Meg Cabot

Lizzie Nicholsová 02. Úspěšná smolařka ve velkoměstě VE VELKOMĚSTĚ

Pro Benjamina

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Nalézt to pravé svatební oblečení pro váš výjimečný den není snadné, ale ani není důvod, abyste kvůli tomu ronily slzy!

I když plánujete formální svatební obřad se vším všudy, s tradiční dlouhou róbou, existují různé variace střihů, z nichž se dá vybírat.

Trik spočívá v tom, že šaty mají odrážet nevěstinu osobnost, aby se z ní nestala Bridezilla, a právě v té chvíli vstupuje na scénu odbornice na slovo vzatá, a to jsem já!

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

Kapitola l

Nestačí vyjadřovat se jasně a zřetelně. Naše mluva musí někam směřovat, mít opodstatnění, jinak se z řeči stane povídání, zpovídání blábol a z blábolu zmatek.

René Daumal (1908-1944), francouzský básník a kritik volna otevírám oči a spatřím proužek slunečního paprsku, jak se Z dere do místnosti. Světlo ozáří obraz od Renoira nad mou postelí a já na několik vteřin nevím, kde jsem.

Pak si vzpomenu.

A moje srdce zaplesá jásavým vzrušením. Vážně jsem nadšením bez sebe, asi jako když jsem poprvé šla do školy a dostala zbrusu nové oblečení značky TJ Maxx.

A nemyslete si, že je to jen kvůli tomu Renoirovi nad mou hlavou.

Kdepak! Samozřejmě je pravý; není to jen nějaká plakátová kopie, jaké jsem měla na koleji. Je to skutečný originál namalovaný mistrem impresionismu.

Ale stejně vám řeknu, že jsem tomu zpočátku nemohla uvěřit.

Copak se vám často přihodí, abyste vstoupily do něčí ložnice a nad postelí uviděly viset Renoira? Těžko, jedině v případě, že bychom si byly navlas podobné.

Luke někam odešel a já se zdržela a předstírala, že musím do koupelny. Ale ve skutečnosti jsem shodila espadrily, vylezla na postel a plátno si prohlédla zblízka.

A trefila jsem to. Zrnka barev, která Renoir kladl jedno za druhým, to, jak vytvářel krajkovou manžetu rukávu malého děvčátka, to všechno je neopakovatelné. Jak stínoval srst mourovaté kočky, kterou ta malá drží v náruči, všechny ty tahy štětcem… Zkrátka je to pravý Renoir a hotovo.

6

A visí nad postelí, v níž se probouzím. A ta postel se zrovna koupe v slunečních paprscích odrážejících se od vysokých oken protější budovy… Tou budovou je METROPOLITNÍ MUZEUM UMĚNÍ. Ano, právě to, které stojí hned u Centrálního parku. Na Páté avenue.

V samém srdci NEW YORKU.

Ano! Budím se v NEW YORKU! Ve Velkém jablku! V městě, které nikdy nespí (třebaže já se denně snažím spát aspoň osm hodin, protože jinak mám opuchlá víčka a Shari hned začne říkat, že vypadám pod psa).

Ale proto nejsem ve vytržení. Sluneční jas, Renoir, Metropolitní, Pátá avenue, New York… Já totiž šílím radostí kvůli něčemu úplně jinému. Daleko lepšímu, než jsou výše uvedené věci nebo nové ošacení do školy od TJ Maxx.

A to něco mám vedle sebe v posteli.

Jen se na něj podívejte, jak je ve spánku roztomilý! Ne jako koťátko na hraní, on je mužně roztomilý. Luke nespí s pootevřenými ústy, nesliní jako já. (Vím, že to dělám, protože sestry mi to řekly. A vím to taky proto, že se budím s mokrým flekem na polštáři.) Jemu se daří mít ústa hezky zavřená.

A jeho řasy jsou tak dlouhé a pěkně husté, na koncích mírně ohnuté; žádné krátké štětiny jako ty moje, na něž musím nanést nejmíň sedm vrstev maskary a ještě je nahřát fénem, aby bylo vidět, že mám vůbec nějaké řasy.

Fajn, už toho nechám. Přestanu s tou nezdravou posedlostí přítelovými řasami. Musím vstát. Nemůžu se povalovat v posteli, jak je den dlouhý. Jsem přece v NEW YORKU!

Co na tom, že nemám práci ani kde bydlet?

Říkáte, co ten Renoir? Tak ten patří Lukově matce, zrovna tak tahle postel. Čistě pro pořádek, celý tenhle byt je její.

Koupila ho v době, kdy si myslela, že se s Lukovým otcem rozcházejí. Ale nerozešli se. Díky mně. Takže řekla, že tu můžeme s Lukem bydlet tak dlouho, jak budeme potřebovat.

Luke je zkrátka klikař. Kéž by MOJE máma plánovala rozvod s MÝM tátou a na to konto koupila v New Yorku super apartmá co by kamenem dohodil od Metropolitního muzea umění, který by využívala jen párkrát do roka, když by sem přijela nakupovat nebo příležitostně na baletní představení.

Ale mluvme vážně. Teď už skutečně musím vyskočit a něco dělat.

Jak se můžu povalovat v posteli – mimochodem královských rozměrů, naprosto pohodlné, s velkou bílou nadýchanou přikrývkou 7

nacpanou husím peřím – když za dveřmi mám NEW YORK jako na dlani (tedy, nejdřív musím sjet výtahem do přízemí a pak projít halou s mramorovým obložením) a nemůžu se dočkat, až ho začnu objevovat.

A mám tu přítele.

Je to zvláštní, ale ještě jsem si na ten pocit nezvykla. Už jen pomyšlení, že někoho mám. Já a můj přítel. Můj přítel.

Protože poprvé v životě mi to vyšlo! Před bohem prohlašuju, že mám chlapa se vším všudy! Není gay, který by mě zneužíval coby pláštík na krytí svých skutečných sklonů, aby jeho nábožensky založení rodiče nepřišli na to, že místo s holkou randí s klukem jménem Antonio. Nesnaží se mě k sobě připoutat, abych se do něj po uši zamilovala a on mi pak navrhl, že bychom si to mohli s jeho bývalou rozdat ve třech, a já kývnu, protože se budu bát, že mi jinak dá kopačky. Není závislý na hazardu, není to gambler, který ví, že mám ušetřené nějaké peníze a že ho z toho vysekám, když nadělá velké dluhy.

Nemyslete si, že nevím, o čem mluvím. Nejednou jsem to zažila na vlastní kůži.

Nevysnila jsem si to, ani neberu náš vztah na lehkou váhu; vážně spolu chodíme. To víte, že jsem se po návratu z Francie domů do Ann Arboru klepala strachy, že se mi už neozve. Kdyby nebyl do mě tak udělaný, kdyby se mě chtěl zbavit, měl by k tomu ideální příležitost.

Ale on mi zavolal a pak se ozýval pravidelně. Nejdřív z Francie, pak z Houstonu, kde musel vyřídit spoustu věcí, zabalit si kufr, zbavit se bytu a vozu, a pak už mi telefonoval z New Yorku, jakmile sem dorazil. A celou dobu opakoval, že se nemůže dočkat, až mě zase uvidí, a také mi říkal, co všechno se mnou bude dělat, a mně to znělo jako rajská hudba.

A pak, když jsem minulý týden konečně dorazila – dostál slovu a dělal se mnou všechny ty věci, co mi sliboval po telefonu.

To je pro mě velká změna. Pořád jsem jako ve snu, pořád nemůžu uvěřit, že o mě stojí kluk, kterého mám plnou hlavu, a není to jen letní známost. Léto pryč, teď je podzim (tedy téměř), a my dva jsme pořád spolu; spolu v New Yorku, kde on bude studovat na lékařské fakultě a já se vynasnažím najít si nějaký džob v módním průmyslu, zkrátka dělat něco, co souvisí s módou. My dva to rozjedeme ve velkoměstě, které nikdy nespí!

Hned jakmile si najdu práci. Abych nezapomněla, taky byt.

8

Brzy si s Shari najdeme nějaký okouzlující byteček, kterému začneme říkat domov, a než se nám to podaří, mám zatím střechu nad hlavou u Luka a Shari může zůstat u Chaze v East Village, kde našel minulý týden malý byt (udělal dobře, že odmítl nabídku svých rodičů nastěhovat se k nim do domu ve Westchesteru, v němž vyrůstal, než ho vystrnadili do internátní školy, a odkud jeho otec dojíždí každé ráno do práce).

Není to nejlepší místo, ale ani se nedá říct, že nejhorší (levný dvouložnicový byt, regulované nájemné, pouhé dva tisíce dolarů měsíčně; abych nelhala, jedna ložnice je bez oken, něco jako alkovna, ale i tak), s nedalekou NYU, kam se Chaz přihlásil, protože si chce udělat doktorát z filozofie.

A nebudu zapírat, že krátce po nastěhování se Shari stala svědkem napadení a pobodání. Viděla to z okna obývacího pokoje. Co naděláte? Šlo o domácí rozepři. Nějaký chlap na dvorku protějšího baráku pobodal svou těhotnou manželku a tchyni. Ale nemyslete si, že je na Manhattanu na denním pořádku, aby vás tu někdo pobodal.

Nakonec to všechno dobře dopadlo. I s tím maličkým, kterému na krytých schodech přede dveřmi museli pomoct na svět policisté, protože žena začala předčasně rodit. Čtyři kila dvacet! Pravda, jeho tatík bručí ve vězeňské cele na Rikers Island, ale i tak. Vítej v New Yorku, malý Julio!

Jestli chcete něco vědět, Chaz tajně doufá, že nenajdeme nic a Shari bude muset zůstat u něj. Protože Chaz je v tomto ohledu romantická duše.

Umíte si představit tu zábavu? S Lukem bychom je mohli chodit navštěvovat a všichni si budeme náramně užívat jako ve Francii u Lukových rodičů; Chaz nám namíchá koktejl kir royal, Shari nás bude komandovat a já budu servírovat sladké tyčinky Hershey a Luke se postará o muziku… Vidím to přímo před očima.

K tomu může nakrásně dojít, protože zatím se nám s Shari nedaří najít něco vyhovujícího. Odpověděly jsme nejmíň na tisíc inzerátů, ale buď je byt už zadaný, než se tam dostaneme (obzvlášť když jde o něco slušného), nebo je to tak příšerné místo, že nikdo, kdo má zdravý rozum, tam nechce bydlet (viděla jsem záchod podložený špalky a OTEVŘENOU DÍRU v podlaze. To bylo v bytě s kuchyňským koutem za dva tisíce dvě stě dolarů měsíčně).

Však my to zvládneme. Dopadne to dobře. Časem si určitě najdeme něco slušného a já si najdu nějakou práci. Nebudu se kvůli tomu vůbec nervovat.

9

Zatím.

Kristepane! Je osm! Měla bych Luka vzbudit. Dnes nastupuje na Newyorskou univerzitu a první den je něco jako seznamka s prostředím, zkrátka aby se rozkoukal. Nejdřív musí absolvovat přípravný postgraduální program, aby mohl začít regulérně studovat medicínu, a určitě nebude chtít přijít hned první den pozdě.

Ale je mi líto ho budit, protože ve spánku vypadá moc roztomile.

Je do půli těla nahý a jeho opálená pokožka ostře kontrastuje s matčiným krémově bílým ložním prádlem z jemně tkané egyptské bavlny (přečetla jsem si visačku). Jak bych mohla.

Ajaj! Můj bože!

Musí být vzhůru. Najednou leží na mně.

„Dobré ráno.“ Ještě ani neotevřel oči a jeho rty mi už laskají krk a další část jeho těla laská tu mou.

„Je osm!“ volám jakoby pobouřeně, třebaže se mi ani trochu nechce vstávat.

Co může být lepší než se celé ráno sladce, sladce milovat se svým drahým? Obzvlášť v měkké posteli, pod pravým Renoirem, v bytě naproti Metropolitnímu muzeu umění, v NEW YORKU!

Z Luka bude jednou lékař; jednou bude léčit děti postižené rakovinou. Nemůžu dopustit, aby se hned první den opozdil. Mysli na ta děcka, holka nezdárná!

„Luku…“ Jeho rty se sunou k mým. Bože! Ani mu poránu nepáchne z úst! Jak je to možné? Jak to dělá? A proč nevyletím jako střela a neženu se do koupelny, abych si vyčistila zuby?

„Co to povídáš?“ Pomalu mi jazykem obkrouží rty, ale neotevřu ústa, protože nechci, aby ucítil můj pach. Včera večer jsme si nechali poslat od Baluchiho kuře tikka masala a krevetky na kari a tato pikantní směs podle všeho odolala Listerinu a Crestu, které jsem použila před osmi hodinami, abych zdolala její odér.

„Čeká tě seznamovací den,“ říkám, což není tak jednoduché, když nechcete povolit sevření rtů, když na vás leží nahý muž vážící devadesát kilo. „Přijdeš pozdě!“

„To je mi jedno,“ odpoví a přitiskne své rty na moje.

To není dobré. Zarytě se snažím držet ústa zavřená, ale neodpustím si poznámku: „Taky sebou musím hodit. Měla bych vstát a jít si hledat práci a nějaké bydlení. U rodičů mám uskladněných patnáct beden věcí a naši čekají na pokyn, aby mi je mohli poslat, jakmile jim sdělím adresu, protože jestli si nepospíším, máma 10

všechno rozprodá při garážovém výprodeji a mně zbudou oči pro pláč.“

„Bylo by praktičtější,“ říká Luke a rozvazuje mi tkaničky na značkové noční košilce z výprodeje, „kdybys spala nahá jako já.“

Nemůžu se na něj ani trochu zlobit, že mě neposlouchá. Svlékne mě s náruživostí, která bere dech, a pak už pouštím z hlavy jeho seznamovací den, svou práci, hledání bytu, dokonce i bedny uskladněné u rodičů v garáži.

O něco později zvedne hlavu, mrkne na hodinky a mírně užasne: „Páni, přijdu pozdě.“

Zpocená a vyčerpaná ležím ve zmuchlaných peřinách a mám pocit, že mě přejel parní válec.

A ten pocit je k nezaplacení.

„Já tě varovala,“ říkám převážně k dívce od Renoira nad mou hlavou.

„Víš co?“ Luke vstává a odchází do koupelny. „Něco mě napadlo.“

„Najmeš si helikoptéru, aby tě tu vyzvedla a dopravila na univerzitu?“ škádlím ho. „Protože to je totiž jediná možnost, jak bys to ještě mohl stihnout.“

Slyším Luka z koupelny, pouští sprchu. „Co kdyby ses ke mně nastěhovala? Odpadla by ti jedna starost a mohla by ses soustředit na hledání práce.“

Vystrčí hlavu z koupelny – jeho husté tmavé vlasy jsou půvabně rozcuchané po naší ranní aktivitě – a důrazně se na mě podívá. „Co si o tom myslíš?“

Já však nedokážu odpovědět, protože mám pocit, že se mi srdce rozskočí samou blažeností.

11

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Existují různé linie a střihy šatů, pokud se nevěsta rozhodne pro tradiční dlouhou délku. Pro zajímavost uvádím ty nejběžnější:

Plesové

Empírové

12

Rovné nebo taky pouzdrové

A-linie

13

Rybí ocas

LIZZIE NICHOLS DESIGNS TM

Ale které jsou pro vás ty pravé?

To je vážná otázka, kterou si klade každá nevěsta, co svět světem stojí.

14

Kapitola 2

Řeči se mluví, voda teče, ale jen důvěryhodný a spolehlivý člověk dokáže udržet tajemství.

hebrejské přísloví

O týden dříve

spoň že se nestěhuješ k němu,“ říká moje starší sestra Rose, „A zatímco kolem nás ječí deset pětiletých děvčátek, která se střídají v mlácení do papírové figuríny koně visící ze stromu.

To smrdí. Mám na mysli Roseinu poznámku. Pokud jde o ty malé, s tím nic nenadělám.

„Něco ti řeknu!“ spustím podrážděně. „Kdybys žila s Angelem nějakou dobu na hromádce, než jste se vzali, třeba by ti došlo, že není tak úplně ideální, jak sis původně namlouvala.“ Rose na mě metá blesky přes piknikový stůl.

„Byla jsem těhotná,“ odpoví vzdorně. „Každý pochopí, že jsem neměla na výběr.“

„Ach tak.“ Hledím na jednu malou křiklounku, která dělá největší povyk. Je to oslavenkyně, má narozeniny a je to moje neteřinka Maggie. „Běžně se tomu říká kontrola porodnosti.“

„Pro tvou informaci, některé z nás si to chtějí užít, když se s nimi chce pomilovat hezký chlap, a kontrola porodnosti není zrovna to první, na co v takových chvílích pomyslí.“

Sleduju Maggie, kterou teď víc zajímá třískat klackem do otce než do figuríny, a napadají mě různé odpovědi, jak na tuto poznámku zareagovat. Ale pro jednou se zdržím komentáře.

„Chci říct, Lizzie,“ pokračuje Rose, „žes sotva vystrčila nos do světa, a hned si myslíš, že máš patent na rozum, ale pleteš se, obzvlášť 15

pokud jde o muže. Ten si nebude kupovat krávu, když může mít mlíko zdarma.“

„To je mi novina!“ Nevěřícně se na ni podívám. „Víš, že se začínáš podobat naší mámě?“

Nato moje další sestra Sarah něco zafrká do plastového kelímku, z něhož upíjí margaritu, a Rose ji zpraží plamenným pohledem.

„Zrovna ty máš co povídat, sestřičko.“

„Já?“ zjeví se Sarah. „Já přece vůbec nejsem jako máma.“

„Nemluvím o mámě,“ opraví ji Rose, „ale dneska ráno jsem tě přistihla, jak sis do kafe stříkla kávový likér Kahlúa. Ve čtvrt na deset.“

„Co bych si to nevylepšila?“ Sarah pokrčí rameny. „První doušek kávy mi nikdy nechutná.“

„Jak myslíš, babičko.“ Pak Rose opět zabodne pohled do mě. „Pro tvoji informaci, Angelo je spřízněná duše. Nemusela jsem s ním žít, než jsme se vzali, abych na to přišla.“

„Hele, Rose,“ ozve se Sarah, „ten tvůj spřízněnej dostává výprask od vaší nejstarší.“

Rose zvedne hlavu a uvidí Angela válet se na zemi, jak si tiskne ruce k rozkroku. Malá, aby si oslavu náležitě užila, teď pro změnu tříská do minidodávky svých rodičů.

„Maggie!“ vřískne Rose a vyletí z lavičky. „To nesmíš! Ta je maminčina! Maminčina!“

„Neposlouchej ji, Lizzie,“ promluví Sarah, jakmile je sestra z doslechu. „Bydlet s klukem, než si ho vezmeš, je perfektní způsob, jak zjistit, jestli se k sobě hodíte. Z jistého hlediska…“

„Z jakého hlediska?“ ptám se.

„Však ty víš,“ říká Sarah neurčitě. „Jestli se oba rádi díváte ráno na televizi nebo tak něco… Protože jestli jeden chce koukat na Živě s Regisem a Kelly, a druhý potřebuje naprosté ticho, aby se připravil na nadcházející den, co nevidět si vjedete do vlasů.“

Páni! Pamatuju, jak se Sarah rozčilovala, když si některá z nás poránu pustila televizi. A taky jsem neměla tušení, že její manžel Chuck je fanoušek Regise a Kelly. Není divu, že potřebuje něco na uklidnění, třeba kahlúu do kávy.

„Kromě toho,“ Sarah přejede prstem po okraji talíře, na němž jsou zbytky Maggiina narozeninového dortu ve tvaru koně, a slízne kousek cukrové polevy, „nevyzval tě, aby ses k němu nastěhovala, nebo ano?“

„Ne,“ odpovím. „Ví, že si s Shari hledáme bydlení.“

16

„Fakt to nechápu…“ K piknikovému stolu přistupuje matka s novým džbánem limonády pro děti. „Proč se musíš harcovat zrovna do New Yorku? Proč bys nemohla zůstat v Ann Arboru a otevřít si obchod se svatebními šaty tady?“

Vysvětlím to ještě jednou, nejmíň potřicáté, co jsem se před několika dny vrátila z Francie. „Protože jestli chci v téhle branži uspět, musím jít tam, kde se něco děje, kde budu mít široké pole působnosti, především co nejvíc zákazníků.“

„Víš, myslím si, že je to hloupost,“ říká máma a hlučně dosedne vedle mě na lavičku. „Najít si na Manhattanu slušné bydlení, které si můžeš dovolit, nebo platit kabelovou televizi není žádná hračka. Prý tam vládne bezohledná konkurence. Vím to od nejstarší dcery Suzanne Pennebakerové – pamatuješ si na ni, Sarah? Chodily jste spolu do jedné třídy. Jakže se jmenovala? Ano, Kathy – tak ta se vydala do New Yorku zkusit štěstí jako herečka a za tři měsíce byla zpátky. Povídala, že bylo hrozně těžké najít si byt, a v takovém městě se chceš pustit do podnikání? To nebude procházka růžovou zahradou.“

Zdržím se poznámky, že Kathy Pennebakerová má také sklony k narcisismu (aspoň podle Shari, která o ní říká, že je rozklížená osobnost, kterou nejvíc baví uspokojovat vlastní ješitnost, protože se v Ann Arboru snažila přebrat kamarádkám kluky a pak je šmahem pouštěla k vodě, když byl lov u konce). Soudím, že s touto vlastností si v New Yorku moc obliby nezískala, protože tam je údajně heterosexuálních mužů jako šafránu a ženská populace jistě neváhá použít násilí, aby si toho svého udržela.

Místo toho řeknu: „Chci začít od nuly. Nejdřív si najdu práci v nějakém obchodě se značkovým oblečením z druhé ruky nebo tak něco a zároveň se budu rozhlížet, jak to v tomhle oboru v New Yorku chodí, taky šetřit peníze, a pak si otevřu vlastní krámek, možná na Lower East Side, kde jsou nájmy levné.“

Tedy, levnější.

„Jaké peníze?“ říká mamka. „Nezůstane ti ani halíř, až každý měsíc zaplatíš jedenáct set dolarů za činži.“

„Nebudu platit tolik, protože se o náklady podělím se Shari,“

kontruju.

„Takové studio,“ pokračuje matka ve výčtu negativ, „to je jeden velký prostor bez ložnice, na Manhattanu za dva tisíce dolarů měsíčně. Budeš ho muset sdílet s dalšími nájemníky. Tak to říkala Suzanne Pennebakerová.“

17

Sarah přikyvuje. Také zná Kathyin zvyk krást druhým jejich milence, což může být v těsném soužití s ženskými spolubydlícími poněkud náročné. „Totéž říkali v televizi v Názorech.“

Ať si rodina povídá co chce, mně je to jedno, já už najdu nějaký způsob, jak se postavit na vlastní nohy. I kdybych byla nucená bydlet v Brooklynu. Slyšela jsem, že ta čtvrť je momentálně v kurzu, že je velice avantgardní. Všichni umělecky založení lidé žijí buď tam, nebo v Queensu, protože na Manhattanu je přeplatili investiční poradci nebo bankéři.

„Připomeňte mi,“ Rose se vrací k piknikovému stolu, „abychom to příště, až zase budeme plánovat něčí narozeninovou oslavu, rozhodně nesvěřili Angelovi.“

Podíváme se přes trávník na jejího manžela. Už je na nohou, ale shrbený kulhá do domu mých rodičů.

„Vřelé díky!“ volá přes rameno na manželku. „Bez tvojí pomoci bych se klidně obešel!“ dodá uštěpačně.

Rose zvedne oči k obloze a sáhne po džbánu s margaritou.

„Hotový ideál!“ Sarah se pochechtává. „Prý spřízněná duše!“

Rose se na ni zamračí. „Buď zticha!“ Rázně postaví džbán zpátky.

„Prázdný.“ Z jejího hlasu čiší panika. „Došla nám margarita!“

„Božíčku!“ Matka si dělá starosti. „Otec před chvílí namíchal novou dávku.“

„Připravím další.“ Ochotně vyskočím, udělám všechno, abych už nemusela poslouchat, jaké hrůzy mě čekají, když se vydám do New Yorku.

„Jestli tě můžu poprosit, udělej ji silnější než táta,“ radí mi Rose a uhýbá jedné papírové koňské noze, která jí proletí nad hlavou.

Kývnu, popadnu džbán a ženu se dovnitř. Jsem asi v polovině cesty, když se srazím s babičkou, která vychází ven.

„Ahoj, babi,“ zdravím ji, „jaká byla Doktorka Quinnová?“

„To nevím.“ Na první pohled je patrné, že je babička opilá, i když je teprve jedna po poledni, protože si domácí kabátek zase oblékla naruby. „Usnula jsem, a Sully tam vůbec nebyl. Nechápu, proč se obtěžujou točit díly, v kterých nevystupuje. K čemu? Koho zajímá nějaká doktorka Quinnová, která je vymóděná jako husopaska?

Hlavní postavou je Sully. Doneslo se mi, že se ti rodina snaží vymluvit ten New York.“

Mrknu přes rameno na matku a sestry. Všechny tři jsou skloněné nad zbytky dortu a olizují si z prstů cukrovou polevu.

18

„Však víš, jak to chodí.“ Vzdychnu si. „Asi se bojí, abych neskončila jako Kathy Pennebakerová.“

Babička je překvapená. „Jako ta falešná děvka, co krade ženským chlapy?“

„Ale babičko! Není děvka, jen…“ S úsměvem třesu hlavou. „Jak to vůbec víš?“

„Já slyším i trávu růst,“ odtuší babička záhadně. „Lidi si myslejí, že když jsem starej opilec, nevím, co se děje, ale já mám přehled.

Tady máš, ode mě.“

Něco mi vsune do ruky a já se podívám.

„Ale babičko…“ Už se nesměju. „To nemůžeš…“

„Co bych nemohla?“ zpraží mě babička. „Chci, aby sis to vzala.

Budeš to potřebovat, když se stěhuješ do velkoměsta. Co kdyby ses kvapem potřebovala vypařit a nebudeš mít ani vindru? Jeden nikdy neví.“

„Babičko,“ zkouším to znovu, „já přece…“

„Do hajzlu!“ zaječí na mě. „Prostě si to vem a mlč!“

„Dobrá, poslechnu tě.“ Úhledně složenou desetidolarovou bankovku si dám do kapsy černobílých značkových šatů bez rukávů od Suzy Peretteové koupených ve výprodeji. „Tak, spokojená?“

„Jo, děvenko.“ Babička mě pohladí po tváři a mě ovane vůně piva a rázem si připomenu časy, kdy mi na střední škole pomáhala s domácími úlohami. Většina odpovědí byla špatná, ale pokaždé jsem dostala pochvalu za kreativitu. „Měj se, ty jedna protivo.“

„Ještě nejedu, babičko, až asi za tři dny.“

„A nespi s námořníky,“ babička mě nevnímá, „nebo chytíš kapavku.“

„Nejvíc se mi bude stýskat po tobě, ty jedno pometlíčko starý,“

polichotím jí s úsměvem.

„O kom to mluvíš?“ vybafne na mě babička. „Kdo je u tebe starý pometlo?“

Než jí to stihnu vysvětlit, projde kolem nás v naprosté tichosti Maggie s koňským trupem nasazeným na hlavě následovaná dalšími holčičkami, které jako by náhle oněměly, a každá má na hlavě kus koně – některá nohu s kopytem, jiná oháňku – a pochodují v dokonalé řadě.

„Krindy!“ vyhrkne babička, když kolem nás projde poslední účastnice téhle hrůzostrašné podívané. „Potřebuju panáka.“

Taky mám ten pocit a ochotně jí vyhovím.

19

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Jaký typ šatů vám sluší nejvíc?

Pokud máte štěstí a jste vysoká a štíhlá, můžete si dovolit jakékoliv, bez ohledu na střih nebo linii. Proto jsou modelky vysoké a štíhlé. Na těch vypadá všechno dobře!

Ale předpokládejme, že patříte k mnoha milionům žen, které nejsou vysoké ani štíhlé. Jaké šaty vám budou slušet?

Jestli jste malá a plnější postavy, proč nezkusit empírovou róbu? V rozevláté siluetě budete vypadat vyšší a štíhlejší.

Proto byl tento styl

oblékání oblíbený jak u

starých Řeků, tak u

Josefíny

Bonaparte,

francouzské

císařovny,

která si potrpěla na módu

a sledovala poslední módní

trendy.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

20

Kapitola 3

Velcí lidé mluví o myšlenkách, průměrní lidé mluví o věcech a ti bezduší mluví o víně.

Fran Lebowitz (nar. 1950), americký spisovatel, humorista a kritik e to vážně moje chyba. Protože věřím na pohádky.

J Z hlediska historických faktů pro mě nebyly směrodatné, nicméně jsem vyrůstala v přesvědčení, že na každou dívku někde čeká princ. Jen o něj musí zavadit, a pak spolu budou šťastně žít až do smrti.

Takže si umíte představit, co to se mnou udělalo, když jsem zjistila, že ten můj JE skutečný ŠLECHTIC.

V jeho rodné zemi tituly neuznávají, protože Francouzi odvedli „dobrou“ práci v tom smyslu, že si před dvěma staletími vyvraždili značnou část aristokracie, ale v případě tohoto šlechtice se někomu z rodiny podařilo uniknout Madame Gillotine tím, že kvapem odcválal do Anglie, a později na základě intenzivních a dlouhotrvajících soudních sporů se jeho předkovi dokonce poštěstilo získat zpět rodový majetek, čemuž se ani nedivím s ohledem na povahu členů jeho rodiny.

Jenže vlastnit v dnešní době zámek na jihu Francie, to není žádný med. Především jde o horentní daně, které musíte každoročně odvádět francouzské vládě, a také si věčně děláte starosti se zatékající střechou a nájemcem, ale ruku na srdce, dámy: kolik znáte mužů, co ho mají? Ten zámek, samozřejmě.

Ale přísahám vám, že proto jsem se do něj nezamilovala.

Nevěděla jsem o titulu nebo zámku, když jsem ho poznala. Nikdy o tom nemluvil, a kdyby přece jen začal, v tu ránu by se mi zprotivil a 21

už by se mi nelíbil. Taky byste se nechtěly přátelit s náfukou, který se v jednom kuse vytahuje.

Ne, Luke se choval přesně tak, jak byste čekaly, že se zachová šlechtic zbavený svého titulu – rozpačitě, jako by mu to bylo proti srsti.

Skutečně je kvůli tomu trochu nesvůj. Má urozený původ a navrch je jediný dědic rozlehlého panství (tisíc akrů, včetně prodělečné vinice), šest hodin vlakem z Paříže. Přišla jsem na to čirou náhodou, když jsem si všimla obrazu velice ošklivého muže v hlavní hale zámku Mirac a na cedulce stálo, že byl kníže a jmenoval se jako Luke.

Luke to nechtěl přiznat, ale nakonec jsem to vytáhla z jeho tatíka.

Ten tvrdí, že je s titulem spojená velká odpovědnost. Především jde o udržení zámku a jediný způsob, jak získat finanční prostředky na placení daní, je pronájem zámeckých prostor bohatým americkým rodinám a příležitostně filmovým studiím, která tu natáčejí filmy.

Také si posteskl, že vinice bohužel příliš nevynáší, ale v době, kdy jsem tohle všechno zjistila – o titulu – jsem už byla do Luka po uši zamilovaná. Okamžitě jsem věděla, že je pro mě ten pravý, v minutě, kdy jsem si vedle něj sedla ve vlaku. Ale nenamlouvala jsem si, že on bude sdílet moje pocity, ani za milion let! Měl totiž moc pěkný úsměv, o jeho dlouhých řasách nemluvě; s těmi by nemohla soupeřit ani Shu Uemura, a já se do něj zbláznila.

Takže titul a zámek jsou jen třešničkou na nejlahodnějším dortu, jaký jsem kdy ochutnala. Luke není jako moji spolužáci ze školy.

Vůbec ho neláká poker nebo sporty. Zajímá se výhradně o studium medicíny, po tom vždycky toužil, a také o mě.

Což mi náramně vyhovuje.

Takže soudím, že je jen přirozené, když jsem ihned začala plánovat naši svatbu. Luke se dosud nevyjádřil, zatím.

Ale to mi nebrání, abych nepomýšlela na vdavky. Vím, že se jednoho krásného dne vezmeme. Proč by mě jinak žádal, abych se k němu nastěhovala, kdyby to se mnou nemyslel vážně? To dá rozum!

Takže až k tomu dojde, až budeme mít svatbu, bude to na zámku Mirac, na rozlehlém trávníku, odkud je úchvatný výhled do údolí; na tomto území kdysi de Villiersové uplatňovali svá feudální práva.

Bude to v létě, jak jinak, rok poté, co jsme se poznali, a tou dobou už bude můj obchod se špičkovými svatebními šaty vzkvétat pod obchodní značkou Lizzie Nicholsová a povede si tak dobře, že ho ode mě odkoupí Vera Wangová (další velká věc, která se zatím nestala, 22

ale je to na spadnutí, nebo ne?), a Shari mi půjde za svědka a sestry za družičky.

Já budu velkorysá a vyberu jim pěkné oblečení, nebudu je nutit do bachratých taftových, jako mátová omáčka zelených sukní. Tak tenkrát vymódili mě, ale protože jsem na rozdíl od nich laskavá a pozorná, vynasnažím se, aby jim to slušelo.

Předpokládám, že celá moje rodina se bude chtít zúčastnit, a z toho mám strach, protože ani jednou nebyli v Evropě a nejsou tak zcestovalí a světaznalí jako kosmopolitní de Villiersovi.

Ale jsem si jistá, že všichni brzy najdou společnou řeč, můj otec převezme dohled nad grilováním (jak je na Středozápadě zvykem), moje matka začne Lukově matce radit, jak nejlépe vybělit zažloutlá prostěradla z devatenáctého století; jedině s babičkou může nastat problém, až zjistí, že ve Francii nedávají Doktorku Quinnovou, ale jsem si jistá, že po jednom dvou koktejlech kir royal se zklidní a půjde to s ní.

Prostě vím, že můj svatební den bude ten nejšťastnější den mého života. Už vidím, jak stojíme na trávníku zalití sluncem, já v dlouhých bílých pouzdrových šatech, Luke v bílé košili s rozepnutým límečkem a černých kalhotách od smokingu a vypadá noblesně a moc mu to sluší. Není divu, když je kníže.

Zpět do reality. Teď musím především vykoumat, jak to sehrát s kamarádkou.

„Tak fajn.“ Shari zalistuje výtiskem Venkovského hlasatele, který jí přišel pod ruku, ale nezdá se, že by ji obsah zaujal. „V podstatě tu není nic, co by stálo za pozornost. Totéž najdeš v katalogu kdejaké realitní kanceláře…“

Našlapuj zlehka, říkám si, rafinovaně a důmyslně.

„… což znamená, že nám nezbude nic jiného než kousnout do kyselého jablka a vzít, co se nabízí,“ pokračuje v monologu Shari.

„Ovšem z dlouhodobého hlediska to nemusí být marné a může se to zúročit.“

Nemůžu to vyhrknout bez předehry, je potřeba k tomu směřovat pomalu, opatrně.

„Vím, že máš hluboko do kapsy,“ vede si svou Shari, „a tak se Chaz nabídl, že nás obě založí, abychom měly na zaplacení počátečního vkladu. Můžeme mu to vrátit, až se postavíme na nohy.

Tedy… až se ty postavíš na nohy…“ Protože Shari si už našla práci v malé neziskové organizaci. Vstupní pohovor dělala loni v létě, před odjezdem do Francie. Zítra nastupuje do práce. „… pokud ti Luke 23

neposkytne do začátku nějakou finanční výpomoc. Vím, že by se ti příčilo ho o něco žádat, ale ber to s humorem. Ten kluk je za vodou.“

Nemůžu to na ni zničehonic vychrlit, prostě nemůžu.

„Posloucháš mě vůbec, Lizzie?“

„Luke mě požádal, abych se k němu nastěhovala.“ A je to venku, dřív než se stihnu kousnout do jazyka.

„To je mi tedy novina!“ Sedíme v jednom bistru a Shari na mě nevěřícně hledí přes umaštěnou, upadanou desku stolu. „Kdy jsi mi to hodlala říct?“

Paráda. Je to venku. Já to tušila. Shari šílí. Věděla jsem, že ji to přivede do varu. Proč jen neudržím tu svou nevymáchanou pusu zavřenou? Proč?

„Požádal mě teprve dneska ráno, Shari, zrovna když jsem se chystala za tebou. Nekývla jsem mu, řekla jsem, že si o tom musím promluvit s tebou.“

Shari na mě poulí oči. „Jinými slovy řečeno, ty to chceš!“ spustí na mě ostře. „Chceš se k němu nastěhovat, protože jinak bys namístě odmítla.“

„Shari! Ne! Já vlastně… Ano. Ale ber to z lepší stránky, stejně budeš věčně u Chaze.“

„Strávit s Chazem noc není totéž jako žít s ním pod jednou střechou,“ odsekne kousavě Shari.

„Ale dobře víš, že by se mu to líbilo,“ kontruju. „Uvažuj, Shari.

Když se nastěhuju k Lukovi a ty k Chazovi, odpadnou nám starosti s hledáním bydlení, nebudeme muset platit realitní kanceláři za zprostředkování, a to nepočítám složení kauce ve výši několika měsíčních nájmů. Ušetříme aspoň pět tisíc! Obě!“

„Nech toho.“ Shari je ostrá jako břitva.

Nechápavě na ni hledím. „Čeho mám nechat?“

„Nepleť sem finance, není to o penězích. Sama víš, že kdybys potřebovala výpomoc, tvoji rodiče ti něco pošlou.“

Mám na ni vztek, i když je to moje nejlepší kamarádka. Udělala bych pro ni vážně první poslední, ale moji rodiče vychovali tři dcery.

Otec pracuje ve výzkumném ústavu. Jeho plat stačí na pohodlné živobytí, ale není to dost, aby donekonečna podporoval nyní už dospělé děti.

Na drahou stranu je Shari jedináček, dcera významného chirurga v Ann Arboru, a jediné, co musí udělat, když potřebuje peníze, je požádat rodiče a ti jí bez vyptávání dají, o co si řekne. Já si našla práci v maloobchodě – předtím jsem sedm let o pátcích a sobotách hlídala 24

děti, pobírala minimální mzdu, připravovala se o společenský život, odpírala si dražší povyražení (kino, jídlo v restauracích, myla si vlasy levným šamponem, protože na značku Suave jsem neměla, nekoupila si vůz a podobně), abych něco ušetřila a jednou se mohla rozjet do New Yorku, splnit si svůj sen – zatímco ona?

Ne, nestěžuju si, vím, že moji rodiče pro mě udělali, co mohli, ale mrzí mě Shariino nepochopení. Ne všichni rodiče jsou na tom finančně tak dobře jako ti její a není to poprvé, co se jí to snažím vysvětlit.

„Nemůžeme se stát otroky New Yorku,“ pokračuje ve výčtu negativ. „Nemůžeme udělat životní rozhodnutí jen na základě výše nájemného, natož se kvůli tomu nastěhovat ke klukovi, protože jestli se necháme ovlivnit okolnostmi, jsme v háji.“ Mlčky na ni hledím.

Kam na ty řeči chodí? Fakt netuším.

„Jestli ti jde o peníze,“ pokračuje ve stejném duchu, „víš, že Chaz ti bez řečí poskytne půjčku.“

Chaz, který pochází z rodiny dlouhodobě finančně úspěšných právníků, je na tom dobře. Nejenže mu jeho příbuzní, kteří jsou už po smrti, odkázali majetek; kromě hotovosti po nich zdědil ještě i šetrnost. Peníze investuje opatrně, s rozvahou, žije celkem skromně a investice mu vynášejí slušný zisk, možná větší než Lukovi, i když na rozdíl od Luka se Chaz nemůže pochlubit zámkem ve Francii.

„Podívej, Shari, Chaz je TVŮJ kluk a já si nebudu brát peníze od TVÉHO přítele. To ti nevadí, co? Ale že se chci nastěhovat k Lukovi, by ti vadilo. Pročpak?“

„Protože s Chazem nespíš,“ zdůrazní Shari se svou obvyklou přímočarostí. „Šlo by o obchodní dohodu, striktně neosobní.“

Ale z nějakého důvodu mi nejde pod nos žádat Chaze o půjčku. I když vím, že by v tom neviděl nic divného a obratem ruky by kývl.

Kromě toho, nejde přece o peníze. Nikdy nešlo.

„Hele, Shari,“ spustím pomalu. „Nejde jen o prachy, jasný?“

„Kristepane!“ Shari zakvílí a složí hlavu do dlaní. „Já věděla, že to takhle dopadne.“

„Co jako?“ Nechápu, proč ji to tak rozhodilo. Chci říct, vím, že Chaz není žádný princ s tou jeho věčnou baseballovou kšiltovkou a zarostlou bradou, ale je milý a je s ním legrace, když zrovna nehoruje o Kierkegaardovi nebo nespustí na téma důchodových účtů Roth IRA. Potom je to s ním k nevydržení. „Promiň, ale o co kráčí? V čem je problém? Jestli ti jde o to napadení, které jsi viděla, jestli nechceš 25

bydlet u Chaze kvůli hlučnějším sousedům… Policie přece potvrdila, že šlo o domácí výměnu názorů, že se to už nestane, pokud ovšem Juliova tatíka nepustí předčasně z Rikers.“

„O to vůbec nejde!“ zpraží mě zas Shari. Z neonového nápisu PABST BLUE RIBBON vedle našeho boxu získaly Shariiny kučery modravý nádech. „Luka znáš sotva měsíc, Lizzie, a už se k němu chceš nastěhovat?“

„Dva měsíce,“ opravím ji s ukřivděným výrazem. „A je to Chazův nejlepší kamarád a Chaze známe celé roky, žili jsme s ním celé roky na koleji, takže není to tak, že by Luke byl naprostý cizinec jako třeba Andrew.“

„Jo, Andrew! Teď jsi to trefila!“ Shari zvýší hlas. „Zrovna ses rozešla s klukem, který nestál za nic! Byla to mizerná, vypečená známost, ale budiž, a podívej se na Luka. Před dvěma měsíci žil s nějakou jinou, a hned se po hlavě vrhá do dalšího vztahu? Nemyslíš, že byste oba měli zvolnit tempo?“

„Zatím se nebereme, Shari,“ připomenu jí. „Jen mluvíme o společném bydlení.“

„Luke možná, ale já tě znám, Lizzie. Ty už v duchu fantazíruješ o svatbě, nemám pravdu?“

Má pravdu. „Ne, nemáš!“ rozkřičím se. Jak na to mohla přijít?

Jistě, zná mě odjakživa, prakticky celý život, ale stejně mi nahání hrůzu, že jsem tak průhledná.

Shari na mě mhouří oči. „Lizzie,“ říká varovně.

„No jo.“ Vzdávám to, svezu se na krvavě rudou plastovou lavici našeho boxu.

Jsme v Honeys, v sešlém, pochybném karaokovém baru uprostřed města, na půl cesty mezi Chazovým bytem, kde Shari zatím bydlí, na Východní třinácté mezi První a Druhou avenue, a apartmánem Lukovy matky na Východní jednaosmdesáté a Páté avenue, takže obě sem máme stejně blízko (nebo daleko; záleží, jak se to vezme).

Honeys je špeluňka, ale obvykle tu bývá volno, aspoň před devátou večer, kdy sem zaskočí vážní milovníci karaoke, takže si tu můžeme promluvit, a dietní cola je pouze za dolar. Navíc obsluze, asi dvacetileté Američance s korejskými předky, je zjevně jedno, jestli si vůbec objednáme. Zrovna telefonuje a hádka s přítelem ji zaměstnává víc než zákazníci.

26

„Tak si ho chci vzít, a co má být?“ křiknu vzpurně, zatímco servírka zaječí do růžového mobilu Razor: „Víš co? Víš co? Jsi na hovno!“

„Miluju ho.“

„Nic proti tomu, že ho miluješ, Lizzie,“ říká Shari. „To je naprosto přirozené, ale pořád nejsem přesvědčená, že nastěhovat se k němu je ten nejlepší nápad pod sluncem.“ Skvělé. Kamarádka si teď pro změnu kouše spodní ret. „Já jen…“

Podívám se na ni přes dietní colu. „Co?“

„Podívej, Lizzie…“ Její tmavé oči se v matném barovém světle zdají neproniknutelné, i když venku je slunečný den, teprve poledne.

„Luke je skvělý kluk a tak podobně, a myslím, že to, co jsi udělala, že jsi dala jeho rodiče zase dohromady, přesvědčila Luka, aby šel za svým snem a pustil se do studia medicíny, bylo od tebe vážně báječné, ale pokud jde o váš dlouhodobý vztah…“

Civím na ni. Jsem jako opařená. „Co má být?“

„Prostě… Nevidím v tom perspektivu,“ doplní Shari.

Nevěřím svým uším. Tohle si mi dovolí říct moje údajně nejlepší kamarádka!

„Proč?“ Dožaduju se vysvětlení, ucítím palčivost pod víčky a vyděsím se. „Protože on je šlechtic a já jen holka z Michiganu, které to moc mluví? O co ti sakra jde?“

„Když to chceš slyšet…“ Shari se zarazí. „Jde mi o to, že… Hele, Lizzie, ty se ráda díváš z postele na nekonečný Skutečný svět, s velkým kafem v ruce od Heath Bar Crunch a posledním vydáním Dnes si ušijeme, taky ráda posloucháš kapelu Aerosmith, a když šiješ na šicím stroji Singer 5050, pouštíš si je na plné pecky a jedeš jako dráha a zkrátíš nejmíň padesaterý koktejlové šaty. Umíš si vůbec představit, že bys totéž dělala před Lukem? Chovala se jako doma, byla sama sebou? Anebo se stylizuješ do holky, jejíž chování bude podle tvého názoru Lukovi imponovat?“

Přejedu ji plamenným pohledem. „Nemůžu uvěřit, že si vůbec troufneš položit mi takovou otázku!“ Prakticky už brečím, ale snažím se to maskovat. „Samozřejmě že jsem v jeho přítomnosti sama sebou!“

Ačkoliv je pravda, že od příchodu do New Yorku nosím elastické spodní kalhotky Spanx, které mi v pase dělají rudou rýhu, takže když se z nich vysoukám, musím chvíli počkat, než se Lukovi ukážu.

27

Ale to jen proto, že jsem ve Francii zase začala jíst chleba a nabrala zpátky pár kil, která jsem v létě shodila. Nic fatálního, asi sedm a půl kila. Já se picnu! Shari má pravdu!

„Podívej,“ Shari neujde můj zbědovaný výraz, „netvrdím, že by ses k němu neměla nastěhovat, Lizzie, jen říkám, že bys měla vychladnout a dát svatbu s Lukem k ledu.“

Zvednu ruku a otřu si uslzené oči. „Jestli ještě dodáš, že si nebude kupovat krávu, když může mít mlíko zadarmo, udělá se mi špatně,“

dodám uštěpačně.

„Kdepak.“ Shari kroutí hlavou. „Ale jestli ti můžu poradit, ber věci takové, jaké jsou, a netlač na pilu. A neboj se chovat se před ním přirozeně, protože jestli tě nebude milovat takovou, jaká jsi, čert ho vem. Co s takovým klukem, i když je to šlechtic?“

Hledím na ni s otevřenou pusou. To jí podepíšu. Shari je čtenář myšlenek.

„Jak to, že ti to tak pálí?“ Jsem celá uslzená. „Kam na ty rozumy chodíš?“

„Už jsi zapomněla?“ podiví se Shari. „Složila jsem závěrečné zkoušky z psychologie.“

Přikývnu. Její nová práce u neziskové organizace spočívá v poradenské službě obětem domácího násilí; Shari bude postiženým pomáhat najít si náhradní bydlení, zajistí jim právní pomoc a sociální jistoty, například poukázky na jídlo a příspěvky na děti. Není to bůhvíjak placený džob, ale to, co nedostane při výplatě, jí bohatě vynahradí vědomí, že pomáhá zachraňovat životy, pomáhá lidem, obzvlášť ženám, získat lepší existenci pro sebe a pro své děti.

Když se nad tím zamyslíte, některé z nás dělají v módním průmyslu totéž. Nemusíte zrovna zachraňovat lidské životy, ale můžete se vynasnažit, aby byly lepší, příjemnější. Jako je to v té písničce o mladých dívkách, kterým staré nehezké šaty nepřidají na kráse.

Je na nás, abychom je oblékly do nových (nebo přesily staré), aby se ženy a dívky mohly cítit o něco lépe.

„Podívej,“ pokračuje Shari. „Pravda je, že… Já nevím… Jsem z toho otrávená. Vážně jsem se těšila, že si něco najdeme, dokonce jsem si říkala, jaká to bude švanda, až spolu budeme opravovat a natírat starý nábytek, abychom ušetřily, nebo si půjčíme vůz a zajedeme do New Jersey. IKEA prodává nábytek, který se dá hravě složit. Koupily bychom si pár nových kousků… Místo toho teď budu 28

bydlet s Chazem a koukat na nábytek z kanceláře jeho tatíka tady ve městě, kterého se chtěli zbavit.“

Nemůžu si pomoct, je mi do smíchu, protože si vzpomenu na usedlé pohovky se zlatavými povlaky s třásněmi v Chazově bytě.

Dřevěná podlaha je tam trochu šikmá a na oknech mříže, protože vedou na protipožární schodiště, odkud Shari viděla Juliova otce ohánět se nožem.

„Zastavím se u vás a uvidím, jestli se s tím nedá něco dělat,“ říkám s úsměvem. „Mám doma pár štůčků látek, které jsem nakoupila ve So-Fro Fabrics ve výprodeji, a až mi máma pošle bedny, něco pro vás vyberu. Kromě potahů by to chtělo nějaké závěsy, aby ses nemusela koukat na pouliční výtržnosti.“

„To bude hezké.“ Shari vzdychne. „Vezmi si to.“ Strčí mi výtisk Venkovského hlasatele. „Budeš to potřebovat.“

„Proč?“ Nechápavě se podívám na časopis. „S Lukem máme kde bydlet.“

„Proč? Aby sis našla práci, hlavo skopová!“ pokárá mě. „Nechceš doufám, aby ti Luke kromě bydlení dával kapesné?“

„Aha,“ pípnu přiškrceně. „Dík, ty myslíš na všechno.“

Nalistuju sekci volná místa… když vtom se otevřou dveře a do baru Honeys vtrhne malý mužík, celý Gandalf. Přiloudá se k našemu stolu, podívá se na nás, obrátí se a beze slova zmizí.

Otočíme hlavy na servírku, ale nezdá se, že by ji nečekaný návštěvník zajímal.

Znovu se podíváme na sebe. „Tohle město je jedna velká záhada,“

říkám.

„To mi povídej,“ potvrdí Shari.

29

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Seznamte se s různou délkou rukávů.

Samozřejmě vůbec žádné rukávy,

pokud zvolíte obnažená ramena!

Špagetové – velice úzká ramínka

Bez rukávů – širší ramínka

Čepeček – velice krátké rukávy, obvykle nepatrně spadající z ramen. Nevypadají přitažlivě na nevěstách, kterým je přes čtyřicet (pokud na sobě nezapracují, myslím nevěsty, s váhou).

Krátké – okraj rukávu obvykle končí v polovině horní části paže.

Tato délka se považuje za příliš ležérní pro formální oblečení.

Nad loket – délka vhodná pro nevěsty, které jsou si vědomy „pomerančové kůže“ na zadní straně paže.

30

Tříčtvrteční – rukáv končí ve třech čtvrtinách dolní části paže mezi loktem a zápěstím. Sluší téměř každé.

Sedmiosminové – končí asi pět centimetrů nad zápěstím.

Toto je pro rukávy u svatebních šatů nešikovná délka.

Délka k zápěstí – hodinkové rukávy vyhovují konzervativním nevěstám nebo těm, které chtějí zakrýt ošklivou vyrážku na pažích.

Plná délka – rukáv končí asi dva a půl centimetru pod zápěstní kostí. Perfektní pro nevěsty holdující „středověkému“ nebo „renesančnímu“ střihu šatů.

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

31

Kapitola 4

Klep je nástrojem poety, mluvou vědce a útěchou hospodyňky; vtipný, mocný a intelektuální. Začíná v dětském pokoji a konči na smrtelném loži.

Phyllis McGinleyová (1905-1978), americká básnířka a spisovatelka ožná má Shari pravdu. Možná potřebuju ve vztahu s Lukem M ubrat plyn. Proč hned plánovat svatbu? Koneckonců jsem sotva ukončila školu. Vlastně ne tak docela, protože když jsem po prázdninách odevzdávala diplomovou práci, školitelka mi sdělila, že technicky vzato budu hotová až v lednu, až dostanu diplom. Ve svém životopise jsem o tom časovém prodlení pomlčela. Koho to zajímá?

Nebo myslíte, že si někdo dá námahu, aby to zkontroloval?

Kromě toho by se máma s tátou zjevili, kdyby zjistili, že jsem se rozjela do Evropy, dokonce přijala všechny cestovní lampičky na čtení, které jsem dostala darem za zdárné ukončení studia, aniž jsem absolvovala.

Zrovna tak by si zoufali, kdyby se dozvěděli, že jsem se nastěhovala ke klukovi, kterého jsem poznala ve Francii a s nímž se znám sotva par týdnů. Nezbývá mi než o tom pomlčet, držet to pod pokličkou. Mohla bych jim namluvit, že bydlím s Shari. Jenže co když si naši popovídají s doktorem Dennisem? Bum…

Co se dá dělat, teď si s tím nebudu lámat hlavu. Čas strávený v New Yorku musím využít, jak nejlépe dovedu. Především se musím zaměrit na kariéru, protože jak bych mohla v budoucnu poskytovat rozhovory pro Vogue, když v životě nevytvořím nic významného, co by stálo za pozornost a čím bych upoutala jejich zájem?

32

I když… Shari by to jako družičce náramně slušelo v hedvábných světle růžových šatech, starorůžový odstín, s čepičkovými rukávy a sukní tak akorát ke kolenům jako na té figuríně ve výloze.

Už dost. To by fakt stačilo. Na vymýšlení oblečení pro družičky, v němž bude Shari vypadat úchvatně a Rose a Sarah hnusně, mám zatím času habaděj. Teď se potřebuju zamyslet, kudy na to, jak si najít práci, abych si něco vydělala. Protože to je momentálně nejdůležitější. Nemůžu být jen něčí manželka. To přece zvládne každá holka!

I když… Vsadila bych se, že lidé z Vogue by se mnou udělali rozhovor už proto, že mám za manžela šlechtice. Pořád někoho takového zpovídají. Takovým ženám říkají „hostitelky“.

Nechci být „hostitelka“, vlastně ani nemám ráda večírky.

Ne, já musím vymyslet způsob, jak na tomto světě zanechat svou stopu. Něco, co dokážu jen já, a jak to tak vypadá, jsem fakt dobrá v úpravách značkových svatebních šatů, které už mají něco za sebou.

Člověk by řekl, že po takové osobě bude velká sháňka. Copak nevisí v každé skříni aspoň jedny svatební šaty, které už někomu posloužily a nyní potřebují, aby jim někdo dodal nový lesk? Jenže jak na to? Jak vyhledat ženy, které potřebují mou službu, a zároveň si něco vydělat, abych byla soběstačná? Jistěže se můžu podívat na internet, ale…

Páni! To je nádhera! To jsou přece šaty od Jonathana Logana, nejkrásnější červená krajka, jaká kdy byla k vidění. Škoda že je v jednom místě roztržená. Ale nevadí, to by se lehce opravilo. Kolik stojí? Kristepane! Čtyři sta padesát dolarů? Copak jim přeskočilo?

Jedny takové jsme u nás doma v Ann Arboru prodali ve Vintage to Vavoom za sto padesát babek a tyhle vypadají na malou velikost, tak dvojku. Kdo se vejde do něčeho tak malého?

„Přejete si?“

Ale já tu nejsem na nákupu.

„Zdravím.“ Blýsknu úsměvem, o němž si myslím, že je oslňující, na prodavačku v kostkovaných kalhotách (to je legrace!) s několikanásobným piercingem v obličeji. „Ráda bych mluvila s vedoucím, jestli je tu.“

„Co potřebujete?“

Hmmm. Piercing je ostražitý, jak vidím. Obchod je na rušné třídě ve Village, žena musí vídat různá individua, asi má proč být ve střehu.

Kdoví, kolik ulítlých týpků sem zaskočí? Například ten chlápek, kterého jsem viděla na rohu ulice s kalhoty u kotníků, jak se hrabe v 33

popelnici a něco si mumlá o Stalinovi. Celkem chápu, proč je odměřená, když do obchodu vkročí někdo cizí.

„Ráda bych se zeptala, jestli tu nemáte volné místo,“ spustím zvesela. „Mám roky zkušeností s prodejem značkového oblečení z druhé ruky a kromě toho…“

„Nechte nám tu svůj životopis,“ přeruší mě Piercing. „Jestli budeme mít zájem, ozveme se vám.“

Ale něco mi říká, že mi nikdy nezavolají. Zrovna jako personalistka v oddělení oděvů a kostýmů Metropolitního muzea umění. Zrovna jako se mi nikdy neozvali z Newyorského městského muzea, z oddělení textilních a oděvních sbírek. Jako nikdy nezavolala Vera Wangová. Jako se nikdy neozvalo ani jedno z těch tisíců míst, kde jsem zanechala svůj životopis.

Ani tady se mnou nebudou ztrácet čas, protože až si přečtou můj životopis, řeknou si, že nejsem dostatečně kvalifikovaná, abych u nich mohla pracovat, nebo že nemám žádná místní doporučení, nebo prostě nemají volné místo. Vím, že vedoucí mi nikdy nezavolá, protože se o mně nikdy nedozví. Protože Piercing už rozhodl, že se mu nelíbím, a můj životopis hodí do koše ve chvíli, kdy vyjdu na ulici.

„Můžu pracovat podle potřeby, jsem přizpůsobivá,“ zkouším to naposledy. „Taky jsem zručná švadlena. Dokážu nemožné, pokud jde o úpravy.“

„Nic takového tu neprovádíme,“ přeruší mě Piercing a pohrdavě si odfrkne. „Jestli chcete šaty upravit, zaneste je do čistírny.“

Polknu. Že by chabý smysl pro humor? „Všimla jsem si, že ve výloze visí šaty od Jonathana Logana, s malým poškozením. Snadno bych to mohla zašít, kdyby…“

„Lidé, kteří u nás nakupují, si opravy dělají sami,“ kontruje Piercing. „Nechte nám tu svůj životopis a my vám zavoláme…“

Přejede mě silně nalíčenýma očima od hlavy k patě – vlasy mám stažené šátkem ve stylu Jackie O, na sobě šaty od Gigi Youngové z padesátých let, jedny z mála, které se zachovaly; jsou modré s bílým puntíkem a skládanou sukní; na nohou bílé balerinky; nemohla jsem vklouznout do lodiček, když dneska běhám po celém Manhattanu – a z ženina výrazu je patrné, že se jí nelíbí, co vidí.

„… nebo nezavoláme.“ Piercing zkrátka vykopal válečnou sekyru.

Zamává mi na pozdrav, jako by odháněl dotěrný hmyz, a já vidím, že má celé paže potetované. Původně jsem si myslela, že jsou to hýřivě barevné rukávy. „Nashle.“

Nemůžu si pomoct, civím na to tetování. „Na shledanou.“

34

Co nadělám. New York je holt úplně jiný než Ann Arbor a mně začíná docházet, že najít si tu práci bude zatraceně tvrdý oříšek.

Anebo jsem se trefila do špatného obchodu ve špatný den.

Jo, to bude ono. Všichni nemůžou být takoví jako ona. Možná jsem udělala chybu, když jsem začala ve Village.

Třeba bych se spíš měla orientovat na salony s oblečením pro nevěsty než na maloobchod. Veru Wangovou jsem už vzdala. Tam jsem pohořela. Žena, která zvedla telefon, když jsem volala do jejich podniku a ptala se, jestli dostali můj životopis, mi dala jasně najevo, co můžu čekat: že mi zavolají tak za deset let, než se proberou všemi životopisy, které se jim kupí na stole, od všech možných i nemožných návrhářů svatebních šatů rozjíždějících kariéru. Možná bych měla připojit k životopisu pár fotografií šatů, na nichž jsem pracovala.

Možná by to mělo smysl. Možná…

Bože! Co řeknu Lukovi, až se zeptá? Shari má pravdu. Nastěhovat se k němu je velké rozhodnutí. Člověk by to neměl udělat jen proto, že to vyjde levněji než platit realitce.

Ale to není můj případ, proto to přece nedělám. Já Luka miluju a jsem toho názoru, že společné soužití pod jednou střechou bude hotový ráj na zemi…

Pokud ovšem vstoupím do této nové fáze vztahu oproštěna od veškerých očekávání, jak říkala Shari, pokud pustím z hlavy úvahy o manželství. Ber věci tak, jak přijdou. Protože v našich životech dochází k výrazným změnám, oba se teď pouštíme do něčeho nového.

Luke má školu a já… zkrátka budu dělat to, co se namane. Nemůžeme pomýšlet na manželství. To je hudba budoucnosti.

I když na druhou stranu si nemůžu dovolit čekat bůhvíkolik let.

Moc ráda bych se totiž vdávala v šatech bez rukávů a jeden nikdy neví, jak dlouho mi vydrží pevné svalstvo, než pokožka ztratí pružnost a já skončím s vrásčitou kůží. Ta nesluší nikomu, natož nevěstě.

Už je mi jasné, že takhle to nepůjde. Nemůžu se donekonečna plahočit sem a tam a rozdávat svůj životopis v obchodech se zbožím z druhé ruky, byť špičkovým. Musím vzít rozum do hrsti, taky telefonní seznam nebo sednout k internetu a soustředit veškeré síly na hledání místa, které by bylo podle mého gusta. Potřebuju…

Jejda! Podívejte se na ty steaky! Třeba se jen potřebuju pořádně najíst, koupit si něco k zakousnutí. Lukovi se asi nebude chtít vyrazit někam na večeři. Bude utahaný po celodenním zápřahu ve škole.

35

Připouštím, že nejsem ta nejlepší kuchařka na světě, ale hodit na gril kus flákoty svede každý. Tedy, hodit na pánev. Nemáme gril.

Přesně to udělám. Koupím pár steaků a láhev vína a udělám večeři. Pak si s Lukem můžeme sednout a promluvit si o našem společném soužití, co to obnáší. A až si to všechno vyříkáme, zítra se zase pustím do hledání nějaké práce.

Fajn. Skvělé!

Třeba bych měla nakoupit někde v okolí Lukova bytu, než se tahat s nákupem z centra, pak ještě podzemkou. Kde vůbec je ta podzemka?

„Promiňte… Nevíte, jak se dostanu na vlak? Na šestku?“

Ten mě utřel! Protiva!

Nejsem žádná pouliční holka! Jak můžou být lidi tak hnusní?

Vždyť jsem se jen zeptala na cestu! Asi bude pravda, co se říká o Newyorčanech. Zatím mám smůlu na samé hrubiány. Proto se Kathy Pennebakerová vrátila domů? Nejen kvůli mánii svádět kluky kamarádkám? Anebo je to každému fuk a Kathy to už začínalo zmáhat?

Kde to jsem? Aha, Druhá avenue a Devátá ulice. Východní devátá, protože východní a západní stranu protíná Pátá avenue (kde se n a c h áz í by t Lu ko vy m a t k y s v ýh l e d em n a C e n t r á l n í p a r k. A Metropolitní). Luke říkal, že když se chci dostat na Pátou avenue, pokud mířím západně od East River, musím projít První, Druhou a Třetí avenue, pak přijde Lexington, Park a nakonec Madison (abych si zapamatovala, v jakém pořadí jdou tyto nečíslované bulváry, Luke mi poradil říkanku „Lepíš papír na modrou podlahu“ – Lexington, Park, Madison, Pátá).

Ulice – Východní devětapadesátá na Bloomingdale’s a Východní padesátá, kde je například Saks – jsou kolmo na hlavní třídy. Takže Bloomingdale’s je na Devětapadesáté a Lexington avenue, Saks na Padesáté a Páté avenue. Byt Lukovy matky je na Jednaosmdesáté a Páté a hned za rohem na Madisonu, mezi Jednaosmdesátou a Dvaaosmdesátou, je Betsey Johnsonová.

Pak je tu samozřejmě West Side, ale to se budu muset naučit později; momentálně mám dost starostí s tím, jak se dostanu na místo, kde bydlím.

Podzemka, která jezdí nahoru a dolů po East Side, vede podél Lexington avenue, takže pokud bych se ztratila, jak říká Luke, stačí najít Lexington a najdu i podzemku.

36

Pokud ovšem nejste ve Village jako teď já. Tady se Lexington najednou mění ve Čtvrtou avenue, pak v Lafayette a nakonec v Centrální ulici, což je další, s čím si teď nehodlám zatěžovat hlavu. Od Druhé avenue prostě zamířím na západ v naději, že najdu Lexington, a až se tam dostanu, někde kolem stanici podzemky domů.

Domů. Páni, už tomu místu začínám říkat domov!

Ale tak přece říkáme každému hnízdečku, které sdílíme s tím, koho milujeme, že?

Možná že v tom je jádro pudla, proč Kathy odešla z New Yorku.

Ne kvůli hrubiánům nebo nepochopitelnému mumraji ulic a tříd nebo kvůli své závislosti na klucích těch druhých, ale protože tu nenašla nikoho, koho by milovala. A kdo by miloval ji.

Chudinka Kathy. Město ji sežvýkalo a pak ji vyplivlo. To se mně nestane. Nebudu další Kathy Pennebakerová z Ann Arboru. Nevrátím se domů se sklopenýma ušima. Uchytím se v New Yorku, i kdyby mě to mělo stát život! Protože jestli to zvládnu tady, zvládnu to kdekoliv na světě. Hele, taxi! A prázdné!

Jenže taxíky jsou drahé. Výjimečně bych se mohla svézt. Protože jsem příšerně unavená a na podzemku je to strašně daleko a já se chci dostat domů včas, abych mohla začít kuchtit večeři pro Luka.

„Jednaosmdesátá a Pátá prosím.“

Podívejme! Tady je stanice Astor Place. Stačilo ujít jeden blok a mohla jsem ušetřit patnáct babek.

Stalo se. Tento týden už žádné taxi. Ale je to moc příjemné sedět si v klimatizovaném voze, místo abych se trmácela dolů po schodech na páchnoucí nástupiště a tam čekala v obřím davu na vlak, v němž si ani nesednu. V každém vagonu jsou lidé, kteří po vás žebrají peníze, a já nikdy nedokážu říct ne. Nechci se zatvrdit, nechci se stát jedním z těch nepříjemně se tvářících, netečných Newyorčanů, jako je Piercing, kterého pohled na moje šaty od Gigi Youngové očividně pobavil. Jestli nedokážete soucítit s těmi, kdo jsou na tom bídně jako vy – jen si zkuste NAJÍT něco od Gigi Youngové v přijatelném stavu, abyste to mohly vzít na sebe – není důvod pobývat na tomto světě.

Takže pokaždé, kdykoliv sednu na podzemku, vyjdu z ní o pět dolarů lehčí, a to nepočítám jízdné. Vzít si taxi vyjde skoro levněji.

Tak nějak…

Páni! Shari má pravdu. Musím si sehnat nějakou práci. Začít žít.

A to hodně rychle.

37

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Jestli máte drobnou postavu, proč nezkusit šaty „do áčka“? V nabírané sukni může malá nevěsta zaniknout, jako by ji látka pohltila, pokud nezvolí plesový střih nebo rybí ocas. Ale to není univerzální pravidlo, takže radím postupovat s rozvahou, až si budete zkoušet princes střih nebo „mořskou pannu“!

Pro malou nevěstu se doporučují obnažená ramena nebo úzká ramínka a k nim je vhodný kulatý výstřih. Šaty pouzdrového střihu se nehodí. Nezápornínejte, že se vdáváte, nejdete si stoupnout za pult v rozlehlých prostorách obchodu Ann Taylorové!

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

38

Kapitola 5

Ukažte mi někoho, kdo v životě nepomlouval, a já vám ukážu člověka, který se nezajímá o lidi.

Barbara Waltersová (nar. 1929), americká televizní publicistka rovna marinuju steaky, když zazvoní telefon. Ne můj mobil, ale Z zdejší pevná linka, telefon Lukovy matky.

Nevrhnu se k němu, abych ho zvedla, protože vím, že hovor není určený pro mě. Kromě toho mám plné ruce práce. Nemyslete si, že je legrace připravit v téhle mrňavé kuchyňce chutný, poživatelný pokrm, i když v New Yorku jsou takové kuchyňky běžné a prostor na vaření se co do rozlohy dá srovnat s vnitřkem taxi, kterým jsem se dnes odpoledne nechala odvézt domů. Byt Lukovy matky je skutečně hezký a já si říkám, že tak musejí vypadat na Manhattanu všechny, které mají jednu ložnici. Stropy jsou zdobené předválečným pozlaceným štukováním, ve všech prostorách jsou parketové podlahy, ale kuchyň určitě vyprojektovali pouze pro uložení nákupu, než aby se tu vařilo.

V záznamníku paní de Villiersové to po pátém zazvonění škytne a já uslyším její hlas s jižním přízvukem, se sklonem k afektu a dramatizaci. „Haló, dovolali jste se k Bibi de Villiersové. Buď jsem na druhé lince, nebo si zrovna dávám šlofíka. Zanechte prosím vzkaz a já se vám ozvu.“

Zachichotám se. Šlofík. Ve Vogue by Bibi rozcupovali a rozepsali by se o hostitelce na plný úvazek. Navíc je vdaná za šlechtice. A má vybraný, maličko konzervativní vkus, pokud jde o garderóbu.

Nevezme na sebe nic jiného než značkové oblečení od firem Chanel nebo Ralph Lauren.

39

„Bibi.“ Po bytě se rozlehne čísi mužský hlas; už voní čerstvě rozdrcený česnek, který přidávám do marinády spolu se sójovou omáčkou, medem a olivovým olejem; to všechno jsem nakoupila u Eli’s na Třetí avenue, což je pořádná dálka od Páté. „Neviděl jsem tě celou věčnost. Kde jsi byla?“

Tenhle Bibiin přítel zjevně neví, že se znovu dala dohromady s manželem při příležitosti neteřiny svatby na jihu Francie a že ti dva, Lukovi rodiče, jsou pořád v Dordogne, kde si spolu užívají jedna báseň, fantastique, jak by řekl rodilý Francouz. Nebo taky ne.

„Počkám na tebe na obvyklém místě,“ pokračuje ten muž, „tento víkend. Jen doufám, že nebudu čekat zbytečně.“

Cože?! Jaké obvyklé místo? Jak to, že tam na ni chce čekat? Co je to vůbec za chlapa? A jak to, že ani neví, když jsou si tak blízcí, že je Bibi v cizině?

„Zatím se měj, chérie,“ řekne muž a pak zavěsí.

Chérie? Co je to sakra za chlapa? Kdo si dovolí zanechat na záznamníku takový vzkaz? Vdané ženě? Jenom nějaký povaleč.

Rány boží! Že by si Lukova matka vydržovala gigola?

Samozřejmě že si nikoho nevydržuje, nemá to zapotřebí. Je to temperamentní, krásná žena, a nepochybně bohatá. Stačí se podívat na obrazy, které tu visí a jejichž kolekci korunuje Renoir. Ale také jsou tu obrazy, které malovali Miró a Chagall, a dokonce malý náčrtek od Picassa, který pověsili v koupelně.

A to nemluvím o její sbírce bot. Jsou uložené v krabicích v šatně u ložnice a jsou jich tam plné police. Jedna krabice vedle druhé se značkami Jimmy Choo, Christian Louboutin a Manolo Blahnik.

Taková žena nemá zapotřebí navazovat známost s gigolem.

K čemu by jí byl?

Pokud… Pokud to není gigolo, ale milenec! To by dávalo smysl.

Bibi de Villiersová by mohla mít milence. Koneckonců to není tak dlouho, co byli s Lukovým otcem na kordy, chtěli se rozvést, dokud jsem nevstoupila na scénu já.

Proč by si taková světaznalá žena, jako je Lukova matka, pořizovala přítele? Přítele, na něhož by obratem ruky zapomněla, jen co by se zase dala dohromady s Lukovým tátou?

I to se stává. Ano, to by mohlo být ono, když mu ani nedala vědět, kde je.

Bože, tohle je tak trapné! Proč musel zavolat zrovna dnes večer, když nás s Lukem čeká vážná debata ohledně společného bydlení?

40

Nemůžu přece přijít a spustit: „Hele, nějakej chlápek tu nechal vzkaz pro tvou mámu, říkal jí chérie, a my si potřebujeme probrat, jak to udělat, abych se k tobě mohla nastěhovat, aniž ztratím tvář a zachovám si důstojnost.“

Co kdybych se podívala na seznam čísel volajících? Podle posledního třeba zjistím, co je ten člověk zač. Získám nějaké vodítko.

Kriste, jsem nemotora! Blikající červené světélko nevěští nic dobrého. Já tu zprávu vymazala!

Aspoň není co řešit.

Takhle je to určitě lepší. Ten chlápek se nepředstavil, tak co?

Přece na ni nespustím: „Zdravím, paní de Villiersová! Jo, zrovna volal nějaký váš známý s francouzským přízvukem, který není váš manžel, a ptal se, jestli se s ním sejdete na obvyklém místě, kde na vás bude čekat.“

A ona by zrozpačitěla a nějak to zamluvila.

Kdepak, musím se vynasnažit, abych své budoucí příbuzné neuváděla do rozpaků.

Cvak. Zase se mi honí hlavou, co nemá. Zakazuju si myslet na vdavky! Nejlepší bude jít a prostřít jídelní stůl. Vezmu stříbrné příbory, které by jednoho dne mohly být moje.

Kristepane! Raději zapnu televizi. Zrovna jsou zprávy. To mě snad přivede na jiné myšlenky. Policie objevila v zadním traktu jednoho domu, který nyní tisk nazývá Harlemským domem hrůzy, lidské ostatky… šest kompletních lidských koster a očekává se, že tím to nekončí, že budou nalezeny další…

To je příšerné! V jakém světě to žijeme? Dvorek plný lidských kostí? To ne, zkusím jiný kanál.

… tamtéž došlo během posledního měsíce k sedmi násilným činům… Poslední obětí se stala matka vedoucí své malé děti do školy…

Můj bože! Co kdybych si pročetla inzeráty nabízející práci? Mou pozornost upoutá šestá stránka. Tady se klepaří, člověk se dozví, kdo s kým a kdy.

… v newyorské smetánce to vře, na programu dne je nadcházející svatba Johna MacDowella, jediného dědice velkého majetku realitní společnosti MacDowell, a nevěstou je Jill Higginsová, zaměstnankyně zoologické zahrady v Centrálním parku. Pár se setkal v Rooseveltově nemocnici na ambulanci, kde slečna Higginsová vyhledala ošetření poté, co si namohla záda, protože zvedla do náruče tuleně, který unikl z pavilonu, a kde si 41

John MacDowell nechal po zápasu póla ošetřit pochroumaný kotník…

Páni! Jak romantické! To musí být zábava pracovat s tuleni! To by se mi líbilo. Slyším otáčení klíče v zámku. Luke je doma!

Ještě že jsem se před dobrými dvěma hodinami svlékla z kalhotek Spanx. Červená rýha určitě vybledla.

Už je nebudu nosit. Luke mě musí milovat takovou, jaká jsem, se vším všudy, nebo je konec.

I když… Jen se na něj podívejte! Je k zulíbání v těch vybledlých džínsech a v té pěkné rozepnuté košili, kterou jsem mu vybrala.

Možná bych si to měla rozmyslet, nezavrhnout šmahem ty kalhotky.

Možná bych je měla nosit do doby, než shodím těch sedm a půl kila, co mám teď navíc. A nepotrvá to dlouho, tím jsem si jistá. Teď toho naběhám víc než dost, a navíc úplně přehlížím bagety od Eli’s.

„Ahoj,“ zdraví mě Luke s širokým úsměvem na tváři. „Jak se vede?“

Jak se vede? Takhle mluví kluk, který svou holku před deseti hodinámi požádal, aby se k němu nastěhovala? Patrně se příliš netrápil, jak mu odpovím.

Anebo trápil a teď se tváří jakoby nic.

„Co to tu voní?“ zeptá se.

„Česnek,“ odpovím. „Marinuju pár steaků.“

„Bezva.“ Klíče odloží na stolek s mramorovou deskou u dveří.

„Mám hlad jako vlk. Jak ses měla?“

Páni! Jak ses měla? Takhle to tedy vypadá, když s někým žijete?

Chci říct s klukem. Mám pocit, že s holkou by to vyšlo nastejno.

Ovšem místo aby čekal na odpověď, jako tomu bývalo zvykem u Shari, když jsme ještě spolu bydlely na koleji, Luke ke mně přistoupí, vezme mě kolem pasu a dá mi pusu.

Beru zpět. Není to jako s dívkou. Vůbec to není stejné.

Luke se na mě ze své výšky zašklebí. „Takže kdy tu novinu hodláš sdělit svým rodičům?“

Držela jsem ho kolem krku, teď ho pustím. Jsem jako opařená.

„Jak to víš?“

„Děláš si srandu?“ Zachechtá se. „Přece Lizziin vysílací systém!

Dneska měl napilno.“

Přejedu ho plamenným pohledem. „To není možné! Nikomu jsem to neřekla! Nikomu kromě…“ Zarazím se a zrudnu.

42

„Správně.“ Luke si štíhlým prstem pohrává se špičkou mého nosu.

„Shari to řekla Chazovi, který mi zavolal a dožadoval se vysvětlení, jaké prý mám s tebou úmysly.“

„Úmysly?“ Teď už jsem rudá jako rak. „Na to neměl právo!“

Ale Luke se pořád směje. „On myslí, že ano, a nedívej se na mě, jako bys mi chtěla natlouct. Chaz tě bere jako mladší sestřičku, kterou nikdy neměl, a já si myslím, že je to hezké.“

Já tedy ne, a příště až zase Chaze uvidím, pořádně si to s ním vyříkám.

„Co jsi mu řekl?“ Nemůžu si pomoct, zvědavost přebije můj vztek.

„O čem?“ Luke našel láhev vína, kterou jsem koupila, a odzátkuje ji, aby víno chvíli dýchalo, a nalije dvě sklenky.

„O svých… ehm… úmyslech.“

Snažím se o nenucený tón, jako by o nic nešlo. Všimla jsem si, že muži nemají rádi, když se na ně příliš tlačí. Například jak se začne moc mluvit o budoucnosti; v tom směru jsou bojácní jako malá lesní zvířátka a člověk musí kolem nich našlapovat opatrně, aby je nevyplašil. Když se budete kolem nich potichu procházet, třeba si louskat oříšky, všechno bude v nejlepším pořádku, ale v okamžiku, kdy rozhodíte sítě, abyste je lapili, i kdyby to mělo být pro jejich dobro, například při lesních požárech, rázem zpanikaří a dají se na útěk. V žádném případě nesmím před Lukem ani hlesnout, natož vyslovit slovo na V. Dva měsíce známosti možná stačí k tomu, abychom sdíleli společnou domácnost, ale na vyměňování názorů ohledně vážného „vztahu“ je zatím moc brzy.

I když jeden z nás už slyší svatební zvony.

„Řekl jsem mu, že si nemusí dělat starosti,“ Luke mi podá sklenku, „že nedopustím, aby sis zkazila pověst.“ Přiťukne si se mnou. „Taky že by mi měl ještě poděkovat.“

„Poděkovat?“ Jsem jako ozvěna. „Za co?“

„Protože teď se Shari může nastěhovat k němu. Žádal ji už jednou, ale tvrdila, že tě nemůže opustit.“

„Aha.“ Poulím na něj oči. O tom jsem neměla tušení. Shari se mi slovem nezmínila. Ale jestli chtěla se mnou bydlet jen ze soucitu, proč potom reagovala tak vehementně, když jsem se jí zmínila o Lukově nabídce?

„Vlastně mě napadlo, že bychom to mohli jít oslavit,“ pokračuje Luke. „My čtyři, ne dneska, protože jsi koupila steaky, ale třeba zítra večer. V centru je jedna skvělá thajská restaurace, kde se ti bude líbit.“

43

„Měli bychom si promluvit,“ slyším se, jak povídám. A je to venku. Co mě to napadlo?

Luke jeví překvapení, ale není uražený. Sveze se do matčiny bílé pohovky – já se na ni neodvážím sednout s jídlem nebo pitím v ruce – a s úsměvem ke mně zvedne oči.

„Jistě,“ říká, „máš pravdu, je toho dost, co musíme probrat.

Například kam si dáš svoje věci.“ Jeho úsměv se mění v škleb. „Chaz se jednou zmínil, že tvoje sbírka starého značkového oblečení je prý impozantní.“

Nedělám si starosti o nějaké hadříky. Jde o moje srdce.

„Jestli mám s tebou žít…“ Sednu si na opěradlo. Takhle nadělám méně škody, když něco vyliju. Kromě toho jsem od něj dostatečně daleko, aby mě nerozptyloval jeho mužný šarm. „Chci se podílet na společných nákladech, voda, elektřina, nákupy a tak, fifty fifty. Aby to bylo spravedlivé pro oba.“

Luke už se nešklebí. Usrkává víno a krčí rameny. „Jistě, jak chceš.“

„Taky chci platit nájem.“

Střelí po mně zvláštním pohledem. „To není třeba, Lizzie. Tenhle byt patří matce.“

„Já vím,“ přitakám, „ale chci něco platit, třeba přispívat na splácení hypotéky.“

Luke se znovu zašklebí. „Nic takového tu není. Zaplatila hotově.“

Jejda. Tohle je těžší, než jsem si myslela.

„Víš, musím platit něco, chci říct, nemůžu celou dobu žít na tvůj účet, to by nebylo fér. A když už budu přispívat, získám nárok mluvit do věcí, které se nás týkají.“

„Jakých věcí?“ diví se Luke. „Chceš tu něco měnit nebo opravovat?“

Bože! Tenhle hovor se neodvíjí tak, jak jsem doufala. Proč jen mu Chaz volal? Pořád mi někdo předhazuje, že neudržím jazyk za zuby, ale podívejte se na ně! Chlapi klevetí víc než ženské!

„Nechci,“ oponuju. „Tvá matka to tu zařídila moc hezky, jen budu potřebovat trochu místa na svoje věci.“ Odkašlu si. „Na šicí stroj a podobně…“

Lukovo obočí se zvedne. „Šicí stroj?“

„Ano,“ odpovím trochu odbojně. „Jestli chci začít podnikat ve svém oboru, budu potřebovat vlastní prostor, a za ten ráda zaplatím.

Tak to má být. Co třeba bydlení? Kolik tu měsíčně přispíváte do fondu oprav? Však víš, náklady na údržbu, úklid…“

44

„Chápu,“ říká Luke. „Měsíčně to dělá tři a půl tisíce dolarů.“

Málem se zakuckám. Ještě že sedím na opěradle, jinak bych polila celou pohovku; takhle kapky červeného vína vyšplíchnou jen na parketovou podlahu.

„Tři a půl tisíce dolarů?“ zjevím se, vyskočím a běžím do kuchyně pro hadřík na nádobí. „Měsíčně? To si nemůžu dovolit!“

Luke se teď směje. „Co nějakou část?“ Dívá se, jak utírám podlahu. „Třeba tisíc dolarů měsíčně?“

„Ujednáno.“ Uleví se mi, ale jen maličko, protože nemám ponětí, kde tu tisícovku měsíčně seženu.

„Dobrá, takže když už jsme dospěli k dohodě, nemohli bychom…,“

pokračuje Luke.

„Kdepak,“ přeruším ho. „To byl jen začátek.“

„Nepovídej.“ Nerozruší ho to, spíš se zatváří pobaveně. „Probrali jsme údržbu, úklid, zelináře, tebe, tvůj prostor pro šicí stroj a nájemné. Co ještě chceš řešit?“

„Ehm… nás dva.“

Nevyleká se, neuteče jako vyplašená lesní zvěř. Zatím. Na tváři vykouzlí lehké pobavení. „Co má být?“

„Jestli se sem nastěhuju,“ sbírám veškerou kuráž, „bude to jen na zkušební dobu, abychom viděli, jak nám to bude klapat. Protože, jak víš, známe se teprve dva měsíce. Co když se něco změní? Co když v zimě zalezu do ulity?“

Lukovo obočí se znovu pozvedne. „Vážně?“

„Jen žertuju,“ pokrčím rameny, „kapku přeháním, ale jeden nikdy neví. Například na McCrakenově koleji byla nějaká Brianna a ta, jakmile se venku ochladilo, začala bláznit. Ne že by za teplejšího počasí byla normální, ale v zimě s ní nebylo k vydržení. Proto si myslím, že bychom si oba měli vyhradit právo zrušit společné bydlení v případě, že to jednomu přestane vyhovovat. A protože byt patří tvé matce, jsem to já, kdo se bude pakovat, ale v tom případě mi musíš dát třicetidenní výpovědní lhůtu, abych si něco našla, než vyměníš zámky. Tak to bude spravedlivé.“

Luke se pořád šklebí, ale tentokrát je jeho škleb trochu nevyzpytatelný.

„Ty si dost potrpíš na férovost, viď?“

Takhle zareagoval na můj dlouhý proslov a jeho poznámka mi vzala vítr z plachet. „Asi ano. Na světě je málo spravedlnosti. Mladé matky zabité řidiči, kteří ujedou, na dvorcích vykopají lidské ostatky…“

45

Teď se Luke kaboní. A přitáhne si mě k sobě.

„Vůbec netuším, o čem to mluvíš.“ Posadí si mě na klín. Naštěstí jsem už odložila sklenku s vínem. „Ale jsem děsně rád, že jsme si ten hovor odbyli. Dohodnuto?“

V rychlosti se zamyslím nad seznamem věcí, které jsem s ním hodlala probrat: náklady na bydlení, místo pro šicí stroj a propustka ze zlaté klece. Čistě proto, že by ji jeden z nás potřeboval (spíš to bude on, mně se nikam odcházet nechce). Ano. Dohodnuto.

Přikývnu. „Dobrý.“

„Fajn.“ Luke mě položí na pohovku. „Teď mě zajímá jedno. Jak se z toho svlékáš?“

46

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Nevěsty s hruškovitou postavou, nezoufejte! Pravda, podle kapely Queen jsou ženy s plnějším pozadím hybnou silou světa, ale my víme své. Najít něco pořádného na sebe je mnohdy nadlidský úkol.

Nicméně v případě svatebních

šatů jsou dívky s tímto typem

postavy ve výhodě. Linie ve

tvaru A jim lichotí, a navíc

odpoutá pozornost od dolní části

těla. Tím se do popředí zájmu

dostává poprsí.

To můžeme zvýraznit kratším

rukávem

nebo

hlubokým

výstřihem do véčka, ale vyhněte

se šatům s volnými zády,

páskem kolem krku nebo

nařaseným sukním, protože ty

přidávají na objemu. Také se

nedoporučuje rovná linie nebo

střih po směru vlákna. Tím

pouze zdůrazníte širší boky, a o

to jistě nestojíte!

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

47

Kapitola 6

Tři možná udrží tajemství, jestliže dva z nich jsou po smrti.

Benjamin Franklin (1706-1790), americký politik a přírodovědec dborníci na úpravu svatebních šatů. Starým a poškozeným O vracíme původní lesk.

Takhle to stojí na dveřích.

To jsem přesně já. Chci říct, že v tom spočívá má práce. Poradím si nejen se svatebními šaty, nýbrž dokážu opravit nebo přesít úplně všechno. Avšak svatební šaty jsou velkou výzvou, a nejen to. Dají se na nich vydělat slušné peníze.

Ale odmítám za vším vidět jen peníze, třebaže je to zatraceně těžké, obzvlášť když v tomhle městě jsou strašně důležité, abyste tu vůbec mohli existovat. Dobře jsem si všimla, jak chodí oblékaní někteří nájemníci v domě Lukovy matky. Párkrát jsem s nimi jela ve výtahu a řeknu vám, že tolik značek Gucci a Louis Vuitton na jednom místě se jen tak nevidí.

Ne že byste k životu potřebovali zrovna Gucciho nebo Louise, ale peníze mít musíte, dost peněz, abyste mohli na Manhattanu vést normální život; normální v tom smyslu, že se obejdete bez taxi, kina, latte, a budete si sami vařit snídaně, obědy a večeře.

Tak dobře, obejdu se bez poslední novinky od Louise Vuittona, klidně to přežiju, když nebudu mít plátěnou nákupní tašku s jeho monogramem.

Ale přijde mi dost drsné, že bych si nemohla zaskočit do nejbližšího bistra a tam si dát falafel. Ne že bych do sebe v jednom kuse ládovala uhlovodany, to si vzhledem k velikosti svého pozadí nemůžu dovolit, nebo že by se v nejbližším okolí nacházelo nějaké rychlé občerstvení s falafelem. Nic takového tu nenajdete, rezidence 48

na Páté avenue jsou doslova a do písmene MÍLE od míst, kde se dá nakoupit za slušné peníze nebo levně najíst. Pátá avenue je něco jako pustina, svět sám pro sebe; jsou tu jen byty v hodnotě několika milionů dolarů, muzea a park.

Vlastně Shari závidím, že bydlí s Chazem. Sice u nich nevisí Renoir a podlahy jsou mírně šikmé a je tam jen sprcha a stará smaltovaná vana na nožkách je místy tak zrezivělá a popraskaná, až se zdá, že v ní kdysi někoho zamordovali, ale hned přes ulici je děsně levný sushi bar. A dva kroky od jejich dveří je další bar, kde během poledních hodin dostanete pivo Bud Lights za dolar. A stačí ujít půl bloku a padnete na obchod se smíšeným zbožím, kde vám nákup dodají až domů. ZDARMA!

Vím, že bych si neměla stěžovat. Mám dveřníka a člověka, který obsluhuje výtah. A výhled na Metropolitní muzeum umění a okna Lukovy matky jsou dvojitá, takže vůbec neslyšíte troubení a sirény na Páté avenue.

A platím jen tisíc dolarů měsíčně. Plus služby.

Ale toho všeho bych se v minutě vzdala, kdybych si sem tam mohla dopřát caffé misto, místo abych se věčně nervovala, jestli vyjdu s penězi.

To mě přivedlo na práh obchodu Monsieur Henri’s, necelé čtyři bloky od de Villiersových, a dá se to zvládnout pěšky. Tohle má být nejprestižnější manhattanský salon, v němž se upravují či přešívají svatební šaty; vyhlášené místo, kam chodí celebrity. Alespoň podle paní Ericksonové z 5B, s níž jsem se minulý večer v prádelně dala do řeči (instalace v domě, kde má byt paní de Villiersová, je zastaralá, lidé si tu nemohou dovolit mít vlastní pračku a sušičku a oprava by byla tak drahá, že náklady na údržbu by kvapem stouply). Tak ta mi poradila, že když do závěrečné fáze máchání přidám půl hrnečku octa, ušetřím peníze za aviváž. Jistě ví, o čem mluví. Na ruce měla prsten s diamantem velkým jako golfový míček. Říkala, že si teď musí prát sama, protože vyhodila uklízečku kvůli pití a novou jí zprostředkovatelna práce zatím neposlala.

Takže když zazvoním na zvonek u dveří obchodu s názvem Monsieur Henri’s, pro jednou jsem si téměř jistá, že to nebude promarněný čas. Paní Ericksonová vypadala, že se vyzná. Podle všeho má místní odborníky na úpravy svatebních šatů v malíčku.

Dosud jsem zkoušela všechno možné, od muzejních sbírek oděvů po obchody s oblečením z druhé ruky specializující se na značkové oblečení, ale zatím bez úspěchu, tak co bych se nezeptala tady? Za 49

poslední dva týdny jsem málem prošlapala boty, prochodila čtyři městské čtvrti, poptávala se snad úplně všude, ale bez výsledku.

Údajně měli plný stav.

Tak mi to aspoň tvrdili vedoucí, třebaže někteří zbystřili, když si v mém životopise přečetli, že jsem absolventka vysoké školy. Ovšem obratem ruky na mě vychrlili, že mám vyšší kvalifikaci, než potřebují.

Pouze jeden projevil zájem podívat se na ukázku toho, co dovedu, a když si prohlédl fotografie starého značkového oblečení, na němž jsem pracovala, odtušil: „Tohle možná udělá dojem tam u vás v Minnesotě, ale zdejší zákazníci mají poněkud vytříbenější vkus. Suzy Peretteová tu nikoho neoslní.“

„V Michiganu,“ opravila jsem ho. „Jsem z Michiganu.“

Muž zakoulel očima. „Není to jedno?“

Není! V životě by mě nenapadlo, že tu narazím na takové nezdvořáky ohrnující nos nad druhými. To se týká především lidí pohybujících se v oblasti šatstva z druhé ruky. U nás doma ti, kdo prosperují, mají sociální cítění, pomáhají potřebným, zatímco tady se obyvatelé hodnotí podle toho, co mají na sobě, v čem se ukážou ve společnosti nebo na ulici. Jinými slovy řečeno: „Když to není Chanel, nikoho to nezajímá.“ Přesně takhle se vyjádřil jeden šéf, s nímž jsem mluvila.

Špatné, špatné!

A paní Ericksonová dodala: „Přece nechcete pracovat v jednom z těch špinavých krámků? Věřte mi, vím, o čem mluvím. Má přítelkyně Esther pracuje jako dobrovolnice v obchodě s levným zbožím pro Sloan Kettering a říká, že si neumím představit, co se tam odehrává.

Prý kvůli obyčejnému šátku od Pucciho jsou zákaznice schopné si vyškrábat oči. Zajděte za monsieur Henrim. Ten už vám poradí co a jak.“

Luke to okomentoval slovy, že dát na radu nějaké ženské, s kterou jsem se náhodně srazila v prádelně, není to nejmoudřejší.

Jenže Luke nemá ponětí, v jaké jsem zoufalé situaci. Protože jsem mu to neřekla. Protože ho nechci zatahovat do svých problémů a v jeho přítomnosti se snažím tvářit, jako bych byla nad věcí. Pravda, byl poněkud vyvedený z míry, když dorazily moje bedny z domova; zjistila jsem, že není kam je dát. Naštěstí k bytu Lukovy matky patří zamykatelný sklep v přízemní garáži, a tam jsem tedy uskladnila všechny štůčky látek a většinu šicích potřeb.

Ale oblečení jsem vybalila a rozvěsila na přenosný štendr, který jsem koupila v Bed Bath & Beyond, a ten jsem postavila v ložnici pod 50

nesouhlasný pohled dívky od Renoira. Luke byl trochu vykulený, když to všechno uviděl. „Ve snu by mě nenapadlo, že někdo může mít víc oblečení než moje máma.“ Ale vzpamatoval se z šoku, a dokonce mě vybídl, abych se mu předvedla v některých svůdně přiléhavých kouscích (z nějakého důvodu ho rajcuje to od Heidi).

Ale co Luke neví, je fakt, že pokud se rychle něco nevyvrbí, Heidi a celá má sbírka skončí v eBayi. Protože mi zbývá posledních pár set dolarů.

Budu nucená prodat skvostné kousky, které sbírám mnoho let, a to mi zlomí srdce. Ale víc by se mi příčilo přiznat se Lukovi, že nemám peníze na nájem na příští měsíc. Nechci žít na jeho úkor, být něco jako jeho milenka, protože dobře vím, že tudy cesta nevede, pokud chci udělat kariéru. To víme už od Evity Perónové. Ale strašně ráda bych šla nakupovat! Děsně toužím přidat pár nových hadříků do sbírky.

Ale nemůžu. Protože jsem na dně.

Takže monsieur Henri je má jediná naděje. Protože jestli ten mi nevytrhne trn z paty, půjdu a rozprodám do posledního kousku vše, na čem se skví značka Suzy Peretteové, možná se zbavím i značky Gigi Youngové.

Buď to, nebo se zapíšu u agentury nabízející dočasné zaměstnání a po zbytek života budu posílat faxy a zakládat spisy, POKUD mi někdo nedá příležitost.

Otevře mi monsieur Henri, pustí mě dovnitř (aspoň si myslím, že je to on) a vybídne mě, abych se posadila, samý úsměv a ochota, dokud neřeknu, že se nevdávám (zatím) a přišla jsem se zeptat na pracovní možnosti; vsadila bych se, že přece jen skončím na pracáku.

Muž středního věku s knírkem pod nosem se na mě kaboní. „Kdo vás poslal? Nebyl to Maurice?“ zeptá se podezíravě se silným francouzským přízvukem.

Vůbec nechápu, o kom je řeč. „Nemám tušení, kdo je Maurice.“ V té chvíli se ze zadní části obchodu vynoří drobounká žena s širokým úsměvem nalepeným na tváři, dokud neuslyší „Maurice“.

„Ty myslíš, že ji Maurice poslal na výzvědy?“ zeptá se muže rychlou francouzštinou (které nyní rozumím, tedy většině; strávila jsem v té zemi léto a předtím jsem na škole absolvovala přípravný kurz).

„To bych řekl,“ odpovídá muž stejně rychle francouzsky. „Co jiného by tu pohledávala?“

51

„Počkejte!“ Málem se rozkřičím. Umím natolik francouzsky, že rozumím, o čem ti dva mluví, ale ne dost, abych s nimi mohla konverzovat. „Neznám nikoho takového. Jsem tu proto, že jsem se doslechla, že jste nejlepší v oboru v tomhle městě… Umím to posoudit, protože taky něco dovedu… Podívejte se na fotografie.

Pracovala jsem na starých svatebních šatech od vyhlášeného návrháře.“

„O čem to mluví?“ ptá se madame Henri (kdo jiný by to mohl být?) svého manžela.

„Nemám ponětí,“ odpoví muž, ale vezme si desky a začne si prohlížet fotografie.

„To je róba od Huberta de Givenchyho, kterou jsem našla na jedné půdě,“ vysvětluju, když nalistuje k fotografii, na níž jsou staré svatební šaty Bibi de Villiersové. „Původně v nich byla zabalená lovecká puška a byly celé od rzi, ale mně se je podařilo vyčistit. Na noc jsem je namočila do vody a přidala vinný kámen. Skvělý prostředek na odstraňování rzi z hedvábí. Pak jsem několika stehy přichytila utržené ramínko a zašila natrženou obrubu.“

„Proč nám to ukazujete?“ Monsieur Henri mi vrací desky. Za ním visí na zdi fotografie svatebních šatů, na nichž tu pracovali. Působivá kolekce. Některé musely být prastaré, zažloutlé a zchátralé, až je div, že se při doteku nerozpadly. Ale jemu se podařilo vrátit jim původní sněhobílou barvu a já si říkám, že monsieur Henri musí být buď hodně šikovný, nebo používá nějaké záludné chemikálie.

„Protože,“ pokračuju zvolna, „zrovna jsem se přistěhovala do New Yorku a hledám práci.“

„Maurice vás neposlal?“ V mužových očích pořád sedí podezíravý výraz.

„Ne, neposlal,“ zdůrazňuji. O co tu kráčí? „Vůbec nechápu, o kom to mluvíte.“

Madame Henri, která stojí po boku svého o hodně vyššího manžela a nahlíží mu přes rameno do desek, mě přejede pohledem a jejím očím neunikne zhola nic, od vlasů stažených do ohonu (paní Ericksonová mi poradila, abych si je vyčesala z očí) po pouzdrové šaty od Josepha Ribkoffa a propínací svetřík pošitý drobnými korálky (venku je chladněji, co jsem přijela do New Yorku; léto ještě neskončilo, ale ve vzduchu je už cítit podzim).

„Já jí věřím, Jeane,“ řekne svému manželovi francouzsky. „Jen se na ni podívej! Maurice by přece neposlal někoho tak stupidního, aby nám vypálil rybník.“

52

Mám sto chutí na ni zaječet, co si to dovoluje, a utéct. Dokonale jsem porozuměla, že mě nazvala pitomcem.

Ale vidím, že monsieur Henri listuje dál a zaujmou ho fotografie, na nichž jsou před a po úpravách šaty Lukovy sestřenky Vicky, úděsná svatební róba, kterou si sama navrhla. Ale já na ní zapracovala a podařilo se mi ji trochu vylepšit (třebaže se Vicky nakonec vdávala v té od Givenchyho, které jsem vrátila původní lesk). Zdá se, že ho to zaujalo.

Takže místo úprku překotně spustím: „To všechno jen jehlou a nití!“ Mluvím o Vickyiných šatech. „Tou dobou jsem byla na prázdninách a neměla jsem k dispozici svůj šicí stroj Singer.“

„To je ruční práce?“ Muž zamžourá na fotografii, pak sáhne do náprsní kapsy pro bifokální brýle.

„Ano.“ Usilovně se snažím nehledět na jeho ženu. Prý pitomá! Co ta může vědět? Kdoví, jestli vůbec umí číst! Protože v záhlaví mého životopisu stojí, že jsem absolventka Michiganské univerzity. Tedy…

budu, v lednu. Na Michiganskou univerzitu se nepřijímají hloupí lidé… i když jejich otcové pracují v univerzitním výzkumu.

„Říkáte, že veškerou rez jste odstranila bez chemikálií?“

pokračuje monsieur Henri ve vyptávání.

„Jen s pomocí vinného kamene,“ říkám. „Udělala jsem roztok a na noc je do něj namočila.“

„Ani my nepoužíváme chemické prostředky,“ zdůrazní monsieur Henri s jistou dávkou hrdosti. „Díky tomu jsme získali od Asociace svatebních konzultantů osvědčení coby kvalifikovaní odborníci na úpravy všeho druhu.“

Nevím, co na to říct. Neměla jsem tušení, že něco takového vůbec existuje. „Bezva.“

Madame Henri šťouchne loktem do manžela. „Jen jí to všechno řekni.“

Monsieur Henri na mě hledí přes brýle. „Národní svatební organizace nám udělila nejvyšší ocenění.“

„To je víc, než kdy od nich dostal ten cochon Maurice!“ křikne madame Henri.

Myslím, že nazývat toho chudáka Maurice, ať už je to kdo chce, prasetem, je poněkud přehnané. Navíc jsem nikdy neslyšela o nějaké Národní svatební organizaci. Ale opět se zapřu, poprvé v životě, a mlčím.

Ve výloze toho mrňavého krámku visí na figurínách dvoje svatební šaty a na přiložených cedulkách stojí, že oboje jsou po 53

renovaci, a jsou skvostné. Jedny jsou pošité perličkami, které se na nich ve slunci třpytí jako pramínky dešťových kapek. Ty druhé mají složitější střih, zdobí je krajkové volány a mě svrbí prsty. Moc ráda bych si je osahala, dopátrala se, jak jsou ušité.

Paní Ericksonová měla pravdu. Monsieur Henri se skutečně vyzná ve své profesi. Mohla bych se od něj hodně naučit, nejen o šití, ale i o úspěšném podnikání.

Věčná škoda že madame Henri je taková…

„Tohle je velice vyčerpávající práce,“ pokračuje monsieur Henri.

„Pro ty ženy, které k nám chodí, je svatební den tím nejdůležitějším v jejich životě. Šaty musejí být naprosto dokonalé a dodané včas.“

„Jsem perfekcionistka každým coulem,“ pospíším si s ujištěním.

„Zůstala jsem vzhůru celou noc, abych šaty dokončila, i když jsem vlastně nemusela.“

Nezdá se, že by mě monsieur Henri vnímal. „Naše zákaznice mají náročné požadavky. Jeden den chtějí tohle, den nato změní názor a žádají něco jiného…“

„Jsem připravená ve všem vyhovět,“ skočím mu do řeči, „a s lidmi to umím. Ve společnosti jsem moc oblíbená.“ Páni! Co to plácám?

„Ale nikdy nedovolím zákaznici obléct si něco, co jí nesluší.“

„Jsme rodinný podnik.“ Monsieur Henri náhle hlučně zaklapne moje desky s děsivým, konečným finále. „Nepřijímám lidi z ulice.“

„Ale…“ Ne, nenechám se jen tak odbýt. Za každou cenu se musím dozvědět, jak vytvořil ty krajkové kanýry. „Vím, že nepatřím do rodiny, ale jsem dobrá. A to, co ještě neumím, se rychle naučím.“

„Non,“ řekne monsieur Henri. „To je k ničemu. Vybudoval jsem tenhle podnik pro syny…“

„… jenže ti si toho neváží,“ skočí mu francouzsky do řeči jeho manželka hořce. „To víš moc dobře, Jeane. Ty povaleče nezajímá nic jiného než diskotéky.“

Hmmm. Vlastní synové, a povaleči? A diskotéky?

„… a veškerou práci dělám sám,“ nedá se přerušit monsieur Henri a zní to nabubřele.

„Jo, a proto už na mě nemáš čas. Nebo na syny,“ zpraží ho madame Henri. „Rostou jako dříví v lese, protože ty jsi pořád v obchodě. A co tvoje srdce? Doktor ti radil, aby ses vyvaroval stresu, protože jinak jsi zralý na infarkt, ale ty si nedáš říct. Věčně vykládáš, jak bys chtěl zvolnit tempo, třeba předat živnost někomu, kdo by vedl náš obchod, abychom mohli trávit víc času v Provence, ale co pro to děláš? Vůbec nic!“

54

„Bydlím nedaleko,“ podotknu a střežím se dát najevo, že chápu, o čem je řeč. „Můžu docházet, kdykoliv si budete přát. To pro případ, že byste chtěl víc volna, například trávit víc času s rodinou.“

Madame Henri do mě zabodne pohled. „Třeba není tak pitomá, jak se zdá,“ řekne ve svém rodném jazyce.

„Moc prosím!“ Potlačuju nutkání zaječet na ně, že kdybych byla tak pitomá, jak si o mně myslí, určitě bych nebydlela na Páté avenue!

Protože lidé, kteří vás soudí podle čtvrti, v níž žijete, jsou hlupáci. „Ty šaty ve výloze… Vaše práce je nádherná. Sama bych si jednou ráda otevřela vlastní obchod, tak proč se neučit od toho nejlepšího? Mám doporučení. Můžete zatelefonovat majiteli obchodu, v němž jsem naposledy pracovala.“

„Non,“ řekne monsieur Henri. „Nemám zájem.“

A vrací mi vše, desky i životopis.

„Kdo je tu pitomý?“ utrhne se na něj manželka ostře.

A monsieur Henri snad proto, že si všiml, jak jsem najednou zaslala, zmírní tón. Hrůza! Brečet při pohovoru!

„Mademoiselle,“ položí mi ruku na rameno, „nejde o to, že bych si myslel, že nemáte talent. Jsme malý podnik a moji synové momentálně studují na univerzitě. To všechno je velice nákladné.

Nemůžu si dovolit platit další osobu.“

A já se slyším, jak mi z úst vytryskne několik slov asi jako sliny, když spím, a ve snu by mě nenapadlo, že něco takového řeknu. A hned poté mám sto chutí jít a zastřelit se. Ale je příliš pozdě. Už je to venku.

„Budu pracovat zdarma.“

Bože! Ne! Co to plácám?

Světě, div se, ono to funguje. Monsieur Henri se tváří zaskočeně, jeho manželka se rozesměje, jako by zrovna vyhrála v loterii.

„Myslíte jako praxi?“ Monsieur Henri si posune brýle na nose a bedlivě si mě prohlédne.

„Já… Já…“ Pěkně jsem si to zavařila. Jak z toho ven? Ale nejsem jistá, jestli se chci vykroutit. „Tak něco, a až uvidíte, že umím tvrdě pracovat, třeba mi dáte placené místo.“

Fajn. Tohle zní lip. Přesně tak to udělám. Budu pro něj dřít jako mezek, stanu se nepostradatelnou. A nakonec, až se beze mě neobejde, pohrozím, že odejdu, pokud mi nezaplatí.

Je mi jasné, že tohle není ta nejlepší strategie, jak získat práci, ale momentálně mi nic jiného nezbývá.

55

„Ujednáno.“ Monsieur Henri sundá brýle z nosu a nabídne mi ruku. „Vítejte u nás.“

„Uhm.“ Stisknu jeho pravici a ucítím ztvrdlou kůži na prstech a mozolnatou dlaň. „Díky.“

Což madame Henri zhodnotí povýšenou francouzštinou: „Ha!

Přece jen je pitomá!“

56

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Nyní si probereme svatební vlečky!

Existují tři základní délky:

Zametací délka – spodní okraj šatů se

sotva dotýká podlahy

Kostelní délka – vlečka dlouhá

asi metr dvacet

57

Katedrální délka – délka metr osmdesát (i víc, ale jen pokud jste z královské rodiny!) LIZZIE NICHOLS DESIGNS TM

58

Kapitola 7

Nejlepší způsob, jak dodržet slovo, je žádné nedávat.

Napoleon I. (1769-1821), francouzský císař emůžu si pomoct.

N Měřím, beru míry a tečou mi slzy.

Nikdo není doma, tak co bych si nezabrečela? Pravda však je, že mě válcuje bezbřehé zoufalství.

Takže když se z ložnice vynoří ospalý Chaz se zmačkaným paperbackem v ruce a houkne na mě: „Kristepane! Co tu vyvádíš?“

leknutím vřísknu a kácím se a pásmo mi vyletí z ruky.

„Nestalo se ti nic?“

Chce mě chytit za paži, ale je pozdě. Už jsem na zemi, rozpláclá jako žába. Za to můžou ty kluzké parkety, vážně. „Dobrý,“ přerývaně vzlyknu. „Nic mi není.“

„Copak?“ Nedá se říct, že by se Chaz smál, ale koutky úst se mu kroutí nahoru.

„To není legrační.“ Život na Manhattanu mě dočista obral o smysl pro humor. Jistě, je hrozně fajn, když jsme s Lukem v posteli nebo si hovíme na matčině pohovce, díváme se na její plazmovou televizi šikovně ukrytou za vzácným goblénem ze šestnáctého století, na němž je půvabný pastorální výjev, a sledujeme televizní show Když hvězdy tančí.

Ale ve chvíli, kdy vykročí ze dveří a odchází do školy, což je každý pracovní den, přibližně od devíti do pěti, zůstanu sama a opět na mě dopadne strach a nejistota a v plné síle si uvědomím, že mé dny na Manhattanu jsou sečteny. Netrpím poruchou osobnosti jako Kathy Pennebakerová, což bylo v jejím případě klinicky diagnostikováno, ale mám nakročeno dopadnout navlas stejně.

59

„Já nerad.“ Chaz na mě hledí svrchu a dělá, co může, aby se neřehtal. „Nechceš mi říct, co tu pohledáváš? Proč ses sem vkradla jako zloděj, uprostřed odpoledne? Luke ti nedovolí zabrečet si v mámině bejváku?“

„Nech toho.“

Nemám sílu se zvednout, jen tam tak sedím na podlaze a usedavě vzlykám. Dělá mi to moc dobře. Kromě toho, Shari s Chazem si potrpí na pořádek, nemusím se bát, že bych si zašpinila oblečení. „Shari mi dala tvůj náhradní klíč, abych sem mohla zaskočit a vzít míru na závěsy, které vám ušiju.“

„Ty nám budeš šít závěsy?“ Chaze to potěší. „Bezva.“ Ale úsměv mu zmizí z tváře, když vidí, v jakém jsem stavu. „Já to tak nemyslel.

Proč pořád brečíš? Štve tě, že musíš makat?“

„Není to kvůli závěsům.“ Místo kapesníku si utírám slzy zápěstím.

„Brečím proto, že jsem taková zkrachovalá existence.“

„To je na mě kapku složité, asi si dám panáka.“ Chaz vzdychne.

„Nedáš si taky?“

„Alkohol nic neřeší!“ zakvílím.

„To ne,“ souhlasí se mnou, „ale celé odpoledne jsem četl Wittgensteina a musím si vyčistit hlavu, abych se zbavil sebevražedných myšlenek. S nebo bez? Dal bych si gin s tonikem.“

„S… s…,“ škytnu. Třeba mi kapka alkoholu pomůže se sebrat.

Aspoň na babičku to funguje spolehlivě.

Tak se stane, že se o něco později přistihnu, jak sedím vedle Chaze na zlatě polstrované pohovce (látka na polštářích je také protkaná zlatou nitkou; kdybych nevěděla, že pocházejí z právnické kanceláře, přísahala bych, že jsou z čínské restaurace, nějaké nóbl) a svěřuju se mu se svou neutěšenou finanční situací.

„Takže teď,“ končím s vyprávěním, v ruce orosenou sklenici, která je už skoro vypitá, „mám práci. Netvrdím, že je to džob mých snů, ale myslím, že se můžu hodně naučit, jenže si u nich nevydělám ani halíř a nevím, z čeho zaplatím příští měsíc nájemné. Nemůžu vzít ani dočasnou práci, protože jsem celé dny u monsieur Henriho a ty víš, kolik toho sním a vypiju. Na rovinu ti řeknu, že pokud neprodám pár kousků ze své sbírky značkového oblečení, myslím, že to tu nezvládnu. Vždyť ani nevím, kde vezmu na zpáteční letenku domů!

Lukovi si nemůžu říct o peníze, zkrátka nemůžu! Pomyslel by si, že jsem pitomá, zrovna jako si to myslí madame Henri, a požádat rodiče? Ti nejsou majetní, a kromě toho jsem dospělá a měla bych se starat sama o sebe. Takže mi nezbývá než zajít za monsieur Henrim a 60

oznámit mu, že to byl omyl, že končím, a pak zamířit k nejbližší zprostředkovatelně práce a doufat, že mi něco, cokoliv, nabídnou.“

Zhluboka se otřeseně nadechnu. „Buď to, nebo se vrátit do Ann Arboru v naději, že mě u Vintage to Vavoom vezmou zpátky, že mé místo zatím neobsadili. Ale jestli to udělám, všichni mě budou pomlouvat. Lizzie Nicholsová chtěla udělat díru do světa, a podívejte se na ni! Dopadla jako ta Kathy Pennebakerová.“

„To je ta holka, co sváděla kluky svých kamarádek?“ zeptá se Chaz.

„Ano.“ Pomyslím si, jak je hezké, že Shariin přítel zná všechny důležité lidi z našeho okolí, i legendy, které se k nim pojí, že mu nic nemusím sáhodlouze vysvětlovat jako Lukovi.

„S tou tě nebudou srovnávat,“ odporuje. „Ty nejsi ujetá jako ona.“

„Aspoň se má na co vymluvit, proč se neuchytila v New Yorku, ale co já?“

Chaz to uváží. „Je to děvka k pohledání. Jen cituju Shari.“

Mám pocit, že dostávám migrénu. „Nemůžeme změnit téma?

Vypustit Kathy Pennebakerovou?“

„Tys o ní začala,“ připomene mi Chaz.

Co tu vůbec pohledávám? Dřepím na pohovce přítele mé nejlepší kamarádky a svěřuju se mu se svými problémy. Navíc je to nejlepší kamarád mého přítele, takže horší už to být nemůže.

„Jestli Lukovi cekneš slovo,“ zachrčím výhrůžně, „o tom, co jsme tu řešili, zabiju tě, a myslím to smrtelně vážně. Na mou duši, že tě zab… zabiju.“

„Věřím ti,“ odvětí Chaz s kamennou tváří.

„Dobrá.“ Vyskočím na nohy, jsou trochu vratké. Chaz nešetřil ginem. „Musím jít. Luke bude brzy doma.“

„Počkej, kamarádko.“ Chaz mě drapne za svetřík pošitý korálky a strhne mě zpátky.

„Pozor! To je kašmír!“

„Koukej se uklidnit,“ krotí mě. „Něco bych pro tebe měl.“

Snažím se ho odstrčit. „Ne, ne! Nepřipadá v úvahu. Nechci půjčku, Chazi. Buď to zvládnu sama, nebo tu skončím. Tvých peněz se ani nedotknu.“

„Výrazně se mi ulevilo,“ odtuší Chaz suše, „ale mám nápad.

Poslyš, nemohla bys ty svoje svatební šaty dělat na zkrácený úvazek?

Třeba k nim docházet na odpoledne?“

Svěsím ramena. „Pro tvou informaci, Chazi, dělám tam zadarmo, a když nedostáváš mzdu, můžeš si víceméně určit pracovní dobu.“

61

„To by šlo!“ zaraduje se. „Takže dopoledne bys byla volná?“

„Bohužel,“ odpovím sklesle.

„Čirou náhodou hledají Pendergast, Loughlin a Flynn na dopoledne telefonistku. Ta minulá teď harcuje s hereckou kočovnou společností. Na programu mají muzikál Tarzan.“

Poulím na něj oči. „V právnické firmě tvého tatíka?“

„Jo,“ přikývne Chaz. „Údajně je to tak náročná práce, že ji museli rozdělit mezi dva lidi, jeden má dopolední směnu od osmi do dvou a druhý odpolední od dvou do osmi do večera. Na odpolední chodí jedna mladá žena, která se chce stát modelkou, a proto potřebuje dopoledne volno, aby mohla obcházet castingy, nebo vyspává po večírcích, ale to je fuk… Zkrátka potřebují někoho na ranní směnu, takže jestli máš zájem, jestli skutečně hledáš práci, mohlo by ti to píchnout. Odpoledne bys měla volno a mohla se vyžívat u toho tvého monsieur nebo někoho jiného a nemusela bys rozprodávat kolekci Betty Boopové. Platí jen dvacet babek za hodinu, ale budeš mít slušné zdravotní pojištění a placenou dov…“

Už nemusí pokračovat, protože jak uslyším „dvacet babek na hodinu“, vrhnu se mu do náruče.

„Myslíš to vážně, Chazi?“ Prudce ho drapnu za tričko a zacloumám s ním. „Vážně za mě ztratíš slovo?“

„Ouvej!“ brání se Chaz. „Rveš mi chlupy!“

„Páni!“ Pustím ho. „Kdybych mohla pracovat dopoledne a odpoledne trávit u monsieur Henriho… Já bych to zvládla! Třeba se mi přece jen podaří uchytit se v New Yorku, udělat tu díru do světa!

Nebudu muset rozprodat sbírku oblečení! Nebudu se muset vrátit domů!“ Důležitější je, že nebudu nucená se Lukovi přiznat, jaký jsem břídil.

„Brnknu Robertě na osobním a domluvím ti schůzku,“ pokračuje Chaz. „Ale varuju tě, Lizzie. Tohle není lehký džob. Nejde jen o zvedání telefonu a přepojování hovorů. Tátova firma se specializuje na rozvodová řízení a manželské záležitosti, předsvatební smlouvy a tak podobně. Jejich klienti jsou zatraceně nároční a právníci dost vytížení. Někdy je to tam fakt drsné a já vím, o čem mluvím. Jedno léto, zrovna když jsem skončil střední školu, mě táta přitáhl k práci a já musel dřít v podatelně jako brigádník.“

Sotva ho vnímám. „Mají předepsané nějaké oblečení? Nebudu muset nosit punčocháče? Ty nesnáším.“

Chaz si vzdychne. „Roberta ti všechno řekne. Poslyš, abychom se pořád nebavili jen o tobě… Netušíš, co se teď děje s Shari?“

62

„Co má být?“ Upoutal mou pozornost. „Proč? O co jde?“

„To kdybych věděl…“

Odmlčí se a mě v tu chvíli napadne, že Chaz vůbec nevypadá na svých šestadvacet. Je jen o tři roky starší než já a Shari, a přesto mám občas dojem, že je ještě kluk. Osobně se domnívám, že tak to dopadne, když pošlete dítě hned po ukončení základní školní docházky na internátní školu. Ale možná je to jen zdání. Neumím si totiž představit, že bych cíleně poslala syna z domu, jako to udělali Chazovi rodiče. Pravda, odjakživa byl trochu ujetý, ale…

„V jednom kuse vykládá něco o své nové šéfce, a když spustí, je k nezastavení.“

„O Pat?“ Nic nového pod sluncem. Kdykoliv s Shari mluvím, jsem nucená si vyslechnout další oslavnou ódu, kterou pěje na svou novou a neohroženou nadřízenou, až mě z toho občas brní uši.

Na druhou stranu není divu, že je jí tak nadšená. Pat se totiž zasloužila o záchranu stovek, možná tisíců žen z neutěšených sociálních poměrů, týraných a zneužívaných, kterým pomohla najít bezpečné zázemí.

„Jo,“ přikývne Chaz. „Vím o ní první poslední. Hele, jsem rád, že Shari ta práce baví, ale… Jde o to, že už ji skoro nevidím. Pořád pracuje, nejen od devíti do pěti, ale často po večerech, a někdy jsou to i víkendy.“

Už jsem vystřízlivěla, ke své lítosti. „Třeba se jen snaží, aby vše fungovalo, jak má. Říkala mi, že holka, která tam pracovala před ní, zanechala ve všem hroznej binec a ona má teď plné ruce práce, aby to zvládla. Prý potrvá měsíce, než dá všechno do pořádku.“

„Slyšel jsem,“ odtuší Chaz chmurně.

„Tak vidíš. Měl bys být na ni pyšný, že se s vervou pustila do užitečné činnosti, že se snaží, aby svět byl lepší.“ Na rozdíl ode mě. A chci dodat od Chaze, který nedělá nic jiného, než že se věnuje postgraduálnímu studiu, aby si udělal doktorát z filozofie. Prý až ho získá, bude učit. Klobouk dolů. Chci říct, že dělat něco smysluplného, utvářet mladou mysl…

Záslužný počin. Kéž bych totéž mohla v budoucnu říct o sobě.

Mladé dívky, zmožené prací.

Tak se to zpívá v jedné písničce. Často mi zní v hlavě, ale je načase začít myslet pozitivně.

„To víš, že jsem na ni pyšný,“ říká Chaz, „jen bych si přál, aby si někdy dala pohov a nenosila si práci domů.“

„Jsi milý –“ Usmívám se na něj. „Tobě na ní fakt záleží, viď?“

63

Vrhne na mě jízlivý pohled. „Nemáš taky poruchu osobnosti?“

Zasměju se v naději, že ho přivedu na jiné myšlenky, ale on nereaguje.

„Co ty a Luke?“ chce vědět. „Chápu, že před ním tutláš svou ostudnou chudobu, ale co jinak? Jak vám to spolu klape?“

„Skvěle.“ Napadá mě, že bych s ním mohla probrat toho člověka s francouzským přízvukem, který zanechal vzkaz na záznamníku Lukovy matky. Volal ještě jednou, v hlase mu zaznívala uraženost, že se Bibi neobjevila na dohodnutém místě. Opět se nepředstavil a opět se zmínil, že schůzka platí a on bude čekat.

Zprávu jsem vymazala před Lukovým návratem ze školy. Měla jsem pocit, že by to nechtěl slyšet. Žádný syn by neměl slyšet něco takového o své matce.

Nicméně skutečnost, že jsem to Lukovi nevyklopila hned mezi dveřmi, svědčí o mé dospělosti a schopnosti udržet pusu na zámek.

A fakt, že o tom pomlčím i před Chazem, je důkazem mého neuvěřitelného newyorského bohorovného klidu.

Místo toho spustím konverzačním tónem: „Pořád kolem něj obezřetně našlapuju, abych ho nevyplašila, a zdá se, že to funguje.“

Chaz nechápe, o čem je řeč. „Co to povídáš?“

A mně opožděně dojde, že jsem se nechala ukolébat jeho kamarádským chováním a spustila o věcech, které jsou určeny jen pro Shari. Co mě to napadlo? Nemůžu s ním vést hovor na téma, jak ulovit muže svého srdce! Vždyť tenhle kluk je nejlepší kamarád mého přítele!

„Ale nic.“ Rychle beru zpátečku. „S Lukem je všechno v nejlepším pořádku.“

„Co to našlapování? Proč ho nechceš vyplašit?“ vyptává se Chaz.

„Dej mi pokoj!“ volám. „To jsou jen takové holčičí věci, do kterých ti nic není.“

Ale Chaze to zaujalo a nedá se odbýt. „Nejde náhodou o sex?“

„Jak tě to mohlo napadnout?“ rozkřičím se. „Nejde, kristepane!“

Chaz se zatváří uraženě. „Copak jsem tě někdy podrazil? Před tvýma klukama jsem vždycky mlčel jako hrob.“

„Žádnou vážnou známost jsem nikdy neměla,“ zpražím ho.

„Jeden byl gay a druhý ze mě tahal peníze, když jsem ještě nějaké měla.“

„Hele, svěř se mi,“ dotírá na mě Chaz. „Co bych komu vykládal?

Přísahám, že to neřeknu živé duši.“

64

„O nic nejde.“ Vidím, že mi nezbývá než jít s pravdou ven.

Nabeton vím, že Chaz by toho nenechal a při mé smůle by o tom spustil před Lukem. „Mám totiž takovou teorii, jasné? Že chlapi jsou jako lesní zvěř, a aby ses k nim mohl přiblížit, nevyplašil je, nesmíš dělat žádné prudké pohyby. Musíš být důmyslný, opatrně našlapovat, ukolébat je…“

„Ukolébat je… K čemu? Co mají udělat?“ Chaz je bystrý kluk, ale momentálně poněkud natvrdlý. „Co chceš víc? Dali jste se s Lukem dohromady, žijete spolu, i když pořád nechápu, proč to tutláš před rodiči. Stejně to jednou praskne, až se doslechnou, že nebydlíš s Shari. Nemyslíš, že jim bude podezřelé, že máš adresu na Páté avenue?“

Zakoulím očima. „Moji rodiče nemají ponětí, co je to Pátá avenue.

Nikdy nebyli v New Yorku, ale to není podstatné. Nehraj si na neviňátko a netvrď mi, že nevíš, o čem mluvím.“

„Asi jsem zabedněnec. Nemůžeš mě zasvětit?“

„Ach jo.“ Ten kluk nepřestane dorážet, dokud to nevyklopím.

„Ukolébat je, aby… aby se vyjádřili.“

Na Chazově tváři je patrné, že mu to konečně došlo, a pochopení se mění v hrůzu. „Ty si chceš Luka vzít?“

Nezbývá mi než popadnout jeden zlatem protkávaný polštář a vztekle ho po něm hodit. „Co ten tón? Co je na tom špatného? Já ho miluju!“

Jenže Chaz je příliš vyvedený z míry, aby zareagoval. Polštář padá na zem a málem převrhne jeho prázdnou sklenici po ginu a toniku.

„Znáš ho teprve tři měsíce a už myslíš na vdavky?“ zděsí se.

„Co má být?“ Nemůžu uvěřit, že se situace opakuje. Proč jsem jen nemlčela? Proč jsem zase musela otevřít tu svou velkou nevymáchanou pusu? „Copak je někým nařízeno, jak dlouho má trvat známost, než se dva vezmou? Někdy to prostě cítíš uvnitř, Chazi.“

„Jo, ale Luke?“ Chaz nevěřícně potřásá hlavou. To není dobré znamení, když vezmete v úvahu, že je Luke jeho nejlepší přítel.

Pravděpodobně má informace, které mi zůstaly utajeny.

„Co je s ním?“ rázně na něj udeřím, ale přiznávám, že i když mluvím klidně a vyrovnaně, slyším zrychlený tlukot svého srdce. Na co naráží? Proč má ten divný výraz? Krčí nos, jako by čichal k něčemu páchnoucímu.

„Podívej, nevysvětluj si to špatně,“ spustí zvolna. „Luke je bezvadný kluk, s kterým si holka užije, ale já bych si ho nevzal.“

65

„Nikdo tě o to nežádá,“ zdůrazním. „Ve většině států by to bylo nezákonné.“

„Ha, ha.“ Chaz zvážní. „Víš co? Zapomeň, že jsem něco plácnul.

Pusť se do toho, zkus ho ulovit, nebo o čem jsi to mluvila. Hodně štěstí.“

„O lesní zvěři.“ Svírá se mi hrdlo a mám pocit, že se mi srdce rozskočí. „Ven s tím. Jak jsi to myslel? Proč by sis nechtěl vzít Luka?

Kromě faktu, že nejsi gay.“ Nic takového mi není známo, třebaže po mně nikdy nevystartoval.

„Když já nevím.“ Chaz se nejistě ošívá. „Manželství je konečná, budete spolu žít až do smrti.“

„Ani bych neřekla,“ odtuším zvysoka. „Tvůj tatík si na rozvodech vybudoval výnosnou živnost.“

„Právě o tom chci mluvit,“ pokračuje Chaz. „Jestli si vybereš špatně, můžeš na to doplatit. Jde o statisíce dolarů, pokud by tě zastupoval můj táta.“

„Ale já si nemyslím, že bych s Lukem šlápla vedle,“ vysvětluju mu trpělivě. „Netvrdím, že bych se hned zítra chtěla vdávat, nejsem blbá.

Chci něčeho dosáhnout, než začnu uvažovat o dětech, a taky jsem mu řekla, že spolu budeme bydlet na zkoušku. Tím mám na mysli, že až budu mít na krku třicítku, ráda bych si Luka vzala.“

„Chápu,“ praví Chaz. „To dává smysl, ale snažím se ti vysvětlit, že během šesti let se může stát hodně věcí, než dovršíš třicítku…“

„Sedmi,“ opravím ho.

„… a kdyby chlapi byli koně a já šel na dostihy, na Luka bych si nevsadil. Nevěřím, že by doběhl první nebo že by vůbec překonal cílovou pásku, když už mluvíme přeneseně.“

Srdce mi už bije v normálním rytmu. Je jasné, že Chaz nemá nejmenší ponětí, o čem je řeč. Prý by si na něj nevsadil! Na Luka!

Vždyť je to ten nejfantastičtější chlapík na světě! Ukažte mi kluka, který zná nazpaměť všechny písničky z alba Sticky Fingers od Rolling Stones, a dokonce si je ráno zpívá v koupelně. Kdo jiný z Chazových kamarádů vezme olej, ocet, hořčici a vejce a vytvoří ten nejlahodnější salátový dresink, jaký jsem kdy ochutnala? Kdo jiný by se dokázal vzdát výnosného místa bankovního investora a vrátit se do školy, aby se z něj stal doktor a mohl pomáhat nemocným dětem?

„To není hezké říkat něco takového o kamarádovi,“ pokárám ho.

Chaz se tváří odbojně. „Neříkám, že je to špatný kluk. Jen se ti pokouším vysvětlit, že ho znám déle než ty, Lizzie, že měl odjakživa 66

trochu problém s… zkrátka Luke si nerad komplikuje život, a když jde do tuhého, má ve zvyku vycouvat.“

Jsem zděšená. „Protože přerušil studium medicíny, aby se věnoval bankovnictví, a pak si uvědomil, že udělal chybu? Na tom přece není nic špatného, Chazi! Lidé věčně chybují, mění názory.“

„Ty je neměníš,“ odtuší Chaz. „Jistě, děláš chyby, ale jiného druhu. Co tě znám, vždycky jsi věděla, co chceš, i když ti bylo jasné, že to nebude hračka, že budeš muset tvrdě dřít, že zpočátku si moc nevyděláš, ale tebe to neodradilo a pořád si jdeš za svým, i když ti teče do bot.“

Civím na něj s otevřenou pusou. „Copak jsi nahluchlý, Chazi?

Celou dobu ti tu vykládám, že se budu muset vzdát svého snu, a ty mě vychvaluješ do nebes?“

„Já jen slyším, že ti hrozí návrat domů, že se budeš muset vzdát kariéry v New Yorku a vzít to z opačného konce, a to je rozdíl,“ opraví mě Chaz. „Poslyš, Lizzie, nevysvětluj si to špatně. Neříkám, že je Luke mizera, jen se ti snažím vysvětlit, že bych si nikdy…“

„…na něj nevsadil, kdyby byl dostihový kůň,“ dokončím za něj netrpělivě. „To už jsem slyšela a chápu, co se mi snažíš naznačit, ale mluvíme tu o STARÉM Lukovi, a on má nyní mě a já ho podpořím v jeho plánech. Lidé se mění, kámo.“

„Ani bych neřekl,“ zamumlá Chaz.

„Já myslím, že ano.“

„Můžeš mi poskytnout nějaké empirické údaje na podporu svého tvrzení?“ nadhodí Chaz s vážnou tváří.

„Nech těch řečí.“ Teď už vážně ztrácím trpělivost. Občas je ten kluk fakt nesnesitelný. Nechápu, jak to s ním může Shari vydržet.

Jistě, je roztomilý takovým tím žokejským způsobem a totálně ji zbožňuje a v posteli je fantastický (někdy mě napadá, že Shari má víc štěstí než ti druzí). Ale k čemu je celá ta paráda, když se vás kluk zeptá: Můžeš mi poskytnout nějaké empirické údaje na podporu svého tvrzení? To by jeden vyletěl z kůže.

„Za další, snaž se jasně specifikovat.“

Jakže to říkal Shakespeare? První, co musíme udělat, je zabít všechny advokáty? Abych to rčení poopravila: První, co musíme udělat, je zabít všechny postgraduální studenty filozofie.

„Hele, Chazi,“ přeruším ho stroze, „nechceš mi raději pomoct vzít míry na závěsy, abych se mohla vrátit domů a pustit se do šití?“

67

Mrkne na okna, na nichž visí ohyzdné plechové žaluzie, které chrání před vnějším světem pochybných existencí. Těch je, jak vidno, v zdejším sousedství víc než dost.

Jsou vážně příšerné. To musí být nad slunce jasné i člověku jeho ražení.

„Jak myslíš.“ Ztěžka si vzdychne. „I když zábavnější by bylo vyměňovat si s tebou názory.“

„Momentálně mám jiné starosti než být někomu pro smích,“

informuju ho.

Ušklíbne se. „Jasně, jdeme na ty závěsy, a Lizzie…“

Roztáhnu měřicí pásmo a vyzuju se, abych mohla vylézt na topení a pustit se do roboty. „Co?“

„Ohledně té práce v tátově kanceláři. Ještě něco ti musím připomenout.“

„O co kráčí?“

„Budeš si muset dát pozor na jazyk. Uvidíš tam různé lidi a uslyšíš různé věci, ale to všechno si musíš nechat pro sebe. Je to právnická firma, zaručují svým klientům naprostou diskrétnost.“

„Rozumím, Chazi.“ Mám už toho povídání plné zuby. „Umím se ovládat, to přece víš.“

Mlčky na mě hledí.

„Když jde o něco důležitého, mlčím jako hrob,“ zdůrazním.

„Nejsem tak hloupá, abych se připravila o jediný výdělek, který mám.“

„Třeba bych tě neměl doporučit,“ brumlá si Chaz spíš pro sebe, „třeba to není dobrý nápad.“

Hodím po něm pásmem.

68

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Ano, já vím, všechny jsme na jedné lodi. Chci říct, že když někdo půjde a skočí z Brooklynského mostu, uděláte to také? Kdepak!

Rázně

s

tím

zatočte!

Neukazujte ramínka!

Je jedno, kolik jste zaplatily za

podprsenku,

hlavně

nás

nenuťte dívat se na ramínka

(zvlášť když už jsou zažloutlá

nebo roztřepená)! Je to váš

svatební den a vy chcete

vypadat úchvatně, nebo ne?

Ať si zůstanou tam, kam patří.

Zkušená švadlena je přichytí

pár stehy k rubu šatů, anebo z

každé strany našije poutka a

háčky,

aby

ramínka

nevykukovala, a pak už je

všechno v nejlepším pořádku.

Ramínka zmizí a vás už nikdo nebude pomlouvat!

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

69

Kapitola 8

Pokud Američana přimějete omezit aktivitu pouze na vlastní záležitosti, připravíte ho o polovinu jeho existence.

Alexis de Tocqueville (1805-1859), francouzský politik a historik ew York je zvláštní místo. Všechno se tu ustavičně vyvíjí a mění N mrknutím oka. V jednu chvíli si zoufáte, a v příští už je všechno jinak. Proto se mu říká město okamžiku. Člověku se zdá, že se tu život odehrává rychleji, jakoby v poklusu, až se nestačí divit.

Například jdete po pěkné ulici lemované stromovou alejí, a o necelý blok dál zjistíte, že šlapáte v nepořádku, užasle hledíte na oprýskané baráky a popelnice přetékající odpadem, a máte pocit, že jste se ocitli ve scéně jak vystřižené z televizního seriálu Právo a pořádek, a přitom stačí jen přejít ulici.

Takže když vezmu v úvahu výše uvedené, není se co divit, že jsem se z holky bez práce stala v rozmezí osmačtyřiceti hodin hrdou vlastnicí hned dvou džobů.

Pohovor v personálním oddělení právnické firmy Chazova tatíka se odvíjí v přátelském duchu. Všechno jde jako po másle.

Žena, do jejíž kanceláře mě uvedli, budí dojem, jako by měla pořád naspěch. Nejdřív mě ovšem nechali čekat půl hodiny v nóbl hale (zjevně si polepšili, protože místo zlatě protkávaného polstrování tu mají tmavohnědé kožené pohovky, které hezky ladí s tmavými obklady a hustým zeleným kobercem).

„Odkud se znáte s Chazem?“ zeptá se mě příjemným hlasem žena, která se představila jako Roberta.

„Z univerzitní koleje.“ Nechám si pro sebe, že jsme na něj se Shari narazily na jednom večerním filmovém představení financovaném studentskou radou McCrakenovy koleje, kde Chaz začal nabízel 70

jointy a tím si od nás vysloužil přezdívku Feťák, dokud ho Shari jednou ráno nenačapala v jídelně, jak do sebe cpe snídani, nesedla si k němu, nezeptala se ho na jméno a ještě tentýž večer mu hupla do postele. Na McCrakenu měl vlastní pokoj a Shari ho začala pravidelně navštěvovat.

„Ach tak.“ Roberta si neuvědomuje, že to podstatné jsem jí zamlčela. „Všichni máme Charlese rádi a nikdy jsme se tolik nenasmáli jako to léto, co u nás pracoval v podatelně. Je s ním legrace.“

O tom vím své. Chaz je rozený komik.

„Věčná škoda,“ pokračuje Roberta vlídným tónem, „že se Charles rozhodl jinak, že nekráčí v otcových šlépějích. Zdědil po něm skvělý analytický mozek, a když se ti dva pustí do sebe a začnou si vyměňovat názory… Lepší je jít jim z cesty!“

Tohle jí podepíšu, to je celý Chaz.

„Takže Lizzie,“ pokračuje Roberta ve stejném duchu, „kdy můžete začít?“

Vykulím na ni oči. „Tu práci jsem dostala?“

„Samozřejmě.“ Roberta se na mě zvláštně podívá, jako by nechápala mou otázku. „Dohodneme se na zítřku?“

Jestli mohu začít zítra? Na účtu mám tři sta dvacet jeden dolar, kreditní karty přečerpané a MasterCard dlužím patnáct set!

„Určitě! Nastoupím hned zítra.“

Všechno beru zpět, Chazi! Zbožňuju tě! Můžeš si o Lukovi říkat, co chceš, klidně zpochybňuj můj rozum, že se za něj chci provdat, ale za tuhle práci jsem tvá velká dlužnice!

„Já toho tvého kluka miluju!“ křičím na Shari do telefonu, jakmile vyjdu ven z mrakodrapu na Madison avenue. Kanceláře právnické firmy Pendergast, Loughlin a Flynn tu zabírají celé sedmatřicáté patro.

„Fakt?“ Takový tón má Shari pokaždé, kdykoliv jí volám.

Udýchaný, uspěchaný. „Máš ho mít.“

„Beru.“ Jsem na Sedmapadesáté mezi Madisonem a Pátou. Den jako vymalovaný, příjemné teplo, obejdete se bez kabátu, ale není horko, abyste se zpotili. Tak se rozhodnu, že půjdu pěšky, místo abych jela podzemkou. K monsieur Henrimu to není daleko, jen třicet bloků na sever. Tím ušetřím dva dolary. Hele, i malý peníz se počítá! „Chaz mi sehnal práci v tátově firmě.“

„Práci?“ Slyším klapání počítačové klávesnice. Shari telefonuje a současně píše e-mail, ale já to beru. Poslední dobou s ní není kloudná 71

řeč, ale momentálně jsem vděčná, že si mám s kým promluvit.

„Myslela jsem, že už sis něco našla u těch lidí, co přešívají svatební šaty?“

„Ale jo.“ Uvědomuju si, že jsem nebyla ke své nejlepší kamarádce upřímná, jak bych měla, pokud jde o dohodu s monsieur Henrim.

„Vlastně mi nic neplatí.“

„COŽE?“ Z jejího tónu a ze slábnutí klapotu klávesnice je patrné, že jsem nyní plně získala její pozornost. „Ty děláš zadarmo?“

„Už je to tak.“ Těžko se telefonuje, když máte naspěch a musíte se prodírat davy kolemjdoucích, kteří spěchají jako vy. Vidím bankéře a obchodníky v tmavých oblecích, ženy v oblečení od Prady, turisty brzdící provoz na chodnících, protože se zastavují a zvedají hlavy k mrakodrapům, a bezdomovce žebrající o drobné. Je fakt obtížné hnát se kupředu jako na závodním okruhu Indianopolis. „V tomhle městě je fuška najít v módním průmyslu nějakou práci, když začínáš.“

„Nevěřím svým uším.“ Shari to podle všeho rozhodilo. „A co Projekt Runway?“

„Nemám zájem vystupovat v nějaké reality show.“

„ Chápu, jen jsem myslela… Prezentují to tak, jako by to byla hračka.“

„Ale není,“ přeruším ji. „Co kdybychom to zašli někam oslavit?

Všichni čtyři, já, ty, Chaz a Luke. Co dneska večer?“

Shari vzdychne a na druhé lince se už zase ozývá klapání. Mám co dělat, abych ji slyšela přes troubení klaksonů a pouliční ruch, ale neujde mi, že má nejlepší kamarádka zase ztrácí zájem. „Nemůžu, dneska to nepůjde. Máme tu práce nad hlavu.“

„Jak myslíš.“ Chápu, že Shari bere svou činnost náramně vážně, že momentálně je to pro ni to nejdůležitější na světě. Tak to má být.

Vždyť pomáhá zachraňovat životy, poskytuje pomocnou ruku ženám v nouzi! „Co tedy zítra?“

„Tenhle týden je bídný, Lizzie, budu pracovat den co den až do pozdních hodin.“

„Co sobota?“ zkouším to trpělivě. „Přece si nenosíš práci domů, nebo ano?“

Na druhém konci je ticho, až mám dojem, že jsem se trefila a Shari mi sdělí, že ani sobota nepřipadá v úvahu.

„Neboj, nenosím,“ řekne nakonec. „Tak tedy v sobotu.“

„Paráda!“ Jsem nadšená. „Zajdeme do Čínské čtvrti a pak k Honey’s. V sobotu vyráží ven zdravé jádro milovníků karaoke, a Shari…“

72

„Co je, Lizzie? Vážně mám naspěch, Pat čeká.“

„Promiň.“ V posledních dnech je s ní potíž. Na Shari pořád někdo čeká. „Jen jsem se chtěla zeptat… Co ty a Chaz? Všechno v pořádku?

Vyptával se mě na tebe.“

Opět jsem získala její plnou pozornost. „Na co se tě ptal?“ zeptá se hlasem ostrým jako břitva.

„Jen jestli netuším, co se s tebou děje,“ spustím opatrně. „Já mu řekla, že o ničem nevím. Asi se mu po tobě moc stýská, a mně taky.“

Chvíli o tom pouvažuju, zatímco čekám na křižovatce, až se rozsvítí zelená. „Jemu asi víc.“

„To se nedá nic dělat!“ pokračuje Shari stejným tónem. „Nevím, kam dřív skočit, hledám bydlení pro týrané ženy, aby se měly kam uchýlit, a ty mi předhazuješ, že zanedbávám svého kluka? Chlapi jsou sebestřední, Lizzie, jestli ti to ještě nedošlo. Žijí v domnění, že svět se otáčí kolem nich, a když si ženská najde práci, která ji uspokojuje, v níž vyniká, chlap začne žárlit na její úspěch a odejde za jinou, která má na něj víc času.“

Abych pravdu řekla, její proslov mě dočista vyvedl z míry. Jsem tak vykolejená, že se na místě zastavím a vrazí do mě nějaký podrážděně vypadající muž v tmavém obleku. „Promiňte,“ zavrčí a žene se dál.

„Chaz nežárlí na tvou kariéru, Shari,“ říkám do telefonu. „Je moc rád, že sis našla práci, která tě baví. Jen chce vědět, kdy přijdeš domů, kdy tě zase uvidí. Neopouští tě!“

„Já vím,“ odpoví Shari po krátké odmlce. „Já jen… Promiň, nechtěla jsem to na tebe vychrlit. Mám mizerný den. Zapomeň, že jsem něco řekla.“

Třesu hlavou. „Mám takový dojem, že je to vážnější, než se mi snažíš namluvit. Ty a Chaz…“

„Skutečně musím končit, Lizzie. Uvidíme se v sobotu.“ Hned nato zavěsí.

Páni! Co to mělo znamenat? Mám látku k přemýšlení. Ti dva měli odjakživa bouřlivější vztah, věčně se hašteřili a hádali se do krve.

K nejhoršímu rozbroji došlo, když se Shari rozhodla usmrtit pokusnou laboratorní krysu, Pana Jinglese, třebaže Chaz koupil v obchodě PetSmart totožnou, na výměnu. Pan Jingles byl náš mazlíček, kterého jsme si oblíbili, ale ona si prosadila svou.

Ale vždycky se rychle udobřili (výjimkou byly dva týdny po smrti Pana Jinglese, během nichž Chaz odmítal se Shari komunikovat).

Nakonec se na usmířenou fantasticky pomilovali, a to byl také podle 73

Shari hlavní důvod, proč si s Chazem věčně vjížděli do vlasů, prý aby si pak užili skvělý sex.

Že by se totéž odehrávalo nyní? Že by Shari rozpoutala neshody proto, aby vnesla do jejich vztahu špetku vzrušení?

Na vlastní kůži začínám zjišťovat, že není snadné udržet vysoko plápolající oheň vášně, když bydlíte s někým pod jednou střechou.

Opakující se stereotyp může plamen dočista uhasit a z blaženosti společného bydlení se stane každodenní rutina. Například takové ty maličkosti, jako kdo umyje nádobí, kdo první uchvátí dálkový ovládač nebo kdo vyndal ze zásuvky nabíječku na mobil a místo ní tam zapnul fén a po vysušení vlasů ji zapomněl vrátit zpátky. Tyhle věci jsou zabijáci romantiky.

Miluju každou minutu soužití s Lukem; od okamžiku, kdy se probudím a zvednu oči k usmívající se dívce od Renoira, kterou mám nad hlavou, až po okamžik, kdy vedle něj uléhám a naslouchám jeho tichému oddechování (vždycky usne dřív než já. Nevím, jak to dělá. V minutě, kdy položí hlavu na polštář, už spí. Možná ho unaví nudné čtení. Pročítá skripta Základů biologie a chemie, než jde do postele, aby si zopakoval, co se přes den naučil) a děkuju své šťastné hvězdě za to, že jsem opustila Anglii a rozjela se do Francie. Protože jinak bych ho nepotkala a nebyla tak šťastná, jako jsem teď (když pominu finanční starosti).

Nicméně si myslím, že chápu, proč se Shari snaží zatřást Chazem, aby se věci pohnuly. Jednou jsem se s ním dívala na televizi a řeknu vám, že to bylo o nervy, protože věčně mačkal dálkový ovládač a žádný kanál mu nebyl dost dobrý, místo aby se podíval do programu, co kde dávají, a s Lukem je to nejinak. Ten zase rád sleduje dokumentární filmy, což se mu nedá vyčítat, ale komu by se chtělo v pátek večer koukat na dokument o holokaustu?

Ale na hloubání o Shari a Chazovi už nemám čas, protože když zazvoním u dveří monsieur Henriho a vejdu (klíč mi nedali a nejspíš nikdy nedají, dokud neukážu, co ve mně vězí; zatím jsem pouze předvedla křížkový steh), zjišťuju, že jsem se ocitla uprostřed dramatu.

Starší žena s vysoko načesanými vlasy a v jasně barevném oblečení, které jí, jak jsem už pochytila, dává nálepku „most a tunel“

(tak jsou cejchováni ti, kdo žijí mimo tuto oblast a musí na Manhattan dojíždět, buď přes most, nebo tunelem), drží v náruči obrovskou bílou krabici a vykřikuje: „Podívejte se! Jen se na tu hrůzu podívejte!“ zatímco dívka stojící vedle ní, která může být jedině její 74

dcera (i když je oblečená více stylově v černém a rozevlátém), se sice tváří mrzutě, ale ani trochu vzdorovitě.

A monsieur Henri úslužně zareaguje: „Chápu vás, madame, a ujišťuju vás, že to není poprvé, co něco takového vidím.“

Klidím se jim z cesty, stoupnu si vedle madame Henri, která celou scénu sleduje od závěsu na dveřích, jenž odděluje zadní prostory.

„O co jde?“ zeptám se šeptem.

Madame Henri potřese hlavou. „Přicházejí od Maurice,“ utrousí na půl úst a odmlčí se.

Což mi vůbec nic neříká, pořád nemám nejmenší tušení, kdo je ten záhadný Maurice. Monsieur Henri sáhne do krabice a opatrně vyndá panensky bílé šaty s dlouhým rukávem ušité z tak jemného hedvábí, že jsou lehounké jako pírko.

Tedy… Kdysi určitě byly bílé, ale teď mají žlutý nádech.

„Dal mi na to slovo!“ křičí neznámá. „Sliboval, že v ochranném obalu se jim nic nestane, že se barva nezmění, a podívejte!“

„Ani mě to nepřekvapuje.“ Monsieur Henri důležitě pokyvuje hlavou. „Když jste se k němu vrátila a poukázala na vzniklou škodu, namluvil vám, že si za to můžete samy, protože jste poškodily ochranný obal.“

„Ano!“ Ženě se chvěje brada, je na nejvyšší míru rozezlená.

„Přesně tohle říkal! Prý je to moje vina, že se dovnitř dostal vzduch!“

V duchu protestuju, hlasitě vydechnu a monsieur Henri mě zpraží pohledem. Já zrudnu a couvnu, ale monsieur Henri ze mě nespouští modré oči.

„Copak, mademoiselle?“ zeptá se. „Máte k tomu co dodat?“

„Ne, ne!“ vyhrknu u vědomí, že i madame Henri mě probodává pohledem. „Nemám!“

„Mluvte!“ Monsieur Henri je krátkozraký, bez brýlí neudělá krok, ale na dálku vidí jako ostříž. „Nestyďte se a spusťte.“

Bojím se, že plácnu něco, co se mu nebude líbit. „V takových případech, jako je tento, dochází k poškození látky,“ začínám váhavě, „obzvlášť když k ní pronikne vlhkost. Materiál může zplesnivět.“

Monsieur Henri, jak vidím, se tváří spokojeně. To mi dodá odvahu pokračovat. „Například historické kostýmy v Metropolitním muzeu jsou uskladněny ve vzduchotěsných prostorách, aby nedocházelo k narušení struktury látky. Staré šatstvo se také nesmí vystavovat přímému slunci, ale v tomto případě… Tyto šaty nezežloutly proto, že se k nim dostal vzduch, ale v důsledku špatného 75

zacházení před uložením. Možná je nevyčistili a skvrny po potu a šampaňském nadělaly paseku.“

Končím s uváděním důvodů a monsieur Henri se na mě usměje tak, až jeho manželka vedle mě překvapením zafuní a užasle se na mě podívá. Je nad slunce jasné, že na mě musela poopravit svůj názor ohledně „blbosti“.

„Ale jak je to možné?“ Ženino obočí se v zamyšlení stáhne do jedné přímky. „Co když šaty přece jen vyčistili, než je uložili do obalu?“

„Nech toho, mami,“ přeruší ji dívka znechuceně. „Jasně jsi slyšela, že se Maurice neobtěžoval s čistírnou. Jednoduše je vrazil dovnitř, zapečetil a vrátil ti je s tím, že jsou v pořádku.“

„A přidal varování, že obal nemáte otevírat,“ dodá monsieur Henri, „protože pokud porušíte pečeť, látka zežloutne a vy nebudete mít nárok na vrácení peněz.“ Opovržlivě si odfrkne a vrhne pohled na róbu, kterou stále drží v ruce. Připouštím, že to nejsou ty nejhezčí šaty, jaké jsem kdy viděla, ale celkem ujdou.

Ale jestli si matinka naivně myslí, že slečna Rozevlátá půjde v téhle viktoriánské parádě s vysokým nákrčníkem k oltáři, dočká se nemilého překvapení. Osobně bych je nevzala na sebe ani za všechny šaty od Suzy Peretteové, co jich je na světě.

„Velice nepříjemné, ale opět mohu se smutkem konstatovat, že to není poprvé, co vidím takový malér,“ doplní monsieur Henri teatrálně.

Starší žena se vyleká. „Chcete říct, že jsou zničené, že se s nimi nedá nic dělat?“

„Já nevím.“ Monsieur Henri si zamyšleně promne bradu, ale je nu jasné, že rozehrává velké divadlo. Postačí, když se šaty namočí do roztoku vody a kvalitního bílého octa a později vymáchají ve studené vodě, do níž se přidá pár kapek OxiCleanu.

„Vidíš? Já to věděla!“ spustí slečna Rozevlátá, dřív než monsieur Henri stihne říct slovo. „Asi musíme koupit nové.“

„Nic takového, žádné nové šaty, Jennifer!“ utrhne se na ni Vysoký účes. „Když byly dobré pro mě a pro tvé sestry, budou dobré i pro tebe, a hotovo!“

Jennifer se bouří, jak je patrné z jejího výrazu, a monsieur Henri nepotřebuje brýle, aby mu to bylo jasné. Zjevně váhá, je zřejmé, že si není jistý, jak pokračovat, a madame Henri si afektovaně odkašle.

Očividně chce něco říct, ale předběhnu ji. „Zašlá barva a skvrny se dají odstranit, ale to není hlavní problém, nebo ano?“

76

Jennifer se na mě podezíravě podívá, i všichni, kdo tu stojí.

„Elizabeth,“ poprvé, co jsem u nich, mě monsieur Henri nazval jménem; sice sladce, ale z jeho hlasu kape faleš. Nejraději by mě přerazil, o tom není pochyb. „Jaký problém…“

„Ale ano,“ odtuším stejně sladce jako on. „Jen se na ty šaty podívejte, a pak se podívejte tady na Jennifer.“ Všichni mrknou na šaty, pak na Jennifer, která se ošije a pohodí hlavou.

„Už je vám to jasné?“

„Nic mi není jasné!“ zavrčí její matka.

„Muselo vám to v nich moc slušet, paní…,“ odmlčím se a tázavě se na ženu podívám.

„Harrisová,“ představí se.

„… paní Harrisová, protože máte sošnou postavu a skvělé držení těla, ale podívejme se na Jennifer. Ta má drobnou postavu a tolik látky by ji dočista pohltilo.“

Jennifer přimhouří oči a sykne k matce: „Moje řeč, ale ty nechceš ani slyšet!“

„Eh, ehm…“ Je evidentní, že se monsieur Henri vzteká, pořád má sto chutí mě něčím praštit. „Věc se má tak, že mademoiselle Elizabeth není, technicky vzato, zaměstnankyně této…“

„Ale linie se dá snadno upravit, aby lichotila postavě, jakou má vaše dcera.“ Ukážu na vysoký nákrčník. „Postačí trochu to otevřít u krku, udělat srdcový výstřih, možná se zbavit rukávů…“

„Nepřipadá v úvahu,“ oponuje paní Harrisová. „Je to katolický obřad.“

„Pak je můžeme zúžit,“ pokračuj u hladce, „aby nebyly zvonové.

Dívka s tak dobrou postavou, jako má Jennifer, by ji neměla zakrývat, obzvlášť v tak významný den. Určitě chcete vypadat co nejlépe, viďte, Jennifer?“

Jennifer celou dobu napjatě poslouchá. To můžu potvrdit, protože si přestala pohrávat s vlasy. „Vidíš, mami? Neříkala jsem to?“

„Když já nevím…,“ paní Harrisová si kouše spodní ret. „Tvé sestry…“

„Jste nejmladší?“ zeptám se Jennifer, a ta přikývne.

„Ach tak, myslela jsem si to. Jsem na tom stejně a řeknu vám, že v mládí jsem si s nimi dost užila, jenže pak nadejde den, kdy se ve vás něco zlomí a vy si řeknete dost! Chcete mít něco nového, udělat to po svém, co bude jen vaše.“

Jennifer zajásá. „Přesně!“

77

„Ale v případě matčiných šatů můžete mít obojí,“ pokračuju bez dechu, „jít k oltáři slušivě oblečená a současně dostát rodinné tradici.

Tady jste na správném místě. My si umíme poradit.“

„Paráda!“ Jennifer se obrací k matce. „Přesně jak to řekla, tak to chci.“

Paní Harrisová hledí z šatů na dceru a zpět. Potom se krátce zasměje. „Když myslíš… Ať je po tvém! V každém případě to vyjde levněji než nová róba.“

„Ach!“ Madame Henri se probere z letargie a vrhne se k návštěvnici. „To se můžete spolehnout! Stačí pár týdnů, a dokážeme zázraky! Smím mladou dámu poprosit, aby šla se mnou? Vzala bych jí míry, když už jste tady.“

Jennifer pohodí hlavou a beze slova následuje madame Henri do zkušební kabiny.

„Kristepane!“ Paní Harrisová mrkne na hodinky. „Musím jít naházet pár mincí do parkovacího automatu, jestli se tu zdržíme.

Omluvte mě.“

S tím se vyřítí na ulici, a jakmile se za ní zavřou dveře, monsieur Henri se ke mně obrátí a ukáže na zažloutlé šaty v ruce. „Jste celkem obratná v jednání se zákaznicemi,“ podotkne váhavě.

„To nic nebylo,“ opáčím skromně. „Vím přesně, jak se ta dívka cítí. Taky mám starší sestry.“

„Ach tak.“ Monsieur Henri si mě pátravě prohlédne a na tváři se mu objeví šibalský úsměv. „Zajímalo by mě, jestli se umíte ohánět jehlou, jako vám jede pusa.“

Podá mi šaty a já si je vezmu. „Uvidíte, že se nebudete stačit divit.“

78

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Jestli máte mohutnější poprsí nebo postavu jako přesýpací hodiny, mám pro vás jednu radu: bez ramínek!

Vím, co si myslíte: bez ramínek, a ve svatební den?

Ale většina církví dávno nepovažuje šaty bez ramínek za nevhodné.

A s dobře vyztuženým živůtkem to

bude moc slušet i plnoštíhlé nevěstě,

obzvlášť když se přidá sukně střižená

do „áčka“. Výstřih do V je také úžasný a sluší stejně jako odhalená ramena nebo kulatý výstřih.

Jen si zapamatujte, že čím menší

výstřih, tím mohutněji budou vypadat

vaše prsa.

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

79

Kapitola 9

Nic necestuje rychleji než světlo, s možnou výjimkou špatné zprávy, která si žije vlastním životem.

Douglas Adams (1952-2001), britský spisovatel a rozhlasový dramatik

ecepční?“

„R Tak zareaguje Luke, když mu řeknu tu novinu. Výjimečně je doma dřív než já a vaří večeři, kohouta na víně. Jednou z mnoha výhod mít přítele napůl Francouze je jeho kulinářský repertoár, neživí se jen hamburgery a jako prémii dostanete na uvítanou polibek na obě tváře.

„Ano.“ Sedím na sametem potažené barové stoličce a lokty se opírám o barový pult s granitovým povrchem oddělující kuchyňský kout od obývacího pokoje, kde je jídelní stůl.

„Tak mě napadá…,“ Luke nalije dvě sklenky cabernetu sauvignon a jednu mi podá. „Nejsi… Já nevím… Máš vysokou školu… není to pod tvou úroveň?“

Pokrčím rameny. „A co? Je to úvazek na pár hodin. Budu platit účty a současně dělat to, co miluju. Chtěla bych se uchytit v módní branži, ale v tom směru se mi zatím nedaří najít si placenou práci.“

„Jsi tu teprve měsíc,“ říká Luke. „Možná by ses neměla ukvapovat a vzít první, co se namane. Být tebou, hledal bych dál.“

Uf. Jak mu mám vysvětlit, aniž zabřednu do podrobností, že jsem na mizině? „Máš pravdu, samozřejmě že jakmile se mi naskytne něco lepšího, dám výpověď.“

Jenže nic takového nemám v úmyslu. Především nechci odejít od monsieur Henriho. Zvlášť nyní, když už vím, kdo je Maurice: konkurent v branži a „certifikovaný odborník na úpravy svatebních 80

šatů“, který má na to oprávnění, vlastní ve městě hned čtyři obchody, a především se snaží odlákat monsieur Henrimu zákaznice. Naslibuje jim hory doly, například že používá nově vyvinuté chemikálie na odstranění skvrn od dortů a vína (nic takového neexistuje), účtuje jim nekřesťanské ceny i za jednoduchou úpravu, a na dovršení všeho škudlí na zaměstnancích (i když nechápu, jak na tom mohou být hůř než já u monsieur Henriho).

Aby byl výčet kompletní, Maurice pomlouvá monsieur Henriho, kudy chodí, a to je ze všeho nejhorší. Třeba namluví zákaznici, že Jean Henri pověsil živnost na hřebík a na důchod se stěhuje do Provence, protože mu nejdou obchody, což je nejspíš pravda, s ohledem na řeči, které manželé vedou mezi sebou, aniž tuší, že jim částečně rozumím. Když o tom uvažuju, vlastně pochytím téměř všechno, co si povídají.

Na dovršení všeho zlého se Henriovi doslechli, že Maurice plánuje otevření další pobočky v ulici, kde mají svůj obchod. Bude lákat nové zákaznice na blyštivé pozlátko ve výloze a červený koberec přede dveřmi (nepřeháním!) a Henriovi sídlící v domě s hnědým kamenným obložením a skromnou, byť decentní výzdobou ve výloze nebudou mít šanci s ním soupeřit.

Kdepak! I kdyby mi zítra zavolali z Oděvního institutu a nabídli práci, odmítla bych, protože jsem se u Henriových chytila drápkem a nechce se mi odcházet.

„Jak myslíš,“ pokračuje Luke pochybovačně, „jestli jsi spokojená.“

„Jsem,“ odpovím a odkašlu si. „Víš, Luku, každý není stavěný na klasickou pracovní dobu od devíti do pěti. Proč bys nevzal práci, třebaže máš vyšší kvalifikaci, když ti výdělek zaplatí účty a umožní ti věnovat se ve volném čase své zálibě? Vždycky lepší dělat to, co tě baví, než promrhat čas koukáním na televizi.“

„Trefa. Co tomu říkáš?“ Luke mi nabídne lžíci omáčky a já se k němu nakloním, abych ji ochutnala.

„Výtečné.“ Moje srdce přetéká blažeností. Mám přítele, který mě miluje, a je skvělý kuchař. Já mám práci, kterou miluju, a našla jsem způsob, jak přispívat na nájem, abych si nepřipadala jako příživnice.

Začíná se mi tu líbit. Život v New Yorku není tak úplně marný.

Třeba neskončím jako Kathy Pennebakerová.

„Poslyš, v sobotu bychom si mohli někam vyrazit, oslavit mou novou práci s Chazem a Shari. Neviděli jsme je celou věčnost. Jsi pro?“

Luke se ani neotočí, protože míchá omáčku. „Bezva nápad.“

81

„Měli bychom to pořádně rozjet, aby ti dva přišli na jiné myšlenky,“ navrhuju. „Mám takový dojem, že to mezi nimi skřípe.“

„Taky sis toho všimla?“ Luke potřásá hlavou. „S Chazem není poslední dobou žádná legrace, jako by mu něco přelítlo přes nos.“

„Nepovídej!“ Nemůžu říct, že by byl posledně protivný, když jsem u nich brala míry na závěsy, ale možná jsem se příliš zaobírala svou situací, než abych si všimla jeho nálady. „Určitě je to přechodný stav.

Jakmile se Shari zapracuje v novém prostředí, zase bude vše při starém.“

„Snad,“ odpoví mi Luke.

„Tobě se to nezdá?“ ptám se. „Víš snad víc než já?“

„Ale ne.“ Luke se zatváří nevinně, příliš nevinně. Také se usmívá, takže to nemůže být tak hrozné.

„O co kráčí?“ Zasměju se. „Pověz mi to.“

„Nemůžu,“ brání se Luke. „Chaz mě donutil přísahat, že nikomu nepovím ani slovo, obzvlášť tobě!“

„To není fér!“ Mračím se na něj. „Umím mlčet, přísahám!“

„Přesně tohle Chaz říkal, že řekneš.“ Luke se šklebí, a mně je tím pádem jasné, že o nic vážného nejde.

„Chci to vědět!“ zakvílím.

A pak se mi zničehonic rozsvítí. Už to vím! Nebo si to namlouvám.

„Páni!“ volám. „On se rozhoupal!“

Luke se na mě podívá přes bublajícího kohouta na víně. „Cože?“

„Přece Chaz! Že chce Shari požádat, aby si ho vzala? Já se zblázním! To je úžasné!“

Nechápu, že jsem na to nepřišla dřív. Proto mi Chaz kladl všechny ty pátravé otázky, když jsem u nich byla. Potřeboval si zjistit, jak si s ní stojí, jak Shari pohlíží na společné bydlení.

Protože ji chce mít u sebe nastálo!

„Bože, Luku!“ Jsem tak rozrušená, že se musím přidržet barového pultu, abych samou radostí neomdlela. „To je fantastické! A já mám v hlavě, jak budou vypadat svatební šaty, které jí ušiju. Vršek bude tvořit korzet s miniaturními rukávky tak tak kryjícími ramena, z hedvábného saténu, se zapínáním na perleťové knoflíčky na zádech, v pase projmuté, s prudce elegantní sukní, která se bude od pasu dolů rozevírat do mírného zvonu, žádná výztuž… Shari se to nebude líbit, ale to je fuk. Možná bude protestovat proti zvonové sukni. Třeba bych ji mohla kapku probrat na bocích…“

82

Vezmu do ruky poznámkový blok, který tu zanechala jeho matka – na každé stránce je v záhlaví kurzívou Bibi de Villiersová – a načrtnu návrh propisovačkou, suvenýrem z jedné banky.

„Podívej, co třeba něco takového?“ Zvednu skicu, abych mu ukázala, co jsem vytvořila, a zjistím, že se v Lukově výrazu mísí hrůza s pobavením.

„Copak?“ zeptám se rozpačitě. „Tobě se to nelíbí? Myslím, že budou úchvatné, a barva? Zvolila bych odstín slonová kost, s odepínací vlečkou… Co říkáš?“

„Chaz nežádá Shari o ruku.“ Luke se napůl culí, napůl kaboní a těžko říct, co převažuje.

„Ne?“ Položím blok, ale nejsem schopná odtrhnout oči od náčrtku. „Víš to jistě?“

„Naprosto.“ Teď už se Luke šklebí od ucha k uchu. „Jak tě to vůbec mohlo napadnout?“

„Proč by se neměli vzít?“ Jsem zdrcená a nedokážu zakrýt své pocity. „Prošli si vším možným, jsou spolu odjakživa.“

„Pravda, ale Chazovi je teprve šestadvacet a ještě studuje.“

„ Postgraduálně,“ podotknu důrazně.

„A žijou spolu.“

„My taky,“ odruší Luke se smíchem, „ale to ještě neznamená, že bychom se v nejbližší budoucnosti brali.“

Donutím se k smíchu, abych netrhala partu, i když mi nastalá situace vůbec nepřijde zábavná. Nejde o nejbližší budoucnost, s tím souhlasím, ale výhledově? Proč ne? Proč ne?!

Samozřejmě si výhrady nechám pro sebe, nezačnu se ho vyptávat.

Protože pořád kolem něj našlapuju jako kolem plaché lesní zvěře.

„Chaz s Shari se znají déle než my dva,“ podaří se mi promluvit.

„Nebylo by na tom nic divného, kdyby se zasnoubili.“

„Asi nebylo,“ připustí Luke zdráhavě, „ale pořád mám dojem, že ti dva se pro manželství nehodí.“

„A kdo se podle tebe hodí?“ dotazuju se, ač nerada. Protože z průběhu této konverzace vychází najevo, že manželství je to poslední, co by Lukovi leželo na srdci, a musím se trpce pousmát.

Já se tou myšlenkou zaobírám pořád, i když mám kupu jiných starostí, než abych myslela na vdavky. Například jak to zařídit, abych si udělala jméno v módní branži, a když hodně slevím, jak sehnat placenou práci ve svém oboru.

83

Kromě toho jsem se přece zařekla, že na něj nebudu tlačit, že se vynasnažím postupovat obezřetně, abych něco nepokazila. Bydlíme spolu na zkoušku, a jak Shari podotkla, známe se sotva pár měsíců.

Ale nemůžu si pomoct, možná proto, že pomáhám ženám, které někdo miluje tolik, že si je chce vzít; že vynakládám značné úsilí, aby ve svatební den oblékly ty nejkrásnější šaty na světě.

A taky cítím, že když budu mít milostný život v pořádku, zbude mi víc času, abych se soustředila na kariéru.

Takže když to shrnu, jediný důvod, proč se chci vdát nebo aspoň zasnoubit, je ten, abych byla lepší ve své profesi.

Navrch mám Luka… A Luke de Villiers je ten nejhezčí a nejbáječnější kluk, jakého znám. A vybral si MĚ!

„Ty víš, jak to myslím,“ říká Luke. „Berou se lidi, kteří vedou nudné životy, kteří zrovna nemají co na práci, a tak si řeknou, že se vezmou.“

Vykulím na něj oči. „Neznám nikoho takového, kdo by se ženil nebo vdával proto, že neví do čeho píchnout.“

„A co tvé sestry?“ Luke si mě pátravě prohlédne. „Bez urážky, nechci se nikoho dotknout, protože sestřenka Vicky je ze stejného těsta, ale podle toho, co jsi o nich vyprávěla…“

Na Rose a Sarah jsem zapomněla. Ty se vdaly, protože otěhotněly.

Jako by u nás doma nikdy nikdo neslyšel o antikoncepci. Kromě mé maličkosti.

„Osobně znám takových párů habaděj,“ pokračuje Luke v ujišťování. „Ze školy… Lidé, kteří nevedou žádný společenský život, se na někoho nalepí, ať už kvůli penězům nebo jistotě, nebo protože si myslí, že tak to má být, hned jak ukončí studium na univerzitě. Věř mi, jsou nesnesitelní.“

„Asi máš pravdu, ale… Někteří se museli zamilovat.“

„To si jen namlouvají,“ kontruje Luke. „V jejich věku? Jsou ještě mladí, tak jak můžou vědět, co je láska?“

„Nó…,“ mumlám. „Jako já miluju tebe?“

Luke s úsměvem vezme můj obličej do dlaní. „Jsi sladká… Ale nemluvil jsem o nás. Hele, málem bych zapomněl…“ Zvedne sklenku.

„Na tvou novou práci.“

Jsem drobet překvapená. V tuhle chvíli mi má nová práce může být ukradená. „Dík.“

Přiťukneme si.

Nemluvil jsem o nás. To už něco znamená, nebo ne? Určitě je přesvědčený, že my dva jsme jiní. Protože my jsme jiní.

84

„Nechceš prostřít stůl?“ Luke zvedne poklici a zkontroluje kohouta na víně a je to tak omamná vůně, že jídlo musí zavonět po celém domě, a co nevidět u nás zaklepe paní Ericksonová z 5B, jestli by s námi nemohla zasednout ke stolu. „Myslím, že tak za minutu nebo dvě můžeme jíst.“

„Jistě.“ S předstíranou nenuceností seskočím z barové stoličky a jdu k příborníku, v němž má paní de Villiersová uložené stříbro, ne šperky, ale STŘÍBRNÉ příbory, které se musí po použití ručně opláchnout a vrátit zpět do speciální kazety vyložené lněným ubrouskem napuštěným ochrannou látkou, aby se na nich neudělaly skvrny a aby nepozbyly lesku. „O zásnuby nejde… O co tedy kráčí?“

„Prosím?“

„Co ti Chaz svěřil, že mi to nemáš říkat?“

Luke se zasměje. „Slibuješ, že to neprozradíš Shari?“

Kývnu.

„Napadlo ho, že by ji mohl překvapit, věnovat jí kočku z útulku, protože Shari miluje zvířata, a starali by se o ni společně.“

Lezou mi oči z důlků. Protože Shari nemiluje zvířata. Chaz ano, tu kočku chce pro sebe, a není divu. Shari pracuje celé dny a on je pořád sám, asi potřebuje společnost. Znám ten pocit. Luke je také pořád pryč.

Ale neřeknu to nahlas. Jen se zasměju. „Jejda!“

„Hlavně nezapomeň, že máš mlčet jako hrob,“ varuje mě Luke.

„Zkazila bys překvapení.“

„Neboj,“ zalžu. „Neřeknu jí to.“

Přece musíte říct své nejlepší kamarádce, že ten její jí chce věnovat zvířecího mazlíčka.

Já se picnu! Chlapi jsou fakt divní.

85

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Seznamte se s různými typy výstřihů u svatebních šatů.

Ohlávka – ačkoliv tento typ vypadá bezvadně na ženách s pěknými rameny, obvykle jsou šaty na zádech hluboce vystřižené, a tím pádem se obtížně hledá vhodná podprsenka.

Naběračkový čili kulatý – bývá stejně hluboký na prsou i na zádech. Sluší téměř každé.

Srdcový – ve tvaru srdce, hluboký vepředu, na zádech ke krku.

Po vzoru královny Anny – otevřenější varianta srdcového výstřihu.

86

Spadající na ramena – k tomuto typu se hodí kratší rukávy nebo ramínka odhalující klíční kost. Nehodí se pro ženy s širokými rameny, ale budou slušet nevěstám s oblými tvary, s plným nebo středně plným poprsím.

Bez ramínek – tento přiléhavý korzet nemá ramínka ani rukávy. Nejlépe sluší nevěstám s plnější postavou nebo širokými rameny.

Do véčka – tento střih vytváří na předním dílu šatů písmeno V zvýrazňující linii poprsí.

Čtvercový – je věrný svému názvu a sluší téměř každé!

Lodičkový – široce tvarovaný výstřih sleduje linii klíční kosti k ramenům.

87

Šperkový – kulatý, střižený ke krku; tento typ je vhodný pro nevěsty s malým poprsím nebo ty, které jsou věřící, protože církevním hodnostářům by se nelíbilo, kdyby se v kostele objevily s odhalenými rameny nebo velkým výstřihem.

Asymetrický – té, která zvolí tento výstřih, nezbude než se poohlédnout po vhodné podprsence nebo požádat krejčovou, aby vyztužila přední díl šatů. Buď půjdete k oltáři v podprsence bez ramínek, nebo bez ní. Ale ruku na srdce! Vážně chcete u budoucích příbuzných vyvolat podobný dojem?

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

88

Kapitola 10

Mlčeni, lhostejnost a pasivita byly Hitlerovými hlavními spojenci.

Immanuel, Baron Jakobovits (1921-1999), rabín ficiálně 112se v kancelářích právnické firmy Pendergast, O Loughlin a Flynn začíná pracovat od devíti hodin ráno.

Neoficiálně se telefony rozezvoní už v osm a drnčí neodbytně. Proto je zapotřebí, aby tu už někdo byl a přepojoval hovory.

Sedím na recepci v elegantním černém koženém křesle (má kolečka) a snažím se vnímat vše, co na mě chrlí Tiffany, odpolední recepční. (Vážně je to její jméno. Myslela jsem, že si jen tak říká, ale když jsem se zvedla, abych nám donesla kávu z kuchyňky, mrkla jsem do zásuvek u stolu a tam jsem uviděla kromě asi dvaceti odstínů laků na nehty a okolo třiceti různých rtěnek výplatnice, které tam cpe, na nichž stálo růžovou a černou „Tiffany Dawn Sawyerová“.) Tiffany se chce stát modelkou, a když zrovna nezvedá telefony u Pendergasta, Loughlina a Flynna, věnuje se modelingu. Věřím jí to, protože pleť má čistou a hladkou jako porcelán, husté zlatohnědé vlasy k ramenům se jí oslnivě lesknou, měří metr osmdesát a budí dojem, že váží nějakých šedesát kilo, obzvlášť když se nasnídá, což dělá zrovna teď. Dopřává si černou kávu a třešňový dortík Twizzlers.

Balené zákusky jsou volně k mání v kuchyňce díky laskavosti zaměstnavatele.

„Takže když zazvoní telefon,“ pokračuje Tiffany ve školení a má velice pečlivě nalíčené oči, aby zakryla těžká víčka, protože, jak mi už stihla vysvětlit, včera vypila víc „mojitos“, než je zdrávo, a pořád se nemůže probrat, „zeptáš se, kdo volá, a pak řekneš, aby počkal, a zmáčkneš knoflík na přepojování a vyťukáš vnitřní linku dotyčného, a když to na druhém konci zvednou, řekneš jim, kdo volá, a hovor 89

přepojíš, nebo když to nezvedají, vrátíš se k volajícímu a přijmeš vzkaz.“

Tiffany se zhluboka nadechne a smrtelně vážně dodá: „Vím, že je to sakra komplikované. Proto mě požádali, abych dnes přišla dřív a chvíli u tebe seděla a dohlédla, aby sis všechno osahala, takže klídek a žádná panika, jo?“

Podívám se na oboustranný tištěný seznam vnitřních linek, který mi Roberta z osobního připravila coby pomůcku. Nejdřív ho zmenšila na velikost dlaně a pak zatavila do plastového obalu, abych ho neušpinila nebo neroztrhala. Je na něm dobrá stovka jmen.

„Zvednu sluchátko, zeptám se, kdo volá a s kým chce mluvit, přepojím na příslušnou linku, nebo přijmu vzkaz,“ říkám.

„V pořádku?“

Tiffanyiny azurově modré oči se rozšíří v úžasu. „Dobrý.

Pochopilas. Trvalo mi týden, než jsem tomu přišla na kloub.“

Nechci se dotknout jejích citů. Tiffany mi už stihla odvyprávět svůj životní příběh. Pochází ze severní Dakoty a rozjela se do velkoměsta, hned jak odmaturovala na střední škole. Od té doby uběhly čtyři roky a během těch let nafotila pár fotografií, například pro podzimní katalog Nordstromu, žije s fotografem, kterého poznala v baru a který jí slíbil víc práce a je „něco jako ženatý“, ale ta jeho je děsná kráva, ale on se s ní nemůže rozvést, protože je z Argentiny a protože má v zádech cizineckou policii a nějakou chvíli musí předstírat, že spolu žijou jako dvě hrdličky, a že dokud jí platí byt v Chelsea, manželka bude lhát, že jsou pořád spolu, ale ve skutečnosti spí se svým osobním trenérem. Ale hned jak se mu podaří získat trvalý pobyt, pustí ji k vodě a pak si vezme Tiffany.

Sliby chyby. Nechci jí kazit iluze, ani se před ní naparovat, že ona má jen střední školu a já absolvovala vysokou (téměř), takže přirozené chápu rychleji než ona. „Nic nejde tak, jak bychom si přály.“

„Někdo volá!“ Telefon měkce cinkne. Zvonky v kancelářích Penergast, Loughlin a Flynn jsou ztlumeny na nejnižší možný stupeň, by nerušily právníky, kteří, jak mi Tiffany vysvětluje, jsou velice vytížení a pracují od rána do pozdního večera, nebo klienty, kteří jsou zase značně napružení vzhledem k hodinové sazbě, kterou jim Pendergast, Loughlin a Flynn účtují za právní pomoc. „Zvedni sluchátko a odpověz, jak jsem tě to učila.“

Poslechnu a sebevědomě spustím: „Pendergast, Loughlin a Flynn, s kým si, prosím, přejete mluvit?“

90

„Kdo to, krucinál, je?“ ozve se na druhém konci protivný mužský hlas.

„Jsem Lizzie,“ říkám tak příjemně, jak to jde s ohledem na jeho tón.

„Zaskakujete?“

„Ne, pane,“ odpovím. „Jsem nová dopolední recepční. S kým si přejete mluvit?“

„Dejte mi Jacka,“ zazní strohá odpověď.

„Zajisté.“ Zběsile přelétnu malý seznam zatavený v plastovém obalu. Jaký Jack? „Kdo volá, prosím?“ Hraju o čas, hledám toho Jacka.

„Kristepane!“ zaječí muž na druhém konci linky. „Tady je Peter Loughlin, krucinál!“

„Samozřejmě, pane,“ říkám. „Čekejte, prosím.“

„Hele, koukej…“

Třesoucím se prstem stisknu přepojovací knoflík a otočím se k Tiffany, která si dává šlofíka; její smyslně dlouhé, černé, perfektně otočené řasy se téměř dotýkají lícních kostí.

Dloubnu do ní. „Volá Peter Loughlin!“ Málem se rozbrečím.

„Chce nějakého Jacka! Řval na mě jak šílenec! Čeká na lince.“

Tiffany skočí po sluchátku jako hladový vlk po koze a vyrve mi ho ruky. „Kruci, kruci,“ mumlá si, nakloní se přese mě a stiskne přepojovací knoflík. „Zdravím, pane Loughline, tady Tiffany,“ spustí sladce. „Ano, já vím… Je tu nová… Ano, ano, samozřejmě. Hned vás přepojím.“ Dlouhým nalakovaným nehtem přejede po číselníku a Peter Loughlin je fuč. Hovor je přepojený.

„Mizerná potvoro,“ neodpustí si Tiffany poznámku a něco načmárá na seznam, který mi Roberta dala, a když vidí můj vyjukaný výraz, zasměje se. „To nebylo na tebe, ale na Robertu. Myslí si, bůhvíjaká není hvězda, když chodila na kolej Ivy League, ale to, co tu dělá, by zvládla cvičená vopice. Na to nepotřebovala školy, aby tu malovala tabulky, kdo si kdy bere dovolenou. Zatracená stará kráva!“

Podívám se na opravu, kterou Tiffany udělala na seznamu. Před příjmením „Flynn“ přeškrtla jméno „John“ a přes něj napsala „Jack“.

Použila fix, takže je to čitelné i na plastu.

Podivím se. „John Flynn se ve skutečnosti jmenuje Jack?“

„Ne, je to John, ale říká si Jack a říkají mu tak všichni,“ ujistí mě Tiffany. „Nechápu, proč tu Roberta napsala jeho skutečné jméno, když ho nikdo nepoužívá. Asi proto, že chce s tebou zamést. Roberta 91

totiž žárlí na holky, které vypadají líp než ona. Jen se podívej na ten její koňský obličej! Vypadá jako skřet!“

„Tady jste!“ Roberta prochází skleněnými dveřmi do recepčního prostoru. Na sobě má tříčtvrťák, podle podšívky tuším, že od Burberry, v ruce diplomatku a na někoho, kdo jen vede evidenci dovolených, vypadá náramně důležitě. „Všechno v pořádku? Tiffany vám už ukázala, jak se tahá za nitky?“

„Ano!“ Zděšeně se podívám po Tiffany. Co když Roberta zaslechla její komentář?

Ale Tiffany se tváří, že je nad věcí. Z jedné z mnoha zásuvek, v nichž má osobní věci, vyndala taštičku s několika barevnými laky a teď si se zájmem opravuje špičku gelového nehtu.

„Jak se máte, Roberto?“ zeptá se ženy sladce, aniž zvedne oči od práce.

„Děkuji, dobře.“ Jak tak na Robertu hledím, pomyslím si, že něco na tom bude, že má trochu koňské rysy: dlouhý obličej a velké zuby.

A je jakoby sražená, má špatné držení těla. Skutečně vypadá jako skřet. „Vřelé díky, že nám dnes pomáháte. Velice si vážíme vaši ochoty a Lizzie to určitě prospěje.“

Tiffany kuje železo, dokud je žhavé. „Napíšu si přesčasy, v pořádku?

„Samozřejmě.“ Ženin úsměv se zvolna vytrácí. „Ale to už máme vyřešené.“

Tiffany krčí rameny. „Já jen aby bylo jasno,“ dodá sladce.

„Dobrá.“ Roberta se křečovitě usměje. „Kdybyste něco potřebovala, Lizzie…“

Telefon zacvrliká a já se vrhnu po sluchátku. „Pendergast, Loughlin a Flynn,“ ohlásím se. „S kým si, prosím, přejete mluvit?“

„Leon Finkle by chtěl spojit s Marjorie Pierceovou,“ přede ženský hlas.

„Malý okamžik, prosím.“ Zmáčknu knoflík a pak, vědoma si Robertina pohledu, kterým sleduje každý můj pohyb, vyhledám na seznamu linku Marjorie Pierceové, vyťukám číslo, a když se ve sluchátku ozve hlas, řeknu: „Leon Finkle pro Marjorie Pierceovou.“

„Přepojte ho,“ slyším odpověď, znovu zmáčknu knoflík a sleduju, k červené světélko mizí. Hotovo. Akce skončena. Zavěsím.

„To se vám povedlo.“ Na Robertu udělalo mé úsilí dojem. „Tiffany trvalo týdny, než se naučila aspoň tohle.“ Pohled, kterým Tiffany střelí po Robertě, by zmrazil i vroucí mochaccino.

92

„Neměla jsem tak dobrou učitelku, jako má Lizzie,“ odpoví chladně.

Roberta nám věnuje další kyselý úsměv.

„Pokračujte v práci, dívky. A Lizzie, zastavte se v mé kanceláři, až budete na odchodu. Potřebuju, abyste vyplnila formulář sociálního pojištění, abychom vás mohli přihlásit.“

„Spolehněte se.“ Telefon znovu zazvoní a já zvednu sluchátko.

Pendergast, Loughlin a Flynn,“ ohlásím se.

„Jacka Flynna, prosím,“ ozve se hlas na druhém konci. „Tady Terry O‘Malley.“

„Okamžik, prosím.“ Zmáčknu přepojovací knoflík.

Tiffany je znechucená. „Zatracená stará kráva.“

„Terry 0’Malley pro pana Flynna,“ řeknu, když se mi ozve ženský hlas.

„Její vagína zahálí, potřebovala by pořádně vysmějčit,“ broukne Tiffany mrzutě.

„Přepojte ho, prosím,“ odpoví žena a já zmáčknu knoflík.

„Představ si, že měla tu drzost mi vytknout, že se nesluší, abych si tu lakovala nehty!“ Tiffany zakoulí očima směrem ke dveřím, jimiž odešla Roberta. „Krákorala, že je to neprofesionální.“

Zdržím se poznámky, že ani mně se nezdá vhodné lakovat si nehty v přijímacích prostorách právnické kanceláře.

Telefon opět zavrní a já se ozvu: „Pendergast, Loughlin a Flynn. S kým si, prosím, přejete mluvit?“

„S tebou,“ slyším Luka. „Jen volám, abych ti první den popřál hodně štěstí.“

„Ahoj.“ Cítím, jak se mi podlamují kolena. To se děje pokaždé, když zaslechnu jeho hlas.

Včerejší hovor jsem se rozhodla pustit z hlavy. Říkal, že lidé našeho věku jsou příliš mladí na to, aby byli schopni poznat skutečnou lásku, ale jedním dechem dodal, že nás se to netýká.

Mluvil všeobecně a já s ním souhlasím. Většina lidí nemá ponětí, co je to upřímně milovat; například taková Tiffany.

Kromě toho mi po večeři velice názorně předvedl, že on v tom má jasno, a pomiloval se se mnou.

„Jak to jde?“ chce vědět.

„Bezva, lepší to být nemůže.“

„Nemůžeš mluvit, protože nejsi sama?“

To je další důvod, proč ho zbožňuju. Je vnímavý a ohleduplný.

„Ano.“

93

„Nic se neděje, za pár minut mi začíná hodina. Jen jsem chtěl vědět, jak se máš.“

Zatímco ho poslouchám, skleněné dveře se otevírají a vchází mladá robustnější blondýna. Je v džínsech a svetříku ke krku, tuctové oblečení. Na nohou má holínky značky Timberland. Člověk by nečekal, že zrovna u Pendergasta, Loughlina a Flynna uvidí tento druh obuvi, ale budiž. Je mi povědomá, avšak nevzpomínám si, kde jsem ji viděla.

Ovšem neujde mi, že Tiffany zvedne oči od nehtu, který zkrášluje, a spadne jí brada.

„Musím končit,“ říkám Lukovi. „Měj se.“

Zavěsím a mladá žena přistoupí k recepčnímu pultu. Vidím, že je hezká, takovým tím zdravým americkým způsobem dívky odvedle, ačkoliv není nalíčená, a zřejmě jí nevadí, že jí břicho trochu přetéká přes nízko posazené džínsy, místo aby zvolila kalhoty s vyšším pasem, které by jí slušely víc, protože by stáhly břicho.

„Dobrý den,“ pozdraví žena. „Jsem Jill Higginsová, na devátou jsem ohlášena k panu Pendergastovi.“

„Zajisté!“ V rychlosti mrknu na linku Chazova tatíka. „Posaďte se, prosím, a já mu dám vědět, že jste tu.“

„Děkuju.“ Návštěvnice se na mě usměje a v úsměvu odhalí řadu bílých, zdravých zubů. Odchází k pohovce a já zvoním na pana Pendergasta.

„Je tu Jill Higginsová za panem Pendergastem na devátou,“

informuju jeho asistentku Esther, přitažlivou čtyřicátnici, která se u mě při příchodu do práce zastavila a představila se.

„Kruci,“ houkne Esther. „Ještě nedorazil. Hned jsem u vás.“

Zavěsím a Tiffany do mě šťouchne.

„Víš, kdo to je?“ zeptá se šeptem a ukáže hlavou na ženu na pohovce.

„Ano.“ Také šeptám. „Představila se jako Jill Higginsová.“

„To jo, ale víš vůbec, kdo je ta Jill Higginsová?“ dotírá na mě Tiffany.

„Ne.“

„Má před svatbou s nejbohatším svobodným mládencem v New Yorku,“ zasyčí na mě Tiffany. „Neslyšela jsi o Johnu MacDowellovi?

Tak to je on. Jeho rodině patří na Manhattanu víc nemovitostí než katolické církvi, a církev tu kdysi vlastnila valnou většinu města.“

To mě zaujme a zvědavě se podívám na ženu.

94

„To je ta, co pracuje v ZOO?“ ujistím se šeptem, protože si vzpomenu na článek v novinách na šesté straně, kde jsem o ní četla.

„Ta, která si namohla záda, když zvedala zatoulaného tuleně?“

„Přesně ta,“ pokračuje Tiffany. „Rodinka MacDowellových ji nutí k podpisu předmanželské smlouvy. Údajně od nich neuvidí ani halíř, dokud neporodí dědice, ale ženich chce ochránit její práva, a tak najal Pendergasta, Loughlina a Flynna, aby ji zastupovali.“

„Božíčku!“ Jsem tou dojemnou historkou dočista unesená. Jill Higginsová vypadá mile a úplně normálně. Jak můžou být na ni tak zlí? Jak si můžou myslet, že je zlatokopka? „To je od MacDowella moc pěkné, že jí opatřil právníky.“

Tiffany něco zavrčí. „Jo, nejspíš to dělá proto, aby později, až dojde na lámání chleba, nemohla říct, že s ní sehráli habaďúru.“

To je podle mého hrozně cynické, ale co já vím? Jsem tu teprve první den. Tiffany tu úřaduje dva roky, a vydržela ve firmě nejdéle ze všech recepčních, které kdy pracovaly pro Pendergasta, Loughlina a Flynna.

„Neslyšela jsi, jak jí říkají?“ šeptá Tiffany.

„Kdo?“

„Přece tisk. Jak Jill ocejchovali?“ Nechápavě se na ni podívám.

„Jak by jí měli říkat?“

„Vymysleli pro ni přezdívku ‚Bublina‘, protože je prý zaoblená jako tuleni, o které se stará, a má bříško.“ Zamračím se. „Moc ošklivé.“

„Prý se rozbrečela, když jí položili pár běžných otázek,“ pokračuje Tiffany, která si to očividně užívá, „například jestli jí nevadí, že existuje plejáda atraktivnějších žen než je ona, které by jejího snoubence sluply jako malinu.“

„Příšerné!“ Nenápadně mrknu na Jill. Na člověka, který musí tohle všechno snášet, se tváří pozoruhodně klidně. Bůh ví, jak bych reagovala v podobné situaci. Tisk by mi nejspíš říkal „Niagara“, protože když začnu brečet, nevím kdy přestat.

„Slečno Higginsová!“ Do recepce vchází Esther a zdraví se s návštěvnicí. V sportovně střiženém kostýmku vypadá velice úhledně, každý vlas na svém místě. „Jak se máte? Pan Pendergast tu bude co nevidět. Uvařila jsem kávu. Nedáte si se mnou šálek? Smetana a cukr, viďte.“

Jill Higginsová s úsměvem vstává. „Moc ráda,“ říká, „jste milá, že si to pamatujete.“

95

Jakmile jsou z doslechu, Tiffany se vrací k lakování nehtu. „Ten MacDowell je příšerně bohatý a ona musí přestat pracovat. Už nebude házet ryby těm slizkým tvorům, ale řeknu ti jedno: do téhle famílie bych se nepřivdala za míň než dvacet milionů, a ona bude mít kliku, když z nich vytříská aspoň pár set tisíc.“

Napadá mě, že se Tiffany minula povoláním. Měla by se věnovat herectví. Má smysl pro dramatické okamžiky. „Třeba nejsou tak špatní.“

„Co tě nemá!“ Tiffany zakoulí očima. „Máma Johna MacDowella je ostrá jako břitva, spíš válečná sekyra, a téhle chudince nedovolí ani ťuk, celá svatba je v její režii, ona všechno diriguje. Na jednu stranu je to celkem pochopitelné, protože Jill neví, jak to chodí ve vyšších kruzích. Údajně je odněkud z Iowy, její táta byl pošťák nebo něco takového. Představ si, že Bublině ani nedovolí vybrat si svatební šaty!

Prý se musí vdávat v nějakých starých zašlých hadrech, které visí u MacDowellových v almaře nejmíň milion let. Říkají, že je to tradice, že se každá nevěsta musí přizpůsobit, ale chceš znát můj názor?

Dělají všechno pro to, aby vypadala příšerně, aby ji John opustil a vrhl se do náruče nějaké čubky z lepší společnosti, kterou by mu mamá osobně vybrala.“

„Nepovídej!“ Jsem jedno velké ucho. Především mě zaujala ta část vyprávění o svatebních šatech. „Netušíš, kdo jí bude ty šaty upravovat?“ Tiffany, jak je patrné z jejího výrazu, nechápe, o čem je řeč. „Musí zajít někam, kde se specializují na svatební šaty,“

vysvětluju. „Sama to nezvládne.“

„Co sama nezvládne?“

V tom okamžiku se dveře do recepce opět otevřou a vchází muž, v němž poznám Chazova otce, v podstatě starší, prošedivělá verze Chaze, ovšem bez baseballové čapky otočené kšiltem dozadu, a když mě zahlédne, s úsměvem se zastaví.

„Lizzie!“

„Dobrý den, pane Pendergaste!“ zdravím se s ním zvesela. „Jak se máte?“

„Dík za optání, bezvadně.“ Pan Pendergast je samý úsměv.

„Hlavně mě těší, že jsi u nás. Chaz tě vychvaloval do nebes, když jsem s ním o tobě mluvil.“

To je velká pocta, s ohledem na fakt, že Chaz odmítá s rodiči komunikovat a vyhýbá se jim, jak může. Kvůli mně se zapřel a já cítím, jak se mi do očí derou slzy. Je to ten nejlepší kluk na světě.

Kromě Luka, samozřejmě.

96

„Mockrát děkuju, pane Pendergaste,“ spustím. „Jsem vám moc vděčná, že tu můžu pracovat.“

V tom okamžiku zacvrliká telefon.

„Povinnost volá!“ Pan Pendergast na mě uličnicky mrkne.

„Uvidíme se později.“

„Jak si přejete. Už přišla Jill Higginsová.“

„Skvělé, skvělé!“ zahlaholí pan Pendergast a pospíší si do své kanceláře.

Zvednu telefon. „Pendergast, Loughlin a Flynn,“ ohlásím se.

„S kým chcete hovořit, prosím?“

Poté co úspěšně spojím hovor a zavěsím, podívám se na kolegyni.

„Mám hlad jako vlk,“ řekne Tiffany. „Neobjednáme si zezdola, z Burger Heaven?“

„Ještě není ani deset,“ podotknu.

„Mám příšernou kocovinu, potřebuju si něčím promastit žaludek, nebo je po mně.“

„Víš co?“ navrhnu. „Myslím, že to tu zvládnu. Jestli chceš, klidně si můžeš odskočit.“

Ale Tiffany se nehýbá. „Abych přišla o přesčasy? Dík. Nechám si donést dvojitého cheesburgera. Nechceš taky?“

Vzdychnu a rezignuju. Tohle bude dlouhý den. A pravda je, že už teď můžu říct, že budu potřebovat nějaký ten protein navíc.

97

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Nemyslete si, že jsem na vás zapomněla! Řeč bude o plnoštíhlých dívkách. Nemáte někdy pocit, že se módní návrháři a krejčí bojí střihnout na šaty těm, kdo potřebují větší velikost?

Ale jsou to zbytečné obavy, protože i plnoštíhlé ženy MOHOU vypadat skvěle ve svatebních šatech, pokud si zvolí správnou linii. Nejlepším řešením je dobře sedící korzet a sukně do áčka.

Široká

nebo

nabíraná

sukně

se

nedoporučuje, protože na bocích přidává, zrovna tak pouzdrová nebo přiléhavá. Ale A-linie vypadá na silnější dívce dobře, aniž jí ubírá na eleganci. Šaty bez ramínek nejsou vhodné, pokud má nevěsta pár kilo navíc, ale jestli trvá na svém, je nutné korzet dobře vyztužit, ovšem pozor!

Nedoporučuji dívkám s větším bříškem a každá víme, kde nás tlačí bota.

Právě kvalifikovaný odborník na svatební šaty ušetří plnoštíhlým ženám spoustu

starostí. Pomůžeme vám vybrat slušivý a zároveň přiměřený střih, který se bude hodit pro váš velký den.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

98

Kapitola 11

Abyste zjistili dívčiny chyby, vychvalte ji jejím kamarádkám.

Benjamin Franklin (1706-1790), americký politik a přírodovědec třízlík zpívá z plných plic „Neplač nahlas!“ a na Chaze udělal S mužův pěvecký výstup dojem.

„Nevím, jak vy, ale já mu dávám osm bodů.“

„Sedm,“ připojí se Luke. „Vadí mi, že se u toho málem rozbrečel.“

„Já dám deset.“ Potlačuju slzy. Nevím, jestli je to kvůli té písničce Melissy Manchesterové, nebo proto, že ten malý človíček oblečený jako Frodo z Pána prstenů ji zpívá s takovým procítěním, až mi z toho jde mráz po zádech. K dokonalosti mu schází jen přítomnost Gandalfa a bude nepřekonatelný. Možná za to můžou tři čínské pálenky, které jsem do sebe sklopila, a dvě amaretta po jídle, ale řeknu vám, že jsem fakt naměkko.

S Shari to ani nehnulo. Nespouští oči z plechovky piva Bud Light, s níž si pohrává, a budí dojem, že je duchem někde jinde. Tak je to s ní celý večer.

„Prober se!“ Dloubnu do ní loktem. „Jak ohodnotíš jeho vystoupení?“

Shari si odhrne pramen kudrnatých vlasů z očí a zamžourá na muže v malém stupínku v zadní části baru. „Já nevím… Šest?“

„Bída.“ Chaz třese hlavou. „Podívej se na něj! Ten člověk zpívá, jako by mu šlo o život.“

„Právě,“ ucedí Shari. „Bere to moc vážně. Je to jen karaoke.“

„Karaoke je druh umění v mnoha kulturách,“ podotkne Chaz, „a proto by se mělo brát vážně.“

„Ne v téhle díře, která se honosí názvem Honeys bar.“

Tón Shariina hlasu poklesl o oktávu. Chaz žertoval, ale ona je otrávená.

99

Taková je celý večer, vlastně od chvíle, co s Chazem dorazili do thajské restaurace, kde jsme se sešli na večeři.

Ať řekne Chaz cokoliv, ona s ním buď nesouhlasí, nebo ho nebere na vědomí. Dokonce mu vynadala, že objednal moc jídla. Ale nebyla to pravda.

„Možná je jen přepracovaná,“ hájila jsem ji, když jsme se s Lukem loudali za Chazem a Shari a mířili jsme ke Canal Street a vyhýbali se zbytkům rybích vnitřností, které zdejší čínští trhovci házejí do kanálů.

„Víš, jak poslední dobou tvrdě dře.“

„Ty taky tvrdě pracuješ,“ kontruje Luke, „a nechováš se jako rozmarná školačka.“

„Počkej!“ přeruším ho. „Její práce je náročnější než moje, protože se stýká s ženami ohroženými na životě, zatímco já se bavím s budoucími nevěstami, jejichž jedinou starostí je nemít ve svatebních šatech příliš velký zadek.“

„I to může být stresující,“ odpoví Luke s dojemnou loajalitou.

„Neměla by ses podceňovat.“

Shari zjevně není ve své kůži, ale já ji znám a popravdě řečeno nevěřím, že by na vině bylo náročné zaměstnání. Protože kdyby šlo jen o pracovní vytížení, množství skvělého thajského jídla, které jsme snědli a zapili pivem, by ji určitě přivedlo na jiné myšlenky. Ale nestalo se. Je napružená a ani nechtěla zajít do baru, chtěla jít rovnou domů do postele. Chaz ji prakticky strčil do taxi, aby jí zabránil zastavit si další, kterým chtěla odjet domů.

„Mám z toho zamotanou hlavu, vůbec tomu nerozumím,“ svěřil se nám Chaz, když Shari uprostřed jídla odešla na toaletu. „Cítím, že je nešťastná, ale když se jí zeptám, co se děje, odbude mě, že nic, a abych ji nechal být.“

Smutně vzdychnu. „Totéž řekla mně.“

„Třeba jsou to hormony,“ nadhodí Luke a s ohledem na všechny lékařské předměty, které momentálně studuje, se dalo předpokládat, že přijde s něčím takovým.

„Trvá to šest týdnů.“ Chaz potřásá hlavou. „Hned jak začala dělat, jak se ke mně nastěhovala.“

Obtížně polknu. To je moje chyba. Já to věděla. Kdybych bydlela s Shari, jak jsem původně slíbila, místo abych ji opustila a šla k Lukovi, nic z toho by se nestalo.

„Jestli si myslíš, že bys to zvládla lip, proč to sama nezkusíš?“ říká nyní Chaz a zpěvník posune k Shari.

100

Ta se zběžně podívá na černé desky. „Karaoke mě nezajímá,“

odpoví chladně.

„Nepovídej!“ Luke tázavě pozvedne tmavé obočí. „Už jsi zapomněla, jak jste to jednou s Lizzie parádně rozjely? Na svatbě mé sestřenky ve Francii?“

„To bylo výjimečné,“ odtuší zamračená Shari. „Chtěla jsem vytáhnout z bryndy naši Drbnu.“

Nevěřícně zamrkám. Já a Drbna? Pravda, občas si nedám pozor na jazyk, ale lepším se. Vážně! Neřekla jsem ŽIVÉ DUŠI, že znám Jill Higginsovou. A podařilo se mi ututlat před Lukem, že jeho matka má milence (pokud je to pravda, i když o tom čím dál víc pochybuju) a že zase volal. Mlčím jako hrob, pokud jde o diskrétní informace!

Ale Shari v tom nenechám. Její mizerné rozpoložení padá na mou hlavu, protože jsem ji vypekla a nastěhovala se k Lukovi.

„Víš co, Shari?“ Zvednu zpěvník. „Najdu něco, co bychom si mohly zazpívat společně. Jsi pro?“

„Se mnou nepočítej. Jsem moc unavená,“ řekne Shari.

„Na karaoke nemůžeš být nikdy unavená,“ popíchne ji Chaz.

„Stačí, když si stoupneš na stupínek a budeš sledovat čtecí zařízení.“

„Jsem příliš unavená,“ zopakuje Shari, tentokrát neoblomně.

„Hele,“ přidá se Luke, „někdo musí něco zazpívat, protože jinak se tam vrátí Frodo, spustí další lyrickou baladu a mně nezbude než si podříznout žíly.“

Listuju ve zpěvníku. „Jdu do toho, nemůžu připustit, aby můj kluk spáchal sebevraždu.“

„Díky, zlato.“ Luke na mě spiklenecky mrkne. „To je od tebe moc milé.“

Našla jsem písničku podle svého gusta a píšu název do formuláře, který se musí vyplnit před vystoupením a pak dát servírce. „Taky musíte, kluci, abych v tom nebyla sama.“

Chaz se okázale podívá na Luka. „Nedáme si Živý nebo mrtvý?“

„Ani náhodou!“

Luke se vehementně brání a já se do nich pustím. „Jestli se mám jít předvádět, půjdete taky!“

„Ne, ne!“ Luke se směje. „Nepotrpím si na karaoke.“

„Budeš nucený změnit názor,“ řeknu s vážnou tváří a ukážu hlavou ke stupínku, „nebo ohluchneme.“

O mikrofon se pere tlupa asi dvacetiletých holek, notně podroušených, kterým visí na krku nafouknuté prezervativy, a podle 101

písničky, kterou si vybraly z Pomády, se některá loučí se svobodou, a teď se snaží jedna druhou překřičet.

„Dělají z karaoke guláš,“ podotkne Chaz a vysloví karaoke se správným japonským přízvukem.

„Ještě jednu rundu?“ zeptá se nás servírka v půvabných červených mandarinských šatech a s mosazným kroužkem ve spodním rtu, který už není tak půvabný.

„Čtyři piva, prosím,“ objednám a posunu k ní lístky. „A dvě písničky.“

„Já nechci.“ Shari zdvihne téměř plnou plechovku. „Mám ještě dost.“

Servírka kývne a bere si lístky. „Tak tedy tři.“

Luke si mě podezíravě prohlédne. „Jak to, dvě písničky? Snad jsi…“

„Chci slyšet, jak zpíváš o tom kovbojovi,“ říkám s nevinným pohledem, „jak rajtuješ na ocelovém oři.“

Koutky Lukových úst se nepatrně zvednou v úsměvu. „Ty jedna…“

Vrhne se po mně a já se přitisknu k Shari a ječím: „Zachraň mě!“

Jenže ouha. Shari je bez nálady. „Nechte si to na doma,“ odsekne a zpraží nás pohledem.

Zasměju se. „Seber se, kámoško!“ Co se to s ní děje? Odjakživa měla ráda špeluňky, v kterých se člověk může odvázat a pořádně se vyřádit, ale teď se tváří, jako by nás měla dost.

„Zazpívej si se mnou,“ žebroním, „na památku na staré časy!“

„Jsi otravná.“

„No tak, Shari.“

„Uhni.“ Shari do mě strčí, abych se zvedla. „Musím jít na záchod.“

„Ani se nehnu, dokud si se mnou nezazpíváš.“ A Shari mi vylije obsah plechovky na hlavu.

Později se mi na dámské toaletě omluví a je vidět, že to myslí vážně.

„Nezlob se.“ Dívá se, jak strkám hlavu pod sušák na ruce, a vzlykne. „Moc mě to mrzí. Nevím, co to do mě vjelo.“

„To je v pořádku.“ Kvůli puštěnému sušáku a taky kvůli řevu holek doprovázejících svou kamarádku, loučící se se svobodou, ji sotva slyším.

„Ne, není to v pořádku.“ Shari nesouhlasí. „Jsem příšerný tvor.“

„Nejsi, já byla otravná,“ říkám.

Shari se opírá o topení. Dámské záchody v Honeys nejsou zrovna ukázkou interiérového designu. Je tu jedno umyvadlo a jedna 102

záchodová mísa, stěny jsou natřené odpudivou bezovou barvou, která bídně kryje spodní vrstvy graffiti. „Připouštím, že jsi mi kapku lezla na nervy, ale ne víc než jindy. Mám problém, stala se ze mě děsná ženská a teď nevím, co si se sebou počít.“

„Vysává tě práce?“ Teplý vzduch vyřešil problém mokrých vlasů, ale nezbavil mě pachu piva z minišatů, kolekce Vicky Vaughnové pro dospívající. Po návratu domů je musím namočit do vody a přidat pár kapek Febreze.

„Nejde o to, co dělám,“ brumlá Shari smutně. „Svou práci miluju.“

„Kdo by to řekl?“ Nedokážu potlačit úžas. Jediné, co od ní poslední dobou slyším, jsou stesky, jak je vytížená, jak musí pracovat přesčas.

„Fakt, a v tom je problém. Mnohdy jsem raději v práci než doma.“

Nakouknu do kabelky s dvojitým vnitřkem značky Meyers ze sedmdesátých let (se slevou, z ostře zeleného vinylu, za pouhých pětatřicet dolarů od mého bývalého zaměstnavatele ve Vintage to Vavoom), jestli nenajdu něco, co by se dalo nastříkat na šaty, abych se zbavila pachu piva. „Proč?“ ptám se opatrně. „Protože už Chaze nemiluješ?“

Shari ztuhnou rysy ve tváři a složí hlavu do dlaní, aby zakryla slzy.

„Bože, Shari.“ Zabolí mě u srdce. Nechám všeho být a obejmu ji.

Zvenčí sem doléhá rytmické dunění bubnů, holky hulákají, že všechno je na tobě, New York, New York!

„Nevím, jak k tomu došlo.“ Shari vzlyká. „Když jsem s ním, mám pocit, jako bych se dusila, a když jsem sama, pořád nějak cítím, že mi šlape na paty.“

Snažím se být chápavá. Tak to přece chodí mezi nejlepšími kamarádkami, ne?

Ale Chaze znám celou věčnost. To není typ kluka, který by někoho utiskoval nebo mu šlapal na paty. Těžko byste našli někoho tak veselého a příjemného, jako je Chaz, s výjimkou okamžiků, kdy spustí na téma svého oblíbence Kierkegaarda.

„Jak to myslíš?“ vyzvídám. „Jak ti může šlapat na paty?“

„Třeba mi věčně volá do práce.“ Shari si překotně utírá slzy.

Nesnáší, když brečí. Ale Shari nikdy nebyla slzavé údolí. „Někdy i dvakrát denně!“

Nešetřím úžasem. „To přece není nic neobvyklého, když ti kluk zavolá dvakrát denně do práce,“ říkám. „Taky ti často telefonuju.“ To nemluvím o e-mailových zprávách, jimiž ji bombarduju od chvíle, co 103

jsem začala pracovat na půl úvazku ve firmě Chazova tatíka, kde je taky mou povinností zaznamenávat na počítači vzkazy pro právníky.

„To je něco jiného,“ broukne Shari. „Nejde jen o telefony, je tu ta záležitost s kočkou.“ Co jsem Shari práskla, že se jejich domácnost brzy rozroste o čtyřnohého mazlíčka, objevila u sebe „náhlou“

indispozici, z níž se vyvinula „prudká“ alergie na všechno chlupaté, což vyústilo v smutné konstatování, že si „kočičku“ či „pejska“ bude muset odepřít. „A když přijdu z práce, hned se začne vyptávat, jak jsem se měla, jako bychom o tom nemluvili po telefonu!“ Pustím ji z objetí.

„S Lukem si máme pořád o čem povídat a někdy nezavřeme pusu.“ Lehce přeháním, ale budiž. „Vždycky se jeden druhého po návratu domů ptáme, jak se měl.“

Shari se to nezdá. „Jo, ale Luke netráví den poleháváním na gauči čtením Wittgensteina, nenakupuje, neuklidí a nepeče sušenky z ovesných vloček.“

Vykulím na ni oči. „Chaz nakupuje, uklízí a peče, zatímco jsi v práci?“

„Ano,“ přikyvuje Shari. „Věřila bys, že taky vypere? A všechno perfektně poskládá do komínků, i moje spodní prádlo!“

Podezíravě na ni hledím. Něco je špatně. Moc špatně. „Víš, co mi tu povídáš? Jsi na něj naštvaná proto, že ti pravidelně volá, uklízí byt, nakoupí, upeče, a taky ti vypere? Dochází ti vůbec, že jsi mi právě popsala nejdokonalejšího chlapa na světě?“

Shari po mně loupne okem. „Někomu se může zdát dokonalý, ale ne mně. Víš, kdo je podle mě dokonalý? Chlap, který mě nechá na pokoji, a ještě něco mi vadí: chce sex. Každý den! Ve Francii se to dalo pochopit, tam jsme trávili prázdniny, ale teď? Každý máme své povinnosti, tedy někteří z nás. Kdo má čas na každodenní sex? Někdy to chce i dvakrát denně, ráno a pak ještě v noci… Nevydržím to, Lizzie! Já zkrátka… Je toho na mě moc! Můj bože! Vůbec nechápu, co to do mě vjelo, že ti to povídám.“ Jsem ráda, že se mi svěřila, i když mě to dost zaskočilo. V otázkách sexu byla Shari vždycky výbojná, vynalézavá na rozdíl ode mě, a teď to vypadá, že se karta obrátila.

Pomlčím, že s Lukem často máme sex dvakrát denně a že mě to baví.

„Ale pokud mě neklame paměť, s Chazem jste si dost užívali, co jste spolu začali chodit. A tobě se to líbilo. Co se změnilo?“

„V tom je jádro pudla!“ Na Shari je vidět, že je z toho zničená. „Já nevím! Jak můžu radit druhým, když si sama neumím poradit! Jak můžu pomáhat lidem s problémy, když svůj nedokážu ani určit?“

104

„Někdy je snazší pomáhat cizím, než se vyznat v sobě,“ říkám a doufám, že uklidňujícím tónem. „Promluvila sis s Chazem? Kdybys mu na rovinu vyklopila, co tě trápí…“

„Fajn,“ opáčí Shari uštěpačně. „Mám svému klukovi mazat med kolem pusy a vykládat mu, jak je úžasný?“

„Takhle bych na to nešla, ale kdybys trošku…“

„Podívej, Lizzie, je mi jasné, že dost dobře nechápeš, co ti tu povídám, ale… Něco se se mnou děje, a já nevím, co si s tím počít.“

„To je moje chyba, Shari!“ vyhrknu bez okolků. „Vina padá na mě!

Možná nejste připraveni na společné soužití. Proč jsem tě neposlechla? Proč jsem nešla bydlet s tebou místo s Lukem?

Vrchovatě jsem si zasloužila, že jsi mi na hlavu vylila to pivo!“

„Ty tomu nerozumíš.“ Shari na mě hledí tmavýma očima, v nichž se opět zatřpytí slzy. „Tebe se to vůbec netýká. Jde o mě, něco se se mnou děje,“ zopakuje, „a pokud jde o můj vztah s Chazem… Já už nevím kudy kam, Lizzie.“

Hledím na ni jako opařená. „O čem to mluvíš?“

„Ty a Luke… Jste jako dvě hrdličky.“

„Ani my nejsme dokonalí!“ přeruším ji rychle. Nechci jí připomínat, že kolem něj chodím po špičkách nebo že Lukova mamka má nebo měla poměr a já to před ním zamlčela. „Vážně, Shari, my přece…“

„Ale sluší vám to spolu, vypadáte šťastně,“ pokračuje Shari v monologu. „S Chazem nám to kdysi taky klapalo, ale z nějakého důvodu to vzalo konec.“

Kousnu se do rtu, usilovně přemýšlím, abych řekla správnou věc.

„Co kdybyste zašli za nějakým odborníkem přes partnerské vztahy?“

„Já nevím,“ Shari je skeptická, v hlase se jí ozývá zoufalství. „Mám pocit, že by to bylo k ničemu.“

„Shari!“ Jak tohle může říct? Vždyť Chaz je ten nejmilejší kluk pod sluncem!

„Jste tam, Lizzie?“ Někdo zabuší na dveře. „Jste na řadě!“ volá ženky hlas.

Dojde mi, že je to servírka a že na mě čekají, aby mohli pustit vybranou hudbu a já začala zpívat a předvádět se.

„Nevím, co na to říct, Shari.“ Jsem z toho smutná. „Možná s Chazem procházíte špatným obdobím. Chaz je skvělý kluk a vím, že tě skutečně miluje. Uvidíš, že časem se všechno urovná.“

„Nic se neurovná, ale dík, žes mě vyslechla,“ říká Shari. „Trochu se mi ulevilo. A ještě jednou se omlouvám za to pivo.“

105

„Nic se neděje. Docela mě to osvěžilo. Je tu děsné horko.“

„Jdete, nebo ne?“ dožaduje se servírka.

„Jdeme!“ Obrátím se na Shari. „Zazpíváš si se mnou?“

„Ani náhodou,“ oponuje s úsměvem.

Tak se stane, že sama skončím na stupínku v Honey‘s a ujišťuju holky, které si vyrazily na dámskou jízdu, malého člověka, kterého sem připravila o světla ramp, Chaze, Shari a Luka, že mladé holky jsou vysáté životem, a když k tomu dojde, zaslouží si, aby se s nimi zacházelo v rukavičkách.

Dobrá rada nad zlato. Chaz dělá, co může, a stejně je to nanic.

106

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Zkouška šatů

Ujistit se, že vám svatební róba dokonale padne, je svatou povinností kvalifikovaného odborníka přes svatební oblečení. Vy pomůžete tím, že si na zkoušku přinesete střevíčky, závoj či ozdobu do vlasů a spodní prádlo, které máte v úmyslu vzít si o vašem velkém dnu. Příliš často se stává, že si nevěsta nevyzkouší šaty s podprsenkou nebo botami, v nichž chce jít na svatbu, aby ve finále zjistila, že jsou jí vidět ramínka nebo šaty jsou příliš dlouhé či krátké.

Zrovna tak je důležité udržet si stejnou váhu od první zkoušky až po svatební den. Šaty se samozřejmě mohou na 107

poslední chvíli upravit, ale čím méně práce je s nimi, tím lépe. A neříkejte, že se jich hned po svatbě chcete zbavit.

Všechno po pořádku, na to je vždycky čas.

Platí všeobecné pravidlo, že jsou nutné dvě zkoušky, ale může jich být i víc, pokud máte času nazbyt a nepospícháte.

Ani kvalifikovaný odborník nedokáže zázraky na poslední chvíli. Naplánujte si závěrečnou zkoušku tak tři týdny před svatebním dnem a vyřaďte ze svého jídelníčku Krispy Kremes!

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

108

Kapitola 12

Nepodložené fámy se šíří samy, aniž se o to přičiníme.

John Tudor (nar. 1954), americký prvoligový baseballový hráč o plánuješ na Den díkůvzdání?“ chce vědět Tiffany.

„C I když její směna začíná až ve dvě, Tiffany přichází kolem poledního a posedává se mnou u recepčního pultu, dokud nejdu domů. Někdy donese oběd, z něhož tajně uždibujeme pod pultem, protože jídlo je v recepci zakázáno (vysoce „neprofesionální“, jak pravila Roberta, když mě jednou přistihla, jak zobu popcorn z pytlíku, který jsem našla v kancelářské kuchyňce a upražila v mikrovlnce).

Nejdřív jsem si myslela, že to s pracovní morálkou přehání, to jistě chápete. Kdo to kdy viděl chodit do práce o dvě hodiny dřív, než je nutné? Dokud mě Daryl, kluk přes kopírky a fax (stará se o to, aby ve všech kancelářích všechno fungovalo, jak má, aby v kopírovacích přístrojích nikdy nechyběl papír a aby faxové zprávy bleskem dorazily ke svým příjemcům), neinformoval, že za to můžu poděkovat jedině sobě, protože díky mně se Tiffany výrazně polepšila, pokud jde o pracovní docházku.

„Baví ji, když s tebou může tlachat, prý jsi zábavná. Ta holka nemá žádné kamarády kromě toho svého pošahaného frajera.“ To mě dojalo, ale i překvapilo, když jsem to uslyšela. Pravda je, že s Tiffany nemáme moc společného (kromě recepčního pultu, za nímž dělíme, a jak jinak, lásky k módě), a její nevymáchaná pusa mě mnohdy děsí a nikdy jsme si nešly sednout po pracovní době na kafe. Nic udivujícího, když každá pracujeme v jiné směně, ale rozhodně se nedá říct, že bychom byly bůhvíjaké kamarádky.

109

Na druhou stranu jsme vystaveny ústrkům „podělaného“ Petera Loughlina, který na nás huláká jak na lesy, a takové příkoří dokáže jednoho stmelit s jedincem odlišného charakteru.

Nicméně když Tiffany nadhodí otázku Dne díkůvzdání, zaleknu se. Bojím se totiž, že mě pozve, abych s ní a s jejím „pošahaným“

přítelem (jak ho z neznámého důvodu tituluje Daryl; možná proto, že si chtěl s Tiffany něco začít, ona mu dala kopačky a on teď na něj žárlí) usedla ke svátečnímu jídlu.

Nic proti tomu, určitě by to byla švanda, ale nejsem si jistá, že by Lukovi bylo po chuti slavit svátky s mými spolupracovníky. Prozatím jsem ho neseznámila ani s monsieur a madame Henriovými, natož s osazenstvem firmy Pendergast, Loughlin a Flynn.

Ačkoliv… Když o tom uvažuju, moji rodiče pořád nevědí, že bydlíme spolu, takže se dá říct, že ho tutlám i před svou rodinou, ale…

„Přijedou Lukovi rodiče,“ řeknu popravdě.

„Fakt?“ Tiffany zvedne oči od nehtu, který si zpevňuje gelem. „To se sem potáhnou až z Francie?“

„Ne, ne, z Houstonu,“ doplním po krátké odmlce, zatímco zvednu sluchátko, ohlásím se a přepojím hovor pro Jacka Flynna. „Ve Francii tráví jen část roku a zbytek v Houstonu, odkud Luke pochází. Chtějí tu oslavit Den díkůvzdání, jeho máma si tu nakoupí a táta zajde na nějaké představení na Broadwayi.“

„Takže vás na Den díkůvzdání vezmou někam na večeři?“ Na Tiffany to udělalo dojem. „Bezva.“

„Ne, já budu vařit, my s Lukem… Ještě přijdou Shari s Chazem…“

Tiffany na mě poulí oči. „Už jsi někdy pekla krocana?“ chce vědět.

„Nepekla, ale určitě se to dá zvládnout. Luke je vážně skvělý kuchař a já si vytiskla pár receptů z webových stránek Food Network’s.“

„Aha,“ Tiffany neskrývá uštěpačnost, „přeju dobrou chuť.“

Ale nenechám se zviklat jejím negativním přístupem. Jsem totiž přesvědčená, že naše nadcházející oslava Dne díkůvzdání se nadmíru vydaří. Lukovi rodiče si to určitě užijí. Musíme jim přenechat postele, jsou technicky vzato jejich, a říkám si, že pro Chaze a Shari by to také mohla být vzpruha, jestli všechno klapne, jak si představuju. Uvidí, jak s Lukem cukrujeme jako dvě hrdličky, a to je natolik dojme, že se zase dají dohromady a všechno bude jako dřív. Jsem si tím jistá; víc než jistá. Vsadím na to poslední halíř. „Tvé rodině se bude po tobě 110

stýskat,“ nadhodí Tiffany ležérně, „nejsou naštvaní, že nejedeš domů?“

„Nejsou.“ Mrknu na hodiny. Ještě čtyři minuty, než se můžu zvednout a odejít a pro dnešek se zbavit Tiffany. Nemůžu říct, že by mi nějak vadila, ale někdy mě unavuje. „Jedu domů na Vánoce.“

„Fakt? A Luke pojede s tebou?“

„Ne.“ Tentokrát musím skrýt podráždění. Lukovi rodiče stráví Vánoce a Nový rok na svém zámku ve Francii a Luka pozvali, aby přijel za nimi.

Připouštím, že jsem byla dost zklamaná. Ne proto, že by se mě nezeptal, jestli nechci jet s ním; zeptal se, třebaže pozvání lehce zaobalil: „Počítám, že budeš chtít strávit svátky se svou rodinou, ale…“

To se přepočítal. CHCI být s rodiči a příbuznými, jenže také chci být s ním. Moc bych si přála, aby jel se mnou do Ann Arboru, abych ho mohla představit rodičům. Nechci tak moc, na tom není nic nepřirozeného. Jeho rodinu už znám, a jestli to Luke se mnou myslí vážně, měl by chtít poznat mou rodinu. Ale když jsem se ho zeptala, jestli by se mnou nezaletěl k nám domů, ošil se a odpověděl: „Nó…

Víš, moc rád, ale už mám letenku Francie. Dostal jsem ji za skvělou cenu, ale bohužel je nevratná datum se nedá změnit. Můžu se zkusit zeptat, jestli by pro tebe neměli volné místo… Tedy pokud bys přece jen chtěla jet se mnou.“ Pravda ovšem je, že u právnické firmy Pendergast, Loughlin a Flynn budu mít jen tři dny volna (monsieur Henri zavře obchod na celý vánoční týden), a to by bylo na cestu do Francie málo. Ale na návštěvu rodiny v Ann Arboru to stačí a po návratu do New Yorku tu budu sama, dokud se Luke po Novém roce nevrátí.

Paráda. Budu se plácat v New Yorku osamělá jako kůl v plotě, zatímco on si bude užívat slastí jižní Francie. Šťastný Nový rok, Lizzie!

To si samozřejmě nechám pro sebe. Ani ve snu mě nenapadne podělit se o své stesky s Tiffany. Do toho jí nic není. Kromě toho vím, co by mi odpověděla: že její přítel s ní hned v prvním roce jejich známosti jel navštívit její rodiče v severní Dakotě.

Tiffany těžce vzdychne. „My s Raoulem budeme sedět doma a asi si necháme donést nějaké jídlo, protože ani jeden nevaříme.“

Nemám v úmyslu pozvat Tiffany a jejího přítele na večeři na Den díkůvzdání. Bude nás jen pár, já s Lukem, jeho rodiče a Chaz s Shari, 111

a společně si pochutnáme na dobrém, doma připraveném jídle; taková jsme jedli v létě na zámku Mirac.

Za minutu dvě hodiny. Zbývá maličko, abych mohla odejít.

„Nedaleko od našeho bytu je čínské bistro, kde na Den díkůvzdání připravují knedlíčky plněné krůtím masem,“ pokračuje Tiffany. „Je to fakt dobré, i když mi budou scházet sladké brambory a koláč z pekanových oříšků.“

„U nás je spousta restaurací, které na Den díkůvzdání nabízejí jídla o třech až čtyřech chodech,“ nadhodím zlehka. „Proč si někde nerezervujete stůl?“

„To není totéž jako u někoho doma,“ pokračuje Tiffany sklíčeným tónem. „Zdejší podniky jsou tak neosobní! Na Den díkůvzdání člověk potřebuje teplo domova, ale v restauraci?“

„Když myslíš.“ Dvě hodiny. Skončila jsem. Odcházím.

Vstanu ze židle. „Určitě si vyberete nějaký podnik, kde vám dodají slavnostní večeři do domu.“

„Jo.“ Tiffany vzdychne a usedne na moji židli. „Ale to není totéž, jako když se to uvaří doma.“

Opakuje se jako kolovrátek a já se slyším, jak řeknu: „Máš pravdu.“ Nedělej to, Lizzie. Nepodléhej tklivým řečem. Žádné pozvání z lítosti. „Musím běžet.“

„Jasně.“ Tiffany nezvedne hlavu. „Ať se ti dneska daří s tou svatební parádou.“

Jsem napůl ve dveřích, kabát přes rameno, když ucítím nutkání se vrátit, jako bych byla ve vleku nějakého tahacího zařízení. „Tiffany,“

slyším se, třebaže mozek se zoufale brání. Nééééé!

Zvedne oči od obrazovky počítače. Vím, že si čte svůj dnešní horoskop. „Co?“

„Nechtěli byste k nám s Raoulem přijít na večeři na Den díkůvzdání?“ Nééééé!

Tiffany odvádí dobrou práci. Předstírá lhostejnost a mě opět napadne, že by z ní byla moc dobrá herečka.

„Já nevím.“ Pokrčí rameny. „Musela bych se zeptat Raoula, ale možná by to šlo.“

„Dobře,“ říkám. „Dej mi vědět. Měj se.“

Celou dobu, co sjíždím výtahem do přízemí, se proklínám. Co se to se mnou děje? Proč jsem ji vůbec zvala? Neumí vařit, tak jak může být užitečná? Spoléhat na to, že by Tiffany Sawyerová něco donesla k večeři nebo přispěla ke společenské konverzaci u stolu? Těžko. Ještě tak kdyby se jí zeptali na poslední módní trendy od Prady nebo kdo z 112

hollywoodských celebrit spí se synem jistého hollywoodského producenta, to by byla ve svém živlu.

A nikdy jsem neviděla toho jejího Raoula, jejího ženatého milence. Kdo ví, co je zač? Podle Daryla to není žádný zázrak, ale na toho není spolehnutí. Je zaslepený žárlivostí, ale tak je to se mnou pokaždé. Než zvážím, co a jak říct, bum, a je to venku.

Ale ještě není všechno ztraceno. Chlácholím se představou, že se Raoulovi nebude zamlouvat myšlenka jít na slavnostní večeři, navíc na Den díkůvzdání, k úplně cizím lidem.

Jenže když vezmete v úvahu, že tihle cizinci bydlí na Páté avenue… kdo by odolal pokušení? Zjišťuju, že mít dobrou adresu, natož na Páté avenue, je, jako byste bydleli v Beverly Hills.

Newyorčané, i ti nově příchozí, jsou posedlí „šik“ lokalitou. Možná proto, že obchod s nemovitostmi tu jen kvete a získat levnější bydlení v slušné čtvrti je nadlidský výkon.

Takže kdykoliv se někde zmíním, kde bydlím, lidé mírně vypoulí oči. Nemluvě o Renoirovi.

Ale co, udělala jsem ušlechtilou věc. Tiffany tu nemá nikoho a se svými ultrakonzervativními rodiči je na kordy. Taťka s mamkou nesouhlasí s jejím vztahem s Raoulem a silně pochybuju, že by ji na večeři pozvala třeba Roberta. Dobrý skutek se neztratí, říkám si, potřebuju je jako sůl, s ohledem na potíže, které působím druhým, protože neudržím jazyk za zuby. Jenže přesvědčení mi vydrží jen do chvíle, než se otevřou dveře výtahové kabiny, než vystoupím a v hale zahlédnu známou tvář. Jill Higginsová se zapisuje u bezpečnostní přepážky, čeká ji další jednání s Chazovým otcem, opět je oblečená po starém zvyku v džínsech, svetříku a holínkách značky Timberland. Ve víkendovém vydání deníku Post si na ní smlsli. Zobrazili ji jako panenku z vystřihovánek a vyzkoušeli na ní všechny možné modely včetně jejího stejnokroje, v němž pracuje v ZOO, a nevkusných svatebních šatů.

Zvažuju, co udělat. Na Jill myslím dost často, prakticky každý den. Na tu se nedá zapomenout, když o ní pořád čtu nějaké články.

Noviny ji propírají dnes a denně, jako by Newyorčané nemohli uvěřit, že se takový boháč jako je John MacDowell může zamilovat zrovna do „Bubliny“, do ženy, která právě nesplňuje všeobecně vžitou představu krásy jako… jako třeba Tiffany.

Navíc je Jill pracující dívka a stará se o tuleně, čímž se zákonitě stává terčem ostrých jazyků newyorské společnosti, která nešetří jízlivosti a posměchem na její adresu. Zjevně bude první 113

MacDowellová, která kdy pracovala (když pomineme charitativní aktivity).

Jill také prohlásila, že si chce udržet své zaměstnání i po svatbě, čímž musela nadzvednout všechny matrony z Páté avenue (já vím, taky tu bydlím).

To všechno mi přidělává vrásky. Vážně! Přirozeně se o ni nestrachuju tak jako třeba o Shari a Chaze, ale přece jen mi to nedá pokoj, nemůžu zapomenout na to, co mi o ní řekla Tiffany hned první den, c0 jsem nastoupila do práce. Rodina Johna MacDowella tu ubožačku nutí jít k oltáři ve svatebních šatech, dědictví po předcích, které jsou staré nejmíň milion let, a já bych vsadila krk, že rodové šatky budou malé jak na panenku. A Jill má odhadem velikost dvanáct nebo čtrnáct, jestli se nepletu. Jak se do nich nasouká? Bude muset, nic jiného jí totiž nezbývá, mim si představit, co byla nucená vyslechnout od snoubencovy matky: „Buď se s nimi smíříš, nebo se naše rodina v životě nesmíří s tebou.“

Jill nezbude než vyhovět, už kvůli tomu, aby měla klid od příbuzných, a tisk se do ní nepřestane obouvat a hanlivou přezdívku „Bublina“ jí už nikdo neodpáře.

Možná jsou to jen mé zcestné představy, ale z toho, co jsem četla a pochytila u právnické firmy Pendergast, Loughlin a Flynn, si myslím, že nejsem daleko od pravdy.

Takže co Jill udělá? Vezme šaty a dá je někam, kde je upraví na její postavu… ale ke komu? Pochopí ten člověk výjimečnost situace?

Nebude jí mazat med kolem úst a na rovinu řekne, že se Jill nemůže vtěsnat do tak malých šatů? Vypadala by příšerně. Bože, už jen samotná představa mi nahání husí kůži!

Jak tam tak stojím a sleduju Jill – ukazuje řidičský průkaz, aby jí ochranka mohla vystavit návštěvnickou kartu – bleskne mi hlavou, že vlastně strašně chci, aby přišla ke mně. Vím, že je to přitažené za vlasy, ale moc si přeju pracovat na jejích šatech, já a nikdo jiný! Ne proto, že se bojím, aby nepadla do drápů nějakému supovi jako je Maurice, i když taky trochu. Ale protože chci, aby byla ve svůj velký den krásná! Chci, aby Johnově rodině spadla brada, až ji uvidí kráčet k oltáři, protože bude vypadat nádherně. Chci, aby ta róba byla políčkem do tváře její tchýni, a taky chci, aby newyorský tisk odvolal „Bublinu“ a od té chvíle o ní psal jen jako o „Nádherné“.

V nitru duše cítím, že bych to zvládla; prostě to vím.

Třeba taková Jennifer Harrisová byla v sedmém nebi, když viděla, co jsem dokázala se starými svatebními šaty její matky pod bedlivým 114

dohledem monsieur Henriho. Paní Harrisová během poslední zkoušky dokonce připustila, byť na půl úst, že Jennifer sluší víc než sestrám.

Hádejte proč? Protože jsem tvrdě pracovala.

A totéž bych chtěla udělat pro Jill, dívku, která si namohla záda při záchraně tuleně; dívku, která si zaslouží, aby na jejích svatebních šatech pracoval ten nejlepší kvalifikovaný odborník pod sluncem.

Ještě jsem nepromovala, ale to je jen otázka času. Jak dát Jill vědět, že jsem tu pro ni, kdyby mě potřebovala? Nemůžu jí strčit do ruky svou vizitku (ano, už mám vizitky s adresou monsieur Henriho, se svým telefonním číslem). Jak na to, aniž poruším pravidla diskrétnosti a profesionality vštěpované zaměstnancům právnické firmy Pendergast, Loughlin a Flynn? Roberta by se zjevila. Za tohle by mě určitě vyrazili, a já tu práci pořád potřebuju.

Najednou si řeknu, že by se svět nezbořil, kdybych dostala padáka. Jill se chystá projít bezpečnostní přepážkou a já si všimnu velkého módního prohřešku. Už jí zase přetéká břicho přes kalhoty!

Přece to tak nenechám! Někdo jí musí pomoct!

Ten někdo budu já. Co je důležitější? Vydělat si na nájemné, nebo se postarat, aby tahle chudák holka, vydaná napospas příbuzným, vypadala o svatebním dnu jako ze škatulky? Být či nebýt… Půjdu k ní a nabídnu jí své služby. Nejsme v kanceláři, mám po práci. Třeba si nevzpomene, kde mě viděla. Kdo si všimne recepční?

„Promiňte.“

Pozdě! Už prochází bezpečnostní přepážkou. Zatraceně! Prošvihla jsem ji!

Nic se neděje. Příště ji někde zastavím. Jestli ještě bude nějaké příště…

Musí být!

„Hej!“ Přitočí se ke mně hubený chlapík v šedých manšestrových kalhotách, kterého jsem si všimla, jak se potlouká v hale a prohlíží si časopisy na stojanu.

Paráda. To mi ještě scházelo. Nejspíš si podle mého oblečení myslí, že jsem nějaká venkovanka, která zrovna dorazila do velkoměsta, a začne mi dělat návrhy, že je fotograf a hledá nové modelky pro agenturu a jestli bych s ním nechtěla zajít do jeho ateliéru na zkušební snímky. A na dovršení všeho dodá, že ze mě udělá hvězdu. Ať se jde vycpat!

„Nemám zájem.“ Otočím se a zamířím k východu.

115

Proto mají Newyorčané pověst hrubiánů. Ale není to naše chyba!

Za to mohou tihle chlápci! Není divu, že zpozorníte, když vás na ulici osloví cizí člověk.

„Počkejte!“ Šedé manšestráky mě pronásledují. Kristepane!

„Nebyla to Jill Higginsová, kterou jste zdravila?“

Zastavím se. Nemůžu si pomoct. Tohle jméno má magickou přitažlivost. Protože bych strašně moc chtěla pracovat na jejích svatebních šatech.

„Ano.“ Co je to za chlapa? Na úchyla nevypadá, ale copak já vím, jak takový tvor vypadá?

„Vy jste její kamarádka?“ vyptávají se Šedé manšestráky.

„Ne.“ A pak mi svitne. Už vím, kdo je to. Je s podivem, jak se člověk zocelí po několika měsících života na Manhattanu. „Z kterých jste novin?“

„Z New York Journal,“ odpoví a z kapsy vyndá průkazku a ukáže mi ji. „Nevíte náhodou, co tu Jill pohledává? V tomhle baráku sídlí hromada právnických firem. Nevíte, ke komu šla? A proč?“

Cítím, jak mi horkost stoupá do tváří. Ne proto, že bych řekla něco nepatřičného. Právě naopak. Neřekla jsem ani slovo, zato jsem příšerně naštvaná.

„Víte co?“ Mám sto chutí ho praštit. „Vy a vám podobní byste se měli stydět! Šlapete té chudince na paty a říkáte jí ‚Bublina‘! Kdo vám dal právo ji ostouzet? Proč si myslíte, že jste lepší než ona?“

„Klídek, jo?“ Šedé manšestráky se zatváří otráveně. „Proč ji tolik litujete? Za pár týdnů bude bohatší než Trumpová.“

„Koukejte zmizet!“ rozkřičím se. „A vypadněte z budovy, než zavolám strážné!“

„Jasně, jasně…“ Šedé manšestráky se odloudají, ale ještě stihnou zamumlat něco nelichotivého na mou adresu; slovo na čtyři písmena vulgárně označující jistou část ženského těla.

Je mi to fuk.

Abych se ujistila, že dá Jill pokoj, až ta bude odcházet, vracím se k strážným, ukážu na něj a informuju je, že mě ten člověk obtěžoval.

Mike a Raphael vyndají pendreky a já vidím, jak Šedé manšestráky ženou až na ulici.

Z toho je vidět, že se někdy vyplatí něco plácnout, třeba i zalhat, pokud je to pro dobro věci.

116

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Určitě si žádná z nás nepřeje stát se terčem posměchu o svém velkém dnu, natož se ocitnout v televizi v hlavním vysílacím čase. Však znáte ty okamžiky, kdy nevěsta uklouzne a v dominovém efektu padají všichni kolemstojící, dokud poslední neskončí obličejem v svatebním dortu; něco na způsob snímků, které lidé v Americe posílají do televizního pořadu Nejzábavnější domácí videa (i když na zničeném dortu není nic zábavného).

Proto je dobré boty trochu ochodit. Jednak kvůli tomu, aby se rozšláply a nedělaly puchýře, a pak také proto, abyste se ujistily, že nekloužou, jak je u podrážek dámských bot běžné. Tomu se dá zabránit podlepením, aby vám v nejnevhodnější chvíli neujely nohy.

Zapomněly jste koupit lepenku? Nezoufejte! Vezměte do ruky nůž (pozor, ať se neříznete) a čepelí udělejte přes podrážky několik rýh křížovým vzorem. Tím získáte stabilitu na každém povrchu (včetně ledu, ale jestli se vdáváte na zledovatělém povrchu, budete mít naprosto jiné starosti).

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

117

Kapitola 13

Fámy vymírají, protože čím dál víc lidí nemluví o ničem jiném než o sobě.

Mason Cooley (1927-2002), americký aforista en den odpoledne po příchodu k monsieur Henrimu si už T nevyčítám, že jsem pozvala Tiffany a jejího přítele na večeři.

Udělala jsem správnou věc. Den díkůvzdání patří rodině a Tiffany se stala součástí té mojí.

Mé pracovní rodiny, abych to upřesnila. Jistě, umí být otravná – zatím pro mě vyklidila jen jednu zásuvku a všude nechává lepkavé obaly s napůl dojedenými Twizzlers a pořád mi vymazává zarážky na webových stránkách, na nichž vyhledávám informace o svatebních šatech, ale musím přiznat, že jinak je ke mně celkem milá.

Nechává mi všechny módní časopisy, abych si je přečetla (zatím si nemůžu dovolit kupovat vlastní), a pokaždé přijde s nějakou módní vychytávkou – například taková vazelína. Účinkuje na suché pokožce stejně dobře jako drahé hydratační krémy, nebo když se vyholíte tam, kde končí bikiny, stačí stříknout trochu deodorantu a chloupky rostou pomaleji.

Kéž bych totéž mohla říct ve prospěch madame Henri.

Nemluvím o deodorantu, madame Henri používá kvalitní francouzské parfémy, ale nedá se říct, že by se nějak snažila být ke mně příjemná. Jistě, toleruje mě, ale jen proto, že jsem od jejího manžela převzala hromadu práce, aby mohl trávit víc času s rodinou, i když nemám pocit, že by ho to bůhvíjak těšilo.

Takže když to odpoledne vejdu do dveří, zastihnu je v rušné debatě Monsieur Henri a jeho manželka si bouřlivě vyměňují názory 118

– francouzsky, jak jinak, aby Jennifer Harrisová a její matka, které přišly na poslední zkoušku, nerozuměly, o co kráčí.

„Povídám ti, že to musíme udělat!“ říká madame Henri výhrůžným tónem. „Nevím, jak jinak bychom přežili! Maurice věčně inzeruje, přebírá nám jednu zákaznici za druhou, a jestli tu v ulici otevře nový obchod, nemusím ti doufám říkat, co to pro nás bude znamenat. Poslední hřebík do naší rakve!“

„Já bych se neukvapoval,“ mudruje manžel. „Nic se nejí tak horké, jak se uvaří.“

Pak si mě všimne a spustí anglicky: „Á, mademoiselle Elizabeth!

Co na to říkáte?“

Nemusí se ptát. Stojím tam jak solný sloup a zírám na Jennifer Harrisovou, která vyšla z kabiny a vypadá jako…

V přešitých svatebních šatech vypadá jako anděl.

Jennifer je unesená. „Jsem do nich celá pryč!“ volá.

Každému je jasné proč. S otevřeným výstřihem ve stylu královny Anny, se zúženými rukávy spadajícími přes zápěstí a zakončenými krajkovou manžetou (s poutky přes prostředníky, aby krajka držela na místě) vypadají fantasticky.

Ale nejkrásnější je Jennifer, protože přímo září.

Jak jinak, šaty se povedly a já odvedla zatraceně dobrou práci.

Ale to je vedlejší.

„Vzala jste si boty, v nichž se budete vdávat?“ Pustím z hlavy výměnu názorů svých zaměstnavatelů a pospíším si k Jennifer, abych se podívala pod sukni. Do pasu jsem všila krajkovou vsadku ladící s manžetami, abych šatům dodala renesančního ducha, a světe, div se!

S dívčiným dlouhým krkem a rovnými rozpuštěnými vlasy se dílo podařilo.

„Samozřejmě,“ říká Jennifer. „Sama jste mi to připomínala.“

Sukně má perfektní délku, tak akorát na zem, a dívka vypadá jako princezna, spíš pohádková princezna.

„Její sestry ji zamordují, až ji v tom uvidí,“ mumlá si paní Harrisová pro sebe, ale potěšeně. „Vypadá mnohem lip, než v nich vypadaly ony.“

„Ale mami!“ Jennifer moc dobře ví, že vypadá fantasticky, a může si dovolit jistou dávku velkomyslnosti. „Víš, že to není pravda.“

Ale pořád se otáčí a prohlíží se v zrcadle a nemůže ze sebe spustit oči. Nepochybuju, že si je dobře vědomá, jak jí to sluší.

Těším se z výsledku své dřiny – monsieur Henri se také přičinil, poskytl krajku – pomůžu Jennifer z šatů a začnu je balit, zatímco její 119

matka vyrovnává účet (nemalou částku, i když podstatně méně, než kdyby dceři koupila zbrusu nové šaty, třeba u Kleinfield‘s – hrůza pomyslet!).

Šaty jsou v ochranném obalu, Jennifer si je odnáší a já přidám poučení, co udělat, kdyby se cestou trochu pomačkaly (pověsit je v koupelně a pustit teplou sprchu). Ať se stane cokoliv, informuju ji, NEŽEHLIT, a Jennifer, která je pořád jako ve snu, sotva kývne a pak už se žene ven k zaparkovanému vozu.

Její matka je uvážlivější a po zaplacení monsieur Henrimu se u mě zastaví, podívá se mi do očí a stiskne mi ruku. „Děkuju, Lizzie.“

„Bylo mi potěšením, paní Harrisová.“ Jsem trochu rozpačitá. Aby vám děkovali za to, co milujete a co byste udělali tak jako tak. I když nedostanete ani halíř…

Paní Harrisová pustí mou ruku a já vidím, že v tom posledním jsem se zmýlila. Pokradmu mi vtiskne něco do dlaně, a okamžitě si vzpomenu na babičku, na její „záchranu v nouzi“ (kterou pořád nosím v kabelce). Podívám se a užasnu. Na bankovce je jednička a za ní dvě nuly.

„To nemůžu přijmout,“ spustím.

Ale paní Harrisová je už ve dveřích s tím, že se všem svým přátelům a známým, kteří mají dcery na vdávání, neopomene zmínit o službách Monsieur Henriho, a připojí výhrůžku: „Já už se postarám, aby v životě nepřekročili práh toho příšerného Maurice!“

Jakmile se za ní zavřou dveře, madame Henri ihned pokračuje ve své předchozí tirádě: „Jako by to nestačilo, tvoji mazlíčkové tu na dnešek přespali.“

„Jsou to taky tvoji synové,“ neodpustí si poznámku monsieur Henri.

„Kdepak, už nejsou,“ opraví ho žena, „protože jediné, co ty klacky baví, je potloukat se po klubech a pak mi nahoře zašpinit ložní prádlo. Vědí, jak si potrpím na čistotu, že ten byt nedržíme proto, aby si z něj dělali noclehárnu, ale chlapečkům je to jedno, a víš proč?

Protože je neumíš srovnat!“

„Co mám podle tebe dělat?“ brání se manžel. „Chtěl jsem, aby měli to, co já si v jejich věku musel odepřít!“

„Mají se jak v bavlnce, ale to musí jednou skončit!“ zvolá madame Henri. „Je načase, aby se postavili na vlastní nohy! Ať poznají, jak to v životě chodí, jaké to je vydělávat si na chleba!“

Monsieur Henri si promne bradu. „Sama víš, že to není tak jednoduché.“

120

V tom se neplete. Podívám se na stodolarovku v hrsti a zatetelím se radostí. Jako bych ji našla na ulici. Od chvíle, co jsem přišla do New Yorku, zápasím s nedostatkem peněz. Všechno je tu tak drahé!

Mám pocit, že se u mě ani neohřejí. Něco na nájem, něco pohltí manhattanská elektrárna Con Ed, pak je tu jídlo a kabelová televize (protože nemůžu žít bez kanálu Style) a nakonec, když mi něco zbude, spolkne to účet za mobilní telefon.

Madame Henri si odfrkne. „Prostě nechám nahoře vyměnit zámek, a budou mít hošánkové po legraci. A klíč zůstane tady, v obchodě, na tajném místě.“

A co federální daň z nemovitosti, napadne mě. (Tiffany tomu říká Idiotské daně, protože prý ti pitomí idioti všechno lidem zdaní a seberou do posledního haléře.)

„Kolik mě tahle legrace bude stát?“ chce vědět monsieur Henri.

„To je jedno, hlavně když to přinese výsledky,“ prohlásí rezolutně madame Henri. „Hlavně když sem ti mizerové už nepáchnou. Víš, co jsem našla v odpadkovém koši? Kondom! Použitý!“

Už se neudržím. Nedaří se mi předstírat, že nerozumím, obzvlášť když se madame Henri vytasí s plastovým pytlem, otevře ho a strčí manželovi pod nos. Unikne mi pousmání, a když se oba manželé na mě udiveně podívají, rychle nakrčím nos a řeknu: „Smrdí to.“ Nelžu, je to pravda. „Nechcete, abych to vynesla?“

„Ano, děkuju vám,“ řekne madame Henri po chvilce váhání. „Je to seshora, z našeho bytu.“

Beru pytel dvěma prsty. „Vám to tu patří?“ To je mi novina.

Netušila jsem, že vlastní celý tenhle dům s hnědou fasádou. Myslela jsem, že bydlí v New Jersey, protože si často stěžují na potíže s cestováním.

Monsieur Henri přikývne. „V druhém patře máme sklad a v prvním malý byt, kde občas přespím, když musím pracovat dlouho do noci.“ Což už se nestalo hodně dlouho, pokud je mi známo. Kšefty se nehýbají tak, aby bylo nutné trávit tu noci. „Jinak je prázdný a naši synové tu občas…“

„Bez dovolení!“ křikne madame Henri anglicky. „Nejraději bych ho pronajala, abychom si trochu přilepšili a našim synům zatrhli tu nocovat, když jim občas ujede vlak, nebo provádět tu vylomeniny, ale tomuhle moulovi se to nelíbí!“

„To by se muselo promyslet.“ Nezdá se, že by monsieur Henrimu nějak vadilo hanlivé označení nebo že si jeho synkové občas vyhodí z kopýtka. „Přibyla by nám další starost. Nechci si hrát na domácího.

121

Co když si sem nastěhujeme nějakého šíleného nájemníka, jak o nich věčně čteme v novinách? Co když bude mít plno koček a my se ho pak nezbavíme? To nechci.“

Madame Henri odpoví tak, že manželovi pohrozí zdviženou pěstí, já se zasměju a vyklouznu ven, abych se zbavila pytle s odpadky.

Newyorčané udělají první poslední, aby našli slušné bydlení, a tady leží ladem prázdný byt. Aby sloužil jen k příležitostným hrátkám pafty mladých. Nemůžu si pomoct, ale přijde mi to zvláštní.

„Mademoiselle Elizabeth,“ osloví mě monsieur Henri po návratu.

„Nevíte náhodou o někom, kdo by hledal skromné bydlení?“

„To nevím, ale jestli o někom uslyším, dám vám vědět.“

„Nemůže to být jen tak někdo,“ podotkne monsieur Henri důležitě. „Musel by mít doporučení…“

„… a být ochotný platit dva tisíce měsíčně,“ doplní ho madame Henri.

„Dvě tisícovky?“ zjeví se monsieur Henri francouzsky. „To je krádež za bílého dne! Copak ti přeskočilo, ženská?“

„Dva tisíce dolarů za krásný byt s jednou ložnicí není přemrštěná cena!“ odsekne madame Henri, také francouzsky. „Víš, kolik se platí za jednu místnost s kuchyňským koutem? Dvojnásobek!“

„Jo, ale v baráku, kde mají na střeše bazén s vířivkou!“ křičí monsieur Henri. „Co jim chceš tady nabídnout?“

Pokračují v prudké hádce, vyčítají si kdeco, ale já jsem v klidu. Už jsem s nimi strávila dost času, abych věděla, že tento způsob výměny názorů patří k jejich mentalitě. Hádají se celé dny. Ale také jsem viděla, jak madame Henri láskyplně počechrala manželovy vlasy a současně ho obvinila, že se záměrně vyhýbá zdravému způsobu života, protože prý chce odejít ze světa dřív než ona, aby se jí zbavil.

A monsieur Henri jí pravidelně pošilhává po nohách, a vzápětí jí vyčte, že ho to její věčné skuhrání přivede do blázince.

Jednou jsem je přistihla, jak se vzadu líbají.

Manželské páry. Madame a monsieur Henri. Člověk je musí mít rád, i kdyby nechtěl.

Doufám, že až budeme s Lukem v jejich věku, budeme navlas stejní.

S dvěma rozdíly. Naše živnost bude vzkvétat a naši synové nebudou degenerovaní.

122

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové To všechno se vejde do kabelky!

Už vás někdy napadlo, co by měla mít u sebe nevěsta o svatebním dnu? Jsem tu od toho, abych vás do té záhady zevrubně zasvětila.

Rtěnka, kompaktní pudr (aby se nám neleskl nos) a korektor (na zakrytí případných drobných skvrnek nebo pupínků)

I když jste si nechaly udělat make-up u profesionálů, výše uvedené kosmetické pomůcky mějte vždy po ruce, buď v malé toaletní taštičce, nebo v kabelce. Budete je potřebovat, hlavně mezi přípitky při následné oslavě. (Nevěstám radím, aby se u slavnostní tabule vyvarovaly náročnějších úprav make-upu. Pokud se chcete ujistit, zda je vše v pořádku, stačí kradmý pohled do zrcátka u kompaktního pudru.) Mentolové pastilky na osvěžení dechu

Věřte mi, přijdou vám vhod.

Léky

Jestli jste náchylné k migrénám, počítejte s tím, že vás o svatebním dnu rozbolí hlava. Migrény způsobuje stres, a co může být víc stresující než stát vedle svého milovaného, 123

odříkávat svatební slib a přitom čelit pohledům stovky přátel a příbuzných? Ujistěte se, že jste si nezapomněly přidat do kosmetické taštičky léky na migrénu nebo ty, o nichž víte, že vám pomohou přežít náročný den, například aspirin, něco na uvolnění svalstva nebo homeopatika, jako jsou aromatické olejíčky (ale pozor: nic se nemá přehánět).

Deodoranty

Jestliže se víc potíte, zvlášť když jste pod tlakem nebo rozrušená, pro všechny případy si přidejte do taštičky miniaturní verzi vaší oblíbené značky. Nebudete litovat.

Ženské hygienické potřeby

Stane se. Některé z nás budou mít o svatebním dnu menstruaci. Pokud ji čekáte, vezměte si ochranu a pro jistotu si přibalte rezervu.

A samozřejmě…

Kapesníčky

Víte, že budete brečet, nebo někdo z vašich blízkých. Takže buďte připravené.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

124

Kapitola 14

Jedním ze zdrojů mého štěstí je nikdy se nepídit po záležitostech těch druhých.

Dolley Madisonová (1768-1849), americká první dáma přímně lituju, že jsem souhlasila, aby s námi Lukovi rodiče U strávili Den díkůvzdání, který letos připadl na víkend.

Jistě, vím, že byt patří jeho matce, a taky si uvědomuju, jak je od ní milé, že nás tu nechává bydlet, aniž nám účtuje nájemné (aspoň v Lukově případě).

A že jsme spolu báječně vycházeli u nich doma na zámku Mirac, rodovém sídle de Villiersových ve Francii, když jsme tam trávili prázdniny.

Jedna věc je sdílet zámek s rodiči svého přítele, ale sdílet s nimi byt s jednou ložnicí? To je nebe a dudy. Navíc jsem slíbila uvařit a upéct tradiční slavnostní večeři, a bez mučení se přiznám, že takové jídlo jsem ještě nevařila.

Nicméně vážnost situace jsem si uvědomila až ve chvíli, kdy zatelefonoval vrátný Carlos, aby nám oznámil, že Lukovi rodiče dorazili. Byli tu o hodinu dřív a já zrovna rozbalovala květiny. Udělala jsem si radost, utratila jsem něco ze stovky, kterou mi dala paní Harrisová. Obdarovala jsem se několika svazky frézií a kosatců – jednu kytičku jsem koupila paní Ericksonové z 5B – které mi padly do oka v květinovém úseku u Eli’s. Nic člověka nepotěší tolik jako pohled na čerstvě řezané květiny ve váze, a je to milý dárek pro člověka, kdo vám pomohl, a paní Ericksonová mi doporučila monsieur Henriho.

Ale když nevíte kam dřív skočit, květiny leží na hromadě a vy hledáte vázu, je to na pováženou. Přála jsem si, aby se jim na 125

uvítanou naskytl pěkný pohled, ale takhle? Schválně, co byste řekli, kdyby z vás ještě lil pot, protože jste přivlekli těžký nákup, pytle jsou v kuchyni na zemi, váš přítel ještě nepřišel ze školy, a vrátný zvoní, že „hosté“ jedou nahoru?

„Díky,“ řeknu Carlosovi domácím telefonem. Co jiného můžu dělat?

Začnu zběsile pobíhat po bytě a snažím se uklízet. Nevypadá to tu špatně, jsem úzkostlivě čistotná a potrpím si na pořádek, ale všechny ty drobné úpravy a maličkosti podmiňující domácí pohodu, které jsem doufala mít před příchodem Lukových rodičů hotové – na podnose čerstvě namixované koktejly kir royale, jejich oblíbené, oříšky v miskách, výběr sýrů na dřevěném prkénku –, na to všechno můžu zapomenout. V rychlosti nacpu špinavé prádlo do koše, prohrábnu si vlasy, na rty nanesu lesk a řítím se otevřít dveře.

„Zdrááávííím!“ Neujde mi, že pan a paní de Villiersovi vypadají poněkud… starší, než si je pamatuju? Jenže kdo by omládl po mnohahodinovém letu? „Nečekala jsem, že to zvládnete tak rychle!“

„Z letiště do města nebyl velký provoz,“ říká paní de Villiersová rozvláčně se svým líným texaským přízvukem a políbí mě na obě tváře, jak je jejím zvykem. „Z města je to horší, ale zpátky? Kdepak.“

Pohledem přejede byt, její oči zaregistrují pytle s nákupem na zemi, žádné koktejly a oříšky. „Promiň. Asi jsme tu brzy.“

„Vůbec nic se neděje!“ šveholím zvesela. „Já jen že Luke se ještě nevrátil ze školy.“

„Holt budeme muset začít slavit bez něj,“ říká monsieur de Villiers a otevírá láhev vychlazeného šampaňského, které museli koupit někde cestou z letiště.

„My něco oslavujeme?“ Nechápu. „A co?“

„Vždycky se najde důvod,“ směje se monsieur de Villiers .

„V tomto případě si připijeme na beaujolais nouveau. Zrovna ho začali prodávat.“

Jeho žena zápolí s cestovním kufrem na kolečkách. „Kam si to můžu dát?“

„Pochopitelně do vašeho pokoje.“ Pospíším si pro sklenky na šampaňské. „Nám s Lukem stačí pohovka.“

Korková zátka šampaňského vystřelí a následuje hlučná rána.

„Páni! To to bouchlo!“ raduje se monsieur de Villiers a otočí se k manželce: „Povídal jsem ti, že bychom měli jít do hotelu. Naše mládež si bude ničit páteř na rozkládacím gauči.“

126

„Vůbec ne!“ ujistím ho překotně. „Pohovka je vyhovující. Moc jsme vám s Lukem vděční, že nás necháte…“

„Je to kvalitní pohovka,“ odtuší paní de Villiersová zvysoka a odchází do ložnice. „Připouštím, že pohovka není postel, ale mluvit o ničení páteře je přehnané.“

Pokouším se vymyslet, jak by se tento druh konverzace odvíjel, kdyby tu místo de Viiliersových stáli moji rodiče, a selhává mi představivost. Zatím je držím v nevědomosti. Dosud jsem jim neřekla, že bydlím u Luka a že na tom uspořádání nehodlám nic měnit, dokud neoznámíme zasnoubení. Otázkou je, jestli k tomu vůbec někdy dojde. Moji rodiče nejsou žádní moralisté, nevadí jim, když dva spolu žijí před svatbou. Ale silně by jim bylo proti srsti, kdyby se dozvěděli, že bydlím s někým, koho znám sotva pár měsíců.

To mluví za vše. Nemají přílišnou důvěru v můj úsudek, pokud jde o cizí lidi.

I když s ohlédnutím na své minulé přehmaty musím uznat, že jejich výhrady mají jisté opodstatnění.

„To je v pořádku, vážně!“ zopakuju pro monsieur de Villierse.

Paní de Villiersová nechala kufr v ložnici a vrací se. „Vidím, že ses tu zabydlela. To mě těší.“

Dojde mi, že naráží na štendr od Bed Bath & Beyond a mou značkovou kolekci oblečení z druhé ruky.

A že má… jak to říct? Lehce udivený tón.

A že její slova znějí lehce sarkasticky.

„Ano… Tedy… Omlouvám se. Vím, že moje věci zabírají dost místa. Doufám, že vám to nevadí.“

„Samozřejmě že ne!“ opáčí paní de Villiersová sladce. „Jsem ráda, že si umíš poradit. Ta věc na mém toaletním stolku… to je šicí stroj?“

Pro pět ran do hlavy! Já se picnu!

„A-ano… Víte… Potřebovala jsem rovnou plochu, abych měla kam tu mašinu postavit, a vaše toaletka má správnou výšku.“ Příšerně mě nesnáší. Vidím jí to na očích. „Ale dám ho pryč, jestli si přejete. Hned se na to vrhnu!“

„To není zapotřebí, děvenko!“ Paní de Villiersová se na mě zářivě usměje, až příliš zářivě, a přistoupí k manželovi: „Vzala bych si kapku šampaňského, Guillaume. Nebo víš co? Nalij mi pořádnou dávku.“

„Hned to odstraním,“ drmolím, „ten šicí stroj… Nezlobte se, že mě to nenapadlo. Potřebujete místo, kde byste se mohla líčit.“

„Neblázni,“ pokárá mě paní de Villiersová, „to počká. Raději si sedni a dej si s námi sklenku. Chceme s Guillaumem slyšet, jak si 127

vedeš, zkrátka všechno o tvé nové práci. Jean-Luc povídal, že pracuješ v právnické firmě! To musí být náročné. Netušila jsem, že se zajímáš zrovna o práva.“

„No…“ Vezmu si pití, které mi monsieur de Villiers nabídne.

„Nejsem…“ Proč jsem, krucinál, včera večer neodnesla ten šicí stroj?

Mohlo mě napadnout, že to paní de Villiersovou popudí, až ho uvidí na své toaletce. Proč?

„Zabýváte se trestním právem?“ chce vědět monsieur de Villiers.

„Ne.“ A co moje haraburdí v koupelně? Mám nejmíň tunu kosmetických přípravků. Snažila jsem se je zredukovat na plastovou tašku, kterou jsem na koleji nosila do sprch, ale od doby, co pracuju v kanceláři s modelkou, se sbírka rozrostla. Tiffany nikdy nezapomene donést mi vzorky a některé jsou skutečně úchvatné. Jako cokoliv od Kiehl’s, a musím přiznat, že jsem o nich nikdy neslyšela, dokud jsem nepřišla do New Yorku. Vypěstovala jsem si závislost na jejich balzámu na rty.

Tyhle věci patří do koupelny. Ale kam to všechno dám, když je tu jen jedna?

„Tak administrativní práci?“ ptá se paní de Villiersová.

„Ani to ne,“ odpovím. „Jsem recepční, zvedám telefony. Nechcete, abych odstěhovala kosmetiku z koupelny? Vůbec mi to nebude vadit.

Vím, že to vypadá, jako když všude jsou jen mé věci, ale to se dá vyřešit…“

„S tím si nelam hlavu.“ Paní de Villiersová do sebe sklopila první sklenku a natahuje ruku k manželovi, aby jí dolil. „Kdy přijde Jean-Luc?“

Ach jo. Už se ptá na Luka. Asi to se mnou nemůže vydržet. Taky se ho nemůžu dočkat. Někdo nás musí vysvobodit, přerušit to trapné ticho. Počkat, monsieur de Villiers pouští televizi. Díky bohu!

Můžeme poslouchat zprávy, nebo se na něco dívat.

„Prosím tě, Guillaume, vypni to,“ řekne jeho manželka. „Přijeli jsme na návštěvu, ne abychom sledovali CNN.“

„Jen se mrknu, jaké bude počasí.“

„Můžeš se podívat z okna,“ zpraží ho manželka. „Venku je chladno, listopad. Co čekáš?“

Jako by mě natahovali na skřipec. To je k nevydržení! Viděla jsem její výraz, když jsem řekla, že jsem recepční ve firmě Chazova tatíka.

Proč se ošila? Protože se jí dělá zle při představě, že její syn chodí s pouhou telefonistkou? Pravda je, že Lukova bývalá přítelkyně byla investiční bankéřka. Ale byla starší než já! Sice jen o pár let, ale i tak.

128

Má diplom z ekonomie. Já si zvolila individuální studijní program, obor dějiny módy, tak co se po mně chce?

Kriste! To ticho je k nevydržení. Mysli, holka… Řekni něco…

cokoliv… Jsou to lidé na úrovni, kterým to pálí. Měla bych být schopna s nimi konverzovat na jakékoliv téma. Už to mám!

„Zbožňuju vašeho Renoira, paní de Villiersová!“ vyhrknu. „Toho, visí nad vaší postelí.“

Lukovu matku to zjevně potěší. „Tu maličkost? Děkuju, drahoušku. Ano, je miloučký, že?“

„Moc se mi líbí,“ říkám popravdě. „Kde jste ho získala?“

„Toho?“ Paní de Villiersová se zahledí někam do dálky, kamsi na Pátou avenue. „Byl to dárek od někoho… Ale to už je moc dávno.“

Nemusím být jasnovidka, abych pochopila, že tím „někým“ naráží paní de Villiersová na svého milence. Musí to tak být. Jak jinak si vysvětlit lesk v jejích očích a ten zasněný výraz ve tváři?

Tak mě napadá… Co když je to tentýž člověk, který sem už volal a dožadoval se, že s ní chce mluvit?

Něco zachrčím. Nevím totiž, co na to říct. Lukův otec nás patrně nevnímá. Přepíná z kanálu New York 1 na CNN. „Pěkný dárek.“

Nejdražší věc, jakou jsem kdy od někoho dostala, byl iPod. A dali mi ho rodiče.

Paní de Villiersová se svůdným úsměvem usrkává šampaňské.

„To bych řekla.“

„Vidíte?“ Monsieur de Villiers ukazuje na obrazovku. „Zítra má sněžit.“

„To nás nemusí mrzet,“ řekne jeho manželka. „Nemusíme nikam chodit. Tady budeme hezky v teple a pohodlí.“

Má pravdu. Všichni se tu budeme tísnit celý den, já budu vařit (doufám, že s Lukovou pomocí), a jeho rodiče… To kdybych věděla!

Čím se zabaví? Budou sledovat v televizi slavnostní přehlídku pořádanou obchodním domem Macy‘s na počest Dne díkůvzdání?

Fotbalové zápasy? Nemám pocit, že by je jedno nebo druhé zajímalo.

Což znamená, že tu budou posedávat a dýchat mi na záda, jak je den dlouhý, a brnkat mi na nervy těmi svými dobře míněnými, avšak kousavými komentáři. Vážně by ses měla nad sebou zamyslet, Lizzie, a něco se sebou udělat. Mohla by sis vydělávat víc peněz než jako telefonistka. Cože? Chceš být kvalifikovaná odbornice přes svatební šaty? Kdo to kdy slyšel! S tím díru do světa neuděláš. Pravda, s mou svatební róbou jsi dokázala hotové divy, ale tudy cesta nevede. Snad nechceš skončit jako švadlena rozpukanými prsty? Vždyť máš 129

univerzitní vzdělání! Nechceš, doufám, by peníze, které tvoji rodiče vynaložili na tvá studia, vyletěly komínem? Ne! Protože já získala bezplatné stipendium! Protože jsem studovala na univerzitě, kde můj otec pracuje ve výzkumu, a jednou z výhod je, že jeho děti mají vzdělání zdarma. To je hrůza! Jak to, že ve Francii jsme se tak dobře snášeli, a teď si nemáme co říct?

Vím proč. Protože ve Francii si mysleli, že jsem jen Lukova náhodná prázdninová známost. Teď je jasné, že jsem se tu zabydlela, a to jim dělá vrásky. Já to vím. Já to zkrátka vím.

Vyskočím na nohy. „Musíte mít hlad po tak dlouhém letu.“

Cloumá se mnou zoufalství, ale potřebuju se vzchopit, nesmím dovolit, aby mě situace převálcovala. „Připravím vám něco k zakousnutí.“

„Ne, ne,“ brání se monsieur de Villiers. „Dneska je řada na nás.

Bereme vás s Jean-Lukem na večeři. Už jsme rezervovali stůl, viď, Bibi?“

„Jistě,“ souhlasí paní de Villiersová, „v restauraci Nobu. Však víš, jak Jean-Luc miluje sushi. Napadlo nás, že si zaslouží něco dobrého na zub, když tak usilovně studuje.“

„Ano, ano.“ Zoufale potřebuju odejít z místnosti, pořádně se nadechnout. „Zrovna jsem přišla… Byla jsem nakupovat. Donesla jsem pár pěkných kousků sýra… Připravím vám malou svačinu, než se Luke vrátí, než půjdeme do restaurace.“

„S námi si nedělej starosti.“ Pan de Villiers mávne rukou.

„Můžeme si to udělat sami, když dostaneme hlad.“

Ani mi nedovolí vystupovat jako hostitelka. Což je celkem pochopitelné. Jsou tu doma, já jen podnájemník.

Nicméně navzdory všem okolnostem mám za to, že by měli přibrzdit.

Zazvoní telefon a zvonek mě probere z chmurných úvah. Není to můj mobil, ale zdejší pevná linka vedená na Bibi de Villiersovou. Ode dne, co jsem se sem nastěhovala, volal jediný člověk.

Zklamaný muž, který nechává pro Bibi naléhavé vzkazy. Vzkazy o nichž jsem před Lukem pomlčela.

Ani jeho matce jsem to neřekla.

„To bude asi pro vás,“ říkám jí, „váš telefon nepoužíváme. Máme s Lukem mobily.“

Paní de Villiersová se zatváří udiveně, nicméně je patrné, že je potěšená. „Kdo to asi bude?“ Vstane a jde k telefonnímu přístroji.

130

„Neřekla jsem živé duši, že budu ve městě. Chci si nerušeně nakupovat, to jistě chápeš.“

V tom s ní souhlasím. Taky by mi vadilo, aby mě přátelé lákali na oběd, když jsem si naplánovala nakupovací víkend.

„Haló?“ Paní de Villiersová si nejdřív sundá klips a teprve potom přiloží sluchátko k uchu.

A to jsem si myslela, že moje matka je jediná, kdo nemá propíchnuté uši.

Okamžitě poznám, že je to ten, kdo sem tolikrát volal. Poznám to z překvapeného, ale potěšeného výrazu na pěkné tváři paní de Villiersové. „To jsi ty, drahoušku? Jsi zlatý, že voláš!“ Střelí kradmým pohledem po manželovi. „… že už jsi volal? To nevadí, nebyla jsem tady… Ne, byla jsem ve Francii a pak v Houstonu. Ano, samozřejmě s Guillaumem, hlupáčku.“

Hm. Takže ten neodbytný člověk ví, že je vdaná.

Jsem hloupá. Pochopitelně že to ví. Proto volá na její soukromou linku.

Páni! Nemůžu uvěřit, že Lukova máma podvádí jeho tátu. Nebo podváděla, i když tenkrát žili odděleně, dokonce se chtěli rozvádět.

Smířili se teprve před pár měsíci. O prázdninách. Díky mně.

Otázkou je, co bude teď, když je po létě a život se vrací do normálních kolejí, pokud se tak dá hovořit o rodině, která má tři domovy, tedy zámek ve Francii, sídlo v Houstonu a byt na Páté avenue. Jestlipak jejich znovuvzkříšená láska přetrvá?

„Pátek? Jistě, drahoušku, moc ráda, ale víš, jak to chodí. Celý den budu nakupovat… Ano, od rána do večera… Snad bych mohla, když naléháš. Ne, toho si u mužů vážím. Dobrá, tak tedy v pátek. Měj se!“

Bum! Asi ta láska brzy vezme zasvé.

Paní de Villiersová zavěsí, vrátí si klips na ucho a usmívá se jako kočka, která slízala misku smetany.

„Kdo to byl, chérie?L vyzvídá Lukův otec.

„Ale nikdo,“ odpoví paní de Villiersová zlehka, na můj vkus až příliš nenuceně.

Vtom zachrastí klíč v zámku. Luke se vrací a já se málem skácím úlevou.

„Už jste dorazili?“ volá ode dveří. „Jste tu brzy!“

„Ahoj!“ Monsieur de Villiers se rozveselí. „Tady ho máme, kluka!“

„Jean-Luku!“ Paní de Villiersová rozevře náruč. „Pojď dát mamince pusu!“

131

Luke vběhne do obývacího pokoje, obejme matku, políbí otce na obě tváře a pak dá pusu mně (ne na tvář, ale na ústa) a zašeptá: „Promiň, dřív to nešlo. V podzemce bylo narváno. Nepřišel jsem o něco? Všechno klape?“

„Bez obav.“ Co na to říct? Tvoji rodiče mi ani nechtějí dovolit udělat jim svačinu, myslí si, že nejsem pro tebe dost dobrá, zítřejší večeře bude hotová pohroma, a mimochodem, myslím, že tvá matka má poměr?

Možná jsem mluvka, která neudrží jazyk za zuby, ale učím se.

132

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Aby vaše snažení bylo korunováno úspěchem, zvolte si vhodnou pokrývku hlavy, která vám bude zaručeně slušet.

Vtom směru mají nevěsty rozdílné názory. Některé skládají manželský slib prostovlasé, jiné dají přednost závoji, květinovému věnečku nebo diadému – někdy všem třem najednou.

Existuje tolik různých pokrývek hlavy, kolik je nevěst. Zde uvádím některé z mých oblíbených:

Věneček – nevěstu poznáme především podle květin – věneček upletený z čerstvě rozkvetlých bílých poupátek růží a zelených větviček nikdy nevyjde z módy.

Diadém – dávno neplatí, že je vhodný jen pro příslušnice panovnických rodů. Mnoho nevěst zvolí závoj s čelenkou, v níž je zasazený diamant (nebo jeho napodobenina).

Látková čelenka – buď úzká, nebo širší, či bohatě zdobené hřebínky, obojí poslouží svému účelu a vy budete stále upravené.

Drdol – propletený copánkovou stuhou, z níž vlaje závoj.

133

Koruna – proč byste se měly omezovat? Jestli vám sluší diadém, proč nezvolit něco většího a lepšího?

Vlasové síťky – sloužily našim babičkám, poslouží i nám. Jsou zajímavé a stáhnou vlasy na krku do pěkného háčkovaného bochánku.

Juliin čepec – takový nosila Julie ve slavné hře – elegantní, přiléhavý, obvykle zdobený perličkami.

A samozřejmě, stále populární:

Dívčí kovbojský klobouk – dívky ze Západu by umřely studem, kdyby byly přistiženy bez něj!

Co vám sluší nejvíc? Kterou pokrývku hlavy byste zvolily?

Vyzkoušejte všechny a uvidíte, kolik zábavy si užijete!

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

134

Kapitola 15

Puritánova představa pekla je místo, kde si každý hledí svého.

Wendell Phillips (1811-1884), americký odpůrce otroctví eště tak hodinku, a krocan bude pečený. Myslím, že mám všechno J pod kontrolou.

Ne tak úplně.

Paní Ericksonová mě kromě jiného zasvětila do jistého malého newyorského tajemství – jde o předpečeného krocana, který se dá koupit na zdejším trhu s masem. Jediné, co musíte udělat, je dát ho na pekáč, šoupnout do trouby a sem tam podlévat a vypadá to (a voní), jako byste se oháněly celý den.

Je snadné vytřít zrak všem de Villiersovým i Lukovi a předvést jim výsledek svého snažení. Jen jsem musela vstát časně ráno, což nebyl problém, protože všichni spí jako zabití, a odplížit se dolů k paní Ericksonové. Krocana jsem nechala doručit na její adresu a ona slíbila, že si ho můžu vyzvednout, až se mi to bude hodit.

Pak hupky dupky zpátky i s pytlíčkem sypké směsi na šťávu, a doma jsem vyhodila obal včetně návodu. Naprosto dokonalé.

Luke vstal o něco později a pustil se do práce, aby přidal ruku k dílu. Jeho příspěvek k slavnostní večeři jsou pečené cibulky na česneku a kapustičky a paní de Villiersová trvala na tom, že připraví sladké brambory (naštěstí jsme jí vymluvili udělat ovocnou pěnu, kterou miluju, ale Chaz a Shari mají přinést tři různé druhy ovocného koláče, protože já ráda dýňový, Chaz malinovo-rebarborový a Shari z pekanových oříšků, a to je sladkého až nad hlavu).

I monsieur de Villiers přispěl svou troškou do mlýna, pletl se nám pod nohy a seřadil lahve s vínem v pořadí, v jakém si přál, abychom je ochutnávali.

135

Jinými slovy řečeno, všechno klape, jak má, podle plánu, a už přicházejí první hosté. Tiffany – vypadá úchvatně v minišatech z jemné kůže, které ji obepínají tak, že když v nich jednou přišla do práce, Roberta ji supem poslala domů převléknout se – dorazila s Raoulem, z něhož se k mému překvapení vyklubal příjemný, na místní poměry téměř normální a způsobně vychovaný třicátník, a ten donesl láhev nového beaujolais, o němž tolik básnil monsieur de Villiers. O Raoulovi se dá říct, že je něco jako znalec vín, především argentinských, a není divu, že si ti dva padnou do oka a ihned si začnou povídat o různých odrůdách, jakou která potřebuje půdu, zatímco paní de Villiersová prostírá stůl, pečlivě skládá ubrousky do pyramid a vykramaří všechno stříbro – zjevně je v dobré náladě díky několika koktejlům Bloody Mary, které Luke prozíravě připravil pro rodiče, aby měli od rána, hned jak se probudí, co pít, a snaživě doplňoval jejich sklenice. („Jak bychom přežili celý den, když jsme tu namačkaní jako sardinky?“ položil mi řečnickou otázku tlumeným hlasem.)

Ale jak vidno, de Villiersovým stísněné podmínky nijak nevadí.

Co jsem odstranila z toaletky šicí stroj, je Lukova matka samý smích; možná proto, že se Luke snaží, abychom spolu nezůstaly o samotě.

Proti tomu se dá sotva něco namítat. Zítra musím tak jako tak do práce (partneři mají po Dnu díkůvzdání volno, ale to se nevztahuje na telefonistky), takže bude na Lukovi zabavit rodiče. Jeho matka už má plán (o němž se nikomu nezmínila) a Luke s otcem chtějí zajít do muzeí.

Já se k nim v sobotu připojím, než se společně vydáme do divadla a já poprvé uvidím představení na Broadwayi. Paní de Villiersová koupila čtyři lístky na muzikál Spamalot. Naštěstí hned v neděli odjíždějí a myslím, že tou dobou už budu mít nervy nadranc. Kdo by taky vydržel strávit víkend s rodiči svého přítele, ke všemu v malém jednopokojovém bytě?

Naopak Tiffany je de Villiersovými nadšená, přímo ji uchvátili.

Dělá mi společnost, posedává na barové stoličce, zatímco já předstírám, jak se v kuchyňském koutě potím nad krocanem, a šeptá mi: „Takže ten starý dědula je vážně šlechtic?“

Lituju dne, kdy jsem jí vyslepičila celou ságu urozených de Villiersových. Jen blázen by svěřil něco tak důvěrného zrovna Tiffany, která je jako papoušek a opakuje vše do omrzení.

136

„Jo, jo,“ podlévám pečínku vodou, „ale vzpomeň si, co ještě jsem ti říkala. Ve Francii neuznávají šlechtické tituly nebo monarchii. Tam je takových lidí jako smetí a nikoho to zvlášť nezajímá.“

Jenže Tiffany, jak je jejím zvykem, mě nevnímá.

„Takže ten tvůj je taky šlechtic.“ Pozoruje Luka, který si vzal na starost předkrm a na kávovém stolku u pohovky, kde Raoul s panem de Villiersem vedou živou diskusi o víně, rovná poháry s krevetím koktejlem a talířky se syrovou nakrájenou zeleninou a ovocem. „Páni!

Tys rozbila bank!“

Teď už jsem vážně naštvaná. Nejen kvůli jejím řečem, ale protože je skoro pět a já žádala Chaze s Shari, aby přišli ve čtyři, a zatím po nich není vidu ani slechu. Pravda, venku sněží a i nepatrný poprašek sněhu dokáže New York ochromit, obzvlášť když je volno a město se vylidnilo, ale to není Shari podobné.

Určitě by zavolala, nenechala by mě ve štychu ve společnosti budoucích (doufejme) příbuzných. Moje nejlepší kamarádka by mi poskytla útěchu, snažila se mě přivést na jiné myšlenky, i když o rozptýlení nouzi nemám. O to se už postarala Tiffany, třebaže ve špatném slova smyslu.

„To není důvod, proč ho mám ráda, a ty to víš,“ zašeptám.

„Jasně, ta tvoje obehraná písnička.“ Tiffany je znechucená. „Bude z něj doktor, bude zachraňovat malé dětičky, bla, bla, bla.“

„To je částečná pravda,“ opravím ji. „Luke je totiž ten nejlepší kluk pod sluncem.“

Tiffany si vezme kousek sýra z misky, kterou chci dát na stůl, jakmile Chaz s Shari dorazí. „Ale je ti známo, že doktoři nevydělávají moc peněz, pokud se nevěnují plastické chirurgii?“

Už mě nebaví poslouchat to její plkání. „Luke to nedělá pro zisk.

Býval investiční bankéř, ale vzdal se lukrativního zaměstnání, protože si uvědomil, že zachraňovat lidské životy je důležitější než vydělávat peníze.“

Tiffany hlučně žvýká sousto. „Záleží na tom, čí je to život. Některé životy mají větší cenu než jiné.“

Nevím, jak na to odpovědět. „Co na tom, jaký bude mít plat? Chci vydělávat tolik, že nás to bohatě uživí.“

To ji zaujme. „Nepovídej! A co hodláš dělat?“

„Však víš, navrhovat svatební šaty.“ Nebylo by od věci, kdyby mě občas poslouchala. „Hlavně mě baví upravovat a přešívat staré, aby zase byly jako nové.“

Tiffany na mě zírá. „Jako Vera Wangová?“

137

„Tak nějak.“ Nemá cenu jí něco vysvětlovat.

„Netušila jsem, že máš umělecko-průmyslovou školu.“

„Nemám,“ opravím ji. „Studovala jsem na Michiganské univerzitě obor dějiny módy.“

Tiffany si odfrkne. „Jo, to mluví za vše.“

Podívám se na ni. Nepozvala jsem ji proto, aby mě urážela.

Slitovala jsem se nad ní, a to je vděk?

Nestihnu zareagovat, protože nás vyruší monsieur de Villiers, který na nás zamává lahví červeného vína, kterou donesl Raoul.

„Bloody Mary jsme dopili a jede se dál! Tohle je první beaujolais této sezony, musíte si dát skleničku! Moc mě mrzí, že vaši přátelé ještě nedorazili, ale teď vyhlašuju stav nejvyšší nouze! Každý musí ochutnat!“

„To zní skvěle, pane de Villiersi.“ Beru si od něj sklenku. „Díky.“

Tiffany si také vezme. „Ten je zlatý,“ okomentuje Lukova otce, jakmile se vzdálí.

„Máš pravdu.“ Hledím za ním a říkám si, že mu to v tmavě modrém sportovním saku a kalhotách s jemnou kostkou sluší. Jak ho může Bibi de Villiersová tak chladnokrevně podvádět?

To mi k ní nesedí. Bibi si potrpí na úroveň, nosí oblečení od Marka Jacobse a kabelky značky Fendi a budí zdání povrchní ženy, kterou zajímá jen móda, ale cítím, že je v ní víc, že je to jen póza.

Viděla jsem, jak jí při zmínce o Renoirovi zvlhly oči, jak se jí rozjasnila tvář. Obraz miluje, o tom není sporu, a také osobu, která jí ho věnovala, a já si myslím, že s takovou láskou k umění snad nemůžete být povrchní člověk, že?

Proč to dělá? Copak má zapotřebí scházet se s milencem (pokud je to pravda) za zády manžela, s nímž se nedávno udobřila?

I kdybyste mě mučili, neřeknu ani slovo, a mlčela jsem jako hrob, když se Luke s matkou na uvítanou políbili a ona se ho zeptala: „Nevolal mi sem někdo, drahoušku? Známý říkal, že mi tu nechal několik vzkazů.“

Luke jen pokrčil rameny. „O ničem nevím. Co ty, Lizzie? Nenašla jsi na záznamníku nějaký vzkaz pro matku?“

Málem jsem si ukousla jazyk, jak mě svrběl. „Vzkazy? Myslíš na záznamníku?“ zopakovala jsem hloupě, protože jsem hrála o čas, a tím pádem jsem se před nimi totálně znemožnila.

„To je ta věc, kde lidé obvykle zanechávají vzkazy,“ opáčila Bibi de Villiersová beze stopy laskavosti.

Skvělé. Teď si myslí, že jsem naprostá idiotka.

138

„Nó…“ Pořád jsem kličkovala. „Nó…“ Protože koktání mi odjakživa šlo nejlíp, a nakonec převážila moje upovídanost.

Tentokrát v můj prospěch. „Párkrát jsem si po příchodu domů všimla, že to červené světélko blikalo, ale když jsem zmáčkla PLAY, nebylo tam nic. Možná je záznamník rozbitý.“

Paní de Villiersová souhlasně přikývla a mě zaplavila úleva. „Je to starý krám. Měla bych si pořídit něco modernějšího, třeba s hlasovou schránkou. Další položka na seznam, co všechno musím opatřit.“

Bezva. Lukovu matku jsem přiměla k nákupu nového záznamníku, protože si myslí, že ten starý je porouchaný, i když funguje bezvadně.

Ale co jiného jsem měla říct? Ach ano, paní de Villiersová, jistý muž se sexy cizím přízvukem tu pro vás nechal řadu vzkazů, ale já všechny vymazala, protože jsem předpokládala, že je to váš milenec, a protože si nepřeju, abyste se s manželem rozvedli?

Ještě že jsem mlčela jako ryba. V jejích očích bych se dočista znemožnila.

„Co říkáte na to víno?“ Raoul strčí hlavu do kuchyně, aby se nás zeptal, jak nám chutná. Je to hezký muž, tmavý typ, ale žádný vyfintěný krasavec, které Shari nemá ráda a nazývaje „pěknými chlapečky“. Má příjemný úsměv a z rozhalenky na prsou mu trčí černé ochlupení. A to si rozepnul jen jeden knoflík!

„Je výborné,“ říkám.

„Já ho miluju.“ Tiffany se nakloní na barové stoličce a políbí ho a kolenem málem shodí mísu s brusinkovou omáčkou. „Zrovna jako miluju tebe.“

Ti dva začnou cukrovat a mně je trapně, a tak dělám, že tu nejsem, když uslyším zvonění.

„Už jsou tady.“ Luke zvedne domácí telefon a dá pokyn Carlosovi, aby pustil Chaze a Shari nahoru.

Konečně! Krocanovi hrozilo vysušení. Jak dlouho můžete udržovat předpečenou drůbež v troubě? I když… Kdoví, co s ní provádějí.

Mám radost, že je kůžička pěkně dohněda propečená, ne zuhelnatělá, jak jsem se původně strachovala, a pečeni ponechám ve vlastní šťávě. To jsem se dočetla v přibaleném návodu, a taky mi to poradila paní Ericksonová. Té už je sedmdesát a s pečením krocanů má velké zkušenosti.

Ozve se zvonek u dveří a Luke jde otevřít. „Ahoj!“ slyším ho hlaholit. „Co vás tak… Kde je Shari?“

139

„Nechci o tom mluvit.“ Chaz se snaží tlumit hlas, ale slyším ho až kuchyně. „Zdravím, pane a paní de Villiersovi! Dlouho jsem vás neviděl! Jak se máte? Vypadáte báječně!“

Tiffany seskočí z barové stoličky a naklání se, aby viděla do chodby, štíhlá jako proutek a já bych se vsadila, že se v životě nemusela navlékat do elastických kalhotek. „Myslela jsem, že přijde se svou přítelkyní, jak o ní pořád vykládáš, s tou Shari,“ řekne zklamaně.

Jdu Chaze uvítat. „Ahoj, kde je…“

„Neptej se,“ zamumlá Luke a strčí mi do náruče dvě krabice.

„Chaz strávil celý den pečením koláčů, abychom měli po jídle co zakousnout, a upekl malinovo-rebarborový a dýňový pro tebe, Lizzie.

Shari se necítí dobře, takže nepřijde, ale tím pádem zbude víc pro nás, nebo ne?“

Copak mu přeskočilo? Moje nejlepší kamarádka se nedostaví na Den díkůvzdání, protože má depku, a já se nemám vyptávat?

„Co je s ní?“ spustím na Chaze, který ihned zamíří k provizornímu baru, jejž pan de Villiers připravil na manželčině starožitném vozíku na pití, a poslouží si whisky. Rychle ji sklopí do sebe a okamžitě si nalije druhou dávku. „Je nastydlá? Nechytila něco? Prý teď řádí chřipka. Nebo je jí špatně od žaludku, bolí ji hlava? Nechce, abych jí brnkla?“

„Jestli jí chceš volat,“ Chazův hlas je už ojíněný alkoholem, „musíš na její mobil, protože není doma.“

„Jak to, že není doma, když je nemocná?“ Pro jistotu snížím hlas, aby mě de Villiersovi a Tiffany s Raoulem neslyšeli. „Snad nešla do práce, když se necítí dobře? Vždyť je svátek! Copak se úplně pominula, Chazi?“

„Možná nejsi daleko od pravdy.“ Chaz si nalévá třetí whisky. „Ale v práci není.“

„Kde tedy je? Vůbec to nechápu.“

„Ani já ne.“ Rychle vypije třetí sklenku. „Jsme na tom stejně.“

„Charlesi!“ Pan de Villiers si všiml, že si Chaz dopřává u baru, že si nenalil z lahve od Raoula. „Musíš zkusit víno, které donesl tenhle mladý muž. Je to nové beaujolais! Myslím, že ti bude chutnat víc než whisky!“

„O tom silně pochybuju.“ Množství vypitého alkoholu zlepšilo Chazovi náladu. „Jak se vede, Guillaume? Ta vázanka vám náramně sekne. Nebo se tomu říká askot?“

140

„Já nevím,“ přiznává pan de Villiers, „ale to je jedno. Pojď si vzít sklenku.“

Chaze si odvede a já už se nemůžu vyptávat.

„Kamarádce se udělalo nevolno?“ uslyším za sebou Tiffany, která se připlížila a vystrkuje na mě ploché břicho. „To je blbé, těšila jsem se, že ji poznám. Hele, ty obrazy, co tu visí, jsou pravé, nebo ne?“

„Jestli mě na minutu omluvíš… Musím jít… zkontrolovat krocana.“

Dívka našpulí ústa. „Jak je libo. Raoule! Co kdybys jim vyprávěl, jak jsi jednou měl závodního koně…“

Ženu se do kuchyně, kde Luke hledá místo, kam odložit krabice s koláči. Není to snadné, protože barový pult přetéká jídlem.

Vytáhnu se na špičky a šeptám mu do ucha: „Co ses od něj dozvěděl? Něco ti musel říct!“

„Nepřeje si, abychom na něj dotírali.“ Luke potřásá hlavou. „Lepší je nechat ho být.“

„Jak si to představuje?“ Jsem rozladěná. „Nemůže sem vtrhnout bez mé nejlepší kamarádky, neříct slovo a ještě se tvářit ukřivděně.

Co si ten chlap myslí?“

„Viděl jsem, jak s ním mluvíš. Co ses dozvěděla?“

„Prý jí nebylo dobře, ale není doma ani v kanceláři, jenže kde jinde by mohla být? Půjdu jí zavolat.“

„Lizzie…“ Luke se bezmocně zahledí na množství jídla – něco ještě bublá na sporáku – pak se podívá na mě a z mého výrazu pochopí, že nemá cenu mi to rozmlouvat. „Ať je po tvém. Začnu servírovat první chod.“

Vtisknu mu na tvář rychlý polibek. Mobil jsem musela připojit k nabíječce (předtím jsem volala rodičům a dlouze jim přála pěkný Den díkůvzdání, čímž jsem si vybila baterii, protože mě donutili promluvit se sestrami a jejich dětmi, a také s babičkou, která se mnou vůbec nechtěla komunikovat, protože se chtěla dodívat na epizodu z televizního seriálu Chirurgové, v němž má svého oblíbence, doktora Troye; Doktorku Quinnovou zřejmě nedávali).

„Hned jsem zpátky!“ omluvím se hostům. „Zaskočím do obchodu pro… pro smetanu na šlehání.“

Paní de Villiersová, která je kromě Luka jediná, kdo ví, jak daleko je odtud obchod s potravinami, kde by měli na Den díkůvzdání otevřeno a navrch prodávali smetanu, se na mě zděšeně podívá.

„Nestačila by ta v lednici?“

141

„Nestačila, jestli chceme dýňový koláč se šlehačkou!“ volám, a už jsem ve dveřích. Naštěstí si nikdo nevšiml, že prchám bez kabátu a bez peněženky.

Jakmile jsem na chodbě, zamířím k požárnímu schodišti a tam začnu vyťukávat číslo. Je tu chladno, ale mám klid. Shari se ozve na druhé zvonění a zhurta na mě spustí: „Teď o tom nechci mluvit!“

Podle čísla volajícího na displeji svého mobilu ví, že jsem to já.

„Nechte si chutnat, zítra si o tom popovídáme.“

„Kdepak zítra, vyříkáme si to hned!“ oplatím jí stejnou mincí.

„Kde jsi?“

„Jsem u Pat, mám se dobře.“

„U Pat? Ty jsi u své šéfky? Co tam děláš? Nemáš být náhodou u nás? Poslyš, Shari, vím, že jste se s Chazem nepohodli, ale nemůžeš mě nechat ve štychu! Tiffany přišla v těsných kožených šatečkách, které mají vepředu zip až k rozkroku. To mi nemůžeš udělat!“

Shari se zasměje. „Nezlob se, Lizzie, ale budeš si muset poradit sama. Já se odtud nehnu.“

„Shari!“ Vím, že se doprošuju, ale je mi to jedno. „Co vás dva znám, věčně jste v sobě jako kočka a pes, ale vždycky jste se usmířili.“

„Nepohádali jsme se,“ oponuje Shari. „Hele, Lizzie, stydne mi jídlo na stole. Zítra se ozvu a všechno ti vysvětlím, ano?“

„Tohle na mě nezkoušej, Shari! Co ti udělal? Pořádně ho to sebralo, nalil do sebe tři panáky a už je namol…“

„Lizzie…“ Shari mluví zvláštně; není smutná ani veselá, ale je nějaká divná. „Znovu opakuju, že nepřijdu. Nechtěla jsem ti to říkat, abych ti nepřidělávala starosti. Chci, abys sis užila sváteční volno.“

Na vteřinu se odmlčí. „Nevjeli jsme si do vlasů, jasné? Rozešli jsme se a já se odstěhovala.“

142

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Dokonale oblečené družičky

Vím, co si myslíte. V paměti vám zůstaly ohyzdné šaty, které jste byly nuceny obléct, když se vaše sestry a přítelkyně vdávaly, protože vás k tomu donutili příbuzní. A teď prahnete po odvetě, máte v úmyslu vybrat něco stejně úděsného, donutit své družičky obléct tu hrůzu.

Hned toho nechte!

Máte jedinečnou příležitost ukázat se v lepším světle. Vy si totiž můžete dovolit jistou dávku velkorysosti, tak proč nevyužít dané situace ve svůj prospěch? (Co si budeme povídat, jeden nikdy neví, kdy se mu to bude hodit.) Najít oblečení, které by slušelo všem, je téměř nemožné, pokud vaše družičky nemají postavu jako modelky předvádějící spodní prádlo značky Victoria’s Secret (nicméně i v takovém případě přijde na přetřes barva vybrané látky, a ani kráskám z titulní strany módních časopisů nesluší každý odstín).

Ale můžete výrazně omezit obavy vašich družiček tím, že: Zvolíte takové šaty, které budou slušet většině dívek ve vaší družině. Jestli vypadají dobře na vaší plnoštíhlé neteři, budou slušet i kamarádce ze školy, která má drobnější postavu. Nebo poraďte družičkám, v jaké barvě si je přejete vidět, která jim podle vás nejvíc sluší (černá lichotí téměř každému), a požádejte je, aby se oblékly po svém. Pravda, je to radikální řešení, nebudou jedna jako druhá, ale aspoň nepopřou svou osobnost. Vždyť proto je máte ráda, ne kvůli tomu, jak vypadají.

Jestli si však přejete, aby sjednotily své oblečení, vyberte takové, které si mohou finančně dovolit, nebo jím šaty 143

zaplaťte. Ano, já vím – svoje jste si taky musela zaplatit, když jste šla za družičku, tak proč za ně máte utrácet? Ale my jsme nad věcí, vzpomínáte? Žádat rodinu a přítelkyně, aby utratily stovky dolarů za šaty, které víckrát nevezmou na sebe (nenamlouvejte si, že je ještě užijí; popusťte uzdu fantazii a představte si, že je pověsí do skříně a pes po nich neštěkne), je nesmyslné. Vyberte takové, které si mohou dovolit – nebo je zaplaťte.

Úpravy, úpravy a zase úpravy. Dobrá krejčová si poradí s většinou vzniklých problémů. Sežeňte si její adresu a postarejte se, aby vaše družičky udělaly totéž a včas, abyste se vyhnuly krizím a zmatkům na poslední chvíli.

Všechny si přejeme, aby náš výjimečný den proběhl v klidu a pohodě, abychom zářily štěstím, a já mám pro vás radu.

Nemyslete jen na sebe, ale berte v úvahu i potřeby druhých.

Uvidíte, že nakonec vám za to družičky poděkují.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

144

Kapitola 16

Co oči nevidí, ústa neprozradí.

židovské přísloví

ebyla to ničí vina.“ Sedíme nad šálkem čaje poblíž místa, kde „N Shari pracuje. Podnik se jmenuje Village Tea House. Chtěla jsem se s ní sejít v Honey‘s, ale Shari opáčila, že už má všech těch pokoutních barů a zaplivaných špeluněk po krk a že se jde sem.

Dobrá, to se dá pochopit.

Ale osobně dávám přednost plastovým židlím před sametovými polštáři rozházenými po zemi a dietní cole před bylinkovým čajem a tapiokou na dně šálku. Jenže dietní colu ve Village Tea House nemají.

Zeptala jsem se. Tady vám naservírují pouze nápoje s „přírodními“

výtažky, například s tapiokou.

Shari krčí rameny. „Jen jsme se jeden druhému odcizili,“

pokračuje ve vysvětlování.

Pořád mi dělá potíž pochopit, že se ti dva rozešli. Chaz a Shari byli nerozlučná dvojice, a ona se teď od něj odstěhovala a zmeškala mou slavnostní večeři na Den díkůvzdání, která navzdory očekávání dopadla bezvadně.

Kromě okamžiku, kdy paní de Villiersová přišla s nápadem, že si po večeři zahrajeme šarády, a její tým ve složení Luka a Tiffany porazil na hlavu náš tým: mě, Chaze (který byl tak opilý, že se sotva hýbal), monsieur de Villierse (který vůbec nevěděl, jak se to hraje) a Raoula (totéž v bledě modrém). Ne že bych byla kdovíjak soutěživá, ale tyhle domácí hrátky mě odjakživa příšerně nudily.

Dnes ráno jsem musela vstávat a ploužit se do práce, i když u Pendergasta, Loughlina a Flynna prakticky nezazvonil telefon.

Dorazili i mladší právníci a kolem poledního se objevila znavená Tiffany a tvrdila, že má děsnou kocovinu, protože včera, poté co od 145

nás odešli, se ještě zastavili na skleničku v Butter a tam si s tlupou dalších modelek dali pořádně do nosu (nechápu, jak ty dívky můžou vypít tolik kalorických nápojů, jako je mojito nebo cosmos, a nepřibrat ani deko).

„Jak jste se, kristepane, mohli odcizit, když žijete pod jednou střechou?“ To je nad mé chápání. „Chazův byt není tak velký, abyste se v něm museli hledat.“

„Já nevím.“ Shari špulí ústa. „Známe se moc dlouho a moje láska k němu nějak vyprchala.“

„Za to můžou závěsy, viď?“ zeptám se zlomeně.

Shari nechápe. „Ty, které jsi nám ušila?“

Přikývnu. „Neměla jsem Chaze poslechnout.“

Chaz přišel s nápadem, abych je ušila ze štůčku rudého saténu, který koupil v Čínské čtvrti ve výprodeji. Původně jsem mu chtěla nabídnout něco jiného, uvažovala jsem o tlumené šedozelené lněné tkanině, ale zalíbily se mi výšivky zlatou nitkou znázorňující čínské znaky (prodavač říkal, že vnášejí do domu „štěstí“), až jsem kývla s tím, že jim sytá barva oživí byt a Shari to rozveselí.

Jenže když jsem je ušila a přišla pověsit, Shari se mě důrazné zeptala, jestli jsem se nespletla v adrese, že čínská restaurace Lung Cheung je v Ann Arboru. Nebyla od nás daleko a jako malé jsme tam chodily jíst.

„Co tě to napadlo?“ Shari se zasměje. „Ovšemže nejde o závěsy, i když s pohovkami se zlatým polstrováním to tam vypadá jako v bordelu.

Bolestně zachrčím. „Vidíš, a my si mysleli, že se ti to bude líbit.“

„Poslouchej, Lizzie, vůbec nejde o závěsy nebo o nábytek. To místo mi nikdy nepřirostlo k srdci, a víš, proč se mi tam nelíbilo?

Celou dobu jsem si připadala jako v kleci, jako bych se tam dusila, jako bych ve skutečnosti byla někým jiným.“

„Třeba je to pro dobro věci.“ Je těžké přijmout fakt, že se ti dva rozešli, ale snažím se myslet pozitivně, vidět věci v lepším světle. Ale Chaz byl zničený, když ho Shari opustila, a já bych si moc přála, aby byl zase šťastný. Shari vůbec nejeví smutek, vlastně vypadá moc dobře. Dokonce má make-up, a to je u ní co říct.

„Nějakou dobu si od sebe odpočinete a zvážíte, co jste dělali špatně a co vás spojuje,“ říkám chlácholivě. „Třeba zjistíte, že bez sebe nemůžete žít, a znovu to dáte dohromady, začnete spolu randit.

Co když právě to se podepsalo na vašem vztahu? Když lidi žijí spolu, přestanou chodit na schůzky a veškerá romantika se vytratí.“ Víte, co 146

ještě škodí vztahu? Když trávíte noc se svým klukem na rozkládacím gauči a jeho rodiče spí ve vedlejším pokoji. Ale o tom pomlčím.

„Zajdete spolu na kávu, do kina,“ pokračuju s nadějí, „vaše láska znovu vzplane a vrátíte se k sobě.“

Shari vyndá z čaje vylouhovaný pytlík a odloží ho na misku. „Já už se k Chazovi nikdy nevrátím, Lizzie,“ odpoví chladně.

„To nemůžeš vědět. Uvidíš, že za nějakou dobu se ti po něm začne stýskat.“

„Tak mu zavolám,“ odsekne Shari. „Chci, abychom zůstali kamarádi, je to báječný, zábavný kluk, ale už s ním nechci chodit.“

„Co ti na něm tolik vadí? Že peče sušenky?“ ptám se. „Štve tě, že nepracuje, že když ho přestane bavit čtení studijních materiálů, pustí se do vaření a uklízení?“ Takhle nějak si představuju muže snů. Jsem od rána do večera zapražená. Monsieur Henri mě zasvěcuje do krejčovské techniky, které se říká ryš. Učím se skládat pruhy látky, jako se to dělá na záclonách, vytvářím kanýry a volánky, ale rysem jsem se zabývala už na škole, kde jsem pochopila, že sklady poslouží k zakrytí hodně plochého břicha. Dělám, co můžu, aby monsieur Henri neměl důvod si stěžovat, ale trochu mě to začíná zmáhat. Doma sotva stihnu občas zapnout vysavač, natož něco upéct.

Na druhou stranu se u nich hodně naučím: o výchově dospívajících v novém tisíciletí, ale také o tom, jak to chodí na Manhattanu, když chcete úspěšně podnikat v oboru svatebních šatů.

„To s tím nemá nic společného,“ oponuje Shari. „Když už je řeč o práci, musím se vrátit do kanceláře.“

„Vydrž ještě pár minut!“ zaprosím. „Vážně si o tebe dělám starosti, Shari. Vím, že se umíš o sebe postarat, ale pořád mám neodbytný dojem, že vina padá na mou hlavu. Kdybych se nenastěhovala k Lukovi ale k tobě, jak jsme původně předpokládaly…“

„Nech toho, Lizzie!“ Shari to pobavilo. „S tebou nemá můj rozchod s Chazem nic společného.“

„Vypekla jsem tě, a moc toho lituju,“ pokračuju v sebeobviňování.

„Ale mám nápad, jak bych ti to mohla vynahradit.“

„Nepovídej! Kam na to chodíš?“ Shari si začne lžičkou pohrávat s tapiokou na dně šálku. Odjakživa si potrpěla na přírodní produkty.

„Nesměj se. V domě monsieur Henriho, hned nad obchodem, je volný byt.“

„Co má být?“

147

„Vím, že ho madame Henri chce pronajmout za dva tisíce měsíčně, ale já pro ně dřu jako kůň a dost se na mě spoléhají, takže mě napadlo, že bychom je požádaly, aby tě tam nechali bydlet a nájemné snížili řekněme na patnáct set měsíčně… Co ty na to?“

„Díky, Lizzie.“ Shari odloží šálek a sáhne po obnošené kabelce vyhrané v tombole. „Mám kde bydlet.“

„U Pat? U své šéfky?“ To mi přijde přitažené za vlasy. „Vzpamatuj se! O čem si vy dvě můžete povídat? Zase jen o práci.“

„Náhodu je to bezva,“ brání se Shari. „Má přízemní byt na Park Slope, k němu patří kus zatravněného pozemku vzadu za domem, aby její psi měli výběh.“

„Až v Brooklynu!“ Jsem z toho hotová. „To je hrozně daleko!“

„Mám přímé spojení do centra. Autobusová zastávka je přímo před domem, kde pracuju.“

„Daleko ode mě!“ Teď už ječím. „Víckrát tě neuvidím!“

„Jsem snad duch?“ opáčí Shari pobaveně.

„Mluvím o večerech. Víš co? Já s nimi promluvím, jestli by ti ten byt nepronajali. Ukázali mi ho a je moc hezký a celkem prostorný. Je v prvním patře, v druhém mají sklad, a když odejdou domů, budeš mít celý dům pro sebe. Průčelí má tmavé obložení. Takové domy se ti vždycky líbily, ne?“

„Nedělej si se mnou hlavu,“ řekne Shari. „Nic mi neschází, vážně.

Vím, že ti ta záležitost s Chazem připadá nepochopitelná, ale já to vidím jinak. Jsem šťastná, Lizzie.“

A mně se najednou rozsvítí. Shari je skutečně šťastná; šťastnější, než jak si ji pamatuju od chvíle, co jsme dorazily do New Yorku. Ani když na škole začala chodit s Chazem (lépe řečeno s ním spát), nevypadala tak spokojeně jako teď.

„Páni!“ Trvalo dost dlouho, než mi to došlo. „Ty někoho máš!“

Shari zvedne oči od kabelky, v níž loví peněženku, a zvláštně se na mě podívá. „Prosím?“

„Povídám, že sis našla někoho jiného!“ volám. „Proto tvrdíš, že se už s Chazem nikdy nedáte dohromady!“

Shari přestane šátrat v kabelce a hledí na mě. „Lizzie, já…“

V matném světle zimního odpoledne pronikajícím zaprášeným sklem výlohy vidím, jak se jí do tváří nahrnula krev.

„Ty ses do něj zamilovala!“ zakvílím. „Já se zblázním! Spíš s ním, co? Jak můžeš spát s někým, koho jsi mi nepředstavila? Kdo je to?

Spusť! Chci slyšet podrobnosti.“

Shari se ošije. „Hele, Lizzie, musím se vrátit zpátky do kanceláře.“

148

„Kde jste se poznali? V práci, nebo ne?“ dotírám na ni. „Co je to zač? Chlápek přes kopírky? Netušila jsem, že u vás dělají muži.

Myslela jsem, že jste ženský kolektiv.“

„Lizzie…“ Ruměnec z její tváře vyprchal; pro změnu je teď bledá jako stěna. „Takhle jsem to nechtěla.“

„Co jako?“ Zamíchám škrobovou usazeninu na dně šálku, ale neochutnám ji. Prý obsahuje neškodné uhlovodany, ale čert tomu věř. Co je vlastně zač ta tapioka? Druh obilí? Nebo želatina?

„Svět se nezboří, jestli se o pět minut opozdíš.“

„To nemůžeš vědět.“ Shari zaváhá.

„Proč to nevysypeš?“ naléhám na ni. „Neuvěřím, že jsi to s Chazem definitivně skončila, dokud mi nepovíš pravdu.“

Její rty se stáhnou do tenké přímky. Vezme slámku a začne s ní bodat do tapioky. „Ať je po tvém.“ Mluví tak tiše, že je jí sotva rozumět. V čajovně je v každém rohu nainstalovaný reproduktor a zdejší atmosféru podbarvuje tklivá hudba, jíž vévodí flétna. „Je tu někdo jiný.“

„Promiň, ale přeslechla jsem tě. Mohla bys mluvit hlasitěji?“

„Je tu někdo jiný!“ zopakuje Shari a zpraží mě plamenným pohledem. „Zamilovala jsem se do někoho jiného, stačí? Spokojená?“

Zavrtím hlavou. „Tak snadno se mě nezbavíš. Chci slyšet detaily.“

„Už jsem ti říkala…“ Shari vyloví z peněženky desetidolarovku.

„Teď to nechci probírat.“

„Tak ty nechceš?“ Beru kabát, Shari také, pomalu vstáváme a obě na sebe výhružně hledíme. „Tobě se příčí svěřit se své nejlepší kamarádce? Co je to za chlapa, kvůli němuž jsi opustila kluka, kterého znáš pěknou řádku let? Mluv!“

Shari vyrazí ke dveřím a kličkuje mezi polštáři, na nichž si hoví pijáci čaje. „Musím se vrátit do práce.“

„Povíš mi to cestou. Doprovodím tě.“

Vyjdeme na ulici a rázem se do nás opře studený vítr. Po Bleecker Street hlučně projíždí kamion s přívěsem a za ním se vleče šňůra taxíků. Ulice jsou plné lidí, kteří se rozhodli využít nákupních slev, a pan de Villiers vláčí svého syna z muzea do muzea a paní de Villiersová má tajné milostné dostaveníčko.

Není jediná, kdo tají své spády.

Shari je nezvykle zamlklá. Takovou ji neznám. Svižně kráčíme a ona klopí hlavu, hledí k zemi. V centru New Yorku je důležité koukat, kam šlapete, protože řada chodníků je v dezolátním stavu.

149

Patrně je rozladěná a já jsem taky rozladěná, že jsem příčinou její mizerné nálady.

„Hele, Shari,“ klušu za ní, protože ona se žene mílovými kroky, „omlouvám se. Koneckonců je to tvoje věc a já nemám právo ti do ničeho mluvit. Jsem moc ráda, že jsi šťastná! Nepřeháním, myslím to vážně!“

Shari se zastaví jako na povel, až do ní vrazím, a podívá se na mě.

„Skutečně jsem šťastná.“ Přešly jsme ulici, ona je už na chodníku, já ještě na silnici. Drapne mě za ruku a vytáhne k sobě. „Máš pravdu, jsem zamilovaná a chci ti říct všechno, abys to pochopila.“

„Bezva,“ říkám. „Spusť.“

V jejích očích se zaleskne, ale neslzí z chladu. „Nevím, čím začít.“

„Co třeba jménem?“

„Pat.“

„Kluk, do kterého ses zamilovala, se jmenuje Pat?“ Přijde mi to k smíchu. „To je náhoda! Tak se přece jmenuje tvoje šéfka!“

„Není to kluk, ale dívka,“ opraví mě.

„Jaká dívka?“

„Dívka, do níž jsem se zamilovala,“ upřesní Shari. „Jmenuje se Pat.“

150

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Měly byste se obeznámit s délkou závoje.

K ramenům – závoj se jich pouze dotýká.

Pamatujte, že čím vyšší nevěsta, tím delší by měl být závoj. Tato délka se

nedoporučuje drobným, útlým nevěstám.

K loktům – závoj končí těsně pod lokty.

Čím zdobenější jsou vaše šaty, tím

jednodušší by měl být závoj.

151

Ke konečkům prstů – délka tohoto

závoje sahá do poloviny stehen, nebo ke konečkům prstů. Čím delší závoj, tím víc odpoutá pozornost od střední partie

těla, takže tuto délku doporučuji

nevěstám s plnější postavou.

Taneční – sahá ke kotníkům

(předpokládejme, že se mu tak říká

proto, že je dostatečně dlouhý a zároveň bezpečný, aby se nevěsty nemusely bát, že si ho přišlápnou).

Chrámový – závoj spadá k zemi, někdy

v podobě vlečky. Pokud si zvolíte tuto délku, nacvičte si chůzi před svatebním obřadem, aby se vám nezapletl mezi

nohy a nezpůsobil pohromu.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

152

Kapitola 17

Po světě koluje strašné množství lží, a co je nejhorší, polovina je pravdivá.

Winston Churchill (1874-1965), britský státník emůžu spát.

N Do zad mě tlačí kovová konstrukce gauče, na němž spíme.

Matrace je příliš měkká, brzy se proleží, ale to není pravý důvod mé nespavosti.

Slyším chrápání otce svého přítele, i když nás odděluje několik metrů a zeď, a k mým uším také doléhá provoz na Páté avenue, třebaže byt má dvojitá okna. Ani to však není hlavní příčina mé nespavosti. A nemá to co do činění se sytým jídlem, které jsem měla u Jeana Georgese, v jedné prestižní newyorské restauraci pro labužníky, kde večeře pro jednu osobu stojí asi tolik, kolik byste zaplatili za dvacet metrů hedvábného saténu.

Přítelova matka se vrátila z pátečních nákupů ověnčená množstvím dárkových tašek a vypadala, jako by jí napumpovali novou krev do žil, oči jí svítily a překypovala energií. Moc divné, když vezmu v úvahu, že nakupovala u Bergdorf Goodmana, kde se určitě musela prodírat hordami zákazníků shánějících vánoční dárky, a nebyl to jen můj dojem. I manžel si všiml změny. „Vypadáš nějak jinak, že by nový účes?“

Ale Bibi de Villiersová se neobtěžovala manželovi odpovědět na otázku. Nazvala ho starým kozlem (francouzsky) a víc se o tom nebavila.

S Lukem budeme na Nový rok každý na jiném kontinentu.

Nepopřejeme si hodně štěstí do nového roku, nedáme si půlnoční pusu.

153

Kdepak, nic z toho, co jsem vyjmenovala, není na pořadu dne, abych se tím zatěžovala. Vrtá mi hlavou něco jiného a to něco mi brání v spánku, vím to moc dobře.

Dnes kolem poledního (vlastně včera, když vezmu v úvahu, že už je po půlnoci) mi moje nejlepší kamarádka oznámila, že se zamilovala do osoby, která je její nadřízenou.

Do své šéfky, a ještě něco: dotyčná ji taky miluje, dokonce ji požádala, aby se k ní nastěhovala.

A Shari jí s radostí vyhověla.

Ne že by na tom bylo něco špatného. Obdivuju Rosie O‘Donnellovou. Její dokument o okružní plavbě gayů mě rozbrečel.

A myslím si, že Ellen DeGeneresová je taky skvělá.

Ale má kamarádka, které se odjakživa líbili KLUCI? Nejenže se jí líbili, ona s nimi SPALA. Pro pořádek dodám, že jich měla víc než já a že za celou dobu, co se známe, neprojevila sebemenší (sexuální) zájem o ženu!

Kromě Brianny, holky z kolejní ubytovny.

Ale Shari byla tu noc opilá a později tvrdila, že se probudila s Briannou v její posteli a neměla tušení, jak se tam dostala.

Počkat! Co když to nebylo tak nevinné? Protože Brianna (a taky její přítel) na mě pořád dorážela, ale já jí řekla, že na to nejsem. Proč Shari jednoduše jako já neřekla, že nemá zájem?

I když, kdoví… Nikdy jsem nepila tak jako Shari (ona si může dovolit kalorické nápoje, já ne).

Stejně je to divné.

Něco mě napadlo. Bylo nám šestnáct a Shari se vždycky líbily zahraniční filmy, které se promítaly u nás v Ann Arboru v michiganském divadle. Však víte, mladé dospívající Francouzky, poznávající sex, většinou s jinou, starší dívkou.

To je další znamení.

A jestli mě neklame paměť, tou dobou tam byla i Kathy Pennebakerová. Proč se k té holce musím pořád vracet? Jednou nás pozvala na večírek a měly jsme u ní přespat. Pak ji napadlo, že bychom se všechny mohly vykoupat v pěnové lázni, a já zareagovala: „Nejsme na tuhle legraci trochu staré, abychom se společně ráchaly?“

Ale Shari, pokud si vzpomínám, se ke Kathy připojila a spolu se cachtaly ve vaně Kathyiných rodičů, zatímco já zůstala dole v obýváku a dívala se na Tima Dalyho v nekonečném seriálu Křídla.

154

Teď by mě moc zajímalo, co se tam tenkrát dělo, jak ta společná očista probíhala! Dokonce jsem na ně křikla, aby tolik neječely, protože neslyším, co Tim říká Crystal Bernardové.

Páni! To byl trapas.

Čemu se vlastně tolik divím? Doteď Shari nepřetržitě mluvila jen o Pat. Všichni jsme věděli, že ji má ráda, jen jsme netušili, jak MOC.

Teď už to vím. Protože když Shari odpálila svou malou bombu, zůstala jsem tam stát, jako by do mě udeřil hrom, a ona mě popadla za ruku. „Pojď se mnou, aspoň ji poznáš.“

Nebránila jsem se, protože jsem byla jako zcepenělá, ovšem na druhou stranu jsem byla příšerně zvědavá, co je ta osoba zač, jaká je žena, kvůli níž Shari opustila Chaze, lásku svého předchozího života.

Pravda, Pat není žádná Portia de Rossiová.

Ale je to štíhlá, rtuťovitá žena, asi třicátnice, takový smíšek, s kaskádou jasně rudých vlasů, které jí v prstýncích spadají na záda, s mléčně bílou pletí a jasně modrýma jiskrnýma očima.

Potřásla mi rukou a řekla, že o mně hodně slyšela a že to pro mě musel být šok dozvědět se o ní a o Shari, ale že Shari moc miluje, a co je ještě důležitější, její psi Scooter a Jethro si Shari taky moc oblíbili.

Na to jsem neměla slov, nenapadlo mě, jak zareagovat, a nakonec jsem ze sebe vysoukala, že se těším, až je jednou poznám, a na to konto mě Shari a její nová přítelkyně pozvaly, ať se u nich příští víkend zastavím. Prý si můžeme spolu sednout a sledovat v televizi sportovní utkání. Tak nevím, co mě víc šokuje; jestli to, že si moje nejlepší kamarádka vybrala za milence dívku, nebo že se začala dívat na fotbal?

Já na to odpověděla, že přijdu, a pak mě Shari doprovodila k výtahu.

„Hele, doufám, že tě to moc nesebralo?“ Čekaly jsme na starý rozvrzaný výtah pro dvě osoby. „Vypadáš trochu… přepadle. Přesně tak ses tvářila tenkrát na svatbě Lukovy sestřenice, když se tam nečekaně objevil Andy.“

„Mrzí mě, jestli si to myslíš,“ řekla jsem. „Nic takového, jsem moc ráda, že jsi šťastná. Jak dlouho to víš?“

„Co jako?“

„Že se ti líbí holky.“

„Tak bych to nevyjádřila.“ Shari se usmívala. „Mám ráda některé, zrovna tak jako mám ráda jen některé kluky.“ Její úsměv se vytratil a vážně dodala: „Jde o lidskou duši, Lizzie, ne o zevnějšek člověka, ale o tom ty víš své.“

155

Přikývla jsem, protože v tom měla pravdu. Tak by to totiž mělo být. „Nemiluju Pat proto, že je žena,“ pokračovala Shari, „zrovna jako jsem nemilovala Chaze jen proto, že je muž. Miluju oba kvůli tomu, jací jsou uvnitř. Jen jsem si ujasnila, že mě z milostného hlediska víc přitahuje Pat. Možná proto, že nenechává na záchodě zvednuté prkénko.“

Civěla jsem na ni s otevřenou pusou, až do mě Shari dloubla. „No tak, to byl vtip. Klidně se můžeš zasmát.“

Poslechnu, zasměju se, ale pak mi ztuhne úsměv, protože mě něco napadne. „Jak to máš s rodiči? Vědí o tom táta s mámou? Už jsi jim to řekla?“

„Zatím ne.“ Shari vrtěla hlavou. „To je na dlouhé povídání, snad až příště přijedu domů, třeba na vánoční svátky.“

„Vezmeš s sebou Pat, aby ji poznali?“

„Chtěla by,“ mudrovala Shari, „ale snažím se ji toho ušetřit, snad později, až si naši na tu novinu zvyknou.“

„Jasně.“ Potlačila jsem osten žárlivosti, že Shariina přítelkyně se chce setkat s jejími rodiči, zatímco můj přítel neprojevil špetku zájmu poznat moje. Skutečně si neumím představit, jak manželé Dennisovi zareagují. Počítám, že doktor Dennis rovnou zamíří k baru a paní Dennisová ihned zvedne telefonní sluchátko.

„Krindy!“ Vykulila jsem na ni oči. „Umíš si představit, co bude následovat? Tvá máma brnkne mojí a pak moje máma zjistí, že spolu nebydlíme, a hned jí dojde, že žiju s Lukem.“

„Nejspíš si od srdce oddechne, že to netáhneme spolu.“

„Asi jo.“ Výrazně se mi ulevilo. „Máš pravdu.“ Vzápětí jsem se znovu vyděsila. „Co my dvě? Myslím tím, že tys ke mně nikdy necítila to co k Pat, nebo ano?“

Prosím, řekni, že ne, modlila jsem se v duchu. Protože Shariina přátelství si cením nadevše, a jestli vyjde najevo, že jsem ji jako ženská přitahovala… Jak můžete kamarádit s člověkem, který vás miluje, jenže vy neopětujete jeho city?

Shari si mě prohlédla pohledem, jenž se téměř dal nazvat sarkastický. „Ano, ano, Lizzie. Miluju tě od prváku, když jsi mi ukázala svoje spoďáry, do kterých tě máma navlékla, a jediný důvod, proč jsem s Pat, je ten, že tě nemůžu mít, protože ty tvrdošíjně odmítáš opětovat mou lásku, protože ses jako na potvoru musela zabouchnout do Luka.“

156

Poulila jsem na ni oči a ona se hurónsky zasmála. „Ty jeden blázínku! Mám tě moc ráda jako kamarádku, ale pokud jde o milostné záležitosti, nejsi můj typ.“

Nechci být vztahovačná, ale v tu chvíli jsem měla neodbytný dojem, jako by se sama sebe ptala, jak mě vůbec může někdo milovat, a já si položila tutéž otázku, ovšem na její adresu.

Jestlipak Pat ví, že je Shari nenapravitelný sobec, pokud jde o společné spaní (přišla jsem na to, když jsme jednou byly se školou na táboře a já s ní musela nocovat v jednom spacím pytli, protože ošklivé spolužačky hodily můj spacák do jezera), že zásadně nevrací knížky, které si vypůjčí? Je vlastně zázrak, že Chaz, známý bibliofil, s ní vydržel tak dlouho. V životě jsem jí nepůjčila žádné oblečení, protože moc dobře vím, že by mi ho nikdy nevrátila.

I když… Shari si nikdy o nic neřekla. Možná proto, že můj styl oblékání je na její vkus příliš retro.

„To je mi novina,“ pozvedla jsem na ni obočí. „Ty si tedy vybíráš lidi podle typu? Vždycky jsi budila dojem, že vyjdeš s každým.“

„V zásadě ano,“ přerušila mě Shari, „především mám ráda ty, kdo dokáží chvíli mlčet.“

„Už se nedivím, že jste se s Chazem rozešli,“ kontrovala jsem, zatímco skřípějící výtah konečně přijel.

„Ha, ha.“ Shari mi vtiskla polibek na tvář. „Udělej mi laskavost, dohlédni na něj, ano? Hlavně ať celý den nesedí doma, protože když to na něj přijde, dokáže od rána do večera číst Heideggera a ven se dostane, jen když mu dojde chlast. Slibuješ?“

„To je samozřejmé,“ odpověděla jsem. „Chaze mám ráda jako vlastního bratra, kterého jsem nikdy neměla. Požádám Tiffany, aby ho vzala někam, kde se scházejí její kamarádky z modelingu. To by ho mohlo pobavit.“

„Dobrý nápad,“ souhlasila se mnou.

Pak jsem vešla do výtahu, dveře se za mnou zavřely a Shari mi zmizela z očí.

Ale pořád ji mám v hlavě, donekonečna si musím přehrávat náš rozhovor, a proto nedokážu zamhouřit oka.

„Copak,“ ozve se vedle mě tiše, až leknutím málem nadskočím.

Převalím se a vidím, že Luke je vzhůru a ospale na mě mžourá.

„Promiň,“ zašeptám. „Nevzbudila jsem tě?“ Celou dobu ležím bez hnutí. Že by ho probraly mé rušivé úvahy? Jednou jsem četla, že některé páry si dokážou být tak blízké, že si navzájem čtou myšlenky.

157

Požádej mě, Luku, abych si tě vzala! Luku, požádej mě o ruku! Kéž by si dal říct…

„Ne, to ten zatracenej gauč.“

„Máš pravdu, taky nemůžu zabrat.“

„Promiň.“ Luke vzdychne. „Musíme to ještě jednu noc vydržet, a pak budou fuč.“

„To nevadí.“ Nechápu, jak mu může ležet na srdci moje blaho, místo aby si dělal starost o matku. Kvůli jejímu tajnému románku.

Ale jak by mohl, když to ještě neví? Protože jsem mu to neřekla.

Jak bych mohla, když je tak šťastný, že se rodiče zase dali dohromady?

Matčiny zálety by ho mohly navždy zatvrdit vůči manželství (nemluvě o Shariině nedávném odchodu od Chaze a o Lukově bývalé přítelkyni, která dala přednost jeho bratranci). Co když ho napadne, že ženy nevědí, co je věrnost?

Zatím nám to spolu klape na výbornou, když pominu fakt, že neprojevil zájem seznámit se s mými rodiči, a ani příchod Tiffany a Raoula na svátek Dne díkůvzdání neohrozil rodinnou idylku, jak jsem se původně obávala. Chaze jejich přítomnost rozptýlila, nedokázal odtrhnout pozornost od Tiffany promenující se mu před očima v těch svých těsných šatkách, a dokonce si myslím, že Luke už zapomněl, jak tvrdil, že „lidé v našem věku sotva můžou vědět, co je láska“.

Možná že nikdy nedostanu super výjimečný dárek pod stromeček, jaký se dává v malé sametové krabičce, ale neklesám na mysli. Jeden nikdy neví!

Najednou ucítím Lukovy rty ve vlasech. „Tebe jen tak něco neporazí. Bezvadně jsi všechno zvládla. Mimochodem, ten krocan byl moc dobrý.“

„Fakt?“ říkám skromně. „Díky.“

Nemusí přece vědět, že ho doručili předpečeného.

„Myslím, že jsi rozená hospodyňka, Lizzie Nicholsová.“ Teď už jeho rty putují po jistých částech mého těla a rozpalují mě.

„Nepovídej!“ To je jiná písnička. Jako by mi prakticky nabídl manželství! Nazvat někoho hospodyňkou může znamenat jen jedno.

Přece se nezbavíte někoho, kdo vám poskytuje plný servis, nemám pravdu?

„Ty a Shari,“ slyším zpod peřiny, „vážně jste spolu nikdy…“

„Jak tě to mohlo napadnout?“ Zprudka se posadím. „Přece jsem ti všechno řekla!“

158

„Snad se můžu zeptat?“ Luke se zasměje. „Buď si jistá, že Chaz ti položí tutéž otázku.“

„Koukej před ním mlčet!“ pohrozím mu zděšeně. „Nesmíš mu to vyklopit, dokud se to nedozví od ní. Shari mě zapřísahala, abych ani necekla.“

Luke se znovu zasměje, a není to příjemný smích. „Shari se ti s něčím svěřila a navrch tě požádala, abys to udržela v tajnosti?“ zeptá se ironicky.

„Bez starosti!“ vyhrknu odbojně. „Umím mlčet, když chci!“ Ten by zíral, kdyby věděl, co se mi honí hlavou od chvíle, co jsem se k němu nastěhovala!

„Dělám si srandu,“ pokračuje se smíchem. „Nechám to na Shari, ale je ti doufám jasné, jak Chaz zareaguje?“

„Jak?“ Na toho kluka se člověk nemůže zlobit. Ve světle měsíce deroucího se do místnosti vypadá mužně a úchvatně.

„Jestli se Shari rozhodla, že bude lesba, proč to udělala až poté, co se rozešli?“

Vytáhnu si peřinu až k bradě, zahalím ty části těla, které ho tak zajímají.

„Pro tvoji informaci,“ spustím nabubřele, „Shari není lesbička.“

„Tak podobojí? Čert aby se v tom vyznal.“ Luke se nasouká pod peřinu.

„Proč věčně musíme lidi cejchovat?“ Zápolím s peřinou. „K čemu to věčné škatulkování podle sexuální orientace? Shari je taková, jaká je, a hotovo.“

„Nic proti tomu.“ Luka můj výpad zaskočil. „Proč tě to tak bere?“

„Protože nechci, aby se o Shari říkalo ‚tvoje lesbická kamarádka‘.

Jí by se to buď nelíbilo, nebo líbilo, ale to není podstatné. Shari je zkrátka Shari. Taky netrousím na Chazovu adresu ‚tvůj heterosexuální kamarád‘.“

„Ať je po tvém,“ říká Luke, „nic ve zlém, ale ještě jsem nezažil, aby mého nejlepšího kámoše opustila holka kvůli jiné holce. To je nad moje chápání.“

V tom jsem s ním zajedno. „Nezapírám, taky mě to dost rozhodilo.“

Luke se překulí na záda a hledí na strop.

„Jak to tak vidím,“ promluví po chvilce ticha, „v téhle situaci se dá dělat jen jedno.“

„Co?“ zeptám se podezíravě.

A on mi to názorně předvede.

159

V podstatě musím přiznat, že má pravdu, a navrch bych dodala, že ji dokládá moc hezky a s citem.

160

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové A co rukavice?

Některé nevěsty volí formálnější styl ve svůj velký den a opatří si rukavičky. Těch je celá škála a mohou být skvělým doplňkem jak pro parádnice sledující poslední módní trendy, tak pro nevěsty, které si potrpí na tradiční oblečení.

Navíc jsou rukavice praktické, protože si nemusíte dělat hlavu s manikúrou ani se bát, že si ušpiníte šaty, až se budete v průběhu svatebního dne upravovat.

Běžné typy svatebních rukavic:

Operní – délka těchto dlouhých bílých rukavic je od konečků prstů po horní část paže.

Loketní – podobné jako do opery, s tím rozdílem, že tyto končí těsně nad loktem.

Tzv. železná rukavice – tento typ rukavic je návlek bez prstů a kryje pouze předloktí.

161

Bez prstů – zrovna v takových krajkových vystupuje Madonna, nebo v nich znázorňují Boba Cratchitta.

Ovšem ty jeho jsou vlněné.

Zápěstní – tyto rukavice kryjí pouze ruku, jako lyžařské.

Rukavice byste měly během obřadu při výměně prstenů sundat (nechat si dát prsten na prst v rukavici se považuje za neslušné. Pokud máte delší rukavice, vystřihněte v levé malý otvor pod prsteníkem, abyste s ním mohly snadno hýbat a obdržet prsten) a samozřejmě v průběhu hostiny také.

Nevěsty s mocnými pažemi nebo ty, které mají šaty s dlouhými rukávy, by měly na rukavice rozhodně zapomenout.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

162

kapitola 18

Nikdo netrousí klepy o tajných ctnostech druhých.

Bertrand Russell (1872-1970), britský filozof e pondělí po Dnu díkůvzdání a v právnické firmě Pendergast, J Loughlin a Flynn se netrhnou dveře a telefony vyzvánějí jako o závod. Všichni jsme zavaleni prací. Netuším, jestli se tímto fenoménem někdo někdy zabýval, ale pokud můžu soudit, obvykle po prodlouženém víkendu výrazně narůstá počet žadatelů o rozvod.

Ani se nedivím, když vezmu v úvahu, co jsem zažila s de Villiersovými. Vcelku proti nim nic nemám, jsou to milí, okouzlující lidi, ale mají své chybičky a vrtochy. Například mi leze na nervy to věčné tlachání paní de Villiersové o Dominique, bývalé Lukově přítelkyni, jak prý jsou s Blainem, Lukovým bratrancem, šťastní a jak vzorně se mu Dominique stará o finance. Prý ten kluk potřebuje pomoc jako sůl, protože jeho heavymetalová kapela Satanův stín je zrovna na vrcholu popularity, a další z oblíbených konverzačních témat paní de Villiersové je těhotenství Blainovy sestry. Vicky porodí až někdy na jaře a zatím se neví, jestli to bude děvče nebo chlapec, ale Lukova matka už nakupuje titěrné oblečky a botičky a hračky, jako by se nemohla dočkat vlastního vnoučete, čímž nás s Lukem uvádí do rozpaků, a navíc mi tím svým řečněním bere vítr z plachet. Jak ho potom můžu začít uhánět?

A pan de Villiers je pořádný nemotora, protože se nedívá, kam šlape. Poškodil mi šicí stroj Singer 5050, který jsem sundala z toaletky a úmyslně postavila pod štendr s tím, že tam nebude překážet, jenže Lukovu otci se nějak podařilo zakopnout o dolní kovovou tyč, odnesla to cívka, a já mám o starost víc.

163

Nepřetržitě se omlouval, že prý mi koupí nový, ale já ho ujistila, že se nic neděje, že stroj je starý a že stejně mám v úmyslu pořídit si nový.

Kam na ty řeči chodím? To kdybych věděla!

Každopádně jsou pryč. Odcestovali v neděli odpoledne, na rozloučenou jsme se políbili a já musela poslouchat, jak se nemůžou dočkat vánočních svátků a Nového roku, který společně oslavíme na zámku Mirac. Předpokládají totiž, že přijedu s Lukem, i když jsem si jistá, že pozvání nemysleli vážně, že šlo jen o společenskou frázi.

Lukovi a panu de Villiersovi to šlo od srdce, ale jeho matce? Nevěřím, že by byla z mé přítomnosti bůhvíjak odvázaná, už podle úsměvu, který mi při loučení věnovala: „Samozřejmě že s tebou počítáme, Lizzie. Bude zábava.“ Ale úsměv se nedotkl jejích očí; ve vnějších koutcích se neobjevily vrásky jako obvykle, když se směje.

Kdepak, poznám, kde nejsem vítaná. Například u de Villiersových ve Francii na rodinné sešlosti.

O nic nejde, beru to s rezervou. Vysvětlila jsem jim, že o svátcích nebudu mít volno, pouze prodloužený víkend, který hodlám využít k návštěvě rodiny. Zaletím domů za rodiči, a v pondělí už musím být zpátky v práci.

Nebyla to jen má představa, nezdálo se mi to. Paní de Villiersové se zjevně ulevilo. Bude mít syna jen pro sebe.

Měla by si uvědomit, že takhle se vnoučete nedočká, ale možná má v hlavě jiné kandidátky na budoucí snachu. Takové, které mají lukrativní povolání, zatímco já? Škoda slov! Copak se může kamarádkám a známým pochlubit, že její syn chodí s recepční? To není oslňující profese jako například investiční bankéřka nebo ekonomická analytička.

V pondělí po svátcích jsme zkrátka na roztrhání, protože všichni si chtějí sjednat schůzku s právníkem, a Tiffany říká, že další nápor nás čeká po Novém roce. Lidé podlehnou kouzlu Vánoc, dohodnou se, že uzavřou manželství, a následně vyhledají právnickou kancelář kvůli sepsání předmanželské smlouvy.

„Pendergast, Loughlin a Flynn. S kým si, prosím, přejete mluvit?“

Tuhle větu jsem vyslovila tolikrát, až mě z toho rozbolelo v krku a začínám chraptět. Tiffany naštěstí přišla dřív (jako obvykle) a je ochotná mě na několik minut zastoupit, abych si mohla odskočit na toaletu a tam si stříknout do krku chloraseptic.

„Jak je na tom Shari?“ Usedne na mou židli. „Raoul povídal, že by jí doporučil svého doktora, kdyby to bylo vážné.“

164

„Nic jí není.“ Otevřu zásuvku a vyndám kabelku Meyers, která se tam sotva vejde kvůli starým číslům časopisu Vogue. Tiffany je nechce vyhodit. „S Chazem se rozešli.“

„Nepovídej!“ Zvedne ke mně svoje velké modré oči. „Před slavnostní večeří? Není divu, že si vymyslel nemoc. Musel se cítit trapně. Který z nich se odstěhuje? Proč jsi mi nic neřekla?“

Proč? Protože jsem se moc snažila nechat si to pro sebe, obzvlášť pomlčet před Tiffany, která by to mohla vyzvonit Chazovu otci.

Jediný, kdo o tom ví, je Luke. V poslední době se vážně snažím udržet jazyk na uzdě. Shari mě žádala, abych to nikomu neříkala, než si promluví s Chazem, tak mlčím. Jen doufám, že si pospíší, protože na mou duši nevím, jak dlouho to ještě vydržím. Chaz sem tam zavolá do kanceláře, když mu otec nechá vzkaz, že s ním chce mluvit, a pak je tu ta záležitost s Lukovou matkou… Jsem jako přetopený kotel plný tajemství, jen vybuchnout!

A to mě dohání k šílenství.

„Nevím… Musím něco udělat s krkem, hned jsem zpátky,“ řeknu.

Tiffany chce něco podotknout, ale má smůlu, protože zacvrliká telefon, ona ho musí zvednout a ohlásit se: „Pendergast, Loughlin a Flynn. S kým si, prosím, přejete mluvit?“

Dámské toalety jsou na chodbě u výtahů, a pokud se do nich chcete dostat, musíte znát číselný kód. Není to kvůli turistům, kteří by mohli podlehnout pokušení zaskočit si ulevit na záchodech Pendergasta, Loughlina a Flynna. Budovu chrání bezpečnostní služba a dovnitř nepustí nikoho, kdo nemá sjednanou schůzku, takže nechápu, proč jsou zdejší toalety tak střežené, proč se zaměstnanci všech zdejších firem neobejdou bez znalosti číselného kódu.

Totéž platí i o pánských toaletách, protože vedení budovy nediskriminuje žádné pohlaví, a jednou z povinností recepční u Pendergasta, Loughlina a Flynna je poskytnout číselný kód klientům nebo právníkům z jiných firem, pokud o něj požádají. Je velice prostý: 1-2-3, a navzdory jednoduchosti ho musíme některým klientům (i právníkům) zopakovat dvakrát i třikrát, než jsou schopni si ho zapamatovat. Pro recepční trapná záležitost, ale my nesmíme ani hnout brvou. I tak mi pořád vrtá hlavou, proč se tu všechno zamyká, když na dámských toaletách právnické firmy Pendergast, Loughlin a Flynn jsem vždycky sama, jako by byly nejméně používané v celém New Yorku.

Dnešek není výjimkou. Chci si stříknout do úst sprej, prohrábnout si vlasy a obkroužit rty rtěnkou. Jsem sama ve velice 165

čisté a velice béžové umývárně, hledím na sebe do zrcadla nad umyvadly a těší mě, že jsem se minulou noc konečně vyspala ve své posteli (vlastně v posteli Lukovy matky) místo na rozkládacím gauči.

Tmavé kruhy pod očima, které jsem měla z ustavičného bdění a převalování, začínají blednout a já si něco slibuju. Až si jednou polepším, až ze mě bude kvalifikovaná odbornice na svatební šaty a budu mít vlastní salon, našetřím trochu peněz a v Pottery Barn si koupím pořádný rozkládací gauč, bez kovové konstrukce, na němž se spí jako v ráji.

Oprava: první, co si obstarám, bude vlastní byt, abych měla místo na své věci, aby přes ně nikdo nepadal a neničil mi je.

Teprve pak koupím gauč.

Možná si vůbec nemusím dělat starost s tím, na čem budu spát, protože příště, až zase Lukovi rodiče přijedou, už budu ve svém a oni zůstanou na Páté avenue…

Nádherná představa, a náležitě si ji vychutnávám, když vtom něco zaslechnu. Nejdřív mě napadne, že jsem zaklapala podpatkem o dlažbu, ale vzápětí mi svitne, že tu nejsem sama. Vidím, že dveře poslední kabiny jsou zavřené, a tak se chystám v tichosti vyklouznout, bych dotyčné osobě poskytla soukromí. Jenže zvuk se zopakuje, zní to tlumeně, jako když zakvílí kotě…

… nebo jako když někdo naříká.

Kleknu si a nakouknu pod dveře, jestli nepoznám boty, a hned jsem doma. Hledím na nohy Jill Higginsové, momentálně nejproslulejší nastávající nevěsty v New Yorku. Do kanceláří firmy Pendergast, Loughlin a Flynn dochází v holínkách Timberland jedině ona. Musela sem zaskočit před schůzkou s Chazovým tatíkem, aby se tu vybrečela.

Vím, že bych měla předstírat, že jsem nic neslyšela, a jako zaměstnanec firmy se v tichosti vytratit.

Ale jako budoucí kvalifikovaná odbornice na svatební šaty, především holka, kterou věčně někdo utiskoval (odmala mě moje sestry utiskovaly, utahovaly si ze mě a nutily mě chodit v příšerných hadrech), se nemůžu otočit na patě a odkráčet. Zvlášť když vím, já to zkrátka vím, že jí můžu pomoct!

To je hlavní důvod, proč neodejdu, proč přistoupím ke dveřím kabiny a ohleduplně na ně zaťukám, třebaže jsem tak rozčilená, že mi srdce buší jako zvon. Za to by mě mohli vyhodit a já si v žádném případě nemůžu dovolit přijít o práci.

„Slečno Higginsová?“ zavolám. „To jsem já, recepční Lizzie.“

166

„Ach…“

Srdceryvný povzdech mě vzal za srdce. Myslím, že má ze mě strach a děsí se, co udělám. Určitě by nechtěla, aby se o ní rozkřiklo, že se ubrečená MacDowellova snoubenka skrývala na toaletách.

Zburcuji zástupce tisku? Nebo jí podám krabici kapesníčků Kleenex?

Zavolám Esther? Vsadila bych se, že cítí sebelítost, nenávidí se, připadá si trapně, a především je ztuhlá hrůzou.

„Nic si z toho nedělejte,“ říkám přes dveře. „Nevěřila byste, kolikrát mám sama na krajíčku, a nemine den, aby se mi nechtělo brečet.“

Žena v kabině vzlykne, jako by se chtěla zasmát, ale je to plačtivý pokus.

„Nepotřebujete něco?“ zeptám se. „Nechcete, abych vám podala kapesníček? Nebo dietní colu?“ Proč by měla chtít zrovna colu? Jak mě to vůbec napadlo? Snad proto, že vychlazená dietní cola mi pokaždé zlepší náladu. Ovšem málokdy se mi stane, že by byla po ruce nebo mi ji někdo nabídl, když jsem na tom bídně.

„Ne-ne-ne,“ řekne Jill třaslavým hlasem. „To bude dobré… Já jen…“

A najednou propukne v hlasitý pláč a přerývaně vzlyká jako malé dítě.

„Jejda.“ Vím, o co běží. Moc dobře ji chápu. Poznala jsem to na vlastní kůži.

Také vím, že existuje jediné, co mě pokaždé dokáže spolehlivě uklidnit, když začnu takhle brečet.

„Vydržte!“ volám na Jill. „Hned jsem zpátky!“

Vyběhnu na chodbu, a abych se vyhnula Tiffany (která se už určitě diví, kde jsem tak dlouho; její směna začíná až za půl hodiny a ona teď musí dělat mou práci), vklouznu zadním vchodem do kanceláře (opět číselný kód 1-2-3) a řítím se do kuchyňky právnické firmy Pendergast, Loughlin a Flynn.

Tam naberu plnou náruč různých drobností, neuniknu pozornosti jednoho praktikanta, který tu popíjí kávu, a spěšně se vracím na dámské toalety, kde Jill pořád srdceryvně pláče.

„Hned to bude!“ Rozložím všechny ty maličkosti na pult u umyvadel a prohlédnu si lup. Nemám čas dlouze hloubat, co jí nabídnu, a tak popadnu první, co mi přijde pod ruku, kleknu před kabinou a mezerou pode dveřmi Jill podstrčím balenou sladkost.

„Vemte si… Drakeův Yodel vám udělá dobře.“

167

Zenu muselo mé gesto zaskočit, protože chvíli je ticho a já se začínám děsit, že jsem asi udělala příšernou botu. Ale na mě to vždycky zabralo. Kdykoliv jsem se rozbrečela, Shari mi strčila do pusy kousek čokolády a hned se mi ulevilo.

Možná to nešlo tak rychle, ale fungovalo to.

Ale co když jsou její problémy větší, než aby je spravilo sousto Yodelu?

„D-děkuju vám,“ zaslechnu a malý balený dortík s náplní mi zmizí natažené dlaně. Následuje zašustění, otevírání obalu.

„Nechcete k tomu kapku mléka?“ ptám se. „Mám tu plnotučné i nízkotučné. V kuchyňce máme taky polotučné, kdybyste chtěla. Ještě jsem donesla dietní i slazenou colu, abyste si mohla vybrat.“

Další šustění, tentokrát zmuchlání. „Dala bych si tu s cukrem,“

řekne plačtivý hlas.

Otevřu plechovku a podám ji pod dveře.

„D-díky.“

Slyším ji, jak pije, a pak se ozve: „Neměla byste ještě jeden yodel?“

„Samozřejmě,“ pospíším si chlácholivě. „Taky tu mám značku Devil Dog.“

„Yodel, prosím.“

Podstrčím pode dveře další kousek.

„Asi mi to nebudete věřit, ale umím si představit, čím si procházíte,“ pustím konverzačně. „Jsem v kontaktu s nevěstami, a tak vím své, a většina je pod tlakem jako vy, jenže co naděláme?

Svatba je vždycky stresující záležitost.“

Jill se hořce zasměje. „Zajímalo by mě, jestli je jejich budoucí tchyně nenávidí tak, jako mě ta moje.“

„I to se stává.“ Kousnu si do malého dortíku Devil Dog, mlsám krémovou náplň, v níž je podle mého názoru méně uhlovodanů než těstě. „Co jí na vás vadí?“

„Myslíte kromě toho, že je přesvědčená o mé vypočítavosti, že jsem zlatokopka, která chce jejího syna okrást o právoplatné dědictví?“ Slyším šustit celofán. „Je toho tolik, že nevím, kde začít.“

„Něco vám povím,“ spustím řečnicky, i když mě vnitřní hlas varuje, abych to nedělala, že to nemá cenu.

Ale zároveň mě cosi nabádá, že je to moje svatá povinnost, že bych ji měla podat pomocnou ruku, protože ta žena trpí a její utrpení nebere konce.

„Když jsem se zmiňovala, že jsem v kontaktu s nevěstami, nemyslela jsem to doslova,“ pokračuju. „Jsem totiž kvalifikovaná 168

odbornice přes svatební šaty, tedy, zatím nejsem, ale jednou budu.

Zkrátka pracuju s člověkem, vyhlášeným odborníkem, který se specializuje na opravy značkových svatebních šatů nebo šatů, které vyšly z módy a potřebují přesít, aby je mohla obléct dnešní moderní nevěsta. To říkám čistě pro případ, že bych vám mohla být nějak užitečná.“

Na okamžik se v kabině rozhostí naprosté ticho. Pak zaslechnu další šustot a následuje spláchnutí. Za další vteřinu se otevřou dveře.

Jill má zarudlé oči, je rozcuchaná, s rozpálenými tvářemi. Na svetříku má drobky z dortíku.

„Děláte si ze mě legraci?“ spustí na mě a nezní to škládlivě nebo přátelsky.

Kruci.

„Podívejte,“ vstanu a napřímím se, „někde jsem zaslechla, že se vás vaše budoucí tchyně snaží navléct do nějakých šatů, které se v její rodině předávají po generace. Neplácám do větru, můžu vám pomoct, kdybyste chtěla.“

Jill na mě mlčky hledí, v očích má nečitelný výraz. Všimnu si, že je bez make-upu, ale patří k těm zdravě vypadajícím ženám, které si to mohou dovolit.

„Nejsem to jen já, kdo by vám mohl pomoct!“ dodám překotně.

„Ve městě je řada odborníků přes svatební šaty, ale slibte mi, že nepůjdete k Mauriceovi, ano? Ten vám naúčtuje přemrštěnou cenu a nic pořádného neudělá. Měla byste zajít k monsieur Henrimu. Tam pracuju. My totiž nepoužíváme chemikálie a spokojenost zákaznic je u nás na prvním místě.“

Jill na mě nevěřícně zamrká. „Povídáte spokojenost?“ zopakuje nevěřícně.

„Ano, nevymýšlím si.“ Opožděně si uvědomím, co si asi o mně musí myslet. Je zasnoubená s nejbohatším svobodným mládencem v New Yorku a od rána do večera je jí někdo v patách, něčeho se dožaduje.

Nejdřív novináři, pak fotografové, a nakonec si na ní smlsne veřejnost. I její milovaní tuleni, kvůli nimž si pochroumala záda, na ni ustavičně dotírají, aby jim hodila rybku, i když kdoví, čím ta zvířata krmí.

„Vím, že momentálně prožíváte krušné časy,“ pokračuju v monologu, „ale přísahám, že se na vás nechci nalepit. Miluju totiž starší značkové oblečení, je to celý můj život. Vidíte, co mám na sobě?“ Ukážu na svoje šaty. „Jsou z šedesátých let od návrháře 169

Alfreda Shaheena a jejich výjimečnost spočívá v tom, že mají dlouhý rukáv, třebaže jsou střižené jako kimono. On se proslavil spíš havajskými košilemi, ale také se zabýval ručním tiskem asijských motivů a tyhle šaty jsou fantastickou ukázkou jeho práce. Vidíte ten široký pásek, který se váže ve stylu obi? Taky se tomu říká bubnový uzel a řeknu vám, že pro mě je jako dělaný, protože mám hruškovitou postavu, takže raději zvýrazním pás než boky. Našla jsem je na dně koše ve výprodeji, kus za dolar, když jsem ještě u nás doma v Ann Arboru pracovala u Vintage to Vavoom, a byly v dezolátním stavu, samý žlutý flek, asi od želatiny, a sukně až na zem jak pro nějakou hostitelku, a taky mi byly velké přes prsa. Ale hodila jsem je do hrnce s vařící vodou, pořádně vymáchala, pak je usušila, ustřihla ke kolenům, založila, zašila dírky, a podívejte!“

Elegantně se před ní zatočím, jak mě to naučila Tiffany, a Jill na mě vytřeští oči.

„Není to špatné, viďte?“ pokračuju spěšně. „Snažím se vám vysvětlit, že vím, jak na to, jak z nehezkého udělat hotový poklad, a pro vás to udělám taky, jestli budete chtít. Zkuste si představit, jak by vaše budoucí tchyně valila oči, až by vás viděla kráčet k oltáři v šatech, do nichž vás nutila, ale vy v nich vypadáte skvostně, až přechází zrak?“

Jill potřásá hlavou. „Vy to nechápete.“

„Tak mi to vysvětlete.“

„Ta… ta věc, kterou bych si podle ní měla vzít na sebe… Je to příšerné.“

„Tyhle nebyly o moc lepší,“ ukážu na svoje šaty. „Flekaté, až na zem, látky jak pro slona.“

„Ne, ne, ty její jsou nepopsatelné, jakoby…“ Zdá se, že jí došla slova, a pomůže si gestem. „Sukně je bachratá jako sud a pak, pak je tu ta… ta kostkovaná šerpa…“

„Tartan klanu MacDowellových,“ podotknu věcně s vážnou tváří.

„To už patří k věci.“

„A musejí být nejmíň milion let staré,“ pokračuje Jill ve vypočítávání negativ, „smrdí a vůbec mi nesedí.“

„Příliš velké, nebo příliš malé?“ zeptám se.

„Malé, strašně malé. S tím si nikdo neporadí, ale já už se rozhodla.“ Pohodí hlavou a v modrých očích jí odbojně zasvítí.

„Nepůjdu v nich! Ona mě stejně nenávidí, tak co horšího mi může udělat?“

„Pravda,“ souhlasím. „Máte něco v záloze?“

170

Prázdně se na mě podívá. „Jak to myslíte?“

„Mluvím o šatech. Už jste si něco vybrala nebo koupila?“

„Žertujete?“ Zavrtí hlavou. „Kdy asi, když nemám čas ani na sebe?

John mi radí, abych zašla do salonu Very Wangové, jenže pokaždé, když na to pomyslím, víte, na všechna ta nóbl místa a návrháře, zrychlí se mi dech, zachvátí mě panika… Nemám kamarádky, které by mi poradily co a jak. Moji kolegové chodí v gumácích, brodí se ve vodě, a tak mě napadlo, že bych mohla zaletět k nám domů a, něco si koupit v nákupním centru v Des Moines, protože tam se aspoň vyznám a vím, co můžu čekat.“

Najednou ucítím, jako by mi srdce svíral ledový krunýř. Okamžitě poznám, o co jde. Strach.

„Jill…“ Rozbalím další Devil Dog. Potřebuju to, musím se posilnit.

„Mohu vám říkat Jill?“

Přikývne. „Jistě.“

„Jsem Lizzie, a jestli vás smím o něco poprosit, ten výraz už přede mnou nevyslovujte.“

Nechápavě se na mě podívá. „Jaký výraz?“

„Nákupní centrum.“ Slíznu z prstu krémovou náplň a ta se v ústech báječně rozpustí. Nádhera! Hned je mi líp. „Na to jsem alergická.“

„Chápu,“ řekne Jill a v očích se jí opět zatřpytí slzy. „Ale co jiného mi zbývá?“

„Pro začátek postačí, když vezmete MacDowellovy svatební šaty, šerpu a všechno, co k nim náleží, a donesete je na tuto adresu.“

Sáhnu do kapsy a podám jí svou pracovní vizitku. „Co kdybyste se u nás zastavila dneska odpoledne?“

Jill se kradmo podívá na kartičku. „Myslíte to vážně?“

„Smrtelně vážně, protože jeden nikdy neví,“ mudruju. „Nejdřív se podíváme, co se s nimi dá dělat, teprve pak se můžeme uchýlit k drastičtějšímu řešení, jako je nákup nových šatů. Třeba se dají zachránit a vy nebudete muset obcházet drahé módní salony nebo nakupovat v obchoďáku. A bylo by fajn, kdybyste mohla své budoucí tchyni vytřít zrak, jestli se nám to podaří, co říkáte?“

Jill na mě mhouří oči. „Řekla jste ‚vytřít zrak‘?“

Zrovna si pochutnávám na krémové náplni, olíznu prsty a provinile se na ni podívám. „Proč?“

„Tohle jsem neslyšela od školy, tak od osmého ročníku.“

„Odjakživa jsem byla trochu opožděná,“ poznamenám.

Jill se usmívá. Poprvé, co vyšla z kabiny. „Já taky,“ řekne.

171

Stojíme tam a šklebíme se na sebe jako dvě idiotky, když vtom se ve dveřích objeví Roberta, a jakmile nás spatří, na místě se zarazí.

„Tady jste, Lizzie,“ spustí s úsměvem, který patří Jill. „Tiffany mě požádala, jestli bych se po vás nepodívala, protože jste dlouho pryč.“

„Omlouvám se!“ V rychlosti popadnu vše, co jsem nabrala v kuchyňce. „Jen jsme si…“

„Klesla mi hladina cukru v krvi,“ utrousí Jill a vezme si z mé náruče další colu a balený dortík. „Lizzie mi ochotně pomohla.“

„Ach tak.“ Robertě ztvrdnou rysy. Jak zareaguje? Začne na mě ječet, že jsem vyrabovala skříňku s jídlem, že jsem Pendergasta, Loughlina a Flynna připravila o svačinu a všechno propašovala na dámské záchody, abych poskytla pomoc jedné z jejich prestižních klientek? „To je dobře. Hlavně že jste obě v pořádku.“

„Proč bychom nebyly?“ opáčím zvesela. „Zrovna se chystám vrátit na recepci.“

„A já mám ve dvě jednání s panem Pendergastem,“ doplní Jill.

Roberta vykouzlí falešný úsměv. „Dobře, dobře.“

Spěšně se vracím na své místo a Tiffany na mě nevěřícně vypoulí oči, když uvidí, kdo jde za mnou. Esther, asistentka pana Pendergasta, už na Jill čeká a tváří se překvapeněji než Tiffany.

„Tady jste, slečno Higginsová!“ Očima sklouzne na drobky na klientčině svetříku. „Už jsem si o vás dělala starosti. Z vrátnice volali, že jste tady už nějakou dobu.“

„Promiňte,“ omluví se Jill hladce. „Trochu jsem se zdržela.“

„Ach tak.“ Esther po mně střelí rychlým pohledem.

„Slečna Higginsová se potřebovala posilnit,“ utrousím, abych vysvětlila náklad v náruči: pití, dortíky a krabičky mléka. „Nemáte chuť?“

„Ne, ne, děkuji.“ Esther mávne rukou. „Pojďte dál, slečno Higginsová.“

Jill odchází, ale neopomene se po mně podívat. Je to nevyzpytatelný pohled, ale nemám čas nad ním dumat, protože čekám, že mi Roberta umyje hlavu.

Ale kupodivu je jako mílius. „To bylo od vás… laskavé, že jste pomohla slečně Higginsová.“

„To nestojí za řeč, bylo jí na omdlení, a tak jsem…“

„Zareagovala jste rychle,“ pochválí mě Roberta. „Je po druhé, takže…“

172

„Máte pravdu!“ Pustím náklad jídla na recepční pult, Tiffany něco zavrčí a sjede mě výhrůžným pohledem. „Promiň, Tiff, ale skončila mi směna a musím běžet.“

Potom už se řítím ven jako poslíček s čerstvou zásilkou pro Šestou avenue.

173

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Pár slov o botách

Je to váš velký den a samozřejmě chcete vypadat co nejlépe.

Vyšší podpatky zvýrazní pěknou postavu a vylepší méně dokonalou, ale nezapomeňte, že budete na nohou hodně dlouho, a pokud trváte na jehlových lodičkách, vyberte si takovou výšku, na jakou jste zvyklé.

Pokud se v nich stále necítíte pohodlně a váš velký den se blíží, připravte si náhradní pár a klidně se přezujte. Času budete mít dost, například než vás fotograf naaranžuje, a tak podobně.

Ještě

se

zmíním

o

plážových svatbách. Co

může být kouzelnější než

svatební

obřad

na

tropické pláži při západu

slunce? Mějte však na

paměti, že lodičky a písek

nejdou dohromady. Jestli

se vdáváte na pláži, zbavte

se bot, ale přibalte si repelent proti hmyzu, a ten si nastříkejte na kotníky, abyste zapudily písečné blechy. Jinak se budete celou dobu škrábat, a to není nic hezkého, obzvlášť když vstupujete do manželství.

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

174

Kapitola 19

Jestli svěříš svá tajemství větru, neměl bys ho vinit, že je svěřil stromům.

Chalíl Džibrán (1883-1931), básník a spisovatel entýž den po páté hodině jsem vzdala naději, že se Jill T Higginsová objeví u dveří obchodu morisieur Henriho, že zazvoní na jeho zvonek. Vím, že jsem příliš domýšlivá. Proč by si měla taková Jill Higginsová, která si bere jednoho z nejbohatších mužů na Manhattanu, vybrat zrovna mě, holku, kterou poznala jako recepční v právnické firmě, kde Jill sepisují předsvatební smlouvu? Proč zrovna já bych měla pracovat na její svatební róbě, když jsou tu i jiní, vyhlášení odborníci v branži?

Zatím nemám ani kvalifikaci, ani diplom ze školy, a pomlčela jsem před svými zaměstnavateli, že jsem dala jejich jméno a adresu z jedné nejslavnějších nevěst ve městě. Nechci zbytečně vzbuzovat jejich naděje. Obchody se poslední dobou nehýbají a často je slyším, jak si povídají (pochopitelně ve francouzštině, abych jim nerozuměla), že by bylo nejlepší vyklidit pole, protože až si Maurice nedaleko odtud otevře nový obchod, přebere jim poslední zákaznice.

Manželé Henriovi se nejednou zmiňovali o domku v Provence, o přestěhování do Francie, ale pro monsieur Henriho je to zásadní krok. Připravili by se o zdroj příjmů. Vzali si druhou hypotéku, aby mohli platit školné svým synům, a dům, v němž žijí v New Jersey, výrazně ztratil na hodnotě v důsledku momentální krize v oblasti nemovitostí. Pak je tu ještě jedna maličkost: Jean-Paul a Jean-Pierre zatvrzele odmítají stěhovat se do Francie nebo vyměnit školu za levnější, než je Newyorská univerzita, kam denně dojíždějí (pokud si zrovna nevyhazují z kopýtka v horním patře).

175

Myslím si, že nakonec hochům stejně nezbude než se podvolit, jestli matka prosadí svou a jestli monsieur Henri zavře krám. Občas mi přijde divné, že mám pořád plné ruce práce, třebaže monsieur Henri tvrdí, že brzy zkrachuje, že obchod jde ke dnu. Neumíte si představit, kolik metrů krajkových volánků a kanýrů jsem už poskládala a ušila! Pořád dokola! Když jsem tu byla poprvé, na první pohled se mi zalíbily šaty ve výloze, zdobené krajkovými kanýry a volány; pochválila jsem jeho práci, svěřila jsem se, že bych chtěla být zručná jako on – a teď je můžu šít poslepu. Také se ze mě stala odbornice na našívání flitrů a pajetek a drobných blyštivých kamínků, ale varuju vás! O faldech už ani slovo!

Madame Henri pobízí manžela, aby neotálel s odchodem a pospíšil si domů. Dnes večer se má v Rockefellerově centru rozsvítit vánoční strom a provoz na dálnici zhoustne, takže potrvá prakticky celou hodinu, než se na ni dostanou, když vtom se ozve venkovní zvonek. Mrknu ke dveřím a za sklem spatřím světlovlasou ženu, která nahlíží dovnitř a ve tváři má naléhavý výraz.

„Kdo to může být?“ podiví se madame Henri. „Dneska už nikoho nečekáme.“

Rychle vyskočím a ženu se ke dveřím. „To bude jedna moje známá!“ Otevřu, pustím Jill dovnitř a venku si všimnu černé limuzíny s kouřovými skly a se zapnutým motorem, která parkuje u pouličního hydrantu. Za Jill stojí vysoký, urostlý muž, kterého ihned poznám.

„Ach!“ Madame Henri pustí kabelku a chytí se za tváře. Také poznala ženin doprovod, a není divu. Mužova fotografie se často objevuje na titulní straně Postu.

„Zdravím.“ Jill má červené tváře od studeného větru a v ruce oblekový vak. „Říkala jste, abych se zastavila. Doufám, že nejdeme nevhod?“

„Kdepak! Pojďte dál.“

Pár vejde a na vlasech a oblečení se jim zatřpytí sněhové vločky podobající se zrnkům štrasu, která našívám na látky. Dva mladí, zdravě vypadající lidé vnesli dovnitř závan svěžího chladného vzduchu. Ale to není vše.

„Ten omamný odér, který určitě cítíte, pochází z tuleních výkalů, ale nebojte, zvyknete si,“ řekne John MacDowell s úsměvem.

„Můj snoubenec John,“ představí ho Jill, „Johne, to je Lizzie.“

Muž mi nabídne silnou ruku a já s ní potřesu. „Těší mě, že vás poznávám,“ řekne a já mám pocit, že to myslí vážně. „Když se mi Jill 176

zmínila, že byste… Upřímně doufám, že nám můžete pomoct, protože moje matka… Chci říct, že ji mám moc rád, ale…“

„Chápu, co se mi snažíte naznačit,“ přeruším ho rychle, „ale věřte, že nejste první ani poslední. Zažili jsme horší případy. Smím vás představit majiteli? Monsieur Henri a jeho manželka, madame Henri. To je slečna Jill Higginsová a její snoubenec, pan John MacDowell.“

Monsieur Henri je pořád jako u vytržení a přistoupí k dvojici, aby je pozdravil. „Enchanté, jsem nesmírně potěšen, že vás poznávám.“

„Taky mě těší, pane.“ John MacDowell je velice zdvořilý a madame Henri téměř omdlí, když jí složí kompliment.

„Podíváme se, co tu máme,“ říkám a sáhnu po vaku.

„Vyrazí vám to dech,“ varuje mě John. „Je to hrůza.“

„Skutečná hrůza,“ připojí se Jill.

„My jsme zvyklí na nejhorší,“ ujistí je monsieur Henri, který se už probral. „Proto jsme získali ocenění od Asociace svatebních konzultantů.“

„To je pravda,“ podpořím jeho slova s vážným výrazem.

„Nesmírně si cení schopností monsieur Henriho.“

Monsieur Henri je skromnost sama, a už pomáhá Jill ze sportovní bundy s kapuci. „Můžeme vám nabídnout čaj nebo kávu?“

„Ne, děkuji.“ John mu podá svou bundu. „Zrovna jsme jednu vypili.“

Otevřu vak, on zmlkne a všichni hledíme na to, co vyndám na světlo, a monsieur Henri málem upustí bundy a jeho manželka v poslední vteřině přiskočí, aby je chytila.

„To je… ohyzdné,“ vydechne monsieur Henri, naštěstí francouzsky.

„Ano,“ říkám, „ale dá se to zachránit.“

„Ne, ne…“ Monsieur Henri potřásá hlavou, jako by se stále nemohl probrat z šoku. „Nedá.“

Propadá skepsi a já chápu jeho pocity. Šaty jsou ze smetanově bílého saténu, pošité velkým množstvím na první pohled staré, vzácné krajky, jíž se nešetřilo; mají princes střih s obří nabíranou sukní, která je opravdu mohutná, protože sklady jsou v dolní části přichycené obrubou, výstřih ve stylu královny Anny a dlouhé, obludně nafouklé rukávy, zakončené mašlemi z kostkované látky.

Jinými slovy řečeno, jako by si od dramatického kroužku střední školy vypůjčili divadelní kostým ze hry Brigadoon.

177

„Jsou v naší rodině po generace,“ říká John omluvně. „Vdávaly se v nich nevěsty MacDowellových – s různým stupněm úpravy.

Naposledy nechali přesít sukni, takže teď to vypadá jako sud. Matka pochází z Georgie.“

„To vysvětluje mnohé,“ poznamenám. „Jaká je to velikost?“

„Šest,“ připojí se Jill. „Já mám dvanáct.“

„Nepřipadá v úvahu,“ spustí monsieur Henri francouzsky. „Je to moc malé, s tím nic nezmůžeme.“

„Já bych se neukvapovala,“ opáčím pomalu. „Živůtek se musí odpárat, ale dá se střihnout na nový. Je tu spousta přebytečné látky.“

„Snad nechcete rozcupovat starobylou rodovou svatební róbu jedné z nejbohatších rodin ve městě?“ zděsí se monsieur Henri.

„Copak jste přišla o rozum?“

„Říká, že předchozí nevěsty také prováděly úpravy,“ připomenu mu. „Já bych se toho nebála. Proč to aspoň nezkusit?“

„Nemůžete tuhle ženu vtěsnat do takové titěrné velikosti!“ utrhne se na mě monsieur Henri. „To dá zdravý rozum!“

„To sice nemůžu, ale naštěstí jsou dost dlouhé.“ Zvednu šaty a přiložím je k Jill, která tu stojí se svěšenýma rukama a s vyděšeným výrazem. „Vidíte? Kdyby byly příliš krátké, souhlasila bych s vámi, ale máme s čím pracovat, a když odpářeme živůtek…“

„Můj bože! Šílíte, ženská?“ Monsieur Henri je na nejvyšší míru otřesený. „Umíte si představit následky? Vždyť nás jeho matka zažaluje!“

„Jeane,“ ozve se poprvé madame Henri.

Manžel se k ní otočí. „Ano?“

„Vezmi to!“ pobídne ho francouzsky.

Jenže monsieur Henri se dál brání. „Říkám ti, že tohle nám neprojde! Chceš snad, abych přišel o licenci?“

„A ty chceš, aby nás Maurice přivedl na buben, až se tu usadí?“

vybafne na něj manželka.

„Nepřivede, když mi dovolíte pustit se do toho,“ ujistím je. „Já to zvládnu, vím, že na to mám.“

Madame Henri ke mně ukáže hlavou. „Poslechni ji, Jeane.“

Teď už není o čem debatovat. Monsieur Henri sice vládne jehlou, ale jeho manželka v téhle rodině nosí kalhoty. Jakmile o něčem rozhodne, je konec dohadování. Madame Henri má vždy poslední slovo.

Její manžel svěsí ramena a podívá se na pár, který na nás vyjeveně hledí.

178

„Kdy je ta svatba?“ optá se rezignovaně monsieur Henri.

„Den před Novým rokem, na Silvestra,“ odpoví Jill a monsieur Henri něco zachrčí a já musím dvakrát polknout, protože se mi najednou sevře hrdlo. Na Silvestra!

Jill neujde naše reakce a vyděsí se. „Málo času, co? Zvládnete to?“

„Měsíc…“ Monsieur Henri mi hledí do očí. „Máme jeden měsíc, ale co! Stejně se to nedá stihnout, i kdybychom se rozkrájeli.“

„Ale dá, když to uděláme podle mého,“ odtuším sebejistě. „Mám nápad, věřte mi, já už vím, co s tím.“

Monsieur Henri se ještě jednou podívá na ohavné šaty a jeho manželka za ním zasyčí: „Maurice, pamatuj na Maurice!“

„Ať je po vašem.“ Monsieur Henri si ztěžka vzdychne. „Pokusíme se.“

A já se s rozzářenou tváří otočím k návštěvě.

Jill je nervózní. „O čem jste si povídali? Nerozuměla jsem ani slovo. Mluvili jste francouzsky.“

Chci něco odpovědět… A pak mi to dojde.

Provinile se přikrčím a podívám se na manžele, kteří na mě hledí s hrůzou v očích. I jim v tu chvíli došlo, že jsme rušnou debatu vedli v jejich mateřském jazyce, jemuž bych správně neměla rozumět!

Ale co! Nikdy se mě nezeptali, jestli umím francouzsky, a tak jen pokrčím rameny a vrátím se k Jill. „Pustíme se do toho.“

Na ženě je patrné, že stále nevěří tomu, co slyší: „Fajn, ale co s tím hodláte provést?“

„Detaily si ještě musím promyslet, ale v kostce můžu říct, že už se to rýsuje, a slibuju vám, že budete vypadat skvěle.“

Nato žena pozvedne obočí. „Žádná bachratá sukně?“

„Nic takového,“ ujistím ji. „Teď vám musím vzít míry, takže kdybyste byla tak laskavá a šla se mnou do kabiny…“

Jill kývne a projde kolem monsieur Henriho a madame, kteří stále vypadají jako opaření a určitě si v duchu probírají každý hovor, každé slůvko, které kdy přede mnou vyslovili.

Mají proč, vyslechla jsem toho víc než dost.

Jsme ve zkušební kabině a tulení zápach zesílí.

„Promiňte,“ omlouvá se Jill. „Příště se kompletně převléknu, až k vám půjdu.“

„To je v pořádku.“ Snažím se moc nedýchat. „Aspoň máte jistotu, že ten člověk vás skutečně miluje, když se s tím umí vyrovnat.“

Jill vykouzlí úsměv. Není to žádná velká krasavice, ale najednou se zdá být překrásná. „Ano, máte pravdu.“

179

A já pocítím nepatrný osten, ale není to žárlivost, a když, tak jen maličko. Chci to, co má ona, ale nemylte se. Nestojím o nejbohatšího svobodného mládence na Manhattanu ani o budoucí tchyni, která se budoucí snaše snaží pokazit nejšťastnější den jejího života. Chci kluka, který by mě miloval, i kdybych páchla jako tulení hovínko, který by chtěl se mnou strávit zbytek života, i když momentálně by mi stačilo ke štěstí, aby jel se mnou domů do Ann Arboru, aby veřejně stvrdil před mou rodinou a přáteli, že o mě stojí.

Zatím nedostižný sen, ale nebojte, pracuju na tom.

180

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Nastal čas položit si zásadní otázku: bílá, slonová kost nebo krémová?

Věřte či nevěřte, existuje velké množství odstínů bílé. Že si vymýšlím? Zkuste se zastavit v místním železářství v úseku malířských potřeb a uvidíte, jak velká je nabídka. Tolik názvů jste v životě neslyšely, například kolik se jich dá vymyslet pro jedinou barvu – třeba vaječná skořápka, Navajo nebo ruměný nádech.

Časy tradičních šatů bílých jako padlý sníh jsou nenávratně pryč a mnoho nevěst volí různé odstíny bílé, krémové, růžové, dokonce i modré, aby se přizpůsobily posledním trendům. Zvolte si takový, který se nejlépe hodí k vaší pleti, a abyste netápaly, řiďte se následujícími jednoduchými pokyny:

Sněhobílá – Máte tmavé vlasy? V tom případě vám bude slušet tradiční barva a stejnou službu vám prokáže bílá s levandulovým nebo namodralým odstínem.

Krémová – Sluší blondýnkám se světlou pletí, eventuálně můžete zvolit krémovou se zlatavým odstínem, která vás rozzáří stejně, jako byste si vetkly do vlasů diadém.

Vzpomeňte si na princeznu Dianu, jak jí to slušelo, když se vdávala…

181

Slonová kost – Něco mezi? Tato barva sluší téměř každé.

Proto jde v železářství tak na odbyt.

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

182

Kapitola 20

Říká se, že pro filozofa je každá novina pouhý klep a ti, kdo ho upraví a předají dál, jsou stařeny klevetící nad šálkem čaje.

Henry David Thoreau (1817-1862), americký filozof, spisovatel a přírodovědec

de jsi byla?“ ptá se Luke, když se ten večer konečně „K dopotácím domů s náručí plnou knih.

„V knihovně,“ odpovím. „Nevolal jsi mi? Mají tam nařízení, že musíš vypnout mobil, ale to asi víš.“

Luke se zasměje a pomůže mi s nákladem. „Skotské tradice,“ čte nahlas tituly, „Vaše skotská svatba. Tartany a slavnostní přípitky. O co kráčí, Lizzie? Nechystáš se náhodou navštívit Smaragdový ostrov?“

„To je Irsko.“ Odkládám šátek. „Pracuju pro jednu zákaznici na skotských svatebních šatech a nebudeš mi věřit, až ti řeknu, o koho jde!“

„Asi ne… Už jsi něco jedla? V troubě zbylo pár kousků krocana, stačí je ohřát.“

„Na jídlo nemám pomyšlení, protože jsem rozjetá,“ říkám.

„Hádej, kdo to asi může být.“

Luke krčí rameny. „Netuším. Že by Shari? Nějaká lesbická svatba?“

„Ne!“ Zamračím se na něj. „Jednou jsem ti řekla, abys…“

„… abych přestal s cejchováním, já vím,“ omlouvá se Luke. „Beru zpět a vzdávám se, kdo to tedy je?“

Je to pohoda být konečně doma. Padnu na gauč a ucítím, že mě pořád trochu pobolívá v krku. „Jill Higginsová!“ vyhrknu vítězoslavně.

183

Luke je v kuchyni, nalévá víno. „Měl bych ji znát?“ volá na mě do pokoje. „O koho jde?“

Nevěřím svým uším. „Copak vůbec nečteš noviny, Luku?

Nekoukáš na zprávy v televizi?“

Ale nečekám na odpověď. Vím, co by mi odpověděl. Jediné noviny, které ho zajímají, jsou New York Times, a v televizi sleduje pouze dokumentární filmy.

Ale nedá mi to. „Přece ta, která pracuje v Centrálním parku v ZOO

s tuleni! Jak si pochroumala záda při záchraně tuleně, který se dostal z bazénu mimo ohradu, protože když víc zaprší nebo nasněží, voda stoupne a oni skáčou ven.“ Poslední informaci mám od Jill, která se mi svěřovala v kabině, zatímco jsem jí brala míry a mezi řečí se zeptala, jak se s Johnem poznali.

„Musela do nemocnice a tam na první pomoci potkala Johna MacDowella. Neznáš rodinu manhattanských MacDowellů? Budou se brát a má to být svatba století a Jill mě požádala, abych něco udělala s jejími svatebními šaty.“ Pořád jsem tak rozrušená, že málem nadskakuji. „Já! Ze všech lidí v New Yorku! Já budu pracovat na svatební róbě Jill Higginsové!“

„Páni!“ Luke v úsměvu ukazuje své krásné pravidelné zuby. „To je báječné, Lizzie.“

Je mi jasné, že nemá ponětí, o čem mluvím.

„Ty to pořád nechápeš, co? Tohle je něco mimořádného. Tisk je k ní hnusný, píšou o ní jako o ‚Bublině‘, prý že nemá postavu jako modelka, které jsou podle mého vychrtlé až běda, a pracuje jako ošetřovatelka tuleňů a někdy si před nimi pobrečí, protože ji pořád někdo pronásleduje, a její budoucí tchyně ji donutila k sepsání předmanželské smlouvy a na dovršení všeho po ní chce, aby se vdávala v těch příšerných šatech. Neumíš si představit, jak jsou úděsné, ale já si s nimi poradím, Jill bude spokojená a monsieur Henri bude spokojený, protože se mu konečně začne dařit a bude schopný mi platit, a pak dám vale firmě Chazova tatíka a postavím se na vlastní nohy! Konečně budu dělat to, co miluju! Není to nádhera?“

Luke se pořád usmívá, i když ne tolik jako předtím. „Vážně je to bezva, Lizzie, ale…“

„Netvrdím, že to bude hračka,“ přeruším ho v domnění, že vím, s čím se chystá vyrukovat. „Máme na to jen měsíc, teď už necelý, abychom vše zvládli, když už jsem si to vymyslela, a řeknu ti, že to bude dřina, protože šaty musí Jill nejen sedět, ale i slušet, takže se připrav, že mě doma moc neuvidíš,“ brebentím, „a to je dobře, 184

protože tě čekají závěrečné zkoušky, nebo ne? Budu pracovat dlouho do noci, pokud to máme stihnout, ale jestli se to podaří, Luku… Umíš si to představit? Třeba mi monsieur Henri dovolí vést obchod! Celou dobu se chystá odejít do Francie na odpočinek a takhle by měl vystaráno a nemusel by ani prodat dům, ani se zbavit živnosti, což by byla věčná škoda, a já bych konečně mohla začít ukládat nějaké peníze, a až bych něco našetřila, zažádala bych si o malou podnikatelskou půjčku a zařídila se pro sebe. Jednou bych ten dům mohla od nich odkoupit, se vším všudy…“

Luke je nějaký zaražený. Vím, že na něj chrlím množství informací, ale přece jen bych čekala, že projeví větší radost, už kvůli mně.

„To víš, že ti to přeju,“ zdůrazní, když projevím nelibost nad jeho nezájmem (drobet přiškrceně, bolí mě v krku). „Já jen… Netušil jsem, že to s tím… s tím přešíváním starých svatebních šatů myslíš vážně.“

Vůbec ho nechápu. „Copak jsi zapomněl, jak mě v létě přátelé tvých rodičů vychvalovali do nebes, jak mi všichni radili, že bych si měla založit firmu a věnovat se tomu naplno?“

„Ale nezapomněl, jen jsem si myslel…“ Luke se odmlčí. „Zkrátka jsem žil v domnění, že je to jen tvůj koníček, kterému se chceš věnovat ve volném čase, třeba po skončení studií. Mohla bys získat diplom z ekonomie.“

„Já?“ zaskřehotám. „Vrátit se do školy? Děláš si srandu? Nedávno jsem absolvovala, i když diplom teprve dostanu, tak co bych tam pohledávala?“

„Potřebuješ víc znalostí než jen talent na přešívání starého značkového oblečení, jestli se chceš udělat pro sebe,“ podotkne Luke suše.

„Já vím.“ Zatřesu hlavou. „Právě proto pracuju u monsieur Henriho, abych od něj něco odkoukala, něčemu se přiučila, jak to v téhle branži chodí, ale jedno ti řeknu, Luku: jsem připravená jít dál…

Jestli ten kšeft s Jill Higginsovou dopadne dobře, mám zelenou.“

Luke se dál tváří pochybovačně. „Pořád nechápu, jak bys mohla udělat díru do světa… tím, že přešiješ jedny staré svatební šaty?“

„Já se picnu!“ zjevím se. „Copak jsi nikdy neslyšel o Davidu a Elizabeth Emanuelových?“

Luke zaváhá. „Ne… Kdo je to?“

„Ti dva přece navrhli svatební róbu pro princeznu Dianu!“ Je mi ho trochu líto. Zná základní principy biologie, kterou studuje v tomto semestru, ale o tom, co se děje ve světě, neví zhola nic.

185

Vždyť je dobře! K čemu by vám byl lékař, který má sice přehled o klíčových postavách společenského života, ale o léčení neví vůbec nic? „Stačilo ušít jedny šaty, a najednou je znali úplně všichni,“

pokračuju ve vysvětlování. „Víš, nerada bych spojovala Jill Higginsovou s princeznou Dianou, takový osud bych jí nepřála, ale je tu dost známá, a až se rozkřikne, že pracujeme na její róbě, uděláme si jméno a kšefty se začnou hýbat. To se ti snažím celou dobu vysvětlit, a protože se vdává vpředvečer Nového roku, jsme v časové tísni, takže…“

„… takže se moc neuvidíme,“ doplní Luke, „ale máš pravdu. Taky musím zapnout, abych složil zkoušky, a kromě toho za tři týdny odjíždím do Francie.“

„Jedině v noci, kdy oba spíme jako dřevo,“ zažertuju.

„Zkrátka vezmu zavděk tím, co se nabízí,“ uzavírá diskusi Luke.

„Ale doufal jsem, že si vyšetříš trochu času a půjdeš se mnou koupit vánoční strom.“

Několik vteřin na něj nechápavě hledím, než mi to dojde. „Chceš tu mít ozdobený vánoční stromeček?“

„Ano, i když svátky strávíme každý jinde… Napadlo mě, že bychom si mohli udělat malé soukromé Vánoce, než se každý rozjedeme za svými rodinami, a k tomu potřebujeme stromek. Mám pro tebe něco malého, zvláštního a neměl bych kam to položit.“

Moje srdce se zatetelí blahem. „Tys mi koupil vánoční dárek?

Mám hroznou radost!“

Moje nadšení ho trochu zarazí, až mám dojem, že je z nějakého důvodu rozpačitý. „Není to vánoční dárek v pravém slova smyslu, spíš taková investice do budoucnosti.“

Počkat! Nepřeslechla jsem se? Skutečně řekl, co si myslím?

Investice do budoucnosti?

„Už toho necháme, začínáš chraptit.“ Luke se vymrští a odchází do kuchyně. „Musíš něco sníst, protože takhle bys ty svatební šaty nikdy nedodělala, kdyby tě sklátila nemoc.“

186

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Něco pro štěstí!

Tradičně dostanou svatebčané do dlaní rýži a tu pak při odchodu z oddací síně (většinou z kostela) házejí na novomanžele. Rýže je symbolem plodnosti a vy tím aktem dáváte najevo, že jim přejete mnoho štěstí a hojnosti v jejich budoucím společném životě.

V uplynulých letech mnoho církví a úřadů tyto hrátky zakázalo. Jako důvod uváděly, že nevařená rýže je nebezpečná pro ptáky, kteří ji sezobou, ale ve skutečnosti jde o mýtus. Tak uvažují lidé žijící ve městech, ale mnoho druhů ptáků a kachen se živí výhradně přírodní rýží, která je základem jejich potravy.

Problém spočívá v něčem jiném. Popravdě řečeno je rýže nebezpečná spíš lidské populaci. Můžete po ní uklouznout a zranit se, takže ji úřady raději zakážou, aby se vyhnuly pozdějším soudním sporům.

Oblíbenou náhražkou za rýži se v

poslední době stal ptačí zob. Nicméně

i zdánlivě neškodná semínka mohou

být pro zdraví hostů stejně riziková

jako rýže, když se nahromadí na zemi

a vytvoří na ní kluzký povlak.

Navíc rýže, ptačí zob a konfety se

obtížně uklízejí a v místech, kde se

každodenně koná velké množství

svateb a po odchodu každého páru je

zapotřebí řádně uklidit (protože

žádná nevěsta by za nic na světě

nevstoupila na rýži nebo konfety po předchozí nevěstě), stojí úklid čas a peníze.

187

Z toho důvodu pro pobavení vždy doporučuji svým klientkám bublifuk. Hosté mohou z bublin vytvořit nad hlavami ženicha a nevěsty „baldachýn“, pod nímž novomanželé projdou ke kočáru nebo k limuzíně, a ještě jsem neslyšela, že by někdo zažaloval organizátory, že uklouzl po bublině.

Jedině snad si zaslzí, kdyby se mu jedna zbloudilá dostala do očí.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

188

Kapitola 21

Pokládám za nezpochybnitelný fakt, že kdyby všichni muži věděli, co o nich říkají druzí, na světě byste nenašli čtyři přátele.

Blaise Pascal (1623-1662), francouzský matematik nvestice do budoucnosti?“ Shariin hlas zní na druhém konci „I telefonní linky pochybovačně. „Ale to může být cokoliv, třeba akcie nebo pamětní mince od Franklina Minta vydaná Světovým obchodním centrem.“

„Shari!“ Nemůžu uvěřit, že by byla tak přízemní. „Luke mi určitě nedá něco od Franklina Minta! Uvidíš, že to bude zásnubní prsten!

Co jiného by to mohlo být? Snaží se mi vynahradit, že se mnou nejede k nám domů, aby konečně poznal mé rodiče.“

„Ale zrovna zásnubní prsten… Tobě?“

„Ano! Co lepšího by mi mohl věnovat, než odjedu?“ Už jen pomyšlení na ten dar mi jitří všechny smysly. „Vymyslel to tak, že když se mnou nemůže jet, můžu se doma pyšnit jeho prstenem, aby každý na první pohled viděl, že to se mnou myslí vážně… Vydrž!“

Zmáčknu knoflík, pak linku 2. „Pendergast, Loughlin a Flynn, s kým si, prosím, přejete mluvit?“ Přepojím hovor jednomu z mladších partnerů a znovu se vrátím k Shari.

„To dává smysl,“ tlačím na ni. „Známe se šest měsíců a čtyři spolu bydlíme. Nebylo by od věci, kdyby mě požádal o ruku.“

„Když já nevím, Lizzie.“ Shari to říká, jako by potřásala hlavou.

„Podle Chaze není Luke člověk, který by, ehm… dotáhl věci do konce.“

„Třeba mám na něj kladný vliv a on se mohl změnit.“ Vzpomenu si, jak mě Chaz před několika měsíci varoval. To od něj nebylo zrovna 189

kamarádské. Určitě žárlil, že Luke chodí s holkou, která nehází očkem po své zaměstnavatelce.

„Lidé se nemění, Lizzie.“ Shari mluví, jako by na ni padla únava.

„Sama víš nejlíp, jak to chodí.“

„Ale mohou se změnit v maličkostech,“ odporuju. „Jen si vzpomeň, jak to bylo s tebou a Chazem, když jste se seznámili, jak večer co večer baštil vepřové kotlety a k nim Rice-A-Roni. Tys ho to odnaučila.“

„Protože jsem mu pohrozila, že když si občas nedáme něco jiného, přestanu s ním spát,“ podotkne Shari. „Ale když je sám, pořád jí totéž.“

„Páni!“ Tiffany vedle mě zavrní. Začetla se do časopisu pro nevěsty. Pár jsem jich přinesla do práce pro inspiraci. „Až se s Lukem budete brát, můžete si najmout tiskového mluvčího, který pošle informaci o vaší svatbě třeba do Vogue nebo Town & Country, a oni zase vyšlou svoje reportéry, aby o tom něco napsali a vyfotili vás, a ty budeš mít reklamu zdarma a taky víc zákazníků.“

Nevěřícně se na ni podívám. Na někoho, kdo má tak omezené zájmy jako ona, kdo je tak netečný, že ustavičně zapomíná při odchodu zamknout kancelář, prokazuje Tiffany jistou dávku selského rozumu.

„Dobrý nápad, vážně dobrý,“ souhlasím s ní.

„Haló!“ slyším Shari. „Mluvíš se mnou, nebo se slečnou Zabedněnou?“

„S tebou… Pokračuj.“

„Snažím se.“ Shari je mrzutá. „Teď vážně, Lizzie. Vím, že Luka miluješ, ale jak dlouho myslíš, že vám to vydrží? Padesát let, nebo pět?“

Otázka mě vyvede z míry. „Proč? Co ti na něm vadí?“ Ozve se druhá linka. „Sakra. Počkej.“ Zmáčknu dvojku. „Pendergast, Loughlin a Flynn, s kým si, prosím, přejete hovořit? S panem Flynnem? Malý okamžik.“

Za vteřinu jsem zpátky u Shari. „Když vážně, tak vážně. Proč si myslíš, že s Lukem nemáme budoucnost?“

„Na rovinu, Lizzie,“ říká Shari. „Co vy dva máte společného kromě sexu?“

„Řadu věcí,“ zdůrazním. „Oba milujeme New York, líbí se nám zámek Mirac, oba máme rádi víno a Renoira!“

„To jsou věci, které má rád každý, Lizzie.“

190

„Chce být lékař!“ přihodím na váhu. „Chce zachraňovat lidské životy a já chci být kvalifikovaná odbornice přes svatební šaty a budu pomáhat nevěstám, aby vypadaly dobře, takže abych to shrnula…

Prakticky jsme stvořeni jeden pro druhého.“

„Děláš si srandu, ale já nežertuju,“ utrousí Shari. „Jedním z důvodů, proč se s Chazem k sobě nehodíme, je naše odlišné vnímání světa, zatímco s Pat jsme naladěny na stejnou notu. Mluvím o intelektuální stránce, Lizzie, o duševním souznění. To se o tobě a Lukovi nedá říct.“

Ucítím palčivost pod víčky. „Myslíš, že je intelektuálně na výši, zatímco já mu nesahám ani po kotníky? Proto, že se rád kouká na dokumentární filmy, a já si pouštím televizní seriály?“

„Ne.“ Z Shariina hlasu čiší zoufalství. „Myslím to tak, že on má rád dokumentaristiku a ty zase seriály, a navzdory odlišným zálibám se oba díváte jen na dokumenty, protože ty se mu snažíš zalíbit a přizpůsobuješ se jeho choutkám, místo abys mu na rovinu řekla, co ty máš ráda nebo na co by ses chtěla koukat.“

„To není pravda!“ volám zděšeně. „Pořád sledujeme nějaké seriály, které se mi líbí!“

„Nepovídej!“ Shari se hořce zasměje. „Netušila jsem, že jsi takový noční pták, a víš proč? Seriály opakujou zásadně v noci a já si vzpomínám, jak jsi kolikrát usnula už při večerních zprávách.“

„Luke se dívá se mnou.“ Tvrdošíjně trvám na svém. „Hned potom jdou noční zprávy ze světa a on chce být informovaný, protože večer se často zdrží v knihovně, kde studuje.“

„Postav se k tomu čelem, Lizzie,“ přeruší mě Shari. „Je mi jasné, že se domníváš, žes konečně našla svého krásného prince, literárně řečeno, ale skutečně si myslíš, že se k němu hodíš? Copak jsi nějaká princezna? Já tě vidím jinak a jsem si zatraceně jistá, že by mi Luke dal za pravdu.“

„Co mi to vykládáš?“ Jsem rozhořčená a neuvědomím si, že zvyšuju hlas. „Proč bych nemohla být princezna? Protože si sama šiju šaty, místo abych čekala na zázrak, až mi někdo nadělí tři oříšky jako Popelce?“

„Elizabeth!“ Teprve teď si všimnu Roberty, která stojí u recepčního pultu a šklebí se, jako by jí něco přelétlo přes nos.

„Musímkončitmějse,“ vychrlím na Shari.

Překotně zavěsím a Tiffany vedle mě sundá nohy ze stolu a tváří se, že má plné ruce práce. Začne si v zásuvce rovnat laky na nehty podle barevné škály, ale Robertě neunikne.

191

„Už jsou téměř dvě, Tiffany. Nemohla byste to chvilku vzít za Lizzie? Potřebuju si s ní promluvit.“

„Jistě.“ Tiffany na mě vrhne potutelný pohled, jako by mi naznačovala: Tys tomu dala! A mně se stáhne žaludek.

Kráčím za Robertou do její kanceláře a neujde mi Darylův soucitný pohled; to je ten kluk přes fax a kopírky. Taky si myslí, že mám padáka.

Jestli mě chtějí Pendergast, Loughlin a Flynn kvůli jednomu soukromému hovoru vyrazit, pak by se museli zbavit veškerého zdejšího osazenstva! Kolikrát jsem slyšela Robertu mluvit s jejím manželem!

Bože! Ať mě nevyhodí! Moc prosím!

Mám pocit, že co nevidět začnu zvracet.

Teprve když vejdu do Robertiny kanceláře a na stole zahlédnu ležet New York Post, dojde mi, že to nutně nemusí být kvůli telefonování. Uprostřed druhé strany je veliká fotografie a já si obráceně přečtu titulek: „Bublina má nového záhadného spojence.“

Na fotografii jsem já s Jill, jak ji včera večer po zkoušce doprovázím k vozu, a v tu chvíli mám pocit, jako bych inkasovala ránu do břicha.

„Opravte mě, jestli se pletu,“ spustí Roberta a ukáže mi fotografii.

„Jste to vy, nebo ne?“

Obtížně polknu. Včerejší bolest zázračně vyléčilo Lukovo vyjádření „o budoucí investici“, ale teď se mi znovu svírá hrdlo.

„Ne, nejsem.“

Co to vykládám? Jednou vyřčená lež už nejde vzít zpátky.

„Kdo jiný by to mohl být než vy, Lizzie?“ Roberta se nedá ošálit.

„Tyhle šaty jste měla včera na sobě a těžko mi budete tvrdit, že by se na Manhattanu našly druhé takové.“

„Určitě jich tu musí být jako smetí,“ zkouším to dál. „Alfred Shaheen byl velice plodný návrhář.“

„Lizzie…“ Roberta se posadí za stůl. „Tohle je velmi vážná věc.

Včera jsem vás zahlédla na dámských toaletách mluvit s Jill Higginsovou, a tentýž den vás s ní vyfotí? Víte, že firma drží jména svých klientů pod pokličkou, takže se vás znovu zeptám: Co jste tam dělala s Jill Higginsovou a s jejím snoubencem, Johnem MacDowellem?“

Zase polknu a zalituju, že nemám po ruce Sucrets a taky že tuhle práci tolik potřebuju. „To vám nemůžu říct.“

Roberta pozvedne jedno obočí. „Prosím?“

192

„Nejde to, ale ujišťuju vás, že se to vůbec netýká záležitostí firmy.

Jde o něco úplně jiného, taky přísně tajného, a já si nemůžu dovolit porušit slib mlčení.“

Druhé Robertino obočí se zvedne a připojí se k prvnímu. „Znovu se ptám, jste to vy na té fotografii, nebo ne?“

„To nemůžu potvrdit ani vyvrátit,“ papouškuju frázi, kterou mě naučila právě Roberta, kdyby volali novináři a dožadovali se informací o určitých lidech.

Robertu to nepobavilo. „Jde o velice citlivou záležitost. Jestli slečnu Higginsovou nějak obtěžujete nebo na ní vyzvídáte…“

„Nikoho neobtěžuju!“ Jsem k smrti vyděšená. „ Ona přišla za mnou!“

„Proč?“ dotírá Roberta. „Čím se ještě zabýváte, Lizzie?“

„Kdybych vám to řekla, hned byste pochopila, ale ona mi nedala svolení o tom mluvit. Lituju, Roberto, ale nejde to.“

Páni, já dokážu udržet tajemství! To je jasným znamením mého vnitřního růstu. Měla bych začít oslavovat.

Kdepak pití, chce se mi zvracet.

„Můžete mě vyhodit, jestli chcete,“ pokračuju, „ale přísahám, že Jill neobtěžuju, a jestli mi nevěříte, zavolejte jí a zeptejte se. Potvrdí vám to.“

„Takže Jill?“

Z Robertina hlasu čiší jistá dávka uštěpačnosti a já se urazím. „Co je na tom divného, když mi to nabídla?“

Roberta se nejistě podívá na fotografii, zjevně neví, co si počít.

„Odporuje to interním předpisům,“ promluví konečně, „ale upřímně řečeno nevím, co s tím mám dělat,“ řekne popravdě.

„Ujišťuju vás, že se nejedná o nic nelegálního,“ bráním se.

„V to doufám! Ještě se s ní setkáte?“

„Ano,“ odpovím pevně.

Roberta kroutí hlavou. „Můžu vám jedině poradit, abyste se nenechala fotografovat, protože kdyby si některý z partnerů otevřel Post a poznal vás…“

„Neměla jsem tušení, že nás fotografují, ale příště si dám velký pozor,“ slibuju. „To je všechno? Můžu jít?“

Roberta se zatváří vyplašeně. „Máte nějak naspěch! Vánoční nákupy?“

„Ne, musím se vrátit k tomu, co dělám pro Jill.“

193

Robertě poklesnou ramena. „Jděte, ale dobře vám radím, Lizzie.

Tahle firma si potrpí na reputaci. Jeden přehmat, a jdete. Je to jasné?“

„Naprosto.“

Roberta mě propustí. Skloní se k novinám a já pádím ven pro kabát a kabelku a neberu na vědomí Darylův šepot: „Co budeš dělat, holka?“ a Tiffanyin: „Krindy, ty vypadáš, jak když ti někdo nabulíkoval, že tvoje kabelka od Prady je padělek.“

„Dobrý,“ zamumlám. „Zítra ahoj.“

„Zavolej mi!“ zasyčí Tiffany. „Chci slyšet, co všechno ti vykládala.

Sbírám Robertiny hlášky, abych je mohla střelit redakci nějakého komiksového časopisu.“

Zamávám jí a utíkám pryč a srdce mi tluče jako o závod, až mám pocit, že pukne. Vběhnu do výtahu, ani se nerozhlédnu, a už mačkám knoflík do přízemí, když za sebou uslyším: „Zdravím, cizinko.“

Zvednu oči a koho to nevidím? Chaz!

„Jdeš za tátou! Proč jsi něco neřekl? Byla bych podržela dveře.

Teď musíš se mnou, promiň!“

„To je v pohodě. Nejedu za tátou, ale za tebou.“

Užasnu. „Jak to, za mnou?“

„Doufal jsem, že bychom mohli někam zaskočit na panáka,“ říká Chaz. „Rád bych tě pumpnul o pár informací ohledně své bývalé, abych si trochu pofoukal mužské ego. Chlap bez ženské je jako kůl v plotě.“

Kousnu se do rtu. „Učím se nepomlouvat lidi za jejich zády a jde to ztuha, ale klepy mě odjakživa dostávaly do malérů, takže s tím končím. Já si totiž navzdory vyjádření jistých jedinců myslím, že se člověk může změnit.“

Výtah dojede do přízemí.

„Jistě,“ souhlasí se mnou Chaz. „Pojď, zastavíme se v Honey‘s na jedno pivko.“

Chystám se mu říct, že nemůžu, i když vím, že je Chazovi ouvej, že je jako raněné zvíře, ale mám na krku přešití šatů. Musím se vrátit do obchodu, máme tam něco rozdělaného, o čem nemůžu mluvit, a jsem v časové tísni, tak někdy jindy, fajn?

Ale když se na něj bedlivě podívám, vidím, že je neoholený a v baseballové čapce musí chodit i do postele. Takže za chvíli už sedíme v plastovém boxu v Honey‘s, já cucám dietní colu a poslouchám, jak někdo zpívá „Dancing Queen“, a je to docela fajn a Chaz chmurně kouká na plechovku s pivem.

194

„Potřebuju si něco ujasnit, i když to bude znít pitomě, ale chci říct… neprovedl jsem něco, co by… co by jí změnilo sexuální orientaci? Co myslíš?“

„Cože? Kdepak!“ Jsem zděšená. Jak tě to mohlo napadnout, Chazi?“

„Co se to s ní stalo?“ Jasně že to nechápe. „Chlap se nestane gayem ze dne na den. Jedině kdybych ji nějak otrávil…“

„Nic jsi jí neudělal,“ ujistím ho, „můžeš mi věřit. Je to přesně tak, jak ti to Shari vysvětlila. Jednoduše se zamilovala do někoho jiného a ta osoba je čirou náhodou žena. Není v tom velký rozdíl, je to stejné, jako kdyby potkala jiného kluka, zamilovala se do něj a tebe pustila k vodě.“

„To je sakra rozdíl!“ zlobí se Chaz.

„Ale není, pořád je to láska. Ta dokáže s lidmi zamávat, ale ty si nesmíš dávat vinu. Vím, že tě Shari z ničeho neobviňuje, pořád tě má ráda.“

Chaz se zašklebí. „Jo, něco v tom smyslu říkala.“

„Je to pravda, má tě ráda, ale po svém. To se zkrátka stává, Chazi.“

„Mám to chápat tak, že i já se někdy můžu zamilovat do kluka?“

„Co bys nemohl?“

Souhlasím, ačkoliv mi ta myšlenka přijde zcestná. Ve snu si totiž neumím Chaze představit v homosexuálním svazku, lépe řečeno si neumím představit homosexuály, které jsem znala (a randila s nimi), že by si něco začali zrovna s Chazem. Na parádu si nepotrpí, módní výstřelky ho nezajímají, zato je velký fanoušek basketbalu. To spíš Luke… Toho si teoreticky umím představit, jak si s někým lebedí v úhledném hnízdečku.

„A co ty?“ chce vědět Chaz.

„Co já?“ Mrknu na hodiny nad barem. Mám vážně naspěch.

V hlavě se mi honí milion nápadů a prsty mě svrbí netrpělivostí.

Nemůžu se dočkat, až se pustím do šatů Jill Higginsové.

„Byla jsi někdy zamilovaná do ženy?“

„V mém životě se vyskytlo hodně žen, které jsem obdivovala,“

spustím rozvláčně. „Chtěla jsem být jako ony, chtěla jsem je líp poznat, ale ne sexuálně.“

Chaz škrábe nehtem nálepku na plechovce. „Ty a Shari… nikdy jste… ehm… neexperimentovaly?“

„Jdi se vycpat!“ Hodím po něm pivní tácek. „Co ty a Luke? Už musím běžet.“

195

Snažím se dostat z boxu, ale chytí mě za ruku. „Zeptat se snad můžu?“ Očividně panikaří. „Myslel jsem, že… Však víš, jak to chodí, holky to rády dělají spolu.“

„Ani náhodou!“ informuju ho uraženě. „Ne že by na tom bylo něco špatného… Koukej mě pustit, pospíchám do práce!“

„Zrovna jsi skončila,“ nadhodí významně.

„Do té druhé, do obchodu se svatebními šaty. Máme velkou zakázku a já sebou musím hodit, abychom to stihli.“

Chaz je zadumaný. „Ty ses v téhle branži našla, co?“

Zatím na pódiu jedna z milovnic karaoke končí píseň od skupiny ABBA, a vzápětí spustí další, tentokrát od mladinké Ashlee Simpsonové, „že prý mi neukradla přítele, i když se to může zdát…“.

„Ty tomu věříš, nemám pravdu? Šťastný konec, házení rýže…“

„Co bych nevěřila?“ Moje přesvědčení je skálopevné. „Je mi jasné, že se teď cítíš mizerně, Chazi, a máš plné právo truchlit, ale věř, že i ty jednou najdeš tu pravou, která tě udělá šťastným.“

V duchu se zatetelím. To budete koukat, až mi Luke navlékne zásnubní prsten!

„Ještě tě to nepustilo? Pořád chceš uhnat to své princátko?“

Probodnu ho pohledem. „Co je ti po tom?“

Chaz nevěřícně zakroutí hlavou, jako kdybych byla pitomá, a to mě dopálí. „Starej se o sebe, Chazi! A opovaž se začít mi vykládat něco o dostihových koních! Pro tvou informaci, Luke si vede ve škole moc dobře, a ještě něco ti povím: chce dát našemu vztahu nový rozměr.“

Chaz pozvedne obočí. „Že by švédská trojka?“

Bouchnu ho do baseballové čapky. „Má pro mě vánoční dárek,“

pochlubím se, „říkal, že investici do budoucnosti.“

Chazovo obočí se stáhne do jedné přímky. „Co to má znamenat?“

„Co by to asi mohlo znamenat? Přece zásnubní prsten!“

Chaz se kaboní. „Nezmínil se mi, že by kupoval nějaký prstýnek.“

„To těžko. Proč by se ti měl s něčím takovým svěřovat, když ví, čím si momentálně procházíš? Snad si nemyslíš, že zrovna tobě vyklopí, že se chce se mnou zasnoubit, když ví, v jakém jsi stavu, že tě opustila holka kvůli jiné?“

„Vřelé díky.“ Chaz se kysele zašklebí. „Ty umíš jednoho potěšit.“

„Nápodobně,“ kontruju. „Nasazuješ Lukovi psí hlavu, vlastně koňskou, prý že to není kůň na dlouhou trať! Teď ti nezbude než změnit názor.“

196

„Chceš něco slyšet?“ Chaz stále potřásá hlavou. „Stojím si za svým. Investice do budoucnosti může být cokoliv, ne nezbytně prsten, a být tebou, děvče, nedělal bych si plané naděje. Nebyli jste spolu ani na dovolené, a ty už slyšíš svatební zvony?“

Vrhnu na něj poslední pohled, pak už opravdu musím běžet.

„Vím, že tě Shari ranila, a připouštím, že tomu pořád nemůžu uvěřit, ale to neznamená, že všichni zamilovaní musí dopadnout jako ty.

Zastav se ve škole, dej se do řeči s nějakou pěknou studentkou filozofie, popovídej si s ní třeba o Kantovi a uvidíš, že život není tak marný, jak si ho maluješ.“

Chaz na mě pátravě hledí. „Někdy mi musíš podrobně popsat, jak to vypadá na té tvojí planetě, kde žiješ. Moc rád bych zaskočil na návštěvu.“

Trpce se na něj usměju. Jsem na odchodu a zpěvák spustí další píseň: „Neplač nahlas…“

Doufám, že si Chaz od něj vezme ponaučení.

197

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Make-up

Velké procento nevěst se svěří do rukou odborníků, když nadejde jejich velký den. Dobrý nápad, pokud je to skutečný profesionál, protože tím pádem vám ubude jedna velká starost.

Dlužno však podotknout, že mnohé nevěsty, které zvolily profesionální pomoc, nevypadají přirozeně, a často mají pod nánosem líčidel strnulý výraz, skoro jako posmrtná maska, jako by se nechystaly na svatbu, ale ulehnout do rakve.

Ujistěte se, že jste s vaším stylistou nebo stylistkou zajedno, pokud jde o množství líčidla a barevných odstínů, a především dbejte, aby měli „lehkou“ ruku. Každá chceme, aby nám to na fotografiích slušelo, ale také si přejeme, aby nás hosté obdivovali, a talentovaný stylista dokáže zázraky.

Poradí si s obojím a vykouzlí nám pěkný, přirozený vzhled.

Některé tipy:

Schůzku s profesionálem si dohodněte čtyři týdny před velkou událostí, abyste získali dost času a sjednotili se v názorech, jak máte vypadat. Bude to znát na výsledku a oba budete spokojeni.

Obličej by měl barevně ladit s krkem nebo odhalenými rameny. Sjednoťte barvy!

O svatebním dnu můžete být vynervovaná, může vám být horko, začnete se potit. Dohlédněte, aby družičky měly po ruce velké množství papírových kapesníčků. Určitě nechcete, aby se vám leskl nos!

S žehličkou na vlasy opatrně, abyste se nepopálily! Kleštičky na řasy používat s mírou!

198

Nezapomeňte na vodovzdornou maskaru. Budete plakat nebo se potit.

Oční korektor zahladí po probdělé noci stopy po tmavých kruzích.

Ještě jedna rada na závěr: zvolte rtěnku, která něco vydrží.

Budete se během dne a večera líbat, jíst a pít a určitě se nechcete zdržovat ustavičným upravováním.

LIZZIE NICHOLSDESIGNSTM

199

Kapitola 22

Podlí našeptávači jsou v cizině.

William Shakespeare (1564-1616), anglický básník a dramatik etrvalo dlouho, a zástupci tisku brzy odhalili, kde se Jill schází se N svou novou záhadnou kámoškou. Už jsem ji nedoprovázela k vozu, abych neposkytla záminku k dalším spekulacím a neobjevila se na fotografiích, avšak za pár dní se ve městě rozkřiklo, že Jill Higginsová, nevěsta svatby století, využívá služeb monsieur Henriho, odborníka na svatební šaty, a bylo po tajemství.

Tak se stalo, že jsme najednou byli nuceni čelit náporu hordy nevěst, které ze dne na den zaplavily náš obchůdek a dožadovaly se, abychom zrovna my pracovali na jejich róbách; dokonce jsme museli povolat Jean-Paula a Jean-Pierra, kteří sloužili jako dveřníci, vyháněli dotěrné fotografy a dovnitř pouštěli jen budoucí nevěsty.

Manželé Henriovi měli rázem tolik zakázek, že jim nestačil diář a museli si koupit nový, na dva roky dopředu, a výhrady, které vůči mně mohli mít kvůli tomu, že jsem na sebe nepráskla znalost francouzštiny, byly zapomenuty.

Nicméně si musím postěžovat, že mi ani jeden s ničím nepomůže, i když jsem monsieur Henrimu vysvětlila, jak si to představuju. Opět se mě snažil odradit, že to v životě nemůžu stihnout, opět zopakoval, že mě matka Johna MacDowella zažaluje, ale na druhou stranu přiznávám, že jeho manželka byla při mně. Vzala šaty a podala mi je se slovy: „Nech ji pracovat, Jeane.“

Asi na mě změnila názor, a toho si skutečně vážím, navzdory její poznámce o mé „pitomosti“, takže mám volnou ruku a každý den pracuju na šatech Jill Higginsové. Visí na speciálním věšáku, a jakmile odpoledne dorazím, sundám z nich ochranný obal a 200

pokračuju tam, kde jsem včera skončila. Chvíli si sumíruju v hlavě, co všechno musím v příštích několika hodinách stihnout, chvíli mě polévá hrůza, a pak se pustím do práce.

Čas běží jako splašený. Než se naděju, je večer a z praxe vím, že když to nejmíň potřebujete, padne tma, že by se dala krájet.

Do Vánoc zbývá týden. Slíbila jsem Jill, že šaty budou hotové den před vánočním svátkem, abychom měly čas na poslední úpravy… To se nepodaří, děsím se, nebo ano? Co když budou otřesné? Udělat z velikosti 6 velikost 12 není žádná legrace! Monsieur Henri měl svatou pravdu, když říkal, že jsem si ukousla velké sousto, že to se nedá zvládnout.

Dá, ale je to hrozná dřina. Jen párání pohltilo obrovské množství hodin, a další spolykalo sestavování a sešívání jednotlivých dílů.

Neumíte si představit, kolik dietních col jsem během práce vypila, abych nepadla únavou! Přicházela jsem v půl třetí, hned jak jsem skončila u Pendergasta, Loughlina a Flynna, kde dostávám mzdu, a usilovně pracovala do půlnoci, někdy do jedné hodiny. Pak jsem se dopotácela domů, padla do postele a ráno se budila hrůzou, co všechno mě čeká. Vstala jsem v půl sedmé, dala si sprchu, oblékla se a v osm jsem už seděla za recepčním pultem a zvedala telefony.

S Lukem jsme se sotva viděli, ale také měl napilno, aby úspěšně završil zkouškové období. Pokud chtěl za rok zvládnout postbakalářské studium, musel si v každém semestru naložit tolik předmětů, kolik zvládl. Teď ho čekaly čtyři zkoušky, prakticky akademický ekvivalent mé práce; udělat z malých šatů velké.

Navzdory pracovnímu vytížení mi neušla velká krabice pod vánočním stromečkem, který Luke koupil zasazený ve stojánku.

Postavil ho k oknu a třpytivá světélka a řetězy, které na něj navěsil, svítí až na Pátou avenue. Všimla jsem si jí v minutě, když jsem ten den po celovečerní vyčerpávající bitvě se skotským tartanem vešla do dveří.

Krabice se nedala přehlédnout, protože je obrovská.

Má velikost poníka, je málem větší než stromeček. Kde je moje vysněná krabička s PRSTENEM?

Zmínila jsem se o tom Tiffany, ale ta přišla s výtečným vysvětlením: „Třeba to chce před tebou ututlat…“

Nechápu. „Proč by to dělal?“

„Někteří kluci nechtějí, aby holka uhodla, co dostane, a tak to zabalí do krabic a krabiček, protože když s tím zatřeseš, nic nepoznáš.“

201

Na tom něco je; Luke ví, že neudržím žádné tajemství (i když si od příchodu do New Yorku vedu dobře; mám pocit, jako bych skládala maturitu). Také se traduje, že tlachavost a zvědavost jsou rodné sestry, o tom vím své, ale něco vám řeknu: jednou jsem luxovala a omylem jsem poškodila kousek stříbrného papíru, do něhož je ta krabice zabalená. Ale neroztrhla jsem obal, nepodívala se, co je uvnitř, a to je vážně úspěch.

Tiffany má pravdu, Luke si trochu pohrál. Vložil krabičku do druhé, poskládal je od nejmenší po největší. To by mu bylo podobné.

Udělala jsem totéž a úhlednou koženou náprsní tašku, kterou jsem mu koupila v obchodě Coach, jsem zabalila do větší krabice, abych zamaskovala menší, v níž se prodává. Dala mi ji paní Ericksonová, která v ní před dvěma lety během výletu do San’s Club v New Jersey koupila výběr tekutých pracích prostředků.

Doufám, že ji Luke nezačne očichávat. Měl by plný nos tekutého Dawn.

Do vánočních svátků zbývají dva dny a já jsem nervózní jako malá holka, která se nemůže dočkat, až se v obchodním domě ukáže Santa.

Ne kvůli tomu, co dostanu od Luka, i když i z toho mám mravenčení, nebo proto, že se teď nějakou dobu neuvidíme. Jsem příšerně vyjukaná, co tomu řekne Jill. Šaty se mi podařilo dokončit o pár dní dřív, a když je madame Henri uviděla, řekla s vážnou tváří: „Dobré, moc dobré.“

To je co říct, protože když už i ona ocenila mou práci, vím, že si zasloužím pochvalu. Ovšem daleko výmluvnější byl její manžel. Ten se párkrát poškrábal na bradě, prošel se sem a tam, položil mi dvě přímé otázky ohledně tartanové stuhy, a nakonec následovalo: „Parfait.“

Nemazal mi med kolem úst, bylo to „perfektní“.

Poslední slovo bude mít Jill, její názor je pro mě směrodatný. Ze srdce si přeju, aby se jí líbily.

Ukáže se hodinu po zavření. Vyprovodili jsme poslední zákaznici, stáhli rolety a zhasli světla v přední části, aby to vypadalo, že už všichni odešli domů. Chceme ošálit fotografy, kteří tu mohou vartovat.

V sedm se rozezní zvonek a madame Henri spěchá odemknout.

Nerozsvítí a dovnitř vniknou dva stíny. Napadne mě, že Jill přišla se snoubencem, a naštvu se. Ženich nesmí spatřit svou vyvolenou před svatbou ve svatebních šatech, to přináší smůlu.

202

Ale vzpomenu si, jak Jill přicházela na zkoušky s výrazem štvance.

Dotíral na ni tisk, utíkala před nechtěnou publicitou, neměla komu si postěžovat, protože rodinu má daleko a její přátelé nevědí o svatebních róbách ani co by se za nehet vešlo.

Už se na ni nezlobím, že přišla s Johnem. Dělá, co může, aby jí to usnadnil, je jí skutečnou oporou. Během sepisování předsvatební smlouvy vystupoval v její prospěch, dožadoval se, aby pro Jill připravili férové podmínky, jinak prý vyškrtne své rodiče ze seznamu pozvaných hostů. Statečné gesto. Na pana Pendergasta udělalo velký dojem, až se rozjařil tak, že na firemním vánočním večírku v podniku Montrachet objednal další karton šampaňského (já zmizela dřív, čekala mě práce na Jilliných šatech, čímž jsem přišla o zlatý hřeb večera: Roberta se opila a přistihli ji v šatně, kde si to rozdávala s Darylem, klukem přes fax a kopírky, a k její velké smůle ji tam načapala Tiffany, která si vše vyfotila fotoaparátem v mobilu a poctivě rozeslala všem zaměstnancům).

Po chvíli madame Henri usoudí, že je vzduch čistý. Rozsvítí, a já se nestačím divit. Osoba, která přišla s Jill, není oddaný, milý John, ale starší žena, které jako by z oka vypadla, a Jill ji představí jako svou matku.

Překvapení vystřídá vlna úlevy. Jill má kromě mě a svého nastávajícího dalšího spojence.

„Těší mě, že vás poznávám, Lizzie.“ Paní Higginsová mi pumpuje rukou se srdečností, která bere dech. Jill po ní zdědila nejen přátelskou povahu, ale i sílu. Jak jinak by mohla zvedat tuleně vážící pomalu metrák? „Dcera mi o vás hodně vyprávěla. Prý jste jí prakticky zachránila život, drahoušku… jakže se ta sladkost jmenuje?

Yoodle?“

„Yodel.“ Jill se topí v rozpacích. „Promiňte, Lizzie, ale musela jsem se zmínit o té příhodě na toaletách.“

„Nic se neděje.“ Zasměju se. „Mám jich pár v zásobě, kdybyste měla chuť.“ Dřela jsem jako kůň, dieta založená na nízkém příjmu uhlovodanů vzala zasvé. Netuším, o kolik jsem v poslední době přibrala, a mělo by mě to děsit, ale chcete něco slyšet? Momentálně mě zajímají jiné věci. Jsem příšerně rozčilená, nemůžu se dočkat, co řekne Jill, až uvidí svoje šaty.

„Nemám, ale díky.“ Jill se také směje. „Jsem v pořádku, takže…

Zvládla jste to?“

„Ano, pojďte si je zkusit,“ vybídnu ji.

203

Odcházíme do zkušební kabiny, zatímco monsieur a madame Henriovi nabídnou paní Higginsové židli a číši šampaňského.

Pomůžu Jill do šatů. Zápolím s hustě řasenou látkou, třesou se mi prsty, a abych zakryla nervozitu, pustím se do vysvětlování: „Takže, Jill, tomuto střihu se říká empír, což znamená, že pás je umístěný těsně pod poprsím, což je ve vašem případě nejštíhlejší část těla.

Sukně je mírně zvlněná, volně splývá ke kotníkům… Naprosto ideální linie pro váš typ postavy, a ještě něco vám povím: o jeho popularitu se zasloužila císařovna Josefína, manželka Napoleona Bonaparta.

Padly jí do oka římské řízy, které viděla na uměleckých dílech. Máte pěknou šíji a ramena, tak proč je schovávat? Z původního tartanového šálu jsme vytvořili šerpu, která zdůrazní vaši linii, a konečně jsou tu rukavice! Napadlo mě, že by se k vám hodily delší, nad lokty.“ Postrčím ji před vysoké zrcadlo. „Co myslíte? Já bych volila vysoko vyčesané vlasy, a pro úplnost bych spustila pár zvlněných pramínků, aby byl řecký vzhled kompletní.“

Jill na sebe hledí a já si netrpělivostí koušu nehty. Jak zareaguje?

To ticho mě ubíjí. Pak si uvědomím, že nemluví proto, že potlačuje slzy.

„Bože, Lizzie…“ Na víc se nezmůže.

„Nelíbí se vám? Připadají vám hrozné?“ ptám se nervózně.

„Musela jsem dost párat, celé šaty rozhodit, ale všechno je původní materiál. Bylo to náročné, ale myslím si, že vám tenhle střih skutečně sluší. Máte klasické proporce a k nim se hodí řecký styl…“

„Musím se ukázat mamce,“ řekne Jill přiškrceným hlasem.

Zvednu metr dvacet dlouhou vlečku, kterou jsem přišila k zadnímu dílu. „Poutko si navlečte na ruku, při tanci a tak podobně…

Nechtěla jsem, aby vám vlečka překážela při chůzi, ale taky jsem si přála, abyste se nesla jako princezna, abyste nebyla k přehlédnutí.

Katedrála svatého Patrika je příšerně velká a pompézní…“

Ale žena má naspěch. „Mami!“

Paní Higginsová, která popíjí šampaňské, se při pohledu na dceru zakucká a madame Henri ji musí párkrát bouchnout do zad. „Bože, dítě!“ vykřikne, když nabere dech. „Vypadáš nádherně!“

Na Jill, která je pořád v šoku, je patrné, že ji matčina pochvala těší. „Vážně se ti líbím?“

„To bych řekla!“ Paní Higginsová se vymrští a vykročí k dceři, aby si šaty prohlédla zblízka. „To jsou ty, které ti dala ta stará důra?

Pardon… Johnova matka?“

204

„Ano!“ potvrdím za Jill. Neumím to vysvětlit, ale v tu chvíli mám zvláštní pocit. Je to kombinace vzrušení a radosti, a snad nejlépe to vystihne, když řeknu, že si připadám, jako by ve mně bouchli láhev šampaňského. Chce se mi tancovat, dovádět, zkrátka mě to „rajcuje“, jak by řekla Tiffany. „Trochu jsem je upravila.“

„Trochu?“ V Jill zabublá smích. Bublina se směje! To je velká chvíle!

„Jsou opravdu nádherné,“ rozplývá se paní Higginsová. „Vypadá v nich jako… jako princezna!“

„Když už je řeč o korunovaných hlavách, musíme vymyslet, co s vlasy. Radila jsem Jill, aby si je vyčesala a ponechala pár volných pramínků kadeří. Co třeba diadém? To není špatný nápad, a Jill by slušel…“

Jenže nikdo mě neposlouchá. Dámy Higginsovy hledí do zrcadla, jedna druhé něco tiše šeptá a chichotají se. Jill vypadá úchvatně, a když se na ni člověk podívá, sotva by uvěřil, že před pár týdny plakala na dámských toaletách a na zkoušky přicházela páchnoucí po tuleních hovínkách.

Matka s dcerou mě nevnímají, tak se věnuju manželům Henriovým. „Dokázala jste to,“ podotkne madame Henri.

„Ano, já to dokázala,“ zopakuju nevěřícně, jako by se mi to jenom zdálo.

Pak madame Henri udělá gesto, které mě překvapí. Vezme mě za ruku a něco mi vklouzne do dlaně. „Pro vás,“ řekne s úsměvem.

Mrknu se a málem upadnu. Je to šek na tisíc dolarů.

Rovná tisícovka!

Podívám se na monsieur Henriho. Manželčino jednání ho zaskočilo, ale zdá se, že ho to těší. „Berte to jako vánoční prémii,“

řekne francouzsky. Jsem dojatá a spontánně je obejmu.

„Děkuju!“ volám se slzami v očích. „Oba jste fantastiques!“

„Doufám, že přijdete?“ zeptá se mě Jill později, když pečlivě balím šaty. „Chci vás vidět na svatbě a na hostině. Víte, že jste vítaná, i váš partner. Přijďte s tím Lukem, co jste mi o něm vyprávěla.“

„To je od vás milé!“ Nezapírám, že jsem potěšená. „Určitě přijdu, ale bez něj. Svátky stráví ve Francii.“

Jill nechápe. „Bez vás?“

Vynasnažím se, aby mi nezmizel úsměv z tváře. „Jede za rodiči, ale nebojte, vaši svatbu bych si nenechala ujít za nic na světě.“

„Bezva,“ řekne Jill. „Kromě rodiny a kamarádů ze ZOO tam budu mít další spřízněnou duši.“

205

Usměju se na ni. „Uvidíte, že brzy budete mít tolik přátel, že se vám o tom nesnilo!“

Je pozdě večer. Vracím se domů a je mi lehko u srdce, jako bych plula na obláčku. Ne kvůli šeku na tisíc dolarů a pozvání na svatbu, ale proto, že se šaty povedly, že se opravdu líbily! Na nic jiného nemám pomyšlení.

Šaty Jill moc slušely. Věděla jsem, že v nich bude vypadat skvěle.

Paní MacDowellová pukne vzteky, až ji uvidí kráčet k oltáři.

Nesouhlasí se synovým výběrem manželky. Dala jí je proto, aby ji ponížila, ale přepočítala se.

Uvidíme, kdo se bude smát naposled, až tisk „Bublinu“ vyhodnotí jako nejkrásnější nevěstu sezony!

Já budu u toho, všechno budu mít z první ruky! Víte proč?

Protože mám tu nejlepší práci na světě! I když mi neplatí.

Pořád jsem v sedmém nebi, když přijdu domů a uvidím Luka.

Drží láhev vína, za ním svítí vánoční stromeček a moje nadšení a skvělá nálada neberou konce.

„Konečně jsi tady!“

„Neumíš si představit, co mám za sebou! Neuvěřil bys, co jsem zažila!“ volám ode dveří. „Jill z nich byla hotová! Úplně se do nich zbláznila a monsieur a madame Henriovi mi dali vánoční prémii a Jill mě pozvala na svatbu! Věčná škoda že o tu slávu přijdeš, ale šaty se opravdu líbily a vypadala v nich božsky. Víckrát jí už nikdo neřekne ‚Bublina‘!“

„To je bezvadné, Lizzie.“ Luke nalije víno, a teprve teď si uvědomím, že všechna světla v bytě jsou zhasnutá, že svítí jen vánoční stromek a několik svíček. Připravil pár kousků sýra k zakousnutí a slané chuťovky, o nichž ví, že je mám ráda; pikantně okořeněné oříšky a kandovanou pomerančovou kůru. Je to slavnostní a romantické.

„Lepší dárek jsem pro tebe nemohl vybrat.“ Podá mi sklenku vína.

„Co kdyby ses podívala, co jsem ti koupil?“

Dnes je můj šťastný den, říkám si. Třešničkou na dortu bude jeho žádost, abych si ho vzala. Nic jiného mě nenapadá.

„Už se nemůžu dočkat, až to rozbalím!“ volám s radostí. „Co jsi to donesl, jsem zvědavostí bez sebe!“

„Do toho,“ pobídne mě Luke.

Zvláštní výraz. Chce mě přece požádat pod vánočním stromkem o ruku, nebo ne?

206

Vejdu do obývacího pokoje, posadím se na parkety a sklenku postavím stranou. Čekám na Luka, až se ke mně připojí.

„Ty se podívej první.“ Mám dojem, že to, co jsem mu koupila, pozbude na významu. Luke se vyjádří, já se samým štěstím rozbrečím a na dárek se zapomene.

„Ne, ty první. Jsem napjatý, co tomu řekneš.“

Pustím se do rozbalování dárkového papíru a ukáže se velká krabice, na níž stojí „Quantum-Futura CE-200“. Podívám se na obrázek šicího stroje, a rázem ztratím dobrou náladu. Už se nevznáším, ale tvrdě dopadnu na zem.

Zvednu oči a tázavě se podívám na Luka, který s úsměvem klidně usrkává víno a vůbec se netváří, že by se chystal pokleknout a požádat mě, abych se stala jeho manželkou. Výrazně se mi přitížilo. Je mi dost mizerně.

„Šicí stroj!“ vykřikne nadšeně. „Můj otec ti způsobil škodu, a já ti to chtěl vynahradit. Tenhle je daleko lepší než ten starý, o který zakopl. Prodavačka říkala, že je to jednička mezi typy, které jsou momentálně v prodeji. Můžeš na něm vyšívat, dělat všechno možné, taky má zabudovaný minipočítač!“

Hledím na obří krabici a potlačuju slzy. To je ta investice do mé budoucnosti!

Nelhal, to se mu nedá upřít.

Padne na mě únava, vyčerpání a beznaděj. Rozbrečím se a nejsem k zastavení.

207

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Svatba je všeobecně považována za šťastnou událost a nikomu, obzvlášť nevěstě, se nechce přiznat, že nedopadla podle očekávání. K svatebnímu obřadu nedošlo, protože ženich vzal do zaječích – anebo to byla nevěsta? Pár se zkrátka dohodl, že ke vstupu do manželského stavu není příhodná doba. Také se může stát, že zemře drahý člen rodiny, a na svatební veselí nemá nikdo pomyšlení, dokud neuplyne čas smutku. Tak to zkrátka chodí, takový je život.

Proto se prozíravá nevěsta pojistí. Podobně jako v případě cestovního pojištění vám svatební pojistka zaručí, že nepřijdete o všechno, co jste

zatím investovaly, ať už jde o

zálohu na svatební dort,

fotografům, dodavatelům jídla,

půjčovně limuzín, květinářům,

hotelům nebo švadlenám.

Je to váš svatební den, často

ten nejdůležitější ve vašem

životě. Jenže stát se může

cokoliv, ale vás to nezaskočí, a

to je pocit k nezaplacení.

Radím všem svým zákaznicím,

aby uzavřely svatební pojistku,

a vy byste to měly udělat také.

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

208

Kapitola 23

Láska a skandál jsou ta nejlepší sladidla do čaje.

Henry Fielding (1707-1754), anglický spisovatel o je ti?“ Sesypala jsem se a Lulce neví, co si se mnou počít.

„C „Udělal jsem něco špatně? Proč pláčeš?“

„Ne…“ Je to nad mé chápání. Nemůžu uvěřit, že před tebou brečím… Směšné. Věčná škoda že se neumím ovládat. Není to tvoje chyba, ale moje. To já si vysnila nesmyslnou představu, když jsi řekl, že dárek má být investice do mé budoucnosti. Nelhal jsi, mluvil jsi pravdu…

„Když jsem nelhal… Co sis myslela, že ti dám?“ zeptá se vyjeveně.

Najednou mi dojde, že mluvím nahlas, a zhrozím se. Tolik jsem se snažila! Tolik jsem byla opatrná, tiše kolem něj našlapovala, a teď to můžu zabalit! Byla jsem tak blízko!

„… že máš pro mě zásnubní prsten,“ slyším se, jak říkám mezi vzlyky, „že mi oznámíš, že si mě chceš vzít!“

A je to venku. Vznáší se to v širém vesmíru a může to slyšet každý, i Luke.

Já to věděla! Hluboko v nitru jsem tušila… Nějak jsem to cítila, dřív než mě Shari s Chazem varovali. Luke je zděšený.

„Tebe si vzít?“ vybuchne. „Vzpamatuj se, Lizzie! Mám tě rád, ale…

Vždyť se známe teprve šest měsíců!“

Šest měsíců, šest let. Jaký je v tom rozdíl? Dochází mi, že navzdory opatrnému našlapování, navzdory citlivému jednání a vyčkávání existují tvorové, které si nikdy neochočíte. Nikdy se nedají zkrotit, protože dávají přednost svobodě a volnosti.

Takový je i Luke. Každý to věděl, jen já to odmítala chápat, protože jsem byla zaslepená. Jsem hlupačka, která zavírala oči před 209

pravdou. Teď mu společné soužití vyhovuje, ale nač se vázat? Šest měsíců. Šest let. Nikdy si nenechá nasadit chomout.

Možná mu ho nasadí jiná, ale já to nebudu.

„Myslel jsem, že nám to spolu klape, že si užíváme radostí života,“

pokračuje Luke zdráhavě. „Baví mě to s tebou, je to skvělé, ale ženit se? Prober se, Lizzie! Kdoví, co bude za čtyři roky, až dokončím medicínu, kam se vrtnu… Otázka je, jestli se vůbec dostanu na školu, tak jak bych tě mohl žádat, aby sis mě vzala? To by byl hazard…

Nejsem si totiž jistý… Chci říct, že nemám ponětí, jestli se vůbec někdy ožením! Manželství v mém případě není na programu dne.“

„Aha,“ utrousím klidně.

Protože co jiného můžu říct? Vidím, že k této konverzaci mělo mezi námi dojít dřív, jestli je přesvědčený, že není typ na ženění, i když jeden nikdy neví.

Časem by mohl změnit názor, kdybych to teď nepokazila, kdybych si zachovala chladnou hlavu. Jenže já musela otevřít tu svou nevymáchanou pusu, a je po všem. Kdybych to ještě nějakou dobu vydržela!

Vidím v jeho očích paniku. Kdepak! Za rok za dva by říkal totéž.

Vzpomenu si, jak se John MacDowell dívá na Jill nebo jak se Chaz nábožně díval na Shari v dobách, kdy spolu chodili, a je mi na omdlení.

Jak jsem mohla být tak slepá? Jak jsem si mohla nevšimnout, že v Lukových očích není láskyplný pohled?

„O nic nejde,“ řeknu tiše. Jsem unavená, tolik unavená. Pracovala jsem jako soumar a zítra bych měla být v letadle, odlétat domů.

Jediné, co si v tomto okamžiku přeju, je být doma u mámy a schoulit se jí v náruči, jako to udělala Jill. Jenže ta překypovala štěstím, ale já?

Ve mně nezbyla jiskřička radosti.

„Kristepane, Lizzie!“ Luke je zoufalý. „Strašně mě to mrzí! Copak jsem slůvkem naznačil, že by sis mohla myslet… Neříkala jsi, že si chceš otevřít obchod? Domníval jsem se, že uvažuješ stejně, že manželství je to poslední, do čeho by ses hrnula. Zkus si to představit: vezmeme se, a mě přijmou na lékařskou fakultu v Kalifornii. Vzdala by ses kvůli mně své práce? A co jestli školu dokončím a získám místo ve Vermontu nebo někde jinde? Byla bys ochotná jít se mnou do Vermontu?“

Ano, ano! Šla bych za tebou a vzdala se všeho, abychom mohli být spolu…

210

Ale on by za mnou nešel.

Luke obejde byt, všude rozsvítí a prudké světlo mě oslní. „Neumíš si představit, jak mě to mrzí, Lizzie. Všechno jsem to podělal, co?“

„Ty za to nemůžeš.“ Třesu hlavou a zápěstím si stírám slzy z tváří.

Já jsem ta hloupá, mně zvonily v hlavě svatební zvony. Pracovní deformace.

Luke mě vezme do náruče. „Co mám udělat, abych to napravil, Lizzie? Proč by to, nemohlo být jako předtím, abychom si užívali, bavili se…“

Chci se mu vymanit. Náš vztah nemá budoucnost.

Ale nemám sílu. Jsem naměkko, pořád mám před očima rozzářenou Jill, a možná také proto, že jsem se strašně těšila, jak se doma předvedu. Až se mě sestry zeptají, jestli ten prsten je zásnubní, hrdě odpovím ano.

Ale je načase být jeden k druhému upřímný.

„Nic proti zábavě, ale něco ti řeknu, Luku,“ spustím. „Jednou bych se chtěla vdát, ale ty nemáš zájem, takže není důvod být spolu.

Asi by bylo nejlepší, kdybychom to zabalili a našli si partnery podle svého gusta, kteří by splňovali naše představy o společné budoucnosti, co myslíš?“

Luke mě políbí do vlasů. „Takhle nemluv. Netvrdil jsem, že si neumím představit budoucí soužití s tebou. Já jen říkám, že si momentálně neumím představit vlastní budoucnost, natož abych ji svazoval s někým jiným.“

Tisknu tvář k jeho bílé naškrobené košili, vnímám lehkou vůni kolínské vody, kterou používá po holení. Tu vůni jsem dosud měla spojenou se sexem a smíchem.

Už nemám.

„Já vím.“ Odstrčím ho. „Taky je mi to líto, ale půjdu.“

Zamířím do ložnice, kde mám připravený kufr. Jediné, co ještě musím přibalit, jsou toaletní potřeby.

Luke mě následuje do koupelny. „To nemyslíš vážně! Děláš si snad legraci?“

„Nežertuju.“ Do kosmetické taštičky značky Luscious Lana nacpané k prasknutí přidám kartáček na zuby a čisticí mýdlo na obličej. Sotva vnímám, co dělám, protože mám oči plné slz, a proklínám se, že brečím. Protáhnu se kolem něj, zavřu kufr a vleču ho ke dveřím.

„Lizzie!“ Luke přede mnou kličkuje. Ve tváři má napjatý výraz.

„Co je s tebou? Takovou tě neznám.“

211

„Co má být?“ vyštěknu ostřeji, než jsem měla v úmyslu. „Chceš říct, žes mě nikdy předtím neviděl naštvanou? Víš proč? Protože jsem se zoufale snažila, abych se ti zalíbila, dělala všechno možné, abych tě byla hodna a mohla si říct, že si zasloužím takového báječného kluka, jako jsi ty. To je jako s tímhle místem. Moc krásný byteček a já se tu snažila chovat, jako bych sem patřila, namlouvala si, že jednou budu mít taky takový, s obrázkem od Renoira, ale víš, na co jsem přišla? Já už nechci! Nechci být jako lidi, kteří tu bydlí, kteří podvádějí, kteří balamutí holku, aby si mohli jen užívat! Znám svou cenu a myslím, že mám na víc.“

Luka můj prudký příval slov zaskočí a poulí na mě oči. „Kdo koho podvádí? O kom to mluvíš?“ zeptá se zmateně.

„Zeptej se své matky, s kým si vyšla na oběd den po svátku,“ vyletí ze mě, než se stihnu kousnout do jazyka. Je to venku. Musím okamžitě vypadnout. „Měj se, Luku.“

Ale Luke nepochopí narážku, neustoupí mi z cesty. Ztuhnou mu čelisti.

„Jsi směšná, Lizzie,“ řekne tónem, jaký jsem ještě neslyšela. „Je deset večer. Kam chceš v tuhle hodinu jít?“

„Co je ti po tom?“

„Dost, abych měl o tebe starost. Nemůžeš se jen tak sebrat a odejít.“

„Nevydržím tu, odcházím od tebe.“

Obejdu ho, otevřu dveře a kufr postavím do haly. Vrátím se pro kabát a kabelku, ale řeknu vám, že je zatraceně těžké odcházet na úrovni. Stojím a čekám na výtah. Luke se opírá o dveře a nespouští ze mě oči.

„Nemysli si, že za tebou poběžím,“ varuje mě.

Mlčím.

„Zítra odjíždím do Francie,“ pokračuje.

Hledím na světelná čísla nad výtahem, jak jedno po druhém blikají. Jsou trochu rozmazaná. Slzy mi tryskají z očí, ale neutírám je.

„Lizzie.“ Zase ten jeho rozumný hlas, který mě dohání k šílenství.

„Kam se vrtneš? Co chceš dělat? Tohle město se týden před vánočními svátky uzavře jako nedobytná pevnost, i když na druhou stranu máme ideální příležitost vychladnout a všechno si promyslet, než se zase sejdeme. Doufám, že tě tu najdu, až se vrátím.

Promluvíme si, ano?“

Konečně přijel výtah, nastoupím do něj a je mi jedno, že uniformovaná obsluha poslouchá. „Měj se fajn, Luku.“

212

Dveře výtahu se za mnou zavřou.

213

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Svatební veselí je u konce

Co si počít s róbou, když už je po svatbě?

Mnoho žen si ji uschová na památku pro své dcery nebo vnučky, až se jednou budou vdávat. Jiné je jednoduše uskladní a pustí z hlavy.

Ať už se rozhodnete tak či tak, důležité je nechat šaty vyčistit, protože i nepatrná skvrna po šampaňském nebo flíček po deodorantu mohou časem nadělat paseku a poškodit barvu i jemný materiál.

Šaty jsou vyčištěny a

uloženy

v

ochranném

obalu, ale některé ženy po

čase zjistí, že už k nim

nemají

sentimentální

vztah. Snad proto, že

manželství

skončilo

rozvodem, nebo dokonce

manželovou smrtí.

I když pro vás znamenají bolestnou vzpomínku, nevyhazujte je, věnujte je Lizzie Nicholsové, nebo některé z četných dobročinných organizací, které pomáhají nevěstám bez prostředků mít svatbu snů. Dary charitativním organizacím vedeným pod číslem 501 (c) (3) se dají odečíst z daní, takže uděláte radost nejen sobě, ale i vašemu účetnímu.

Zabijete dvě mouchy jednou ranou: pomůžete nevěstě v nouzi a zároveň se zbavíte nepříjemných vzpomínek. Zkuste to. Nebudete litovat!

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

214

Kapitola 24

Na světě existuje jediná věc, která je horší než pomluva: když po vás neštěkne ani pes.

Oscar Wilde (1854-1900), anglo-irský dramatik, romanopisec a básník

e to moje chyba,“ říkám.

„J „Není to tvoje chyba,“ oponuje Shari.

„Měla jsem se ho zeptat už tenkrát ve Francii, měla jsem z něj dostat, co si myslí o manželství, a hned bych věděla, na čem jsem.

Kdybych nemlčela, tohle všechno jsem si mohla ušetřit, jenže já kolem něj chodila po špičkách, a vidíš, jak to dopadlo?“

Shari je jako vždy pragmatická. „To je sice hezké, ale nic by sis neužila.“

„Máš pravdu,“ souhlasím s bolestným povzdechem.

„Cítíš se líp?“

Ležím na pohovce její přítelkyně Pat v jejich pěkném, velkém bytě na Park Slope. Shari mi tiskne na čelo vlhký ručník a z každé strany se ke mně tulí jeden velký labrador; zleva černý Scooter, zprava Jethro se zlatavou srstí.

Ještě se moc neznáme, ale psi si mě oblíbili a já je taky. „Který z vás chlupáčů je hodnější?“ ptám se Jethra. „No, řekni kdo?“

Neujde mi, že Pat nejistě hledí na Shari. „Neboj, zvládne to,“ ujistí ji moje kamarádka. „Jen utrpěla menší šok.“

„To bude dobré,“ přidám se. „Zítra letím domů, ale vrátím se, nezůstanu v Ann Arboru. New York mě nesežvýkal a nevyplivl, jako to udělal s Kathy Pennebakerovou.“

„To víš, že se vrátíš,“ chlácholí mě Shari. „Hlavně nezapomeň, nazpátek máme rezervaci na nedělní let.“

215

Přikyvuju. „Dostanu se z toho a zase se postavím na nohy.“

„To víš, že to zvládneš,“ říká Shari. „Teď se půjdeme vyspat, ano?

Ty tu zůstaneš se Scooterem a Jethrem, a kdybys něco potřebovala, cokoliv, nestyď se a vzbuď nás. Nechám na chodbě svítit světlo, abys tu nebyla ve tmě. Dobrý?“

„Dobrý,“ drmolím a Jethro mi dlouze a pevně olízne ruku.

„Dobrou noc.

„Dobrou noc!“ volají Shari a Pat, zhasnou a odcházejí.

Slyším Pat, jak šeptá Shari: „Počkej, on jí opravdu daroval šicí stroj?“

„ Ano,“ odpoví šeptem Shari, „a ona byla přesvědčená, že má pro ni zásnubní prsten.“

„Sakra práce,“ mumlá Pat.

Pak už neslyším nic, protože se zavřou v ložnici. Uslzenýma očima hledím do prázdna.

Po odchodu z bytu Lukovy matky jsem si před domem stopla taxi a nechala se odvézt na Park Slope. Musela jsem Shari zavolat a zeptat se na přesnou adresu. Z mého hlasu pochopila, že se děje něco vážného, a bez dalšího vyptávání mě instruovala, jak se k nim dostanu. Tak to funguje mezi skutečně dobrými přáteli.

Pat bydlí ve velice pěkném a příjemném přízemním bytě s dřevěným táflováním, kde převládá šedozelená barva, a s množstvím popínavých rostlin v proutěných košících zavěšených u stropu. Visí tu obrazy kachen a na dece, do níž mě Pat zabalila, jsou taky divoké kachny. Na tom kachním motivu, který prolíná celým bytem, je něco uklidňujícího. Osobně bych si zvolila jiný námět, ale nestěžuju si.

Jsem vděčná, že jsem tu našla útočiště.

Ležím mezi Jethrem a Scooterem, jejichž horký páchnoucí dech je pro mě uklidňující jako ty kachny, a hloubám. Třeba mi Shari a Pat dovolí se sem nastěhovat. Než si něco najdu. Tři holky proti světu, to už je nějaká síla. Proti mužskému světu. Proti mužům, kteří si nejsou jisti, jestli se jim manželství hodí do krámu. Nebo nestojí o holku, jako jsem já.

„Je to moje chyba,“ zopakovala jsem Shari, jen jsem překročila práh. „Jak můžu čekat, že se bude chtít ženit, když se známe sotva šest měsíců?“

„Manželství pro něj asi není důležité, ale měl by si uvědomit, že bude důležité pro dívku, která si vydělává na živobytí přešíváním svatebních šatů,“ podotkla Pat odměřeně.

„Pracuju zadarmo,“ informuju ji.

216

„Ten kluk je smradlavá krysa,“ poznamenala Shari. „Pojď si dát panáka.“

Sklenka whisky pomohla, ale se Shariiným vyjádřením na Lukovu adresu jsem nesouhlasila. Protože v nitru vím, že není žádný špinavec. Jen to jen kluk, který před pár měsíci nevěděl, co si počít se životem. Respektive věděl, ale bál se riskovat, bál se to zkusit. Dokud jsem se neobjevila já a nepovzbudila ho.

To je celý on. Možná se jen bojí přiznat si, že může existovat dívka, s níž by chtěl strávit zbytek života. Jak to vypadá, já to nebudu, ale třeba je všechno jinak. Co když se k sobě nehodíme navzdory všemu, co jsem si za posledních šest měsíců o našem vztahu vysnila?

Třeba jsem zatím nepotkala toho pravého, anebo potkala, ale propásla ho.

Spřízněné duše se hledají, až se najdou, říká Chaz.

Co na tom, jestli budu, nebo nebudu vdaná? Svět se nezboří.

Mnoho dokonale šťastných lidí je svobodných a určitě kvůli tomu nebrečí, a možná by se od srdce zasmáli, kdyby jim někdo vnucoval myšlenku na manželství. Být singl není nic špatného.

Což opakuju matce a sestrám, když se příští den dostanu do Ann Arboru. Stačí, aby se podívaly na moje zarudlé ubrečené oči, a hned je všem jasné, že něco není v pořádku.

„S Lukem jsme se rozešli. Já chtěla vážný vztah, jenže on na to nebyl připravený.“

Na Rose a Sarah je spolehnutí. Sestry přidaly pár štiplavých poznámek. Rose: „Já věděla, že tahle známost vezme brzo konec.

Poznala jsi ho o prázdninách a takové románky, jak známo, netrvají dlouho.“ Sarah: „Muži se nechtějí vázat. Měla jsi co nejdřív otěhotnět, protože chlap si dá říct jedině tehdy, když už je dítě na cestě, když jeho mamka zjistí, že bude babičkou.“

Ale nestojím o manžela, který by si mě vzal pod nátlakem, jako tomu bylo u Rose a Sarah. Protože tím bych ponížila nejen jeho, ale především sebe, a moje strategie opatrného našlapování by vzala zasvé.

Jsem poslední, kdo má právo někoho kritizovat. Podívejte, jak jsem dopadla!

Shari v předvečer vánočního svátku rodičům oznámila, že má novou známost a že je to dívka, a moje rodina, včetně sousedů a známých, začala probírat kamarádku, a já, díky rychlosti paní Dennisové, s níž pohotově obvolala všechny své známé, unikla jejich pozornosti. Doktor Dennis, jak jsem se později doslechla, zareagoval 217

po svém. Jeho rty se přísně stáhly a poté se přemístil ke skříňce s alkoholem.

Ale paní Dennisová se brzy vzpamatovala a ihned se pasovala do role mluvčí spolku na podporu rodičů, rodin a přátel lesbiček a gayů.

„Je to národní organizace, která si vytkla za cíl zdraví a úspěšné fungování gayů a lesbiček a bisexuálních osob v naší společnosti,“

hrdě vysvětluje mojí matce při sváteční večeři.

„Nepovídej? To je milé,“ odtuší matka.

„Nechceš se k nim přidat? Donesla jsem informační leták, kdybys chtěla,“ navrhuje paní Dennisová.

Matka odloží vidličku s nedojedenou porcí yorkshirského pudinku. „Moc ráda.“

Shari na mě mrkne přes stůl. Nevolal ti? naznačí mi. Je totiž přesvědčená, že to mezi mnou a Lukem neskončilo, i když tvrdím opak, že mi zatelefonuje, všechno si vyříkáme a zase bude dobře.

Shari žije ve světě fantazií. Možná za to můžou ty kachny.

O vánočním svátku je u nás vždycky boží dopuštění, protože matka hostí všechny děti a vnoučata, včetně babičky a Dennisových a příležitostného absolventa univerzity, asistenta mého otce, protože dotyčný má hluboko do kapsy a nemůže si dovolit letět domů.

Absolvent donese tradiční jídlo svého rodného kraje, a proto se na naší slavnostní tabuli tentokrát objeví jako hlavní chod wellingtonské hovězí a po něm následuje malai kofta s košíkem čerstvě upečeného poori.

Před rozvětvenou rodinou, matčiným zaujetím pro zpívání koled, které si neúnavně notuje za doprovodu nahrávky od Muppets, není úniku, ani před přednáškou na téma štěpení jádra, radiačního pole a zvrásněného magnetického povrchu, který se musí naklonit správným směrem, a Roseiným zhroucením, protože její těhotenský test ukázal dvě modré čárky místo jedné, a zlostí Sarah, která žádala manžela o diamantové náušnice z bílého zlata, a manžel Chuck jí věnoval žluté zlato („No řekněte, copak je ten chlap barvoslepej, že nerozezná žlutou od bílé?“).

V tom zmatku celou dobu křečovitě držím mobil, občas mám pocit, že zavibroval, ale slyším jen tlukot srdce. Nezavolal, aby mi popřál pěkné svátky.

Taky mu nevolám; proč bych to dělala?

Teprve když vyhledám soukromí, abych se zbavila tlachání u stolu a trochu si pobrečela, narazím na babičku. Je v hale před televizní 218

obrazovkou a hoví si v relaxačním křesle, které si přála a rodiče jí ho koupili. Sleduje Báječný život v původní nekolorované verzi.

„Ahoj, babi.“ Svalím se na gauč. „Jimmy Stewart, co?“

Babička něco zavrčí. V ruce drží láhev piva Bud, určeného speciálně pro ni. Rosein manžel, dobrák od kosti, naplnil láhev nealkoholickým pivem. Ne že by v tom byl nějaký rozdíl. Babička se později stejně bude chovat jako opilá.

„Jo, tenkrát ještě věděli, jak udělat pořádnej biják.“ Ukáže lahví na obrazovku. „Tenhle, a jak se jmenoval ten druhý s Rickem? Aha, Casablanca. To bylo jiný kafe, žádné bouchačky, žádné blbosti, jen fajnová podívaná a fajnové řeči. Takové se už dneska netočí, protože to nikdo neumí, jako by v Hollywoodu byli zaostalí.“

Mám pocit, že mi zavibroval mobil. Planý poplach, a musím sklonit hlavu, abych zakryla slzy.

„Ten chlápek je dost dobrej,“ pokračuje babička a mává lahví na Jimmyho Stewarta. „Ale radši mám Ricka, co měl kavárnu v Casablance. To byl chlap jak se patří. Pamatuješ, jak pomůže manželovi té dívky získat peníze, aby nemusela spát s tím člověkem?

Řeknu ti, to je skutečný muž, a co z toho má? Jen samé potíže, i když mu to dělá dobře, ale v jednom mám jasno: nechci koukat na toho fouňu Brada Pitta. Co dokázal kromě toho, že si sem tam sundá košili a vystavuje se a adoptuje hromadu sirotků? Rick se nikdy nesvléká, protože to nepotřebuje! Nemusíme ho vidět nahého, abysme poznaly, že je to chlap jak se patří! Ricka bych brala všema deseti raději než Brada Pitta, protože je to chlapisko jak hrom a nemusí si sundávat košili, aby to dokazoval. Proč bulíš?“

„Ach jo, babičko,“ vzlyknu, „jsem… jsem strašně nešťastná!“

„Co je s tebou? Nejsi těhotná?“ chce vědět babička.

„Ne, jistěže nejsem.“

„S tím na mě nechoď. Tohle jsem slyšela od tvých sester tolikrát, že to ani nepočítám. Ty do toho spadly, ani nevěděly jak. To je jejich příspěvek k populační krizi. Co se ti tedy stalo, děvče, jestli nejsi těhotná?“

„Tam v New Yorku šlo všechno dobře.“ Polykám slzy. „V práci se mi začalo dařit, myslím, že bych to mohla někam dotáhnout, protože jsem dobrá v tom, co mě baví, a bydlím na dobré adrese a taky už vím, jak se dostanu na První avenue a kterým směrem je First Street.

Zkrátka jsem si našla místo na slunci, a pak… Pak jsem musela odejít a celou cestu jsem probrečela, protože… protože jsem myslela, že mi Luke dá zásnubní prsten, a on mi d-dal… šicí stroj!“

219

Babička usrkne pivo, aby se jí lépe přemýšlelo. „Kdyby si tvůj dědeček dovolil dát mi pod stromeček šicí mašinu, hodila bych mu ji na hlavu.“

„Copak to nechápeš?“ Už brečím tak, že přes slzy nevidím. „Nejde o dárek, ale o to, že mě nechce… Nikdy! Říká, že neví, co mu přinese budoucnost, ale já to cítím tak, že když někoho miluju, nebudu se ohlížet na to, co bude za dvacet let. Co si o tom myslíš, babičko?“

„Máš recht,“ říká babička. „Co s takovým chlapem, který se vymlouvá, že neví, jak bude a co bude? Dobře žes ho pustila k vodě.“

„Je to komplikovanější, neříkej to mámě, ale my s Lukem… žili jsme spolu.“

Informace babičku nezaskočí, jen si odfrkne. „Ještě horší. Uměl si vybrat, a pořád si není jistý, jestli tě má rád, nebo nemá? Jestli z tebe jednou udělá počestnou ženu? Pošli ho do háje. Kdo si myslí, že je, ten nádiva? Brad Pitt?“

„Ale někteří muži potřebují víc než šest měsíců, aby si ujasnili, co vlastně chtějí.“

„Brad Pitt možná,“ zavrčí babička, „ale Rick by hned poznal, že jsi pro něj ta pravá.“

Trvá mi pár vteřin, než její slova vstřebám. „Jestli se od něj odstěhuju, budu si muset najít nové bydlení, za víc peněz, než platím teď. Přispívám Lukovi na nájem, ale dá se to utáhnout.“

„Co je ti milejší?“ zeptá se babička. „Peníze, nebo důstojnost?“

Mlčím, a babička pochopí. „Musíš se postarat, abys měla obojí, protože ty na to máš. Vzpomínáš, jak jsi vždycky tvrdila, že klihem a jehlou s nití se dá spravit všechno na světě? Posluž babičce a otevři jí další pivko, a opovaž se mě šidit, ať je s alkoholem. Mám plné zuby té břečky, co do mě lejou.“

Vstanu, vezmu prázdnou láhev, a babička se už zase dívá na televizi. Jimmy Stewart se žene ulicí a přeje panu Potterovi veselé Vánoce.

„Jak to, že sis tolik oblíbila Sullyho v Doktorce Quinnové, a Brada Pitta nemáš ráda? Sully se tam taky pořád ukazuje bez košile.“

Babička se na mě podívá, jako by mi přeskočilo. „To je jen televize,“ řekne. „Film je něco úplně jiného.“

220

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Zvládla jste to! Konečně jste vdaná! Veškeré vynaložené úsilí, hodiny úmorné práce se zhodnotily. Teď je načase vydat se na svatební hostinu a UŽÍT SI TO!

Počkat… Máte připravený proslov, který řeknete při přípitku?

Svědek nebo otec nevěsty

povstanou,

aby

pronesli

několik srdečných slov na

počest novomanželů, ale časy

se mění a s nimi zvyklosti.

Proč by nemohla krátce

promluvit nevěsta, která se

mnohdy významně podílí na

celkových nákladech?

Nejlepší nevěstin projev je

takový, v němž je od všeho

trošku: humor, vřelost, i

slzičky. Uvedu pár tipů, bez

nichž

se

rozhodně

neobejdete:

Poděkujte hostům, kteří přicestovali zdaleka, aby se mohli zúčastnit svatebního obřadu, být s vámi v tento velký den.

Poděkujte za dárky a velkorysost (později pošlete písemný dík).

Poděkujte přátelům, kteří s vámi prožívali předsvatební přípravy. K těm patří svatebčané, lidé, kteří vám byli v náročných chvílích oporou, i ti, kdo se přišli podívat, jak vám to sluší.

221

Poděkujte své mamce a taťkovi, obzvlášť jestli financovali svatbu, vyzdvihněte jejich význam a pomoc. Drželi vám palce a stáli při vás v nejtěžších okamžicích.

Poděkujte svému manželovi, také si vytrpěl své, a přidejte zábavnou historku, jak jste se seznámili a zamilovali.

Vyprávění určitě přispěje k příjemné atmosféře.

Nakonec připijte všem na zdraví a poděkujte, že jsou tu s vámi, že přišli oslavit váš významný den.

Pak můžete začít hodovat, ale s rozvahou, abyste si nezašpinily šaty.

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

222

Kapitola 25

Klep je druh umění podat věci tak, aby se vlastně nic neřeklo.

Walter Winchell (1897-1972), americký zpravodaj icí stroj?“ Tiffany zpráva šokovala. „To nemyslíš vážně!“

„Š „Fakt jsem měla pod stromečkem šicí stroj,“ potvrdím, „a tím jsme se dostali k diskusi na téma, co kdo ke komu cítí, a já si uvědomila, že on vidí věci jinak.“

„Ale šicí stroj?“

Je pondělí po svátcích, první den v práci, můj druhý den, co jsem zpátky v New Yorku. Neděli jsem strávila čtením inzerátů, pátráním po slušném bydlení, které bych si mohla finančně dovolit. Nad obchodem manželů Henriových je volný byt, jenže madame Henri chce dva tisíce měsíčně, a na to nemám.

Bylo to však beznadějné, nic jsem neobjevila. O bejvák za tisíc či méně dolarů měsíčně bych se musela dělit s dalšími spolubydlícími; například v Jersey City. Vhodné pro potenciální zájemce bez předsudků.

Pročítáte jeden inzerát za druhým, v nichž stojí hombres de preferencia, a přitom sedíte v pohodlném apartmá Lukovy matky na Páté avenue, před očima máte Miróa – řeknu vám, dost skličující záležitost.

Hombres? Nechci žít s tlupou nějakých hombres. Chci jen jednoho určitého hombre.

Zatím nezavolal, ani mi nenechal vzkaz. Po návratu jsem byt našla tak, jak jsem ho opustila; uklizený, a pod dočista uschlým vánočním stromkem krabici se šicím strojem. I můj dárek pro Luka byl pořád na svém místě. Nenamáhal se podívat, co jsem mu koupila.

223

Uvažuju, že bych oba dárky vrátila výměnou za hotovost, pokud to půjde. Nehraju si na fajnovku, potřebuju peníze.

„Takže to vlastně není dárek v pravém slova smyslu,“ zdůrazní Tiffany. „Tvou mašinu přece ROZBIL jeho táta a on ti dal jen to, co ti v podstatě DLUŽILI. Nic nového… Co tatík roztřískal, synek nahradil.“

„Nemusíš to pořád omílat,“ zavrčím naštvaně. „Nejsem natvrdlá.“

„Co je tohle za dárek? Kdyby mi Raoul něco rozbil, nebo kdyby přijel na návštěvu jeho táta a ten mi něco zničil, počítala bych, že mi to obratem ruky nahradí, ne že bude čekat až na Vánoce, a pak mi to s velkou slávou daruje pod stromeček! Luke ti dluží vánoční dárek!“

„Já vím!“ Zazvoní telefon a mně se uleví. „Pendergast, Loughlin a Flynn, s kým si, prosím, přejete mluvit?“

Užasnu, když na druhé lince zaslechnu Robertin hlas. „Už dorazila Tiffany?“

„Ano.“ Jako obvykle přišla Tiffany do práce dřív, aby se zeptala, jak jsem se měla o svátcích, a pověděla mi své zážitky. Vánoce strávili v domě Raoulovy babičky v Hamptons, kde se opili, pak se milovali na kůži z polárního medvěda a Raoul jí věnoval prsten s kanárkově žlutým diamantem a liščí štolu, v níž přišla do práce a odmítá ji sundat s tím, že se hodí k těsným kalhotám a hedvábné blůze, že prý je součástí jejího vzhledu.

„Dobře,“ pokračuje Roberta. „Můžete ji požádat, aby vás na chvíli zastoupila? Přijďte ke mně a nezapomeňte si vzít kabát a kabelku.“

„A-ano.“ Pomalu zavěsím a cítím, jak mi v žilách tuhne krev.

Tiffany si v mém výrazu přečte, že se děje něco zlého, a zapomene na prsten od Raoula. „O co kráčí?“

„Roberta chce se mnou mluvit,“ odpovím. „Mám si vzít kabát a kabelku.“

„Do hajzlu! Zrovna den po svátcích… Zatracená, hnusná stará kráva! Pokazí, co může, jako ten Grinch, co ukradl Vánoce…“

Co jsem provedla? Vstávám a beru kabát. Byla jsem tak opatrná.

Nikdo mě už s Jill neviděl pohromadě, tím jsem si jistá.

„Hele,“ Tiffany si sedá na moje místo, „asi už spolu nebudeme dělat, ale můžeme být dál kámošky, co? Mám tě fakt ráda, pozvala jsi mě k vám na večeři, a to se počítá. Nikdo v tomhle všivým baráku mě v životě nikam nepozval, takže ti brnknu. Posloucháš mě vůbec?

Budeme ve spojení, a jestli se chceš zastavit na Týdnu módy, dej vědět. Jsem tady, jasný?“

224

Mlčky kývnu a vykročím k Robertině kanceláři. Vidím, že není sama, že je u ní Raphael z bezpečnostní služby, a užasnu. Co ten tady dělá?

„Chtěla jste se mnou mluvit, Roberto?“

Zastavím se na prahu a Roberta se na mě chladně podívá. „Pojďte dál, Lizzie, a zavřete prosím.“

Poslechnu a nervózně se podívám na strážného, který mi oplatí vyjukaný pohled.

„Vzpomínáte si na náš rozhovor, který jsme tu spolu vedly před několika týdny, Lizzie?“ spustí Roberta, aniž se obtěžuje nabídnout mi židli. „Vyfotili vás ve společnosti jedné naší klientky, Jill Higginsové.“

Němě kývnu, protože se bojím, že mi selže hlas. V ústech mi vyprahlo a hrdlo mám stažené hrůzou. Proč je tu Raphael? Porušila jsem snad nějaké nařízení? Zatkne mě? Nemůže, na to nemá oprávnění.

„Tehdy jste mě ujistila, že váš vztah se slečnou Higginsovou je čistě soukromý, že se netýká záležitostí této kanceláře,“ pokračuje Roberta, „takže mi laskavě vysvětlete, jak je tohle možné. Ráno otevřu noviny, a co nevidím?“

Roberta mi ukáže druhou stranu New York Journalu…

… a já poulím oči na obrovskou černobílou fotografii, na níž v celé své kráse pózují monsieur a madame Henri. Vyfotili je před jejich obchodem, manželé se usmívají od ucha k uchu a pod fotkou stojí: „Seznamte se s návrháři svatební róby naší Bubliny.“

To se mě citelně dotkne; první, co pocítím, je silná dávka pohoršení a potupy. Prý návrháři! Oni ty šaty nevytvořili! To já všechno vymyslela! Jak si troufají parazitovat na mém úsilí?

Pohledem přejedu doprovodný článek a vidím, že jsem se zmýlila, že mé obvinění je liché. Manželé jsou upřímní, potvrdí, že na šatech slečny Higginsové pracovala „výjimečně talentovaná mladá žena“

Elizabeth Nicholsová, která přišla s nápadem, jak je přizpůsobit současným módním trendům. Slečnu Higginsovou poznala „v právnické kanceláři Pendergast, Loughlin a Flynn, kde pracuje jako recepční a kde slečna Higginsová vyhledala právní pomoc kvůli sepsání předmanželské smlouvy se svým budoucím partnerem, Johnem MacDowellem“.

Je tam moje fotografie, sice zrnitá, nicméně není pochyb, o koho jde. Zachytili mě, jak vcházím do budovy, a jediné, co mě v tu chvíli 225

napadne, jsou Šedé manšestráky! Od první chvíle jsem věděla, že s tím chlapem budou problémy!

Proč, krucinál, museli mluvit zrovna o tom, jak jsem se s Jill poznala? Pravda, neřekla jsem jim, že mají mlčet, že je to tajné.

Můžu si za to sama. Kdybych jim namluvila, že je to moje kamarádka, byl by klid. Bože! Jsem děsně hloupá!

„Dobře víte, jak si Pendergast, Loughlin a Flynn potrpí na naprostou diskrétnost, pokud jde o soukromí našich klientů,“

pokračuje Roberta v kázání, ale sotva ji vnímám, jak jsem rozrušená.

„Jednou jsem vás varovala, jenže vy jste si nedala říct, takže nemám na výběr. Musíme se rozloučit, vaše služby už nepotřebujeme.“

Do očí se mi derou slzy. Zvednu hlavu od novin, prudce zamrkám, a už brečím. „Vy mě vyhazujete?“

„Lituju, Lizzie.“ Z Robertina výrazu se zdá, že ji to vážně mrzí. „To všechno jsme už probraly. Poslední šek s výplatou vám obratem pošleme poštou. Vraťte mi klíč od kanceláře a Raphael vás doprovodí ven.“

Tváře mi hoří, šátrám v kabelce po svazku klíčů. Jeden sundám z kroužku, podám ho Robertě a mozek mi horečně pracuje ve snaze přijít na něco, čím bych se proti tomu obvinění mohla bránit. Ale nic mě nenapadá. Roberta má pravdu. Varovala mě, a já neposlechla.

Teď za to musím zaplatit.

„Na shledanou, Lizzie,“ loučí se se mnou téměř laskavě.

„Nashle…“ Rozbrečím se na celé kolo, nejsem schopná ze sebe vypravit kloudné slovo. Raphael mi položí ruku na rameno a odvádí mě k výtahům, a já se nebráním. Nevidím přes slzy, ale je mi jasné, že jsem středem pozornosti. Nastoupíme do výtahu, v němž jsou nějací lidé, a v naprostém tichu sjedeme do přízemí.

Raphael mě pořád drží za rameno, nasměruje mě k východu, tam mě pustí a na rozloučenou mi soucitně řekne: „Průšvih, co?“

Vrací se na své stanoviště, já se opřu o dveře a už jsem venku na chladném, štiplavém manhattanském vzduchu. Netuším, kam mě nohy nesou, kam se mám vrtnout. Nemám práci, a brzy přijdu o střechu nad hlavou. Nemám ani přítele, což je vzhledem k dané situaci celkem osvobozující, a napadne mě, že totéž musela pociťovat i Kathy Pennebakerová, když se jednoho dne sbalila a vrátila se domů; když si konečně dokázala přiznat, že New York, to velké, tepající, zářící velkoměsto, ji rozemlel napadrť.

226

Narazila jsem na ni, když jsem byla o svátcích doma. Tlačila u Krogera nákupní vozík, nakupovala ovoce a zeleninu a byla bez šťávy, bledá a ztrhaná, že jsem ji málem nepoznala.

Pozorovala jsem ji ukrytá za košíky s oříšky a sušeným ovocem a prolétlo mi hlavou: Čeká mě totéž? Taky dopadnu jako ona? Taky mi bude jedno, co si o mně lidé pomyslí, až vyrazím na nákup v příliš velkém tričku značky NASCAR koupeném při letním výprodeji v Allstate 400, kus za pár babek, a v plandavých letních kalhotách (v zimě)? Taky začnu randit s chlápkem s knírkem zažloutlým od nikotinu, který bude trávit víkendy konzumací piva, které si v týdnu nasyslí za levný peníz, a já mu budu k pití servírovat ředkvičky?

Potácím se po ulicích, slzy mi tečou proudem. Nevidím, kam šlapu, bojím se, abych neupadla, když vtom zbystřím pozornost.

Uvědomím si totiž, že jsem před Rockefellerovým centrem, že hledím na pozlacenou sochu člověka, který vtiskl New Yorku jeho tvář. Tady se rok co rok rozsvítí obří vánoční strom, sem si chodí lidé zabruslit na kluzišti… A najednou se zatvrdím. Nic takového! Za nic na světě bych se neukázala na veřejnosti ve zmačkaných kalhotách, v životě bych si nezačala s chlapem, který hulí jako komín, a ředkvičky jsou dobré tak akorát k mexickým tacos!

Já jsem já! Nikdy nedopadnu jako ta holka od nás, nikdy ze mě nebude druhá Kathy Pennebakerová!

Moje odhodlání je nezlomné. Otočím se na patě a mávnu na první taxi, které přibrzdí u chodníku. Páni, zastavilo! U Rockefellerova centra? To je snad zázrak! Prostě mám kliku. Už jsem uvnitř a udám řidiči adresu monsieur Henriho.

Taxi zastaví před domem, otevřu peněženku, abych zaplatila, a zjistím, že nemám hotovost kromě desetidolarovky, kterou mi dala babička.

Co můžu dělat? Strčím ji řidiči s tím, ať si drobné ponechá, a ženu se do obchodu. Tam přistihnu monsieur a madame Henriovy s hlavami u sebe. Svorně se naklánějí nad výtiskem Journalu, popíjejí café au lait, pochutnávají si na domácích madeleinkách a něco si spokojeně špitají.

„Lizzie!“ Monsieur Henri je samý úsměv. „Jste tu nějak brzy… Už jste to četla? Co říkáte té fotce? Jsme slavní, a to je vaše zásluha!

Telefon nepřestává zvonit, ale co je nejlepší… Maurice! Maurice stáhl roletu a stěhuje se do Queensu! Díky vám, díky tomu článku!“

„To je mi novina.“ Sundám šátek a netajím se, že jsem na ně naštvaná. „Dnes mě zrovna kvůli tomu článku vyrazili.“

227

Manželům mizí úsměv z tváře. „Bože, Lizzie…,“ spustí madame Henri.

„Mlčte a poslouchejte mě!“ přeruším ji a zvednu ukazováček.

„Především chci třicet tisíc ročně plus procenta z každé zakázky. Dále chci dva týdny placené dovolené a kompletní zdravotní a zubní pojištění, jednou měsíčně den volna ze zdravotních důvodů plus dva dny v roce na vyřizování soukromých věcí. A chci ten byt nahoře, nebudu platit nájemné a veškeré náklady půjdou na účet obchodu.“

Manželé na mě nevěřícně zírají s ústy dokořán.

„To, co žádáte, Lizzie, si samozřejmě zasloužíte…“ Monsieur Henri se vzpamatuje první, ale má tón, jako bych ranila jeho city.

„Kdo by co namítal? Ale přece jen… Nezdá se vám, že vaše požadavky jsou poněkud…“

Ale manželka ho umlčí: „Tais-toi!“

Manžel se na ni překvapeně podívá a já k svému úžasu slyším její slova: „O zubním nemůže být řeč,“ odtuší madame Henri jasně a srozumitelně a mně se uleví tak, až se mi málem podlamují kolena.

Ale nedám najevo, co se ve mně odehrává. „Ujednáno,“ zpečetím dohodu se vší důstojností, kterou v sobě najdu.

Pak přijmu pozvání na café au lait a madeleinky, protože když máte zlomené srdce, uhlovodany se nepočítají.

228

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Jejda! Máte po líbánkách? Potom je načase začít si užívat manželského blaha, viďte?

OMYL. Čeká vás práce. Musíte se pustit do papírování.

Možná poděkujete svatebčanům za dárky a jejich přítomnost na svatbě a možná k tomu použijete kartičky, které jste si předem nechaly natisknout. V záhlaví mají vaše nové iniciály, takže se chopte oblíbeného pera a dejte se do psaní.

Jestli jste uvážlivé a neztrácíte čas, pustíte se do děkovného procesu

hned, ještě než se vydáte na líbánky.

Pokud jste to z nějakého důvodu

nestihly, radím, abyste si schovaly

visačky od dárků a na každou si

napsaly, od koho co je. V tom

případě

postačí

jmenovitě

poděkovat a připojit svůj nebo

manželův podpis, a máte vystaráno.

NEZAPOMEŇTE SE ZMÍNIT, O JAKÝ

DÁREK ŠLO.

V případě, že jste ztratily přehled, kdo vám co dal, začněte pátrat. Protože věřte či nevěřte, vy jste možná nedávaly pozor, ale někdo určitě byl ve střehu, většinou matka nebo tchyně, a ty vám přesně řeknou, od koho jste ten který dárek dostaly.

Důvod, proč se musíte v poděkování zmínit, o jaký dar šlo, je nabíledni. Dárce chce mít jistotu, že jste danou věc dostala a že si jí náležitě vážíte. „Mnohokrát děkujeme za dárek“ není v očích dárce ani zdvořilé, ani uspokojivé a buďte si jisté, že na to nezapomene. Až se vám narodí dítě, nedostanete nic (viz poznámka).

229

Ano, každou kartičku musíte napsat ručně. Ne, nesmíte hostům rozeslat fotokopii děkovného dopisu, nebo dokonce vytištěný z počítače.

LIZZIE NICHOLS DESIGNS™

(S jednou výjimkou: Pokud vám host věnoval peněžitý obnos, není nutné či slušné zmiňovat se v poděkování o jeho výši. Označte jej jako „velkorysý dar“ bez ohledu na štědrost dárce.)

230

Kapitola 26

Těžko říct, jaká může být pravda; příběh podávám tak, jak mi byl vyprávěn.

sir Walter Scott (1771-1832), skotský romanopisec a básník očkej!“ přeruší mě Chaz. „On ti řekl, že si neumí představit „P soužití s tebou?“

Stoupám po úzkých schodech do svého nového bytu, prohýbám se pod nákladem oblečení a Chaz, který supí za mnou, nese ještě jednu várku.

„Tak to nebylo, mluvil o budoucnosti, určitém časovém údobí, prý že je to příliš vzdálené nebo tak nějak… Je to legrační. Víš, že se mi to skoro vykouřilo z hlavy? To je moc dobře, protože o nic nejde.“

Schodiště končí, pak doleva a jsem doma. MŮJ byteček s omšelou elegancí, jenom můj a nikoho jiného. Uklizený, vybavený, s celoplošným růžovým vybledlým kobercem a papírovými tapetami s růžemi na bezovém pozadí. Koupelna je obložená bezovými kachlíčky a všude najdete nerovnou podlahu jako u Chaze. Byt má čtyři okna; dvě vedou z obývacího pokoje na Východní osmasedmdesátou, dvě ložnicová do tmavého dvorku a kuchyňka je tak malá, že se v ní sotva otočíte.

Zato v koupelně trůní velká vana, teče teplá voda a v bytě jsou dva malé, ale krásně zdobené krby. Jeden je skutečně funkční.

Jakmile jsem překročila práh bytu, na první pohled jsem se do něj zamilovala. Je tu velká masivní postel královských rozměrů, v níž se nepochybně odehrávalo mnoho aktivit, o nichž se taktně pomlčí, ale až se tu pořádně vyvětrá, až si koupím v Kmartu zbrusu nové povlečení, budu si tu připadat jako v ráji. Ještě je tu mrňavá televize s 231

černobílou obrazovkou a anténou ve tvaru králičích uší. Tu vyměním za barevnou, jakmile něco našetřím.

„To je mu podobné.“ Chaz odnáší oblečení do ložnice, aby je pověsil na věšák, který jsme zatím postavili ke zdi. „Luke není člověk, který by něco dotáhl do konce, ale to už jsme probírali.“

„Já vím.“ Je to víc než týden, co jsme se s Lukem rozešli, a od té doby se mi neozval.

Pořád to bolí, je to ve mně příliš syrové, abych o tom chtěla mluvit.

Ale Chaz pořád vede svou, pořád to omílá. Pomáhá mi se stěhováním, vypůjčil si od rodičů vůz, takže mu to prominu. Asi se cítí nějak odpovědný za moje maléry, možná má pocit, že mi to dluží, když už mi jeho nejlepší kamarád zlomil srdce a tatíkova právnická firma dala padáka, ale všechno zlé je pro něco dobré.

Musím říct, že mě to nastartovalo, že jsem se díky vyhazovu probrala z nečinnosti a dupla si na své zaměstnavatele. I Shari jsem tím vyvedla z míry, prý že jsem „náhle dospěla“, pronesla na mou adresu.

„Bezplatné bydlení a mzda? Bezva práce, Nicholsová,“ ocenila mě po telefonu, když jsem jí volala, abych se pochlubila.

Jenže když o tom uvažuju, za všechno může právě Shari. Chodila s Chazem a ten nás letos v létě pozval na Lukův zámek a vina se dá svalit i na Chaze, jak sám před chvílí přiznal. To on Lukovi prozradil, že miluju dietní colu, Luke mi ji ve vesnici koupil, byl ke mně pozorný a já se do něj namístě zamilovala.

A Chaz mi dohodil práci u Pendergasta, Loughlina a Flynna, o kterou jsem teď přišla, jenže kdyby nás nepozval do Francie, nikdy bych nepotkala Luka, a kdyby svému nejlepšímu kamarádovi neřekl o mé vášni k dietní cole, nikdy bych se do Luka nezamilovala, a kdybych se do něj nezamilovala, zůstala bych doma a neodjela do New Yorku. A kdybych neodjela do New Yorku, nedostala bych práci ve firmě Chazova otce, neseznámila bych se s Jill, a můj sen stát se kvalifikovanou odbornicí přes svatební šaty by se mi nikdy nesplnil.

Když to shrnu, za všechno může jedině Chaz. Dobře že je po ruce, když ho potřebuju.

Rozvěsím poslední kousky oblečení na ramínka. „Hotovo?“ ptá se Chaz. „Je to všechno?“

Nejspíš ano. Na návrat je stejně pozdě. Klíče od bytu Lukovy matky jsem nechala u vrátného se stručným vzkazem, krátkým, ale 232

zdvořilým. Poděkovala jsem Lukovi za poskytnutí bydlení s tím, aby mi dal vědět, kolik zbývá doplatit na společné náklady.

Už si nemůžu dovolit zajít do Metropolitního muzea. Nechci riskovat, že ho tam potkám, i když po staré paní Ericksonové, které jsem také zanechala lístek na rozloučenou, se mi bude stýskat. Zatím neví, že jsem se odstěhovala, protože vánoční svátky tráví v Cancúnu.

Na rozloučenou jsem chvilku postála před Renoirovým obrazem s dívkou a popřála jí všechno dobré. Doufám, že si jí Lukova nová přítelkyně bude vážit tak jako já.

„Všechno,“ odpovím.

„Fajn, vrátím vůz,“ řekne Chaz. „Jsou svátky a já bych nerad dostal pokutu za nedovolené parkování.“

Málem bych zapomněla, že zítra je Nový rok, že za pár hodin mám být na svatbě Jill Higginsové.

„Co máš v plánu na večer? Luke je pryč a Shari s Pat. Půjdeš někam?“

„V Honey‘s je mejdan.“ Chaz pokrčí rameny. „Možná tam zaskočím.“

„Snad nechceš slavit příchod nového roku v karaoke baru?“

Netajím se, jak je mi ten nápad proti srsti. „S cizími lidmi?“

„Nejsou úplně cizí,“ brání se Luke. „Co ten malý chlapík s motýlkem a číšnice, co věčně ječí na toho svého? Jsou pro mě jako rodina, i když nevím, jak se jmenují.“

Jednám impulzivně, popadnu ho za ruku. „Nemáš náhodou ve skříni smoking, Chazi?“

Tak se stane, že o devět hodin později stojím s Chazem v rozlehlé taneční síni hotelu Plaza (přepychový dvoj sál), v ruce držím číši šampaňského a pod paží tisknu psaníčko, které ladí s mou večerní róbou z růžového hedvábí od Jacquesa Fatha, kterou vytvořil v padesátých letech, a u velkého křídla stojí Jill Higginsová, nyní MacDowellová, a chystá se hodit svatební kytici.

„Podržím ti to,“ nabídne se Chaz. „Proč nejdeš blíž?“

Jakmile jsem se ujistila, že nevěsta vypadá ve svatební róbě perfektně (doslova jedinečně) a že její tchyni spadla brada, když ji uviděla (nepřeháním), zdráhala jsem se tu zůstat. Přišlo mi hloupé zaclánět někde, kde neznám nikoho kromě nevěsty a ženicha. Ti nebudou mít čas promluvit s každým, kdo se tu objeví; mají rodiny, přátele a známé, ale změnila jsem názor a moc se mi tu líbí. Dobře se bavím a Chaz už prohlásil, že před dvanáctou ho odtud nikdo nedostane, že prý se nenasoukal do téhle maškarády proto, aby se za 233

chvíli zase svlékal. Připouštím, že má pravdu. Z Jilliných kamarádů ze ZOO se vyklubala veselá parta a upřímně přiznám, že jsem také ve svém živlu. Ani Johnovi přátelé nejsou namyšlení snobi, jak jsem očekávala; vlastně jediný, kdo se příliš nebaví, se zdá být Johnova matka. Anna Wintourová se údajně měla zmínit, že nevěstiny šaty jsou „mazaně rafinované“, takže není divu, že paní MacDowellová má po náladě.

To jsou věci! Jen jsem přesila staré šaty vyšlé z módy, a vidíte?

Sama šéfka časopisu Vogue nazvala můj výtvor mazaný!

Ale nejsem falešně skromná, natož překvapená. Osobně si myslím, že střih, který jsem zvolila, je ten pravý, skutečně rafinovaný.

V každém případě je jasné, že teď už nikdo neřekne o Jill, že je Bublina, a právě to má za následek sklíčenou náladu Johnovy matky.

Ta sedí u stolu, jednou rukou si podpírá hlavu, druhou odhání jednoho číšníka za druhým, ti se u ní střídají se studenou vodou a aspirinem, a vůbec jí není do smíchu.

„Připraveny?“ volá Jill. „Kdo ji chytí, bude další na řadě!“

„Běž!“ strčí do mě Chaz. „Podržím ti kabelku.“

„Hlavně ji neztrať, mám tam šitíčko pro případ nouze, jehlu, nit…“

„Mluvíš jako ošetřovatelka!“ zasměje se Chaz. „Neboj, dám na ni pozor.“

Spěchám, abych se připojila k družičkám a ostatním ženám, které se srotily před obřím pianem, a pobaveně si pomyslím, že se Chaz vyloupl, že je to pohledný kluk. Když jsem ho uviděla vyfešákovaného, poskočilo mi srdce radostí, jak mu to v té „maškarádě“ sluší.

I když si říkám, že ve smokingu vypadá každý muž skvěle.

„Obrátím se zády, aby to bylo férové!“ navrhne Jill.

Všimla si mě v davu, usmála se a mrkla na mě. Co to má znamenat?

„Jedna!“ křikne Jill.

„Tady jsem!“ vřískne vedle stojící dívka, další z ošetřovatelek tuleňů v ZOO. „Hoď ji mně!“

„Dva!“

„Ne! Mně!“ zaječí žena v kalhotovém kostýmu ostřejší barvy, ušitém z trikotýnu s pevnou vazbou, který přilne k tělu jako druhá kůže, a začne se vypínat na špičkách a vyskakovat.

„Tři!“ zavolá Jill.

234

Kytice bílých irisů a lilií letí vzduchem, na okamžik se její stín protne se zlatavým světlem u stropu a já zvednu paže. Nic moc nečekám, v životě jsem nechytila jediný hozený balon, a jsem šokovaná, když pugét úhledně přistane v mých rukách.

„Helemese,“ utrousí Chaz, když se k němu vítězoslavně vrátím, abych mu ukázala svou trofej. „Kdyby tě teď Luke viděl, šlehlo by to s ním.“

„Hleďte, hleďte, svobodní manhattanští mládenci!“ jásám a mávám kyticí.

Chaze to potěší. „Jsi opilá,“ řekne rozjařeně.

„Nejsem,“ protestuju a odhrnu si pár zbloudilých pramínků vlasů z obličeje. „Jsem veselá, protože je mi lehko na duši.“

„Deset…“ Lidé postávající kolem nás začínají skandovat a odpočítávat vteřiny zbývající do půlnoci. „Devět, osm…“

„Jejda!“ rozkřičím se. „Nový rok! Je nový rok!“

„Sedm,“ připojí se Chaz k chóru, „šest…“

„Pět!“ zaječím z plných plic. Chaz má pravdu. Samozřejmě že má pravdu. Jsem opilá. Taky mazaná a rafinovaná. „Čtyři! Tři! Dvě!

Jedna! ŠŤASTNÝ NOVÝ ROK!“

Hosté, kteří si nezapomněli přinést papírové frkačky, začnou hlasitě troubit a kapela spustí „Staré zlaté časy“ a nad našimi hlavami se uvolní síť a k zemi se zvolna snášejí stovky bílých balónků, které se jako sněhové vločky vrší kolem nás v závějích.

Hodiny odbijou půlnoc, Chaz mě obejme, já obejmu jeho a radostně se políbíme.

235

Průvodce svatebními šaty od Lizzie Nicholsové Nabízím lék na kocovinu v dobré víře, že vám po svatebním veselí přijde vhod:

Do vysoké sklenice nalijte asi dvě deci tomatové šťávy, lžičku citrónové šťávy (nebo limetky), kápněte pár kapek worcesterové omáčky, pár kapek tabaska a pro dochucení stačí okořenit špetkou pepře, soli a celerové soli. Pokud máte dobrodružnou povahu, přidejte nastrouhaný křen, k tomu pár kostek ledu, ozdobte větvičkou řapíkatého celeru a plátkem limetky.

Na závěr přilijte deci vodky.

Dobrou chuť!

LIZZIE NICHOLS DESIGNSTM

236

Kapitola 27

Klepy se šíří rychle, ale nemají takového trvání jako pravda.

Will Rogers (1879-1935), americký herec a humorista robudí mě nějaké bušení.

P Zpočátku si pomyslím, že mi tepe v hlavě.

Otevřu oči a nejdřív nevím, kde jsem. To trvá pár okamžiků a pak se mi rozjasní, vidím, že ty velké růžové rozmazané skvrny, co mám před očima, jsou opravdu růže; vzor na papírových tapetách.

Jsem ve svém novém bytě, který je nad obchodem s oblečením pro nevěsty, ležím v posteli.

A nejsem v ní sama, jak zjistím, když otočím hlavu.

Někdo se sem dobývá, tluče na dveře…

Je toho na mě moc. Jsem jako praštěná pytlem, potřebuju dobrou minutu, abych se vzpamatovala, aby mi došlo, co se kolem děje.

Oblečení… Pořád mám na sobě večerní róbu od Jacquesa Fatha, teď už pomačkanou a ušpiněnou od čokoládového dortu, a kalhotky Spanx. To je dobře… Moc dobře.

Chaz je taky ještě ve smokingu. Košili má zpola rozepnutou a někde ztratil vázanku. Zlaté manžetové knoflíčky s onyxy, o nichž mi jednou vykládal, že patří jeho otci, jsou pryč, a je jen v ponožkách.

Zapátrám ve svém ubohém bolavém mozku, usilovně se snažím vzpomenout, co všechno se tu dělo. Jak to, že bývalý přítel mé nejlepší kamarádky, nejlepší kamarád mého bývalého přítele skončil v mé posteli, i když oblečený?

Pak se mi začnou v hlavě rojit další fakta, například si vzpomenu na nevěstin pugét, který teď leží zvadlý na nočním stolku. Moc parády už nenadělá. Kam se poděly moje boty? Obtížně si připomínám řetěz událostí, které vedly k tomuto překvapivému rannímu probuzení.

237

Odbíjela půlnoc a my se políbili. Byla to novoroční kamarádská pusa… alespoň tak jsem to vnímala.

Jenže pak mě Chaz objal, a rázem už to nebylo nevinné.

Se smíchem jsem ho odstrčila, ale on se jen křečovitě usmál.

„Podívej, Lizzie, přece víš, že…“

Nechtěla jsem to slyšet. Položila jsem mu ruku na ústa, než stihl domluvit. „Ne, ne, nic takového.“

„Proč, sakra, nemůžeme?“ brebentil Chaz přes mé prsty. „Pravda, chodil jsem s Shari, ale kdybych tebe poznal dřív…“

„NE,“ řekla jsem a tlak mojí ruky na jeho ústech zesílil. „O to vůbec nejde a ty to víš. Oba jsme teď přecitlivělí, ublížili nám…“

„Tím spíš bychom měli hledat útěchu jeden u druhého.“ Chaz mě vzal za ruku a políbil mi konečky prstů! „Jsem ti k službám, kdyby sis potřebovala ulevit, zbavit se napětí. Klidně si vybij frustraci na mně…

Myslím fyzicky… Dělej si se mnou, co chceš…“

„Nech toho!“ Mluvil nesmírně vážně, ale já se mu vymanila. „Víš, že tě mám ráda… jako kamaráda, a nechci udělat něco, co by změnilo ná vztah nebo ohrozilo naše přátelství.“

Smála jsem se jako praštěná, ale Chaz se tvářil náramně vážně.

„Klidně to risknu, protože na našem přátelství se nic nezmění, protože my dva vždycky budeme kamarádi, Lizzie, ať se děje, co se děje… Jediné, na čem musíme důrazně zapracovat, je fyzická část našeho vztahu.“

Pořád jsem se chichotala. „Musíš se obrnit trpělivostí, oba potřebujeme čas, abychom se vzpamatovali, aby se naše bolavé dušičky zahojily.“

Chaz udělal obličej. Moje tlachání ho nepotěšilo, ale nedala jsem se odradit a pokračovala: „Pokud po nějaké době zjistíme, že pořád máme zájem posunout náš vztah dál, můžeme si o tom znovu promluvit.“

„O jakém časovém horizontu je řeč?“ chtěl vědět Chaz. „Kolik času potřebuješ na truchlení a zahojení duše? Dvě hodiny? Tři?“

„Nevím.“ Nedokázala jsem se soustředit. Držel mě v náruči a já přes hedvábnou látku cítila tlak zlatých manžetových knoflíčků s onyxy, vypůjčených od otce. A ještě něco… „Aspoň měsíc.“

Znovu mě políbil, začali jsme se pohupovat v rytmu hudby a já měla pocit, že kolem nás místo bílých balónků prší zlaté hvězdy, a nebylo to jen kvůli vypitému šampaňskému. Konečně uvolnil objetí, ale dál mě držel kolem pasu a já se mohla nadechnout. „Nejmíň týden.“

238

„Ujednáno.“ Chaz vzdychl. „Ale bude to dlouhý týden… Co to máš na sobě?“ zeptal se zvědavě, když nahmatal obrubu mého spodního prádla.

„Elastické kalhotky Spanx, formují postavu.“ V té chvíli jsem se rozhodla, že víckrát nechci nic předstírat, že budu v budoucích vztazích nemilosrdně, přímo brutálně upřímná, i když můžu pohořet.

Například klidně přiznám klukovi, že nosím stahovací kalhotky, které jsou skoro ke kolenům, že bych v nich mohla rovnou vyrazit na kole.

„Elasťáky,“ zamumlal Chaz u mých rtů. „To mě rajcuje. Nemůžu se dočkat, až tě v nich uvidím.“

Zvednu další hozenou rukavici a opět si neberu servítky. „Ujišťuju tě, že to není pěkný pohled.“

„To si myslíš ty. Chci ti říct, že jsem nahlédl do své budoucnosti, a víš, koho jsem tam uviděl? Tebe! Bez kalhotek Spanx,“ zašeptal mi.

Sevřel mě jako při tanci a já se dál smála a dívala se na poslední balónky snášející se pomalu na zem.

Zbytek noci proběhl ve stejném duchu. Líbali jsme se, tančili, pili šampaňské, a zase jsme se líbali, a když obloha nad East River začínala nepatrně růžovět, vypotáceli jsme se na ulici, nastoupili do přistaveného taxi a po příchodu domů padli do postele.

Ale k ničemu nedošlo, nebo ano? Jak by mohlo, když jsme a) od hlavy k patě oblečeni, a b) já bych nic takového nepřipustila, bez ohledu na množství šampaňského, které jsem vypila.

Protože tentokrát mám v úmyslu nic nepokazit a dělat věci tak, jak se dělat mají.

Bude to fungovat… Musí, protože jsem strašně mazaná a rafinovaná.

Ležím a hloubám o své mazanosti a také o tom, jak je spící Chaz neúhledný, jak tu tak leží s obličejem zabořeným do polštáře rozpláclý jako žába. Nesliní ve spánku jako já, zato chrápe a mně příšerně hučí v hlavě. Mám sice děsnou kocovinu, ale dojde mi, že to, co slyším, přichází zvenčí.

Zezdola jsou slyšet rány na domovní dveře. Je tu zabudovaný domácí telefon, ale nefunguje (madame Henri mi svatosvatě slíbila, že ho hned po svátcích nechá opravit).

Kdo to může být? Co tu chce? Vždyť je Nový rok, deset ráno!

Skulím se z postele a chvíli vrávorám. Mám potíž udržet se na nohou. Pokoj se se mnou točí, než mi dojde, že na vině je šikmá podlaha. Proto mám pocit, jako bych padala. Nerovná plocha a moje kocovina, to je ďábelská kombinace.

239

Přidržuju se zdi, než se dostanu ke dveřím. Odemknu a bušení zesílí.

„Už jdu!“ volám a napadne mě, že to může být UPS. Madame Henri mě upozornila, že pokud tu chci bydlet, přebírám zodpovědnost za veškeré zásilky, které sem pošta doručí po zavírací hodině.

Že by v UPS pracovali i na Nový rok? O tom silně pochybuju.

I takový Brown musí dát svým zaměstnancům den volna.

Sejdu ze schodů a jsem nucená zápolit s množstvím zámků, než se mi konečně podaří otevřít. Bezpečnostní řetěz nechám na místě pro případ, že by nečekaný návštěvník byl masový vrah nebo náboženský fanatik.

Pootevřu na štěrbinu a vykouknu ven… A spatřím posledního člověka na světě, kterého bych tu čekala.

Luke!

„Lizzie!“ Vypadá unaveně a taky naštvaně. „To je dost, že jsi otevřela. Dobývám se k tobě dobrou hodinu. Pusť mě dovnitř, musím s tebou mluvit.“

Zpanikařím a zabouchnu mu před nosem.

Můj bože! Můj bože! Luke! Vrátil se z Francie, vrátil se a přišel za mnou. Co tu chce? Copak nedostal mou zdvořilou zprávu? Napsala jsem mu novou adresu, aby věděl, kam mi má posílat poštu. Taky jsem ho žádala, aby mě nechal na pokoji.

„Lizzie!“ Znovu silně zabuší. „Tohle mi nedělej! Letěl jsem lán světa, celou noc jsem nespal… Musím ti něco říct! Nevyhazuj mě!“

Kristepane! Luke u mých dveří… Luke u mých dveří…

… a jeho nejlepší kamarád se rozvaluje v mojí posteli!

„Lizzie! Otevřeš mi konečně? Jsi tam ještě?“

Co mám dělat? Co mám dělat? Nemůžu ho pustit dovnitř, nemůžu dopustit, aby padl na Chaze, i když jsme nic špatného nedělali. Ale kdo nám uvěří? Luke? Ani náhodou! Bože! Co si počnu?

„Jsem… jsem tady.“ Sundám řetěz a pootevřu, ale nehnu se z místa. Venku mrzne, chlad zalézá do kostí a mně začíná být v lehkém oblečení děsná zima. „Ale dovnitř nemůžeš.“

Luke se na mě podívá a já vidím v jeho tmavých očích smutek.

„Lizzie…“ Snad si ani nevšiml, že jsem spala oblečená, že to nejsou ledajaké šaty, ale večerní róba od Jacquesa Fatha, kterou jsem si celé roky šetřila pro výjimečnou příležitost. Jenže jak by to mohl vědět?

Nikdy jsme o nich nemluvili.

240

„Jsem pořádnej pitomec,“ pokračuje Luke a neuhne pohledem.

„Přiznávám, že když jsi nadhodila, že… zkrátka že by ses chtěla vdávat, dost mě to vzalo. Ve snu bych nečekal, že s něčím takovým vyrukuješ. Byl jsem totiž přesvědčený, že je nám spolu dobře, že nám nic nechybí, ale donutila jsi mě k zamyšlení. Pořád na tebe musím myslet, i když jsem dělal, co jsem mohl, abych tě pustil z hlavy, ale nešlo to.“

Nevěřícně na něj hledím a třesu se zimou. Kvůli tomu letěl přes půl zeměkoule? Nový rok musel přivítat na palubě letadla. Co tu chce? Přišel mi říct, že jsem mu pokazila vánoční svátky?

„Dokonce jsem si promluvil s matkou.“ V zimním slunci mají jeho havraní vlasy modravý nádech. „Mimochodem, nemá žádnou známost. Chlápek, s kterým se sešla den po Dnu díkůvzdání, je plastický chirurg. Chodí k němu na botox, ale to není to hlavní.“

Ztěžka polknu. „Aha.“ Opožděně mi dojde, proč se Bibi neusmívala očima, proč se jí ve vnějších koutcích očí netvořily vrásky, když mě zvala do Francie. Zrovna jí píchli dávku botoxu.

Jenže to vůbec nic nemění na faktu, že se rozhodl strávit vánoční svátky ve Francii, místo aby jel se mnou k nám domů seznámit se s mojí rodinou.

Připomenu si to proto, abych se vůči němu zatvrdila. Rána v srdci je příliš živá. Nelhala jsem, když jsem Chazovi říkala, že truchlím.

Ale na Lukovi je vidět, že trpí, že je příšerně unavený, a já mám co dělat, abych ho neobjala.

„Máma mi taky řekla, že jsem pořádnej pitomec,“ pokračuje, „i když ji tvoje podezření rozladilo. Není tátovi nevěrná, jen se před ním snažila utajit, že se nechává vylepšovat.“

Mám sucho v ústech, jazyk se mi lepí na patro. „Neupřímnost ve vztahu se nevyplácí.“

Moc dobře vím, o čem mluvím.

„Máš pravdu,“ souhlasí se mnou. „Konečně mi došlo, jaké jsem měl štěstí, že jsem tě poznal, Lizzie.“

Vezme mě za ruku a kožené rukavice, které nesvlékl, mě studí jako led. „Máš sice pověst mluvky, ale jedna věc se ti nedá upřít: vždycky řekneš na rovinu, co si myslíš.“

Moc pěkné, říkám si, a většinou pravdivé.

„To ses trmácel celou cestu proto, abys mě urážel?“ Snažím se, aby to znělo namyšleně, i když cítím, že se co nevidět rozbrečím.

„Nebo tím monologem někam směřuješ? Je mi totiž příšerná zima.“

241

„Promiň!“ Překotně svlékne kabát a něžně mi ho dá kolem ramen.

„Líp by se nám povídalo vevnitř.“

„Nepřipadá v úvahu,“ odpovím rezolutně.

Za kabát jsem vděčná. Teď už mi mrznou jen nohy. Mám pocit, že jsou z ledu.

„Jak chceš.“ Luke se mírně usměje. „Jestli ti to vyhovuje… Půjdu, ale nejdřív dovol, abych ti řekl, proč jsem přišel.“

Ano, tak to chodí v lepších kruzích, tak se loučí šlechta. Uletí tisíce kilometrů, aby mohli říct své bývalé: měj se.

Protože urození synkové zachovají dekorum za všech okolností, vždycky si potrpí na zdvořilost. Sbohem, Luku…

„Ještě jsem nepotkal dívku jako ty, Lizzie, protože ty vždycky víš, co chceš a jak toho dosáhnout. Nebojíš se riskovat, nebojíš se říct, co si myslíš… Nemáš ponětí, jak moc to obdivuju.“

Páni! Pěkný proslov na rozloučenou.

„Vtrhla jsi do mého života nečekaně jako… jako velká voda v dobrém slova smyslu a já nedokázal odolat. Co by teď se mnou bylo?

Kde bych skončil, nebýt tebe?“

Vrátil by ses zpátky do Houstonu, ke své bývalé…

Ale mlčím. Přece jen jsem zvědavá, kam tím vším míří, i když mám sto chutí vrátit se tryskem do postele.

„Nejsem jako ty, neumím jít za svým,“ pokračuje Luke. „Jsem opatrnější, zvažuju všechny možnosti, kalkuluju každý risk, který to může obnášet…“

Ano, já vím.

Na shledanou, má lásko. Už se nedozvíš, jak moc jsem tě milovala.

„Proto mi trvalo tak dlouho, než jsem si uvědomil, co ti skutečně chci říct…“ Zašátrá v kapse tmavošedých vlněných kalhot a já si pomyslím, jestli mi to nedělá schválně. Proč mě mučí? Copak nechápe, co se ve mně odehrává? Jak strašně se musím ovládat, abych se mu nevrhla do náruče? Proč se prostě nesebere a neodejde?

„… co jsem měl celou dobu v podvědomí od chvíle, co jsme se tenkrát poznali ve vlaku a tys mi vyprávěla tu legrační historku.“

Abych vypadla z tvého života a víckrát se nevracela?

Ale Luke mi vyrazí dech.

Před zraky dámy věnčící psíka, chlápka v minidodávce, který hledá místo k zaparkování, zkrátka před celou Východní osmasedmdesátou padne na koleno, z kapsy vyndá malou černou 242

sametovou krabičku, a když ji otevře, ukáže se prsten s diamantem, který se v ranním světle zatřpytí, až oči přecházejí.

Ne, neklame mě zrak, a na dovršení všeho slyším: „Vezmeš si mě, Lizzie Nicholsová?“