědět. Mohl jsem si vybrat lepší místo, kam ho praštit. Škoda, že jsem mu nedal jednu do nosu.“

„Mohl jsi to nechat plavat,“ povídám a ruku mu pouštím. „Měla jsem to pod kontrolou. Poradila bych si s ním.“

Luke se mi ani nesnaží oponovat. Utírá si ruce do utěrky.

„Já vím,“ zopakuje rozpačitě. „Nemám zdání, co to do mě vjelo. Nedokázal jsem totiž pochopit, kde ten kluk bere tu drzost se tu ukázat… Ovšem pokud jsi ho nepozvala ty,“ nadhodí Luke, aniž se mi podívá do očí.

„Cože?” Musím se zasmát, protože tohle je opravdu k smíchu. „To myslíš vážně? Skutečně si o mně myslíš, že bych…“

Luke odkládá utěrku. „Nevím, já fakt nevím…“

„Řekla bych, že jsem se v tom vlaku vyjádřila dostatečně jasně,“ spustím. „S Andym jsme se rozešli. Šlape mi na paty jen proto, že si myslí, že ho můžu dostat z bryndy… Z finančních problémů, do nichž se dostal vlastním přičiněním.“

„A… můžeš?“ ptá se Luke a jeho temné oči už na mě upřeně hledí.

„Ne, nemůžu,“ odpovídám, „ačkoliv Chaz už na tom pracuje.“

„To je mu podobné,“ říká Luke a ušklíbne se.

Musím hledět jinam. I když se šklebí, děsně mu to sluší a mně se z té jeho mužné přitažlivosti točí hlava. Pak si vzpomenu, že mám něco na srdci, co bych mu chtěla povědět, a protože se stydím, spustím jako kulomet, abych to ze sebe vysypala co nejdřív. A neříkám to jemu, ale svojí francouzské pedikúře. „Podívej, Luku, strašně mě mrzí to, co jsem ti minulou noc řekla. Mělo mi dojít, že ty bys to na mě nikdy neprozradil… Mám na mysli Shari a tu svou závěrečnou práci. Vůbec nechápu, co mě to posedlo…“

Luke mlčí a já zvednu oči, abych zjistila, jestli mě vůbec poslouchá. Shlíží na mě s výrazem, jaký se jen tak nevidí… Čert aby se v něm vyznal… Něco mezi úsměvem a nelibostí. Nenávidí mě snad? Anebo se mu navzdory hlouposti a prostořekosti, které jsou mi vlastní, navzdory všemu, co jsem tu napáchala, přece jen líbím? Mohl by ke mně něco cítit?

S bušícím srdcem, jehož svižný tep musí být pod tenkou látkou šatů nepřehlédnutelný, opět skloním hlavu a huhlám, a tentokrát pro změnu civím na jeho nohy. A ihned toho zalituji, když si všimnu těch ostruh na botách. Jsou vážně rajcovní! „A taky to, co jsem vykládala tvojí mamce, jak ses přihlásil na Newyorskou univerzitu… A o Dominique… O tom jejím plánu, jak naložit s panstvím. Však víš, přestavět ho na lázně… Já jen hledala možnosti, co by se s tímhle místem dalo dělat jiného, například zámek pronajímat bohatým rodinám, které by tu chtěly trávit dovolené, anebo by se tu mohli setkávat přátelé a známí, zkrátka cokoliv… Věř mi, já se jen snažila pomoct…“

„Vřelé díky. Možná tomu neuvěříš, ale já se bez tvojí pomoci nakrásně obešel celých předchozích pětadvacet let.“

Ouha. To byla studená sprcha.

Stojím před ním jako opařená. „A proto jsi tak spokojený se svou dosavadní kariérou, se svým životem a se svojí přítelkyní?“ Kradmo se na něj odvážím podívat. „A proč tedy Vicky v těch šatech vypadá tak skvěle a tvoji rodiče k sobě znovu nacházejí cestu a všichni tam venku se tak… tak dobře baví…”

Najednou zjišťuji, že se na mě usmívá, a dochází mi dech.

„Jen jsem si dělal legraci,“ povídá. „Říkal jsem ti přece, že žertíky nejsou mojí silnou stránkou.“

A pak to přijde. Přitáhne si mě k sobě a začíná mě líbat.

Jsem omámená, v naprostém šoku. Naprosto nechápu, co se to děje. Chci říct… Chápu… Ale vůbec to nedává smysl. Luc de Villiers mě líbá. Paže Luka de Villierse mě objímají, drží mě tak pevně, že slyším tlukot jeho srdce, které tluče do rytmu s mým, a ze rtů Luka de Villierse prší polibky na moje ústa.

A moje ústa se pod jeho náporem otevírají a on mě líbá tvrdě a dlouho a sladce a já v jeho náruči ochabuji, protože kolena mi vypovídají poslušnost, a nebýt jeho silných paží, svezla bych se mu k nohám… A on jazykem dobývá moje ústa, jako by se jich nemohl nabažit, a já cítím, jak se jeho kalhoty napínají a jak se ke mně tiskne něco tvrdého. A jeho ruka, ta ruka, která praštila Andyho, teď přes hedvábí mandarínských šatů hněte moje prsa a já chci, aby mě tiskl víc a víc, a přiškrceně zasténám…

„Kriste, Lizzie…,“ promluví chraplavým hlasem, jak jsem ho ještě neslyšela.

A než se vzpamatuji, zdvihne mě a posadí na nejbližší dubový sud a já, aniž vím, co dělám, roztáhnu nohy a on se vklíní mezi ně. Mám rozepnutý živůtek a vůbec nechápu, kdy to stihl a jak se mu to podařilo, protože ty patentky nejsou vidět. A na odhalených prsou cítím jeho ruce a také hřejivé světlo deroucí se dovnitř.

A neustále ho líbám a čuchám mu husté tmavé vlasy a jeho ústa cestují po mém hrdle a laskají moje prsa a společně se slunečními paprsky nevynechají jediné místečko.

Až do chvíle, kdy zamumlá: „Ježíši, Lizzie, ty nenosíš spodní prádlo?“ A já na to: „Nechtěla jsem, aby se mi pod šaty rýsovaly kalhotky.“ A on i tam přitiskne svoje ústa.

A tak sedím na tom sudu a sluneční paprsky do mě bodají, v dobrém slova smyslu, a přimhouřenýma očima se odvážím kouknout dolů a napadá mě, jak je to celé zvláštní, že mám mezi nohama zrovna tmavou hlavu Luka de Villierse… Sice divné, ale v moc dobrém slova smyslu… A teď už v tom sklepě Villiersových zalitém sluncem klonícím se k západu hodnou chvíli vůbec na nic nemyslím… A pak se Luke napřímí, obejme mě kolem pasu a těsně k sobě přitiskne a já mu zaklesnu nohy kolem boků a ucítím jeho nahé tělo a opět mě napadá, kdy to stihl… A najednou je ve mně, mocný a tvrdý, a je to ještě lepší, než když mě v tom místě laskal ústy, a začínáme se pohybovat v tom správném rytmu a on se do mě noří hlouběji a hlouběji… A najednou mě dočista oslní sluneční zář, jako bych se koupala v zlatých, hřejivých krůpějích, a je to takové blaho, že vykřiknu a on také.

A pak už se k sobě tiskneme a já se v jeho náruči chvěji jako list a on mě hladí po vlasech a mně dochází, že jsme se zrovna pomilovali na sudě s vínem.

A že to bylo fantastické. A že jsem si vůbec nemusela dělat starosti, jestli si to také užiju! Luke se o to postaral. Dokonce dvakrát.

„Už jsem se zmínil,“ spustí Luke, sotva nabere dech, „že si myslím, že jsem do tebe zamilovaný?“

Směju se. Nemůžu si pomoct.

„Už jsem se zmínila,“ povídám, „že je to vzájemné?“

„Musím přiznat, že se mi ulevilo…“ Nehýbá se a já také ne. Je moc příjemné tam jen tak stát. V mém případě sedět.

„Nejspíš bych ti taky měl říct,“ říká Luke, „že jsem se rozhodl jít do toho a začít studovat na Newyorské univerzitě, když už mě přijali.“

Zajímalo by mě, jestli slyší zrychlený tlukot mého srdce, třebaže se snažím tvářit jakoby nic.

„Nepovídej. To je legrace. Taky hodlám přesídlit do New Yorku.“

Luke se ke mně nakloní a čelem se opře o moje. „To je mi ale náhodička,“ utrousí s úsměvem.

Také se usmívám. „To bych řekla.“

O něco později ruku v ruce společně opouštíme vinný sklípek a právě včas, abychom byli přítomni krájení obřího svatebního dortu, který má několik vrstev.

První, kdo si nás všimne, je Agn?s, a rozběhne se k nám s podnosem, na němž je šampaňské, a my si vezmeme sklenku a přihlížíme, jak se Vicky s Craigem navzájem krmí kousky dortu.

„Doufám, že si to teď nezačnou rozmazávat po obličeji,“ říkám. „To se mi nikdy nelíbilo.“

„Navíc by ti přidělali práci a ty bys musela ty šaty čistit od čokolády, viď?“

Při té představě se otřesu a zavěsím se do něj. „Ani nehovoř…“

„Ahoj…,“ přistupuje k nám Shari s Chazem v závěsu. „Kam jste se vy dva poděli?“

„Ale nikam,“ rychle odpovídám a zrudnu až ke kořínkům vlasů.

„To je mi povědomé.“ Shari se vědoucně zasměje. „O tom vím své.“

„O čem to mluvíte?“ dožaduje se Chaz, který zjevně nemá o ničem ani páru. „Vy si tu užíváte a já zatím musel odvézt toho klacka na nádraží. Takže aby bylo mezi námi jasno, Lizzie, odteď si každého tvého kluka beru na paškál, protože tobě se nedá věřit, že si vybereš dobře.“

„Nepovídej!“ Vyměním si pobavený pohled s Lukem, který mě bere kolem ramen.

„Já ti v tom píchnu, Chazi,“ nabízí se zvesela. „Lizzie není jen tak někdo a ty bys s ní měl plné ruce práce.“

Chaz mrkne na jeho ruku na mém rameni a podezíravě si nás prohlédne.

„Hele, vy dva, co se to tady děje?“

Shari ho poplácá po paži. „Někdy ti to vysvětlím, zlato.“

„Jak k tomu přijdu?“ skuhrá Chaz. „Nikdo mi tu nic neřekne.“

„Protože musíš jít přímo ke zdroji,“ nadhodí Shari.

„A to je co?“

„Přece Lizziin vysílací systém!“ Hlavou ukáže ke mně. „Co jiného?“

A zrovna v tu chvíli mě vystopuje podroušená Ginny Thibodauxová. Žene se ke mně přes trávník a když už je u mě, vtiskne mi polibek na tvář.

„Lizzie!“ vykřikuje. „Hledala jsem tě všude! Chtěla jsem ti poděkovat za to, co jsi udělala pro Vicky. Ty šaty… Jsou prostě skvostné! Ty víš, že jsi nám vytrhla trn z paty, že jo? Taková krása se jen tak nevidí! Měla by sis založit vlastní firmu.“

„Možná,” říkám s úsměvem, „možná že i na to jednou dojde…“

Abychom to závěrem shrnuli: Viděli jsme, jak důležitou roli sehrála móda v rozvoji světové kultury a dějin, od vydělaných kůží a kožešin, v nichž se u ohňů hřáli jeskynní lidé, až po boty od Prady, které nosí dnešní moderní pracující ženy na večírcích pro jejich krásu a kvalitu. Móda se tím pádem stala největším a nejzajímavějším úspěchem či dovedností, jichž člověk, a žena, během staletí dosáhli.

Autorka se obzvláště těší, jaká nová překvapení či inovace ji v následujících letech očekávají v oblasti módy a ve všem, co s touto sférou souvisí.