Meg Cabot

Lizzie Nicholsová 03. Úspěšná smolařka se (asi) vdává V dávných dobách se svatby odehrávaly v poněkud volnějším duchu, než je tomu dnes. Soupeřící kmeny ve snaze o zvýšení počtu populace pravidelně pořádaly nájezdy na cizí území za účelem získání nevěsty. Ano, tak to skutečně chodilo; loupilo se a plenilo a jedni kradli ženy druhým a loupeživé tlupy si obrazně řečeno v ničem nezadaly s dnešním ženichem a jeho družinou.

S tím rozdílem, že tenkrát se nenosily smokingy, spíš bederní roušky.

Mnohdy se mladé ženy doslechly včas o tlupě nájezdníků a celkem se ani nebránily, ale to neznamenalo, že by si znesvářené rodiny a jejich známí padli do náruče.

Vždy mějte po ruce seznam svatebních dárků, které sipřejete dostat, a ať je jich víc, než je hostů. Tak si pojistíte, že některý nedostanete dvakrát, a ti z pozvaných, kteří se z nějakého důvodu nemohou zúčastnit svatebního veselí, se nepřipraví o možnost najít pro vás něco skvělého!

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 1

Kdo ví, z čeho jsou stvořeny lidské duše; jeho a moje jsou stejné.

Emily Brontěová (1818-1848), britská prozaička a básnířka „Chazi.“ Dloubám do chlapíka ve smokingu, který leží rozvalený vedle mě na posteli. „Musíš odtud vypadnout.“

Chaz podrážděně odstrčí mou ruku, jako by odháněl obtížný hmyz. „Nech toho, mami,“ zavrčí. „Už jsem říkal, že odpadky jsem vynesl.“

„Chazi,“ znovu do něj rýpnu. „Nedělám si srandu. Koukej se sebrat a jít.“

Tentokrát se jako na povel probere. „Co… Kde to jsem?“

Ospale se rozhlédne po místnosti a dál se jeho pohled stočí na mě. „Aha, Lizzie. Kolik je?“

„Čas zvednout kotvu a vypařit se.“ Popadnu ho za ruku a zacloumám s ním. „Dělej, vstávej!“

Ale jako bych se snažila zápolit se slonem. Nehne se ani o píď.

„Co se děje?“ chce vědět Chaz a bez mučení připouštím, že je mi proti srsti být na něj hrubá. V košili od smokingu vypadá s tím svým strništěm na bradě božsky; je vyjevený a tmavé vlasy má divoce rozcuchané. „To už je ráno?“ Zamžourá na mě.

„Hele, proč jsi ještě v šatech?“

„Proč? Mezi námi totiž k ničemu nedošlo,“ říkám s úlevou, protože je to pravda. Jistě, něco proběhlo, ale stahovací kalhotky Spanx mám pořád na sobě, takže určitě nic fatálního. Ještě že tak. „Pohni se, musíš zmizet.“

„Co tím myslíš, že mezi námi k ničemu nedošlo?“ Chaz se zatváří dotčeně. Jak to můžeš říct? Podívej se na sebe. Jsi celá poškrábaná od mých vousů.“

Provinile se dotknu tváře. „Cože? To nemůže být pravda!

Utahuješ si ze mě, že jo?“

„Vůbec ne. Tváře máš jak ředkvičky.“ Spokojeně se zašklebí a natáhne se ke mně. „Co kdybychom teď pokračovali tam, kde jsme skončili, než jsi usnula? Řeknu ti, krajně nevychované, ale vynasnažím se, abych ti to neměl za zlé, ovšem potrestat si zasloužíš. Asi ti naplácám na zadek, hned jak přijdu na to, jak tě dostat z té věci. Jakže tomu říkáš? Spanx, ne?“ Chaz se rozzáří.

Jo, to je přesně ono.“

Ale já už stojím v koupelně a prohlížím se v zrcadle nad umývadlem.

Má naprostou pravdu. Cestou ze svatby jsme se v taxíku drobet muchlovali jako dva puberťáci a teď vypadám, jako bych si obličej dřela kartáčem.

„Páni!“ Vyletím z koupelny. „Co když si toho všiml?“

„Kdo si měl čeho všimnout?“ Chaz mě popadne za zápěstí, strhne k sobě a už zápolí s knoflíčky na šatech.

„Přece Luke!“ vřísknu. „Myslíš, že si toho nevšiml? Jsem rudá jak rajče!

„Proč mluvíš o Lukovi?“ nechápe Chaz. „Ten je teď ve Francii. Jak ten hadřík svlékáš?“

„Není ve Francii!“ křičím a zápolím s jeho rukou. „Před chvílí byl dole na ulici! Neslyšel jsi rány? To on bušil na dveře!“

„Dveře? Rány?“ Chaz se na okamžik přestane snažit svléknout mě a v tom zmatku vypadá ještě úchvatněji než kdy jindy. Ale toho si nevšímám. Co je mi po tom, jak je ten kluk hezký? „Luke je před barákem?“

„Teď ne.“ Znovu vyvinu úsilí, abych se ho zbavila. „Ale do půl hodiny bude zpátky, a proto teď musíš odejít. Neví, že jsi tady, a nikdy se to nedozví.“ Chaz si ustlal na saku a já se k němu snažím dostat, abych mu ho přehodila přes ramena.

„Takže jestli ti to nevadí, byla bych ti vděčná, kdyby ses oblékl a odešel…“

„Tak počkat.“ Chaz pozvedne tmavé obočí. „Nač ten spěch?

Mám tomu rozumět tak, že ty a pan Romantický jste se zase dali dohromady?“

„Samozřejmě že jsme zase spolu.“ Vrhnu pohled na hodiny.

Zbývá pětadvacet minut! Luke je zpátky co nevidět. Hledá v okolí nějakou kavárnu Starbucks, aby nám donesl kávu a nějaké dánské… zkrátka něco, co je u Starbucks na Nový rok k mání, ale mně je to fuk, i kdyby to byl kus suchého chleba. Co na tom záleží? „Proč myslíš, že tu pobíhám a žádám tě, abys laskavě vstal? Nechci, aby se dozvěděl, žes tu strávil noc… nebo mi podráždil pleť.“

„Lizzie.“ Chaz potřásá hlavou, ale bere si sako. Ještě že tak.

„Není malý kluk. Nemůžeš ho chránit navěky. Jednou se o nás musí dozvědět.“ Ucítím, jak se mi srdce sevře jakoby v ledovém krunýři. „O nás? O čem jako? Chazi, není co.“

„Jak to myslíš, že není co?“ Šátrá v kapse, nejspíš po peněžence, a teď zpozorní. „Copak jsme spolu nestrávili noc?“

„Ale ano.“ Vrhnu další zoufalý pohled na hodiny.

Čtyřiadvacet minut! Musím si umýt vlasy. Určitě jsou samá konfeta z včerejší svatební oslavy a to se nezmiňuju o rozmazaném líčidle kolem očí. „Ale to už jsme si vyjasnili. K

ničemu nedošlo.“

„K ničemu?“ Chaze se to dotkne. „Matně si vzpomínám, že jsem tě držel v náruči, líbal tě pod oblohou plnou padajících hvězd, a tomu říkáš nic?“

„Byly to nafukovací balónky,“ připomenu mu, „žádné hvězdy.“

„To je jedno, ale mám takový dojem, že jsme došli k závěru, že musíme zapracovat na fyzické stránce našeho vztahu.“

„Ne, to jsou tvoje slova. Já řekla, že oba procházíme složitým obdobím, že naše rozchody byly bolestivé a že potřebujeme čas, abychom se z toho dostali.“

Chaz si prohrábne vlasy, ale moc si nepomůže, protože vypadá ještě rozcuchanější, a na mou postel se snese sprška konfetů. „A co to líbání v taxi?“

V tom má pravdu, to se mu nedá upřít. Sama si nejsem jistá, co to mělo znamenat.

Nebo proč jsem si to tak užívala.

Ale v jednom mám jisto. Nehodlám tu stát a vést plané diskuse. Není na to čas.

„Dost jsme toho vypili,“ vysvětluju s dalším vyjukaným pohledem na hodiny. Dvaadvacet minut! Po umytí si vlasy musím vysušit! „Byli jsme na svatbě. Nechali jsme se unést.“

„Unést?“ Chazovy modré oči se zatřpytí v paprscích zimního slunce, které se sem dere škvírou v nových krajkových závěsech. „Měl jsem ruku v tvé podprsence, a tomu ty říkáš nechat se unést?“

Přiskočím k němu a položím mu ruku na ústa, abych ho umlčela. „Tohle si necháme pro sebe, ano?“ zaprosím s bušícím srdcem, které ucítím až v hrdle.

„Snad mu nedáš druhou šanci?“ mumlá Chaz pod mou rukou. „To mi neříkej ani náhodou. Ano, chápu, že udělal romantické gesto, že přiletěl z Francie zrovna na Nový rok, ale Lizzie, ten kluk má fóbii ze závazků nebo problémů. V životě nic nedotáhl do konce.“

„To není pravda!“ vykřiknu a strčím mu před oči prsten na levé ruce. „Vidíš?“

Chaz na něj chvilku civí. „Kristepane,“ řekne po minutě.

„Asi budu zvracet.“

„Ze se nestydíš!“ vyletím na něj. „Tohle říct holce, kterou právě požádal o ruku tvůj nejlepší kamarád?“

I když pravda je, že sama mám žaludek jako na vodě, ale svádím to na šampaňské, které jsme minulou noc vypili. Ano, to je ono.

„Lizzie.“ Chaz padne na záda a zahledí se na popraskaný strop. „Nemusím ti doufám připomínat, že to není tak dlouho, co jste se rozešli? Ze ses od něj odstěhovala, protože ti řekl, že budoucnost nevidí po tvém boku? Že váš románek vzal zasvé a ty ses minulou noc líbala se mnou?“

„Co ti mám povídat.“ Hledím na broušený diamant zasazený v platině a zdá se, že i v něm se odráží ranní světlo. Luke říkal, že nejde o krvavý diamant a že doklad o původu je na cestě.

„Zkrátka změnil názor.“

„Protože ses od něj odstěhovala a to ho vyděsilo k smrti!“

rozkřičí se Chaz a znovu si sedne na postel. „Tohle chceš?

Kluka, který se k tobě šupem vrátí a nabídne ti manželství jen proto, aby nemusel být sám? Který ví, že holka, s kterou žije, není pro něj ta pravá, ale co na tom? Lepší něco než nic.“

„Ach tak.“ Mrazivě na něj hledím. „Ty se tedy domníváš, že my dva bychom byli pár k pohledání?“

Jo, když už jsi to nakousla, a ještě něco ti řeknu: opičák s papírovým pytlíkem na hlavě by byl pro tebe lepší partie než Luke,“ pokračuje Chaz. „Vy dva se k sobě vůbec nehodíte.“

„Poslyš!“ zasyčím na něj. Nevěřím svým uším, navrch vůbec nechápu, jak můžeme vést takovou konverzaci. „Jak můžeš něco takového vypustit z úst? Luke je přece tvůj nejlepší kamarád, nebo není?“

„To ti podepíšu,“ řekne Chaz. „Kamarádíme se od čtrnácti a vsadím se, že ho znám líp než on sám sebe, a proto mám právo říct svůj jednoznačný názor. Kde bere tu drzost žádat tě o ruku?“

„Co to povídáš?“ Ucítím palčivost pod víčky, jak se mi slzy derou do očí. „Co je na mně tak špatného?“

„O tebe nejde, Lizzie,“ řekne Chaz laskavě. „Skutečnost je taková, že ty víš, co chceš, zatímco Luke pořád tápe a navrch si myslí, kdovíco není. Ten se nenechá zastínit, jenže ve fungujícím vztahu nemůžou být dva hvězdné typy. Někdo musí táhnout káru… aspoň občas.“

„To není pravda.“ Otřu si slzy. „Luke na to má, vystuduje medicínu a jednou bude zachraňovat dětské životy.“

Chaz zvrátí hlavu a zahledí se na strop.

„V den, kdy se z Luka de Villierse stane doktor,“ prohlásí slavnostně, „dám se na nealkoholické pivo. Pro dobro věci.“

Jsem zlostí bez scbe. „Vypadni!“ Ukážu na dveře. „Koukej, ať jsi pryč! Chaz se zvedne, zapotácí se a nasadí trpitelský výraz. „Víš co? S radostí,“ ucedí důstojně, jakmile nabude rovnováhu. Dovrávorá do obývacího pokoje, kde v noci upustil kabát, a zvedne ho. Asi se mu kapku zatočila hlava, ale pak už zamíří ke dveřím.

„Děláš velkou chybu, Lizzie.“ Ještě se ke mně otočí a udiví ho, když zjistí, že stojím za ním.

Dloubnu ho do hrudníku. „Ty děláš chybu. Tvůj nejlepší kamarád se žení. Měl bys mít radost a popřát nám všechno nejlepší, ale ty jsi naštvaný, protože ti to se Shari nevyšlo…“

„Shari?“ Chaz užasle potřese hlavou. „Tohle nemá nic společného se Shari. To se týká tebe a mě.“

„Ty a já?“ Skřehotavě se zasměju. „Děláš si srandu?“

„Ani náhodou.“ Chaz se navléká do kabátu. „Ale nechci tu zbůh– darma trávit mládí, než ti to dojde.“

„V pořádku,“ opáčím uštěpačně. „Nikdo se tě neprosí, nebo snad ano?“

„S tebou je potíž.“ Chaz se usmívá, ale není to příjemný úsměv. „Ty totiž nemáš ponětí, co je pro tebe dobré.“

Rozrazí dveře, vyřítí se na chodbu a práskne za sebou dveřmi tak, až se rozdrnčí okenní tabulky.

A je pryč.

Jakmile se unesené „nevěstě“ a jejímu ženichovi podařilo uniknout před hněvem příbuzných do bezpečí, načas se po nich slehla zem. Nejspíš proto, aby se vyhnuli odplatě její rodiny (nebo možných manželů, pokud nějací byli), jejíž členové po ní zběsile pátrali v okolí vesnice, kde byla chycena.

Právě v tomto období uplatňoval „ženich“ svou moc, vykonával nátlak na novou zajatkyni, aby ji náhodou nenapadlo utéct nebo ho ve spánku zavraždit. (V tehdejších „manželstvích“ celkem běžná praktika, pokud nebyla nevěsta spokojená s danou situací, či s ženichem.)

Tato hra „na schovávanou“ by se dala považovat za předchůdce líbánek. S tím rozdílem, že se neodehrávala v rekreačním středisku Sandals, ale v nějaké jeskyni, kde nefungovala pokojová služba.

Nikdy nezkoušejte před svatbou či v den obřadu nové krášlicí prostředky a také zapomeňte na pleťovou masku. Poslední, co potřebujete, je nervový kolaps či podrážděná pleť. Držte se toho, co se vám osvědčilo, a uvidíte, že budete zářit jako anděl.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 2

Dvě duše, ale jen jedna myšlenka, dvě srdce, která tlučou jako jedno.

Franz Joseph von Můnch-Bellinghausen (1806-1871), rakouský dramatik

Nevěřím svým uším. Musím přiznat, že takovou reakci bych nečekala, rozhodně ne od člověka, jemuž jsem se jako prvnímu svěřila, že jsem se zasnoubila. Chápala bych, kdyby Chaz projevil jisté obavy, na tom by nebylo nic divného vzhledem k okolnostem, za jakých jsme se s Lukem nedávno rozešli. Když se to tak vezme, ještě přednedávnem jsme měli jisté problémy, ale to už je minulost.

Klidně to hodím za hlavu, protože Luke mě požádal, abych si ho vzala. To byla hlavní překážka v našem vztahu, která nám bránila být spolu. Protože on si neuměl představit naši společnou budoucnost.

Ale to se jako mávnutím proutku změnilo. Požádal mě o ruku! Budu se vdávat! Lizzie Nicholsová bude konečně nevěsta!

Jenže… Proč se mi pokaždé, když na to pomyslím, zachvěje žaludek, jako by mi bylo na zvracení?

To jsou nervy, všechno to vzrušení kolem, když se holka zasnoubí na lačný žaludek. Odjakživa mám dojem, že jsem hypoglykemická. Zrovna jako Nicole Richieová.

A jako obvykle za to může Chaz. Proč místo aby se radoval se mnou, musí na mě vychrlit všechny ty nesmyslné prkotiny, jako kdyby… zkrátka jako kdyby žárlil?

Hloupost, to není možné. Chaz mě má rád svým způsobem, ale láska to není. Jsme jen kamarádi… Nepopírám, že včerejší noc jsme se trochu muchlovali, a musím přiznat, že to bylo…

zkrátka pěkné.

Vlastně se mi to fakt líbilo.

Ale oba jsme měli v hlavě, dokonce si troufnu říct, že jsme byli opilí. Nic to neznamenalo. Je to tak, jak jsem řekla: byli jsme roztrpčeni kvůli rozchodům s partnery a hledali jsme útěchu jeden u druhého.

Ale víc v tom nebylo, k ničemu nedošlo.

Opravdu?

No co, teď už nemá cenu nad tím hloubat nebo ztrácet čas.

Luke tu bude každou minutu a já se musím dát do pucu, než dorazí. Určitě mi páchlo z úst, když přede mnou klečel, a coby zasnoubená nehodlám strávit první den blaženosti ve spodním prádle ze včerejška.

Ve chvíli, kdy se rozezní domovní zvonek, jsem už svěží, voňavá a vypulírovaná díky nejrychlejší sprše, rychlému převlečení do úchvatných růžových šifonových společenských šatů z padesátých let od Lorrie Deb (naprosto dokonalé pro čerstvě zasnoubenou, co nevidět profesionální odbornici na úpravu svatebních rób) a několika vrstvám korektoru na zakrytí kruhů pod očima a připravená vpustit muže, jemuž jsem právě dala slovo.

Schody sbíhám po dvou a cítím se lehounká jako vánek.

(Musím zařídit opravu domácího telefonu. To bude první, co hned zítra ráno udělám, jakmile po svátcích otevřou.) „Hola!“ zdraví Luke, když otevřu těžké masivní dveře.

„Vypadáš…“

Jako nastávající nevěsta?“ zeptám se s náručí plnou nabírané sukně, jedna vrstva šifon, druhá síťovina a další nylon, a udělám škádlivé pukrle.

„Chtěl jsem říct rajcovně,“ řekne Luke a vítězoslavně zamává nákupem od Starbucks. Mně donesl balík dietní coly.

„Podívej, co se mi podařilo urvat. Akorát jsem musel ujít lán světa, nejmíň jedenáct bloků, než jsem narazil na podnik, který má otevřeno na Nový rok.“

„Luku! Tys nezapomněl?“

Připouštím, že to byl právě Chaz, kdo Lukovi tehdy poradil, co mi má koupit, jak moc miluju dietní colu. Bylo to loni v létě ve Francii a Luke mi ji ten den koupil ve vesnici. Prý se mu Chaz zmínil, že dietní cola otevírá bránu k mému srdci, ale to neznamená, že bych byla do Chaze zamilovaná. Hloupost! Jak mě to vůbec mohlo napadnout?

Dojetím zaslzím. Luke je vážně ten nejpozornější snoubenec na světě. A také nejhezčí, jak tu tak stojí v kabátu od Huga Bosse, a dlouhé černé řasy má krásně otočené… Dokonce i bez pomoci kosmetických kleštiček značky Shu Uemura. I před půl hodinou vypadal moc roztomile, jak tu tak klečel v rozbředlém sněhu, plný nadějí a nervózní. Co jiného jsem mohla říct, když mě požádal o ruku?

Ne že bych v tom směru oplývala fantazií. Pravda, možná jsem pár vteřin zaváhala, abych ho potrestala za to jeho: „Nevím, jestli si umím představit naši společnou budoucnost.“

„Chci, abys věděla, že když se podívám do budoucnosti, vidím tam jen tebe.“ To mi včera šeptal Chaz během večera. „A jsi bez kalhotek Spanx.“

Potřesu hlavou. Proč pořád musím myslet zrovna na Chaze?

Na kluka, který věčně chodí v kšiltovce se znakem baseballového týmu Michiganské univerzity?

Na veřejnosti!

Luke si všimne mého výrazu a posmutní. „Co je?“ zeptá se.

„Co jsem provedl? Už nepiješ dietní colu? Mohl jsem donést něco jiného. Co chceš? Dietního Dr Peppera?“

„Ne!“ Křečovitě se zasměju, snažím se odlehčit situaci.

Krindy! Co je to se mnou? „Samozřejmě že mi pořád chutná!

Promiň… Venku je psí zima. Pojď dál.“ Ustoupím a nechám ho vejít.

„Už jsem se bál, že mě tu necháš mrznout.“ Luke mi věnuje jeden ze svých úsměvů, který mě spolehlivě rozechvěje do morku kostí, a zlehka mě políbí na rty a do vlasů.

„Je fajn být zase doma,“ zamumlá, když kolem mě projde.

„Teď vím, že domov je tam, kde jsi ty.“

Ó! Jak sladké!

Jak může Chaz Luka obviňovat, že neví, co chce? Ten přesně ví, co chce. Mě!

Jen mu chvíli trvalo, než si to srovnal v hlavě. Potřeboval trochu popostrčit. Stačilo, abych se s ním rozešla a odstěhovala se.

„Tak tohle je tvůj nový bejvák?“ Luke se rozhlíží v úzké a trochu zchátralé chodbě.

„Bude líp,“ řeknu.

„Ne, líbí se mi tu,“ opáčí omluvně. „Je to stylové.“

Ne, není to jeho vina, říkám si v duchu, jak stoupám za Lukem. Chaz nikdy nepoznal štěstí, skutečné romantické štěstí, jaké teď prožívám s Lukem. Není divu, že je skeptický, přímo podezíravý, že zpochybňuje naše šance na úspěch.

Však on změní názor, až nás uvidí pohromadě, jak jsme blažení, že jsme se konečně našli a zasnoubili. Pochopí, jak byl zpozdilý, jaké hrozné věci říkal.

I Chaz si jednou najde tu pravou, která ho učiní stejně šťastným jako já Luka.

Pak bude všechno, jak má být.

Vím, o čem mluvím. Však uvidíte!

Jsme nahoře. Strčím do dveří a vejdu. „Všude dobře, doma nejlíp,“ říkám.

Luke mě následuje. „Skvělé místo!“ spustí nadšeně.

„Nemusíš předstírat, že se ti tu líbí.“ Usměju se na něj.

„Vím, že nic moc, ale mám kde složit hlavu, a jakmile budu mít čas a našetřím nějaké peníze, začnu to tu zvelebovat.“

„Ne, Lizzie, je to vážně pěkné.“ Luke odloží pytel s nákupem od Starbucks a dietní coly a obejme mě. „Ty jsi taky pěkná, nejsi tuctová a máš své kouzlo.“

„Tys tomu nasadil korunu!“ odporuju se smíchem.

„Podobám se snad zdejším vyšisovaným tapetám s přehnaně velkými vzory růží, křivé podlaze nebo oprýskané omítce na stropě?“

„Víš, jak to myslím.“ Luke mi laská krk. „Je to výjimečné jako ty a už to tu voní jako ty. Bože, nemůžu uvěřit, jak moc se mi po tobě stýskalo a to jsme se neviděli… jak dlouho? Týden?“

Tohle chceš? Kluka, který se k tobě supem vrátí a nabídne ti manželství jen proto, aby nemusel být sám? Který ví, že holka, s kterou žije, není pro něj ta pravá, ale co na tom? Lepší něco než nic.

Vypadni z mé hlavy, Chazi Pendergaste!

„Tak nějak.“ Lukovo mazlení nabývá na síle, jeho ústa se přibližují k mému lodičkovému výstřihu.

Vymaním se mu a sáhnu po plechovce dietní coly.

„Tak co?“ zeptám se zřetelně, aby nebylo mýlky. „Komu zavoláme nejdřív?“

„Cože?“

Lukovi ztěžkla víčka a v očích má snivý výraz, ale ten je u něj běžný, i když je odpočinutý. Zjevně na něj dolehla únava z dlouhého nočního letu a časový posun, ale ještě něco v nich čtu… sexuální touhu. „Abych se přiznal, nechce se mi nikam volat, zato mám sto chutí vyzkoušet tuhle postel a doufal jsem, že shodíš šaty a přidáš se ke mně.“

„Počkej, Luku,“ vymáčknu ze sebe poté, co jsem si lokla coly, abych se vzpružila. Je v ní kofein a draslík. „Musíme zavolat pár lidem a oznámit jim tu novinu, že jsme se zasnoubili.“

„Aha.“ Luke toužebně hledí na postel. „Snad ano… Asi máš pravdu.“

„Dej si taky. Sáhnu do pytle Starbucks a vyndám kávu a dva muffiny. „Sepíšeme seznam. Hlavně nesmíme zapomenout na tvé rodiče.“ Luke usrkne kávu. Jasně.“

„Brnkneme mým rodičům a sestrám. Počítám, že sestry s rodinami tráví Nový rok u nás doma. Teď by měli bohatě snídat, takže nebude problém zastihnout je naráz.“ Popadnu blok, který jsem nechala ležet na malém žlutém kuchyňském stole. Luke svlékne kabát a svalí se na žlutou židli, která ladí se stolem.

„Taky musím cinknout Shari a ty bys měl… nejspíš bys měl zavolat Chazovi.“

Luke vyndá svůj mobil a začne vyťukávat čísla. Příliš mnoho čísel na místní hovor. To nemůže být Chaz.

Nedá mi to, abych se nezeptala. „Komu voláš?“

„Rodičům, jak jsi chtěla.“

Natáhnu se k němu a zaklapnu jeho titěrný mobil.

„Hele!“ Je zmatený. „Co to děláš?“

„Neměl bys nejdřív zavolat Chazovi, co myslíš?“

„Proč zrovna Chazovi?“ Luke na mě dotčeně hledí, jako bych mu navrhla, aby si píchl heroin a pak zastřelil vlastní matku. „Proč zrovna Chazovi?“

„Protože je to tvůj nejlepší kamarád.“ Vklouznu na vedlejší židli. „Copak nebudeš chtít, aby ti šel za svědka?“

„To nevím.“ Luke je pořád vyjevený. Noční let ho musel rozhodit víc, než jsem si myslela. „Asi jo.“

„Umíš si představit, jak by se ho dotklo, žes mu hned nezavolal? Co jsme byli od sebe… byl moc ochotný, pomohl mi s přestěhováním a včera mě doprovodil na svatební hostinu.

Higginsová si brala MacDowella.“

Luka to potěší. „Fakt? To mu chválím. Asi se už trochu vzpamatoval z toho fiaska se Shari. Stejně mi pořád nejde na rozum, jak mohla dát přednost nějaké holce…“

„To teď není důležité. Zavolej mu a poděkuj za mě a řekni, jak moc si ceníš jeho kamarádství. Vsadím se, že bude mít hroznou radost, až tě uslyší.“

Jak chceš.“ Luke znovu otevře mobil. „Asi máš pravdu.“

Po vteřině, zatímco si držím palce a modlím se, aby byl Chaz ještě v podzemce a neozval se, uslyším Luka: „Chazi? Ahoj, to jsem já. Mám pro tebe novinu, brácho. Sedíš? Aby tě to neporazilo.“

Jako střela vyletím ze židle a běžím k výlevce. Mám totiž pocit, že se mi co nevidět obrátí žaludek naruby, že zvrátím i to málo dietní coly, které jsem vypila.

Je to tady. Chaz mu to všechno vyklopí, začne mu vykládat, že před dvanácti hodinami měl ruku v mé podprsence.

A bude po zasnoubení.

Dostala jsem zásnubní prsten, ale tipuju, že dlouho mi nevydrží. Budu ho muset vrátit.

„Co? Jo, jsem zpátky, tady, u Lizzie. Vrátil jsem se dneska ráno.“

Co to Chaz hraje? Přece ví, že je Luke doma. Bože! Dělej, vyklop to, ať už je to za mnou!

„Fajn. Takže sedíš? V taxi? Kam se ženeš tak brzy, na Nový rok? Byl jsi? Fakt? Kdo je to?“

Křečovitě se přidržím okraje výlevky. Bojím se, že co nevidět sebou seknu.

„Co mi to vykládáš, že mi nic nepovíš?“ Luke se rozesměje.

„Ty jeden parchante, ale proč ti vlastně volám…, požádal jsem Lizzie, aby si mě vzala, ona souhlasí a já chci, abys mi šel za svědka.“

Bolestně zavřu oči. V téhle části hovoru Chaz oznámí Lukovi, že mu nemůže jít za svědka, protože si myslí, že se k sobě nehodíme.

A mimochodem, včera v noci jsem ji dlouze líbal…

„Díky!“ volá Luke zvesela.

Na můj vkus jeví přílišné nadšení. Vždyť se právě dozvěděl, že se jeho snoubenka muchlovala s jeho nejlepším kamarádem na zadním sedadle taxíku! Jo, taky mám radost… Co? Chceš Lizzie? Jistě, dám ti ji. Vydrž.“

Obrátím se od výlevky ve chvíli, kdy ke mně Luke přistoupí a podá mi mobil, a znovu se mi zachvěje žaludek. „Haló!“

„Ahoj, Lizzie,“ zaduní Chazův hluboký hlas. „Snad jsi nečekala, že všechno Lukovi vyklopím a on odvolá zasnoubení?

Kdepak, děvče, tu radost ti neudělám. Máš to, co jsi chtěla, a jestli se bláhové domníváš, že tě budu tahat z kaše, kterou sis navařila, abych ti zachránil tu tvou pěknou prdelku, jsi vedle jak ta jedle.“

Vidím, že Luke se na mě zářivě usmívá, a tak se donutím k totálně falešnému smíchu. „Děkuju ti!“ vykřiknu plačtivě. „To je od tebe moc milé!“

„Něco ti řeknu,“ pokračuje Chaz. „Když ses sbalila a dala kopačky tomu namyšlenému troubovi, pomyslel jsem si, že bylo načase. Ženská, která má charakter, nějaké morální zásady, ale vidím, že jsem se přepočítal. Stačí, aby ti zamával před nosem diamantovým prstenem a uronil pár krokodýlích slz, a už v tom zase lítáš. Fakt jsem doufal, že jsi větší formát, Lizzie, ale jedno by mě zajímalo: jak dlouho chceš ještě čekat? Jak dlouho potrvá, než ti dojde, že Luke není pro tebe ten pravý? Až naprší a uschne? Až rozešlete svatební oznámení? Co kdybys mu rovnou ukázala dveře?“

Dělám, co můžu. „Skvělé, Chazi,“ řeknu s předstíraným smíchem. „Hezky jsme si popovídali, moc ráda jsem tě slyšela.“

„To je jako přihlížet, jak vedou ovci na porážku,“ mudruje Chaz. „To je pro tebe tak důležité být pod čepcem? Vždyť je to jen kus mizerného papíru.“

„Díky, Chazi.“ Vůbec si nejsem jistá, jak dlouho ještě dokážu hrát tuhle šarádu. Je mi do breku a mám co dělat, aby mi nevytryskly slzy. „Vřelé díky.“

„Hele, já… Víš co? Dej mi ještě Luka.“

Podám mobil Lukovi. „Chce s tebou mluvit.“

„Copak, brácho?“ ozve se Luke. „Jo, hmm.“

Odpotácím se dál do ložnice a během chůze stahuju zip na šatech. Jsem jako ve snu, ničemu z toho, co se děje, nerozumím.

Mám, co jsem chtěla, vlastně co jsem odjakživa chtěla. Mám muže snů, který mě požádal, abych si ho vzala. Budu se vdávat.

Měla bych překypovat štěstím.

Alej i jsem šťastná! Vážně jsem.

Jen… Asi si to zatím neuvědomuju.

„Co se děje?“

Zvednu hlavu. Luke stojí ve dveřích s mobilem v ruce.

„Co to děláš?“ Už jsem se svlékla a hupla do postele a on pohledem sklouzne na růžový chuchvalec na zemi. „Myslel jsem, že začneme obvolávat lidi, abychom jim řekli, že jsme se zasnoubili, a ty jdeš spát?“

„Změnila jsem názor.“ Odhodím přikrývku, abych mu ukázala, že jsem dočista nahá. „Tvůj původní nápad se mi zamlouvá víc. Nechceš se ke mně přidat?“

Luke odhodí mobil. „Už jsem si myslel, že z toho nic nebude.“ A vrhne se ke mně do postele.

S Lukem se oddáváme postkoitálnímu mazlení. V jeho náruči je mi moc dobře. Nejspíš proto, že jsem si myslela, že my dva se už víckrát nepomilujeme.

„Minulý týden ve Francii jsem trochu debatoval se strýcem,“

promluví Luke.

„Jo?“ Moc se mi líbí jeho vůně, myslím Lukova. Po té se mi moc stýskalo. Být silnou, nezávislou ženou, která si dokáže vydobýt své místo na slunci, která dokáže opustit milence, když má pocit, že jí ublížil, je skutečně úžasné. Jste nad věcí, posílí to vaše sebevědomí, ale jinak? Není to lehké, natož zábavné.

Daleko lepší je povalovat se spolu v posteli a být úplně nazí.

„Znáš přece mého strýce Geralda?“ pokračuje Luke.

„Ale jo, říkám. „To je ten, co bydlí v Houstonu a nabídl ti práci v nové pobočce jeho firmy v Paříži.“

„Přesně tak,“ kývne Luke, „Thibodeaux, Davies a Stern. Je to jedna z nejprestižnějších soukromých investičních společností na světě.“

„Hmm.“ Momentálně obdivuju Lukův biceps. Teď je v klidu, ale stejně je veliký a oblý. A saténově hladký. A perfektní místo k odpočinku. Je takřka nemožné myslet na něco jiného nebo na někoho jiného, když se opíráte o teplý, nahý biceps svého kluka. „Ale tebe to nezajímá, protože ses zapsal na přípravný postbakalářský program, abys mohl udělat zkoušky z předmětů, které jsi neměl na škole, protože jsi studoval MBA, a až ho dokončíš, přihlásíš se na medicínu.“ Jo, já vím,“ řekne Luke. „Právě to je na Geraldově nabídce tak skvělé.“ Nemám na výběr než se neochotně zvednout z Lukova saténově hebkého bicepsu.

„Strýc Gerald ti udělal nabídku?“ Snažím se nedat najevo své pocity, jako by mi bylo srdečně jedno, co zrovna probíráme.

La, la, la, co je mi do nějakého PITOMÉHO STRÝCE

GERALDA, KTERÝ STRKÁ NOS, KAM NEMÁ, PLETE SE

MI DO ZNÁMOSTI S MÝM KLUKEM – pardon, S MÝM

SNOUBENCEM. „O jakou nabídku jde?“

„Prý bych mohl přes léto pracovat u něj, pomoct mu rozjet tu novou pobočku, aby se kšefty začaly hýbat.“

„Ach tak.“ Lehnu si zpátky. „Místo abys pokračoval ve studiu? Co bude s postbakalářským programem?“

Ale nehovím si dlouho, protože Luke se vymrští a hlava mi padne na polštář.

„Je to vážně skvělá nabídka!“ vysvětluje s nadšením. „Jde jen o tři měsíce, ale vydělal bych si tolik, kolik jsem měl v bývalé firmě za půl roku. Strýc je skutečně velkorysý.“

„Páni!“ Snažím se natřást polštář tak, abych si na něm pohověla jako na Lukově bicepsu. „To je velkorysá nabídka.“

„Nedělám si iluze, vím, že to bude dřina,“ pokračuje Luke, „počítám tak sedmnáct, osmnáct hodin práce denně, ale je to fantastická příležitost. Ani s bydlením bych si nemusel dělat starosti. Můžu se nastěhovat do našeho bytu, který tam máme.“

„Bezva.“ Luke má zkrátka kliku. Jeho rodina vlastní byty po celém světě. Běžně jsou neobývané a čekají, až se do nich někdo občas nastěhuje. Apartmány v New Yorku a Paříži, dům v Houstonu a zámek na jihu Francie…

„To, co zameškám ve škole, doženu na podzim,“ říká Luke.

„Prostě si přidám jeden semestr navíc k tomu, co mě ještě čeká.“

„Aha,“ řeknu.

„A teď to nejlepší.“ Luke se ke mně nakloní a obejme mě opálenou, vypracovanou paží. „Můžeš jet se mnou.“

Vykulím na něj oči. „Já?“

„Ty.“ Jemně mě stiskne. „Už jsem to promyslel. Pojedeš se mnou, protože z Paříže bude snazší koordinovat svatbu na zámku Mirac než odtud.“

Nevěřím svým uším. To nemyslí vážně! „Nemůžu se v létě jen tak sebrat a rozjet se do Paříže, Luku.“

„To víš, že můžeš.“ Asi si o mně myslí totéž, co já o něm; že plácám nesmysly. „V práci ti dají volno. Musejí, když se vdáváš.“

„Asi ano,“ hloubám, „tak dva týdny… možná tři, ale ne celé léto.“

„Lizzie.“ Luke na mě zklamaně hledí. „Copak nevíš, jak to chodí v obchodním světě? Nedovol Henriovým, aby ti diktovali, kolik budeš mít volna. Ty si určíš potřebnou dobu, a jestli mají zájem si tě udržet, musejí ti dovolit tolik týdnů, kolik si řekneš.“

„Podívej, Luku,“ snažím se vymyslet, jak mu to nadnést, aniž se ho dotknu, „nechci si brát dovolenou na celé léto, a už vůbec ho nechci strávit s tebou v Paříži.“

Ještě než domluvím, je mi jasné, že jsem si zase pustila pusu na špacír. Dělám, co můžu, učím se být taktní, ale u toho kluka mi to zásadně nevychází. „C-co to plácám, tak jsem to nemyslela,“ vykoktám.

Luke to naštěstí přejde a začne se pochechtávat. „S tebou člověk vždycky ví, na čem je.“

Pospíším si s ujištěním: „Promiň, myslela jsem to tak, že…“

„Nechceš strávit léto v Paříži, ale chápu tě,“ řekne, „za to se nemusíš omlouvat. Máš ráda svou práci a chceš být tady. To je v pořádku. Věc se má tak, že Geraldova nabídka je příliš lákavá, abych ji odmítl, zvlášť když nás čekají výlohy se svatbou.

Podívej, o nic nejde, však my to zvládneme, klidně i na dálku.“

Uličnicky se na mě zasměje. „Oba už v tom máme praxi, když teď bydlíme každý jinde.“

Naráží na to, že než jsem kývla na jeho nabídku k sňatku, vymínila jsem si, že zůstanu tady a k němu se nastěhuju až po svatbě, což je za dané situace to nejrozumnější řešení.

„Takže si myslím, že to pár měsíců bez sebe vydržíme. Není to nic fatálního, co bychom nezvládli.“

Kousnu se do rtu. Copak mi přeskočilo? Asi ano. Mám toho nejúžasnějšího kluka pod sluncem, který mě konečně požádal o ruku, a jak se zachovám? Nejdřív s ním odmítnu žít pod jednou střechou, a když chce, abych s ním strávila léto v Paříži, začnu se vymlouvat, proč to nejde?

Ten se nenechá zastínit, jenže ve fungujícím vztahu nemůžou být dva hvězdné typy. Někdo musí táhnout káru… Aspoň občas.

Bože! Nemůžu tomu uvěřit. Ani divoký, náruživý sex mi nedal zapomenout na Chazovo poučování. Co mám dělat, abych na toho kluka pořád nemyslela?

„Víš co?“ Beru svůj telefon. „Zatelefonujeme našim a známým a řekneme jim o zasnoubení.“

Luke se zatváří pobaveně. „Nechce se mi věřit, že zrovna teď bys chtěla volat rodině.“

Věř si, čemu chceš. Udělám cokoliv, jen abych Chaze vypudila z hlavy. „Proč ne? Bude to švanda. Chceme se vzít a měli bychom to oznámit rodičům. Haló! Mami?“

Ozve se dětský hlásek. „Ne, tady je Maggie.“

„Ahoj, Maggie,“ zdravím svou neteř. „Tady je teta Lizzie.

Můžeš mi dát tvou babičku?“

Jo.“ Ozve se rána. Telefon hlučně dopadne na zem a malá odchází hledat mou matku. Slyším vzdálené hlasy sester a jejich manželů, kteří se sešli u Nicholsových a teď si „užívají“ tradiční novoroční opulentní snídaňové hody, i když užívat si je silný výraz, spíš by sedělo „přežívají“. Zaslechnu hlas Roseina manžela Angela, jak si stěžuje, že už dlouho nejí vejce, protože jsou prý plná hormonů, a má sestra na něj vyjede, že pár hormonů navíc by mu vůbec neškodilo… hlavně v posteli. „Kdo je to?“ vyštěkne někdo do telefonu. Babička.

„Babi.“ Jsem zklamaná. „Zdravím, tady Lizzie. Snažím se dostat mamku k telefonu.“

„Má práci.“ Ten, koho pověřili dozorem nad babiččiným pitím, aby jí servíroval jedině nealkoholické pivo, evidentně ve svém poslání selhal. „Někdo musí tu holotu nakrmit a řeknu ti, že by neškodilo, kdyby se některá z tvých sester občas nabídla, že novoroční pohoštění bude u nich doma. Kdo má uklízet ten svinčík, co tu nadělají?“

Vrhnu na Luka rozzářený úsměv na znamení, že všechno je v nejlepším pořádku. „Mám nějaké novinky. Možná bys to mohla vyřídit ostatním.“

„Kristepane,“ zděsí se babička. „Že ty ses nechala zbouchnout? Jako bych ti to netloukla do hlavy! Vždycky používej gumu! Kluci to nemají rádi, ale jak povídám, bez gumy ani ránu.“

„Ne, babičko, o to nejde. S Lukem jsme se zasnoubili.“

Jakej Luke?“ Jako by babička něco polykala, asi doušek pití, a to ji rozhodilo. „Ten budižkničemu? Určitě ti nasliboval hory doly, žes mu kývla, co? Myslela jsem, žes dala tý zkrachovalý existenci před Vánocemi kopačky?“

Odkašlu si a znovu Luka obšťastním sebejistým úsměvem.

„Mají radost?“ zeptá se tiše.

Gestem naznačím, že ano.

„To už je pryč, babičko, teď jsme se zasnoubili. Dej mi, prosím tě, mámu.“

„Nic takovýho, nikoho ti nedám,“ zahartusí babička. „Máma je urvaná. Včera byla v YMCE na hodině vodního aerobiku, taky ve výtvarném kroužku, a k tomu všemu nakupovala hromadu jídla na dnešek, ani jedna z tvých sester jí nepomohla a ty na ni chceš vychrlit, že si bereš toho floutka? To by ji zabilo.“

„Ale babičko…“ Opět se na Luka usměju. Jestli mi nedáš mámu, zavolám jí na mobil a prásknu na tebe, že si celou dobu přihýbáš z lahve sherry, co máme na vaření, a nezapírej. Dobře to poznám.“

„Ty jedna úlisná potvoro,“ utrhne se na mě babička. „Co tě to vůbec popadlo? Proč ses zasnoubila, Lizzie? Co od toho čekáš? Manželé jsou nanic, akorát ti zkazí život a už si nebudeš moct dělat, co chceš. Věř mi, já měla jednoho takovýho na krku pětapadesát let, a tak vím, vo čem mluvím. Pusť ho k vodě, dokud ještě můžeš.“

„Babičko,“ spustím varovně.

Já ji zavolám,“ houkne babička a pak uslyším, jak se šourá pryč.

Nemůžu si nevšimnout, že Luka přešel smích. „Všechno je v pořádku. Babička si jen drobet přihnula.“

Luke mrkne na hodiny. „Vpoledne?“

„Je svátek,“ zdůrazním. Krindy, někteří lidi jsou hrozní šťouralové.

Matčina reakce na mé oznámení, že se budu vdávat, je vřelejší než babiččina. Zaječí a rozkřičí se a hned volá tátu a chce mluvit s Lukem a jedním dechem se ptá, co prý by říkal, kdyby ho pozvala na návštěvu, aby ho poznali. To mi připomene, že Luke dosud nezná mou rodinu. Není to trochu divné? Já už znám všechny jeho příbuzné.

Ale co! Však už se brzy poznají. Máma chce uspořádat zásnubní večírek… a taky svatební hostinu a ihned nabídne náš dvorek, jenže já slušně odmítnu. „Uvidíme.“ Nevím, jak jí sdělit, že Luke už navrhl, že bychom se mohli vzít v jižní Francii, na jeho rodinném sídle ze sedmnáctého století. To je nabídka, která se stěží odmítá.

Avšak moje rodina nikdy předtím nebyla v Evropě…

nemluvě o New Yorku\ Ani tady ještě nebyli.

Tipuju, že tohle může být problém.

Ale Luke jim po telefonu říká samé správné věci a je tak šarmantní a laskavý, jako by moji rodiče byli král a královna, a ne profesor výzkumník na Michiganské univerzitě a žena v domácnosti. Všechno dobře dopadne, říkám si, když ho pozoruju, všechno bude fajn. Zkrátka fajn.

Jako bych sledoval ovci, kterou vedou na porážku. Copak je manželství pro tebe tak důležité? Vždyť je to jen zatracený cár papíru.

Vsadím se, že po pár dalších telefonátech to bude dobré. A po další dávce sexu.

Hodně sexu.

Prohlášení o manželském spojení dvou jedinců je už dlouho sociology považováno za důležitý krok v rozvoji lidského štěstí.

Po společenské stránce se dá říct, že heterosexuální osoba mužského pohlaví, která vstoupí do svazku s heterosexuální osobou ženského pohlaví, je všeobecně považována za klidnější a méně náchylnou k násilí, a vdaná osoba ženského pohlaví za méně otravnou a hašteřivou. Jejich ratolesti těží z faktu, že mají otce a matku, a ze spokojeného svazku měl v dávných dobách užitek i celý kmen. Jinými slovy řečeno: svatby bývaly radostnou událostí, méně se bojovalo a spory a nepříjemnosti byly načas uloženy k ledu.

Jen bych chtěla podotknout, že žádný z dotyčných sociologů se nezúčastnil svatby mých sester. To je nabíledni.

Dohání vás vaše budoucí tchyně nebo švagrová k šílenství, zatímco plánujete svůj velký den? Existuje jednoduchý způsob, jak ji mít z krku. Uložte jí nějakou práci! Tím, že umožníte jeho rodině, zvlášť jejím členům ženského pohlaví, podílet se na přípravách, vnuknete jim nejen pocit důležitosti, ale ještě vám ulehčí od některých starostí.

Pouze se ujistěte, že je žádáte o něco nedůležitého, protože v případě, že to pokazí (a ony to určitě pokazí), nebude to vadit.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 3

Šťastní a třikrát šťastnější jsou ti, kdo si užívají ničím nezkaleného soužití, jejichž láska nerušená žádnými kyselými stížnostmi se nerozplyne a vydrží do posledního dne jejich existence.

Horatius (65-8 př. n. 1.), římský lyrický básník Haló, Chez Henri, prosím, vydržte.“

„Haló, Chez Henri, prosím, vydržte.“

„Haló, Chez Henri, prosím, vydržte.“

„Haló, Chez Henri, co si, prosím, přejete?“

„Jo, to je Henriho obchod se svatebními čajky?“ Žena na druhé lince vyslovila Henry místo správného francouzského přízvuku na jménu mého šéfa, což je An-ri.

To bych jí i prominula, ale co jí neprominu, je žvýkačka v ústech. Cítím, jak se mi ježí všechny chlupy. Ze všech špatných zlozvyků, jaké může mít budoucí nevěsta nebo někdo jiný, mě nejvíc vytáčí právě žvýkání.

„Ano, je.“ Hledím na všechna ta blikající světélka na telefonním přístroji a říkám si: ještě že mám za sebou praxi v právnické firmě Pendergast, Loughlin a Flynn, kde jsem pracovala jako recepční. Řeknu vám, zkušenost k nezaplacení.

Dokážu zvládnout zahlcenou telefonní centrálu jako nikdo.

Pondělní ráno po novoroční svatbě Jill Higginsové, která si vzala společensky úspěšného a bohatého Johna MacDowella, jíž se zúčastnila i Anna Wintourová (ano, ta Anna Wintourová, dlouholetá šéfredaktorka časopisu Vogue), která nazvala starobylou macdowellovskou svatební róbu (po mé úpravě) „rafinovanou“, se telefony u Chez Henri netrhnou.

A zrovna jako na potvoru se dnes ráno musí monsieur a madame Henriovi zpozdit. Bydlí na předměstí New Jersey a zatím nedorazili.

„Chci se objednat u tý buchty,“ uslyším hlas podbarvený žvýkáním.

„Prosím?“ Nejdřív žvýkačka a teď tohle? Ta „buchta“

musím být já, protože nikoho jiného u Chez Henri nezaměstnávají. Madame Henri je něco mezi čtyřicítkou a padesátkou, takže ten hanlivý slangový výraz pro mladou ženu je určený mně.

„Však víte,“ pokračuje Žvýkačka. „Ta buchta, co navrhla ty hadry pro Bublinu.“

Zase Bublina. Přezdívka, kterou dal tisk chudince Jill Higginsové, protože čirou náhodou pracuje v zoologické zahradě, kde se stará o tuleně, a protože se čistě náhodou zamilovala do jednoho z nejbohatších newyorských starých mládenců a nemá velikost 2.

„S prominutím,“ řeknu žvýkající osobě. „Ale ta buchta, o níž mluvíte, nemá ráda lidi, kteří hledí na druhé svrchu jen proto, že váží o kapku víc.“

Žvýkající osoba patrně spolkla žvýkačku. „Ale…“

„A když už jsme u toho, ta vaše buchta nemá ráda, když ji někdo tituluje buchta.“

Jo, pardon.“ Žena musela vyfouknout bublinu, protože uslyším prasknutí. „Ale víte vůbec, kdo jsem? Já…“

„Ne, to nevím a je mi to jedno. Na shledanou.“ Zmáčknu knoflík. Hovor ukončen. „Chez Henri, co si přejete, prosím?“

„Jste to vy, Elizabeth?“ Žena na opačné lince má silný francouzský přízvuk a její hlas zní, jako by zrovna projížděla tunelem. Ne, to není moje budoucí tchyně, která je z Texasu. Je to madame Henri.

„Kde jste, madame?“ zeptám se francouzský. Tak se už běžně dorozumívám se svými zaměstnavateli, třebaže jsem celé měsíce tajila, že trochu umím. Nemluvím dokonale, ale dost na to, abych se s nimi domluvila (a aby oni rozuměli mně). Je tu děsný blázinec. Telefony drnčí v jednom kuse.“

„Moc se omlouvám, Elizabeth, že jsem nezavolala dřív, ale neměla jsem signál. Zrovna jedu z nemocnice.“

„Z nemocnice?“ Druhé linky nepřestávají vyzvánět.

Netrpěliví volající, které jsem žádala, aby počkali, ztrácejí trpělivost. Zavěsili a teď to zkouší znovu, ale to teď není podstatné. „Všechno v pořádku? Co chlapci? Doufám, že se nic nestalo…“

„Ne, kluci jsou v pořádku. Jde o Jeana.“ Madame Henri mluví nějak přiškrceně. Je to drobná žena, ale jedno se jí rozhodně nedá upřít. Hlas má jako zvon, komandující, dominantní, ale teď zní nějak jinak. „Včera ráno u snídaně mu nebylo dobře a já myslela, že je to po šampaňském, které pil zvečera. Ale pak řekl, že ho bolí paže…“

Zalapám po dechu. „Madame!“

„Ano.“ Její hlas je přiškrcenější. „Prodělal infarkt a doktoři řekli, že ho musejí ihned operovat. Udělají mu bypass, čtyřnásobný.“ Pak dodá s obvyklou rázností: Jako bych mu celou dobu neříkala, že pracuje moc usilovně, že potřebuje trochu klidu! Teď to vypadá, že bude mít času, až ho to bude mrzet! Mohl odpočívat v našem domě v Provence, ale on ne!

Jinak to ani nemohlo dopadnout.“

„Bože, madame.“ Třesu hlavou. Jistě má velice dobrou péči…“

Je v těch nejlepších rukou,“ řekne madame Henri prostě.

„Ale potrvá týdny, než se zase bude moci vrátit do práce a já jakbysmet, protože kdo myslíte, že o něj bude pečovat? Jeho synové? Co vás nemá! Ti jsou k ničemu, prevíti!“

Uleví se mi, že ji slyším nadávat na děti. To znamená, že situace není tak hrozná, jak jsem se nejdřív strachovala, když jsem ji uslyšela. Jestli může hubovat dětem, které, jak jsem zjistila, skutečně nejsou žádný lumen, věci jsou pod kontrolou.

„To se musí stát zrovna ve chvíli, kdy se nám začíná dařit,“

pokračuje madame Henri. „Za to můžeme poděkovat jedině vám, a takhle se vám odvděčíme? Až mu zase bude dobře,“

dodá věcně, bez cirátů, „zabiju ho.“

„S obchodem si nedělejte starosti,“ řeknu a rezolutně se odvracím od blikajících světélek. „Já to tu zvládnu.“

„Elizabeth,“ pokárá mě madame Henri, „nejsem žádná hlupačka. Slyším zvonit telefon.“

„Abych se přiznala, telefony jsou teď trochu problém,“

připustím, „ale to není nic, co bych nemohla vyřešit.“

„Udělejte, co musíte,“ odtuší madame Henri s povzdechem.

„Když to bude nutné… třeba někoho najměte.“

Neodpustím si zalapání po dechu. Henriovi nikdy neplýtvali, obrátili každý dolar, než ho vydali, a kdo by jim co vyčítal?

Zisky měli malé, dokud jsem u nich nenastoupila. Zprvu jsem pracovala zadarmo. Chtěla jsem jim dokázat, že se jim vyplatím, a že až mi jednou budou platit třicet tisíc dolarů ročně a poskytnou mi bezplatné bydlení tady v domě, řeknou si, že to nebyla marná investice.

„Madame!“ Sotva věřím tomu, co slyším. „Myslíte to vážně?“

„Nevím, jak jinak by se to dalo zvládnout,“ řekne madame Henri s povzdechem. „Nemůžete všechno dělat sama. Zvedat telefony a do toho pracovat? Sem tam se zastavím, ale to nepůjde tak často, jak bych chtěla. Budete si muset pořídit někoho k ruce. To je Jeanova chyba,“ dodá kousavě, „a taky mu to řeknu, kdyby si troufl něco namítat… Samozřejmě až ho propustí z nemocnice.“

„S tím ho nezatěžujte, madame,“ říkám, „a vy si taky nedělejte starosti. Nechte všechno na mně, postarám se o obchod, postarám se o všechno.“ Samozřejmě nemám ani potuchu, co to obnáší, jak to vůbec zvládnu. Vím jen, že vypukla krize, já jsem bývalá skautka a ty jsou na krize trénované. Nějak už to zvládnu.

Řeknu jí, aby mi dala vědět, kdyby bylo zapotřebí něco udělat, a také aby se ozvala, jakmile bude manžel po operaci.

Pak zavěsím a zírám na všechna blikající světélka a poslouchám drnčení zvonků. Mám natolik sebevědomí, že si troufnu říct, že to zvládnu, vážně.

Jde jen o to, že zatím nemám ani mlhavou představu, kudy na to,

čím začít nejdřív.

„Haló, Chez Henri, můžete, prosím, vydržet?“

„Haló, Chez Henri, můžete, prosím, vydržet?“

„Haló, Chez Henri, můžete, prosím…“

„Lizzie?“ Do ucha mi divoce zaječí známý ochraptělý ženský hlas a přeruší mě. „Nepřej si mě, jestli mě nenecháš domluvit! Tady Tiffany.“

S prstem na tlačítku ČEKEJTE vteřinu zaváhám.

„Přece

Tiffany

Sawyerová,“

pokračuje

netrpělivě

ochraptělým hlasem. „Od Pendergasta, Loughlina a Flynna, kde jsme spolu donedávna pracovaly, dokud tě nevylili, vzpomínáš?

Což je teprve sotva týden… Co je s tebou? Snad jsi nezpychla, jako všichni ti slavní, kteří sotva se vydrápou nahoru, zapomenou na své bývalé kamarády? Jestli jo, tak jsi hnusná.“

„Ale Tiffany…“ Mrknu na hodiny Henriových na stěně. Je kolem desáté, čemuž odpovídá její chrapot. Tiffany, modelka na poloviční úvazek a recepční na poloviční úvazek v právnické firmě Chazova tatíka, kde jsme se poznaly, se málokdy probírá k životu před polednem, protože si se svým ženatým přítelem, fotografem Raoulem,

užívá na divokých večírcích.

„No jo,“ pokračuje Tiffany. „Včerejší noc bylo ve městě jako po vymření, ale proto ti nevolám. Máš vůbec představu, krucinál, komu dneska v Postu věnovali celou šestou stránku?“

„Tiffany,“ nedokážu odtrhnout pohled od blikajících světel, „chápu, že se to dá těžko pochopit, ale zrovna nevím, kam dřív skočit. Šéf prodělal infarkt, na všechno jsem tu sama a nemám zrovna náladu na…“

„Přece tobě! To o tobě se zeširoka rozepisujou a taky je tu tvá fotka ze svatby s Jill Higginsovou, že prý jsi odbornice na úpravu šatů, něco jako vycházející hvězda v oboru, a Anna Wintourová, jo, tak přesně ta Wintourová řekla, že šaty, které jsi dělala pro Jill Higginsovou, jsou, cituju, mazané… Máš vůbec ponětí, co to znamená?“

Další linka zazvoní. „Začínám to chápat až moc dobře,“

odpovím.

„Ty huso pitomá!“ zaječí na mě Tiffany. „Tys to dokázala!“

„Až na to, že teď mám svázané ruce a nemůžu se do ničeho pustit! Není tu živá duše! Nikdo, kdo by ZVEDAL TELEFON!“

„Krindy pindy! Co na mě ječíš? Tebe to ale vzalo,“ diví se Tiffany. „Potřebuješ někoho k telefonu? Jsem ti k dispozici, píchnu ti.“

Strnu, nejsem si jistá, jestli jsem se nepřeslechla. „Cože?

Ne… Počkej…“

„Hned jsem u tebe. Kdeže to je? Nemůžeš mi to zopakovat?

Zůstala bych do jedné, protože ve dvě už musím vyšívat u Pendergasta. Bože, kdybych tak z toho fleku mohla vypadnout!

Ale má to své výhody. Jakmile se Raoul zbaví té své přitroublé manželky, dám Robertě dvoutýdenní výpověď. Páni, nemůžu se dočkat, jak se bude tvářit, jak se ten její těstovitý, kyselý ksicht protáhne, až jí to vpálím… Hele, můžu ti vytrhnout trn z paty.

Pošlu ti holku, která to vezme od jedné, a napadá mě Monika…

Co asi dneska dělá? Od Chanelů ji vyrazili, protože si v šatně šlehla, ale…“

Zatínám nehty do kraje stolu. „O nic nejde, Tiffany, nepotřebuju ničí pomoc.“ Ani tvou, ani nějaké Moniky.

„To bude dobrý,“ pokračuje nerušeně Tiffany, „momentálně je sice na odvykací kúře, ale to je v pohodě. Chodí na sezení anonymních závisláků, kde jsme se poznaly, ale jinak nic fatálního. Taky jsem si párkrát dala do nosu.“

Těžce vzdychnu. Těžko jí vysvětlovat, co znamená anonymní, že byste neměli nikomu vykládat, kam chodíte nebo koho jste tam potkali. Rychle se to rozkřikne, ale s Tiffany je potíž. Cokoliv jsem jí kdy řekla, šlo jedním uchem tam a druhým ven.

„Tak majitel dostal infarkt?“ Tiffany je neodbytná. „Sem tam k tobě zaskočíme a můžeme se u tebe střídat, než se šéfík zase postaví na nohy, a netahej si triko, že nás nepotřebuješ.

Slyším drnčení telefonu až sem.“

„Jo, dík, já jen, že…“ Jak jí mám vysvětlit, že i kdybych uvízla na pustém ostrově a Tiffany mi nabídla záchranný člun, zdráhala bych se přijmout. Můžu s ní kamarádit, ale abych jí důvěřovala? V tom jsem opatrná. „Nemůžu ti platit, nemám peníze, protože zatím ještě nevyděláváme, takže…“

„O čem tu mluvíme?“ nadhodí Tiffany. „Co třeba dvacka na hodinu?“

„Dvacka?“ zjevím se. „Kdo si myslíš, že jsme? UPS?

Chystala jsem se zavolat do Manpower a nabídnout deset.“

„Deset babek?“ Tiffany se kašlavě zasměje. „To už je zatraceně dávno, co jsem brala deset dolarů na hodinu, když jsem ještě u nás doma v Severní Dakotě hlídala sousedovic prcky, ale na druhou stranu si říkám, že neprohloupím, že se mi vyplatí být u zdroje,“ pokračuje střízlivě, „protože až jednou Raoul dostane zelenou kartu a kopne tu svou do zadku, ušiješ mi super svatební róbu a já se budu předvádět v originálním modelu Lizzie Nicholsové a Monika si taky dá říct. Ten její Latrell se o Vánocích vyjádřil, že prý by se mohli vzít. Dal jí prsten s čtyřkarátovým růžovým diamantem od Harryho Winstona.

Latrell se pohybuje v hudební branži,“ sdělí mi s posvátnou úctou. „Zná se s rapperem Kanyem.“

To se mi jen zdá. „Zadrž!“ To mi ještě scházelo.

„Hele, za dvacet minut jsem u tebe,“ slyším Tiffany.

„Probereme to na místě. Nechceš muffin nebo něco? Cestou něco koupím. Jsem hladová jako vlk… Věřila bys tomu? Celá šestá stránka! Kriste, Lizzie! Ty budeš lepší šéfka než Roberta.

Jak já tu bábu nenávidím! Ciao, baby.“ Tiffany práskne telefonem a já nestačím zírat a hloubám, co se to vlastně seběhlo. Vyřešila jsem problém, nebo jsem si zadělala na nový, daleko větší?

Přijmu další vzkaz a ujistím volající, že se jí slečna Nicholsová ihned ozve, jakmile bude mít čas. (Předstírám, že jsem asistentka Stefanie. Vždycky jsem se chtěla jmenovat Stefanie.) Vtom vtrhne do dveří poslíček z květinářství a přes obří pugét je ho sotva vidět. V náruči drží křišťálovou vázu a v ní dva tucty žlutých růží.

„Dodávka pro Lizzie Nicholsovou,“ řekne.

„To jsem já!“ křiknu a vyskočím ze židle, na níž obvykle trůní madame Henri, abych převzala zásilku. Váza je tak těžká, že ji nejdřív musím postavit na stůl, a teprve pak podepsat dodací list a dát spropitné.

Jakmile poslíček odejde, rozlepím malou připojenou obálku a čekám, že vyndám kartičku s pár řádky od Luka, který mi děkuje, že jsem souhlasila stát se jeho ženou…, nebo že by byla od jeho rodičů vítajících mě do rodiny de Villiersových?

Jsem v šoku, když čtu:

Promiň, že jsem se choval jako nezdvořák.

Nejsem dělaný na ranní vstávání.

Pochopitelně mám radost, že jste se zase dali dohromady.

Jestli jsi šťastná, jsem taky šťastný.

Blahopřeju. Bude z tebe krásná nevěsta.

Chaz

Jsem jako opařená a musím si sednout, abych neupadla, a několik minut jen tak zírám a kašlu na zvonící telefony.

Potřebuju se vzpamatovat. Myslí to vážně? Skutečně se vyrovnal s faktem, že se s Lukem bereme?

Asi ano, ale co já? Proč mám žaludek jako na vodě pokaždé, když na to byť jen pomyslím? Teď nemluvím o Chazovi, ale o sobě a o Lukovi, o tom, čím teď procházíme.

Osobně s tím nemám problém. Jsem zasnoubená a na ruce se mi blýská zásnubní prsten. Včera jsem po dlouhotrvající mezihře v ložnici mluvila s rodiči a všechno bylo fajn.

Jsou však jisté chvíle, kdy mám v hlavě prázdno a začnou mi stoupat šťávy, hlavně když pomyslím na naši svatbu. V čem se budu vdávat? Nemám páru. Moc divné, co?

To není dobré znamení.

Ale předsvatební třas a nervozita jsou běžné, nebo ne? Tím si projde každá. Možná ne hned po zasnoubení, ale asi to má co dělat s mou psychikou. Odjakživa se potýkám s nejistotou.

Matka říkala, že už jako malá jsem byla hloubavá, přímo přemoudřelá. Třeba všem svým plyšákům jsem ušila oblečení, jako když jdou poprvé do školy, a sama jsem teprve začínala předškolní rok ve školce.

Cinkne zvonek na dveřích a vejde Tiffany v tmavých slunečních brýlích (i když je venku zataženo a zima), v těsném koženém oblečení a liščí štóle („Mimochodem, je umělá,“

prozradí mi později. „Máš vůbec představu, co provádějí s těmi ubohými liškami, aby z nich dostali kožešinu? Je to odporné.“).

„Ahoj! Páni! Od koho jsou ty růže?“ Kartičku od Chaze rychle strčím do kapsy hedvábných šatů od Mollie Parnisové, které jsem si ráno oblékla.

„Od Luka,“ zalžu automaticky.

„Od Luka?“ Tiffany rázným gestem sundá brýle a zamžourá na růže. „Myslela jsem, že jste se rozešli?“

„To už neplatí.“ Ukážu jí prsten. „Zasnoubili jsme se.“

„To mě podržte.“ Tiffany mě popadne za ruku. Na diamant nemusí mžourat, aby ho viděla. „Krindy, Nicholsová. To jsou nejmíň tři karáty. Od Tiffanyho, co?“

„Ne, koupil ho v Paříži…“

„Tak Cartier.“ Na Tiffany to udělá ohromný dojem. „Ještě lepší. Zasazený v platině, se smaragdovým výbrusem. Tahle věcička má cenu baráku… Teda u nás v Severní Dakotě.

Tentokrát se ten lempl vytáhl,“ dodá s narážkou na šicí stroj, který mi Luke dal k Vánocům a který se stal katalyzátorem naší roztržky. Tehdy jsme si vyjasnili, že každý chceme v životě něco jiného, a rozešli se. „Nakonec šel do sebe, to se mu nedá upřít, ale růže mi nesedí. Jde o výběr barvy. Zajímavá, ale…

Žlutá znamená platonické přátelství, jestli to nevíš.“

Platonické přátelství. To je dobře. Protože nejsou od Luka, ale od Chaze.

To je vše, co od něj chci. Jeho přátelství. Platonické je dobré.

„To proto, že jsme s Lukem především kamarádi,“

zašveholím. Bože, co to plácám?

Tiffany udělá obličej.

„Kdyby mi Raoul donesl žluté růže,“ řekne, „nacpala bych mu je do zadku. Tak kam si mám sednout?“

„Podívej, Tiffany,“ začnu s proslovem, který si v duchu nacvičuju od chvíle, co jsem s ní domluvila. „Já…“

„Můžu tady?“ Tiffany spustí své dlouhé tělo (výška téměř sto osmdesát centimetrů a sotva šedesát kilo) na židli madame Henri. „Tady máš, donesla jsem ti čokoládový croissant.

Muffiny došly. Taky dietní colu. Vím, že si na ni potrpíš.“

Telefon nepřestává vyzvánět. Popadnu papírový pytlík, který mi hodí, a napadne mě, jak je všechno přitažené za vlasy. Každý si totiž myslí, že když mi přinese dietní colu, zklidním se a hned je se mnou řeč.

Co vám mám povídat, když je to pravda?

„Haló, Chez Henri, u telefonu Tiffany, co si, prosím, přejete?“ Tiffany bez mrknutí oka začne přijímat hovory, jako by u nás pracovala celý svůj život. „Slečna Nicholsová? Nejsem si jistá… Vydržte, prosím.“ Zmáčkne knoflík. „Děláš jen opravy nebo navrhuješ nové modely? Pro mě musíš ušít něco extra, ale co pro obyčejné smrtelníky?“ Ukousnu kousek croissantu a pomalu ho žvýkám. „Momentálně se specializuju jen na úpravy a přešívání.“

„Jasně. Kam ti mám zapisovat zákaznice?“

Ukážu na diář v černých kožených deskách, patřící madame Henri. „Počkej, Tiffany, musíme si promluvit. Nemůžu jen tak…“

Tiffany mrkne na diář a ušklíbne se. „Koukám, technická vymoženost.“ Otevře diář, popadne tužku a zmáčkne knoflík.

„Pouze úpravy. Dobře. Otevíráme příští týden. Co třeba desátého v jedenáct? Ne? Prosím, čekejte…“

Začíná mi docházet, že najmout si Tiffany nebyl špatný nápad. Bez okolků se chopila práce a možná se osvědčí.

To je dobře, moc dobře. Aspoň prozatím. Proč si teď dělat starosti, jak jí zaplatím? S tím si můžu lámat hlavu později.

Mám v plánu odejít do dílny a chopit se nějaké práce. Když začnu vydělávat, uvolním si ruce, můžu platit Tiffany a taky trochu myslet na sebe. Jsem přece zasnoubená… Vtom znovu cinkne zvonek u dveří a objeví se má nejlepší kamarádka Shari, která je kapku nesvá.

„Páni!“ Málem upustím plechovku s pitím a vrhnu se k ní, abych ji objala. „Jsem tak ráda, že jsi přišla.“

„Dostala jsem tvůj vzkaz.“ Udiveně se podívá na Tiffany.

„Řekli mi, že tys říkala, že je to naléhavé, takže jsem moc zvědavá, o co kráčí, když už se sem ženu přes celé město. Co máš tak důležitého na srdci, že mi to musíš sdělit osobně? A co ta tu dělá?“

„Pojď se mnou.“ Vezmu Shari za ruku a odvádím ji. „Povím ti to u sebe nahoře. Myslíš, že to tu deset minut zvládneš sama, Tiffany?“ Tiffany mi urážlivým gestem naznačí, abych se šla bodnout. „Vaše dcera je jistě půvabná dívka, madam, ale slečna Nicholsová se zabývá pouze úpravami. Jestli potřebujete něco přešít nebo upravit, jsme vám k dispozici, ale v opačném případě se slečna dcera musí poohlédnout jinde, kde jí ušijí svatební šaty na míru. Neříkejte! Že mě špatně slyšíte? Už jste si zkusila propláchnout uši?“

Radši dělám, že nic neslyším.

„Řekneš mi konečně, co tu ta holka pohledává?“ Shari je netrpělivá. „Co se děje? Vážně, Lizzie, doufám, že mě netaháš za nohu. Čekají mě klientky, které, zatímco se tu s tebou vybavuju, můžou umřít, a to myslím doslova.“

Pomyslím si, že řeč, kterou jsem si chystala pro Shari, mou odjakživa nejvěrnější a nejspolehlivější kamarádku, nebude dostatečně výmluvná. Tak jí místo řečnění ukážu prsten.

„Jejda.“ Shari spráskne ruce. „Já se picnu.“

Ve starobylých kulturách to chodilo tak, že pokud nebyly nevěsty násilím odvedeny, byly prodány nebo vyměněny za zlato, půdu, dokonce i za dobytek. (Umíte si to představit?

Handlovali s nimi jako na trhu.)

Po celá staletí bývalo běžnou praxí, že svatba pečetila nejen manželství potomků rodu, ale i spojenectví mezi urozenými rodinami. Teprve ve středověku se sňatky začaly ze zákona uzavírat před církevními hodnostáři a součástí obřadu byl podpis manželské smlouvy a dohoda o výměně movitých statků, které rodina nevěsty předávala rodině ženicha. Už nešlo jen o nevěstin půvab, ale do hry vstoupilo věno, peníze ve zlatě, a možná pár tuctů dobytka, a od nevěsty se očekávalo, že hotovost předá svým novým příbuzným osobně (více o tom později).

Právní experti u Pendergasta, Loughlina a Flynna jsou zajedno: nejlépe fungující manželství jsou ta, v nichž oba zúčastnění mají shodu jak v srdečních záležitostech, tak na bankovních účtech. Páry, které sdílejí svůj majetek, zůstávají spolu déle. Požádejte o otevření společného kontrolního účtu, nebo se aspoň podílejte na výdajích…, pokud nezjistíte, že partner má přílišné dluhy nebo právní či finanční potíže. V

takovém případě je radno vyhledat pomoc právníka… Nejspíš u Pendergasta, Loughlina a Flynna.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 4

Není krásnějšího, přátelštějšího a kouzelnějšího vztahu, svazku nebo společenství nad dobré manželství.

Martin Luther (1483-1546), německý teolog Brzdi.“ Shari sedí naproti mně u žlutého kuchyňského stolu.

„Požádal tě, aby sis ho vzala… a tys kývla?“

Přiznávám, že takhle jsem si její reakci nepředstavovala.

Vlastně se dá říct, že Shari má se svým bývalým přítelem Chazem víc společného, než tuší.

„Do ničeho se nehrnu, Shari,“ vysvětluju. „Přísahám, že jsem si to pořádně promyslela.“

„Nepovídej.“ Shari ze mě nespouští pohled. Ruce má založené na prsou, hlavu naklání ke straně a ani si nesvlékla kabát, i když jsem jí nabízela, ať si odloží. Z řeči jejího těla je patrné, že jeví vůči mně zjevnou nechuť, dokonce nepřátelství, a nejspíš si říká, že jsem potrhlá. „Včera ráno se vrátil z Francie a včera ráno tě požádal o ruku?“

„A-ano.“

„A tys kývla, jakmile se vyjádřil?“

Jo… Ano!“

„A kdy sis to, prosím tě, stihla promyslet, co? No kdy?“

„No… přece od té doby.“ Je mi jasné, kam tím směřuje, a hodlám její výhrady odpálkovat. „Nebydlí tu, Shari, to ti jistě neušlo. Nedovolím mu, aby se sem nastěhoval, a já se nevracím k němu, protože stejnou chybu už neudělám. Zatím bydlíme každý ve svém, až do svatby.“

„To je?“ chce vědět Shari.

Hledím na ni přes šálek čaje, který jsem nám uvařila. „Co jako?“

„To je kdy, Lizzie?“ dotírá na mě Shari. „Kdy se koná tahle údajná svatba?“

„Nó…“ Zaskočila mě. „Nejspíš v létě…“

„Aha.“ Shari spustí paže a chystá se vstát. „Jsi pošahaná.

Odcházím. Měj se.“

Drapnu ji za ruku a přitlačím zpátky na židli. „Počkej, Shari, tohle mi nedělej. Jsi neférová…“

„Já že jsem neférová?“ křikne Shari. „Co mi to povídáš, Lizzie? Kdo se k nám přišel minulý měsíc vybulit? Kdo nocoval u nás na gauči, když jsi přišla na to, že tě ten tvůj rádoby slušňák celou dobu tahal na nohu a pak na tebe vybalí, že se s tebou v budoucnu nebude zahazovat? Proč ti to nevyklopil na rovinu, než ses k němu nastěhovala? A teď, z nějakého pošahaného důvodu, protože si týden nezašukal, řekne si: hele, dyť ta Lizzie není tak marná, dyť by se mi mohla šiknout, a strčí ti pod nos prsten a ty padneš na zadek! Jasně, Luku, jak si přeješ, Luku.

Hele, nehodlám tu sedět a přihlížet, jak si kopeš hrob. Zasloužíš si něco lepšího, zasloužíš si kluka, který tě bude skutečně milovat, Lizzie.“

Zamrkám, a než se naděju, už slzím.

Jak to můžeš říct?“ vzlyknu. „Víš, že Luke takový není. Ty víš, že…“

Ale na víc se nezmůžu, protože se rozbrečím tak, že ze sebe nevypravím ani slovo.

Shari má mého kvílení dost. Po chvíli se zvedne, přistoupí ke mně a obejme mě.

„Poslyš.“ Její hlas je něžnější, než je u ní zvykem. „Promiň, já to tak nemyslela, já jen… Bojím se, že jsi Lukovi kývla jen proto, že si ho zoufale chceš vzít. Nejdřív ses od něj odstěhovala, když tě nechtěl, a teď, když si to najednou rozmyslel, domníváš se, že musíš ihned kývnout. Takhle jsi to vždycky chtěla, co? Ale zapamatuj si jedno: vždycky můžeš změnit názor, Lizzie.“

„Já nechci nic měnit!“ křičím mezi slzami. „Proč bych to dělala?“

„To nevím.“ Shari krčí rameny. „Možná proto, žes od minulého měsíce dospěla, povyrostla? Nezapomínej, že jsem viděla, jak to s tebou zamávalo, ale jestli si ho vážně chceš vzít, budu stát při tobě.“

„Ne…“ Brečím tak, že se nedokážu vymáčknout. „Ne, ty Luka nenávidíš.“

„Teď jsi iracionální, přeháníš. Luka mám ráda, ale myslím, že by měl na sobě zapracovat, aby z něj byl chlap jak se patří, a popravdě řečeno, ty máš na víc, mohla bys čapnout někoho lepšího, ale každý je strůjce svého štěstí… Hlavně mě nesmíš nutit do té brčálově zelené taftové sukně, v které vypadám jako sud. Děsně nerada bych se podobala tvým sestrám… Viď, že mě v tom nenecháš?“ zeptá se Shari podezíravě.

„Co?“ Přes příval slz se donutím k vlažnému úsměvu.

„Bože, ne! Jak jsi na to přišla?“

Pro Shari mám už přece vybráno. Hedvábný satén… Jen si z nějakého důvodu nemůžu vzpomenout, jak by ty šaty měly vypadat. Přijde mi legrační, že než jsem se zasnoubila, v jednom kuse jsem plánovala, jaká bude moje svatba, co si oblečou družičky, a teď, když je veselka na spadnutí, mám v hlavě jako vymeteno.

„Takže, kde se to bude konat?“ chce vědět Shari. „Zámek Mirac?“

„Nó, nejspíš. Máma chce, aby to bylo u nás doma na zadním dvorku.“ Shari se rozsvítí. „To by bylo pěkné.“

Zakoulím očima. „Shari.“

„Proč ne?“

„Na zámku Mirac, to dá rozum. Ten je pro svatby jako stvořený, a kromě toho, tam jsme se do sebe zamilovali a budeme to mít zadarmo, protože patří Lukově rodině.“

Jo, jo,“ řekne Shari pomalu. „Jen je to drobet z ruky, myslím pro tvou rodinu. Pomyslela jsi na babičku?“

„Co je s ní?“ vyletím.

Shari se vrací na své místo. „Má už své roky. Vážně si myslíš, že to zvládne až na jih Francie a zpátky?“

„Jistě!“ řeknu zapáleně. „Proč by neměla?“

„To nevím,“ opáčí Shari. Jen uvažuju. Je stará, a navíc…“

„Navíc co?“

„Trpí notorickým alkoholismem, Lizzie. Kristepane, co je ti?

Jeden by si myslel, že budeš radostí skákat do stropu, že ses zasnoubila, ale tvoje reakce tomu neodpovídá.“

Potřesu hlavou. „Nezlob se… Od rána se to na mě valí jako velká voda a já nevím, kudy kam. Monsieur Henri měl infarkt a mají ho operovat, a já jsem v novinách na šesté straně, to ta svatba Jill Hig ginsové, a telefony drnčí a drnčí…“

„Aha, proto je tu Tiffany,“ nadhodí Shari. „Pořád jsem si říkala, co tu ta holka pohledává.“

Usrknu čaj. Už je ledový. „Měla bych se vrátit do práce, začít něco dělat. Nevěst, které potřebují upravit šaty, je jak máku.“

Shari vzdychne. „Taky obětí domácího násilí, které potřebují, aby se jich někdo zastal a poskytl jim právní pomoc.“

Podívám se na ni. „To jsme dopadly, viď?“

„Těžko říct.“ Shari pokrčí rameny. „Nevím, jak ty, ale já si nestěžuju. Co ty?“

„Taky nemám důvod.“ Podívám se na prsten na ruce. „Chvíli mi potrvá, než si zvyknu. Celou dobu pomáhám druhým, ale abych sama něco plánovala? Pokaždé když na to pomyslím, zachvěje se mi žaludek.“

„Aha,“ utrousí Shari důrazně. „To nevěští nic dobrého.

Vzpomeň si na mou radu. Vždycky můžeš vycouvat, na tom není nic špatného.“ Celá roztřesená se na ni usměju. Já vím, ale… Já ho fakt miluju.“

„Jeho?“ Shari vstává a chystá se odejít. „Nebo ses zamilovala do představy, že si bereš zrovna jeho?“

Zasměju se. „Co je to za divnou otázku?“

„Myslíš? Já bych řekla, že je zcela na místě. Ty se totiž věčně zami –

52

lováváš, hlavně do těch nepravých, a nakonec zjistíš, že o tom klukovi nevíš zhola nic.“

„Přeháníš, Shari. Luke je dobrý kluk, z toho se nevyklube gay nebo hazardní hráč.“ V minulosti jsem se skutečně dopustila několika přehmatů. „Luka znám šest měsíců, žili jsme pod jednou střechou, kru– cinál!“

„Aby ses nespletla,“ kontruje Shari. „Lidi umí překvapit. Já žila s Chazem pod jednou střechou téměř tak dlouho jako ty s Lukem a podívej, jak jsme dopadli? Já skončila jako…“

„Nech toho.“ Mávnu rukou, abych jí zabránila vyslovit „lesbička“. Ne že by mi to vadilo, jen se usilovně snažím zapomenout na jednu noc strávenou u Kathy Pennebakerové.

Bylo nám šestnáct a já se nemohla dočkat, až v televizi poběží díl seriálu Křídla s Timem Dalym, zatímco Shari s Kathy… Ty se těšily jedna na druhou. Bože, jak jsem byla slepá! Ještě že mi to nikdy neřekly, protože bych to rozkecala a hned by to věděla celá škola. Ovšem mlčela bych, kdyby mě o to požádaly, ale ruku do ohně bych za to nedala. I když se snažím sebevíc, nedaří se mi udržet pusu na zámek a to se se mnou vleče odjakživa.

„Pochopila jsem. Podívej, se mnou si nedělej starosti. Při tomhle tempu, jakým to vedeme, to budou dlouhé zásnuby. Luke musí dokončit školu, jeho strýc chce, aby pro něj přes léto pracoval v Paříži, a mě čeká práce na hromadě šatů, takže žádný spěch.

Kdo ví, kdy najdu chvilku, abych si vydechla a zapřemýšlela, co mě čeká. Teď se do manželství nehrnu.“

Shari mi vtiskne polibek na tvář. „Tak se mi to líbí.“

Všimnu si toho, až když mě sevře v náruči. Na vnitřní straně předloktí mi naskočil malý pupínek, asi jako komáří štípnutí, ale není to nateklé. Jsem na Manhattanu a je leden. Kde by se tu vzali komáři?

Pustím to z hlavy.

Teprve později mi dojde, o co kráčí. Nic, co by stálo za slovo, jen začátek mého konce.

Za starých časů se od nevěsty očekávalo, že se ještě před „ svatbou vydá na cestu za svým nastávajícím, a protože hrozilo, že ji přepadnou lapkové, aby ji oloupili o věno nebo unesli, doprovázela nevěstu ozbrojená družina dívek. Ty měly za úkol chránit svou paní i její majetek.

Tak se zrodila družička, nebo abychom byli historicky přesní, DÍVKA VÁLEČNICE.

Dnešní družičky zastávají naprosto odlišnou roli než jejich pradávné předchůdkyně. Pomáhají organizovat zásnuby, loučení se svobodou pro budoucí nevěstu, nebo dopravují svatebčany na místo obřadu. Dokonce jsem slyšela, že některé hlídají děti a perou nevěstě prádlo (mateřské typy).

Nezapomeňte na ně, obdarujte je něčím zvláštním, například stříbrným řetízkem nebo náramkem. Tím jim dáte najevo, jak moc si vážíte jejich pomoci. Na prvním místě je však základní lidská slušnost a družičky jistě ocení, že se k nim nechováte jako potvora.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 5

Věřit v manželství je jako věřit v nesmrtelnost duše.

Honoré de Balzac (1799-1850), francouzský spisovatel a dramatik

Po návratu do obchodu mě čeká překvapení. Rozvaluje se tam Žvýkací guma. I když jsem s ní mluvila jen po telefonu, nezapře, že je to ona. Její žvýkání, nafouknutí a prasknutí bubliny bych poznala i poslepu.

Co mě ovšem šokuje, je fakt, že okamžitě vím, koho mám před sebou. Znám ji z pořadu Vstupte do Hollywoodu, z Přísně tajné a ze Zábavy dnešní noci. Zúčastňuje se filmových premiér, v nichž nehraje, protože nemá talent, ale zato všude pózuje spoře oděná na červených kobercích. Ava Gecková je slavná proto, že její rodina vlastní řetěz diskontních obchodů („Zboží od Gecka je pecka“). Jejich majetek se odhaduje na víc jak miliardu dolarů a o ní se traduje, že má vlastní síť prodejen v hodnotě nejmíň tří set milionů dolarů, díky nějakým mazaným obchodům s voňavkářským průmyslem a několika méně úspěšným vystoupením v televizních reality show.

Z mého hlediska je zajímavější její plánovaná svatba s řeckým princem. Luke je také šlechtic, ale kdo ví, jak to vlastně je. Ve Francii, rodné zemi jeho otce, byly šlechtické tituly dávno zrušeny a neexistuje evidence, kdo je nebo není z urozeného rodu, zato v Řecku, i když už jim královská rodina nevládne, pořád je jejím členům dovoleno podržet si královské tituly a výsady, jsou náležitě oslovováni, a dokonce jim tam nabízejí státní funkce.

Tak se stalo, že kdysi kdesi potkal řecký princ Alexandros Nikolaos Avu Geckovou a nabídl jí manželství.

Na klíně se jí třese malá čivava a na ruce se jí třpytí obří diamant. Divné, vidět ji na vlastní oči a ne na televizní obrazovce, ale pohled na mohutného tělesného strážce, který se s rukama zkříženýma na prsou ryčí nad ní, mě rychle vrátí do reality.

„Ahoj.“ Vejdu a dívka mrkne na Tiffany. „Tohle je vona?“

Tiffany zakoulí očima. „Už jsem vám to řekla jasně, Avo.

Nepřijímáme zákaznice bez předchozího objednání.“

Vidím, že Tiffany s Avou se už seznámily a nepadly si zrovna do oka, spíš naopak.

„Zdravím,“ řeknu. „O co jde?“

„Slečna Nicholsová?“ Ava obutá v purpurově rudých kozačkách ze semišové kůže se prudce vymrští, zapotácí se na šíleně vysokých jehlových podpatcích a čivava udělá kotrmelec a spadne na zem. Psík se vyleká a zapiští, ale jeho paničku to nevyvede z míry. „Pardon, děsně mě krká, že jsem tu bez ohlášení, ale víte, jak to chodí… Viděla jsem vás v novinách a věc se má tak, že žiju v Los Angeles a tady v New Yorku jsem jen na skok. Dělala jsem tu krátkou reportáž, však víte, vystoupila jsem jako host v pořadu Celebrity v ringu, který točili na 1’imes Square pro nějaký charitativní ples nebo tak něco…

Zkrátka se musím se vrátit do LA, ale v létě se vdávám a moc a moc bych chtěla, abyste mi zrovna vy spíchla nějaké šatky.“

„Už jsem jí objasnila, že nenavrhujeme originální modely, jen přežíváme,“ ucedí naštvaná Tiffany.

„Nejsem hluchá! Tahle holka v jednom kuse něco mele, a proto chci mluvit s váma.“ Ava vrhne na Tiffany znechucený pohled, „Vo co kráčí? Přešíváte jen starý hadry, nebo mi spíchnete něco pořádnýho? Podle mě je to prašť jako uhoď, co vy na to? Proč byste mi nemohla střihnout na zbrusu novou róbu? Chci něco šmrncovního od někoho mladýho, kdo se nebojí vodvázat a má švih. Nestojím o staromódní vohoz. Ten mi spíchnou v každý nóbl barabizně na Madison Avenue, to jistě chápete?“

Chápu, i když je to značně obtížné vzhledem k nepřetržitému žvýkání a zvukům, které Ava vydává.

Tiffany vstává. „Můžeme na slovíčko, slečno Nicholsová?“

„Páni!“ Prásk. Ava udělá bublinu a ta praskne. „Vy toho naděláte! Mám prachy a chci vám zaplatit.“

„Jistě.“ Všimnu si, že se čivava chystá zvednout nožičku a zvlhčit květináč, v němž si madame Henri pěstuje hortenzii.

Shýbnu se, zvednu psíka a opatrně ho vrátím Avě do náruče. Ta na mě vyjeveně hledí. „Ráda bych si promluvila se svou asistentkou. Podíváme se do diáře, jak jsme na tom tento týden, když dovolíte. Hned jsem zpátky.“ Avě se uleví, aspoň si to myslím, protože vyfoukne další velkou bublinu. „Jak je libo.“

Nechám Tiffany, aby mě odvlekla dozadu.

„Prober se, Lizzie! Téhle chceš něco šít? To je vyhlášená děvka a feťačka! Neviděla jsi ji v tom pořadu Celebrity v ringu}

Ta holka dohnala k pláči i Lil‘ Kim. Lil‘ Kim! To nemůžeš, prostě nemůžeš.“

„Je široko daleko známá,“ mudruju, „taky ukrutně bohatá a bere si prince. Umíš si představit, jaké to bude sousto pro tisk?

Jakou by nám to udělalo reklamu?“

„Jo, novináři si na ní s gustem smlsnou, protože má z ostudy kabát, a o takovou publicitu určitě nestojíš.“

„Podívej, Tiffany,“ snažím se zachovat klid, „snaž se mě pochopit. Špatná reklama, dobrá reklama. V téhle fázi mé kariéry se mi hodí úplně všechno. Chci jít do toho a šaty jí ušít.“

„Kdyby aspoň nebyla tak nechutná,“ vrčí Tiffany. „Copak sis nevšimla, jak zachází s tím psem? A ty příšerné kozačky!“

„Je na ní vidět, že je rozrušená a trápí se kvůli tomu, Tiffany.

Potřebuje naši pomoc, ne kázání, a vsadila bych se, že jí nikdo nikdy nepodal pomocnou ruku, neporadil, jak na to, aby z ní vyrostl slušný člověk, a zrovna teď to potřebuje jako sůl. Vždyť si bere prince! Bude to královská svatba!“

„Někde v Řecku,“ přisadí si Tiffany škodolibě.

„Jak můžeš takhle mluvit? Řecko je kolébka západní civilizace, tam se zrodila demokracie, politické vědy, západní literatura a filozofie, Olympijské hry…“

„Zadrž, Lizzie, už jsi někdy vzala do pusy humus?“

Mrazivě se na ni podívám. „Hele, Tiffany, já to pro Avu udělám, a jestli se ti to nelíbí, můžeš odejít. Buď hraješ se mnou, nebo tu končíš.“ Tiffany obrátí oči v sloup. „Kvůli tomu princátku, co? Protože sama si bereš šlechtice, cítíš morální odpovědnost té ubožačce pomoct?“ Poznámku ignoruju. „Řeknu to takhle: my totiž máme morální odpovědnost té chudince holce pomoct, protože když to neuděláme my, neudělá to nikdo a ona bude dál vyvádět pitomosti, například se znemožňovat v pořadech typu Celebrity v ringu a rvát Lil‘ Kim za vlasy, a v životě ji nenapadne, že by to mohlo být jinak, že by mohla objevit, co v ní skutečně je.“

Tiffany se ušklíbne. „Snad si nemyslíš, že zrovna ty jsi předurčená k jejímu spasení?“ opáčí jízlivě.

„Ano,“ odpovím smrtelně vážně. „Myslím, že jsem.“

Abych se přiznala, já si to nemyslím, já to vím nabeton.

„Fajn. Jestli si chceš hrát na doktora Dolittlea, je to tvoje věc, ale vzpomeň si, že jsem tě varovala. Tahle Líza Higginsová ti jednou pořádně zavaří,“ sýčkuje Tiffany. „Ale co je mi do toho? Já tu budu dělat jen to, za co mě platíš: budu zvedat telefony.“

„Profesor Higgins,“ opravím ji, „a Líza Doolittleová.

Profesor Higgins se ujme pouliční květinářky a naučí ji spisovně mluvit a chovat se ve společnosti. Doktor Dolittle je člověk, který rozumí zvířatům a umí s nimi komunikovat.“

„No jo,“ zabručí Tiffany. Já věděla, že dělám chybu, když jsem vysadila adderall.“

Odhrnu černý sametový závěs a najdu Avu, jak zblízka bedlivě zkoumá staromódní šaty rodiny Bianchiových, naaranžované na krejčovské panně. Původně měly obnažená ramena, ale vymyslela jsem k nim delší rukávy a celkově je upravila tak, aby je mohla obléct nevěsta, která se vdává v konzervativní synagoze.

„Tohle je fakt bezva.“ Ava se napřímí a dál žvýká jako o závod. „Nemohla byste mi ušít něco takovýho?“

To je mi překvapení, a musím říct, že příjemné. Na dívku, která v jednom kuse ukazuje v televizi spodní kalhotky, jde o podivuhodně střízlivý výběr.

„Myslím, že spojenými silami vymyslíme něco, co se vám bude zamlouvat, co by odráželo vaši osobnost, Avo,“ řeknu.

Ava zalapá po dechu a spráskne ruce a čivava radostí zaštěká a začne běhat dokolečka. Dokonce i strážce se uculí, velice mírně, nicméně je to úsměv.

„Dík, děkuju vám!“ rozkřičí se Ava. „To bude žrádlo!“

„To jistě, ale nejdřív si ujasníme pár základních pravidel.

Pravidlo číslo jedna: kdykoliv vejdete k Chez Henri, vyndáte z pusy žvýkačku a při odchodu můžete pokračovat.“ Natáhnu k ní otevřenou dlaň a čekám.

Ava na mě tupě hledí. „Co jako?“

„Vaši žvýkačku. U Chez Henri je nepřípustná. Vera Wangová by vám to možná strpěla, ale my ne. Nepatří k civilizovaným způsobům stát a přežvykovat jako kráva na pastvě. Buď ji vyplivnete, nebo odejděte.“

Ava je jako hypnotizovaná, nicméně poslechne a žvýkačku mi vyplivne do dlaně. Já ji hodím do odpadkového koše a čivava se rychle rozběhne prozkoumat obsah.

„Pravidlo číslo dvě,“ pokračuju a otřu si ruku do papírového kapesníčku z krabice na Tiffanyině stole. „Na zkoušky budete docházet včas, a pokud to z nějakého důvodu nestihnete, zavoláte nám aspoň hodinu před sjednanou dobou, a jestli to uděláte víc než jednou a neomluvíte se, končíme spolu. Není slušné nechat lidi čekat. Máme spoustu klientek, a pokud se uvolní okénko, můžeme někoho vzít místo vás, když budeme předem vědět, že to nestihnete. Jasné?“

Ava je pořád jako ve snu a automaticky přikyvuje a její strážce se nepřestává usmívat, třebaže teď se tváří lehce pobaveně.

„V pořádku, Avo,“ řeknu. „Co kdybyste šla se mnou do zkušební kabiny, když už jste tady? Vezmu vám míry.“

Ava se může přetrhnout, aby mi vyhověla, a poslušně za mnou vrávorá na vysokých jehlových podpatcích a já si v duchu říkám, že tohle bude dlouhé, předlouhé dopoledne.

Prvními družičkami, které oblékly stejné oblečení, byly za starých časů římské dívky. To proto, aby se v davu navzájem poznaly a nevěsta měla jasno, kdo je kdo. Byl to pokus, jak ošálit démony, aby nevěstu před svatební nocí nepřipravili o duši, a každá, která už chránila tři nevěsty před zlými duchy, byla považována za nečistou a tím pádem nevhodnou pro sňatek. Vstřebala příliš mnoho černé magie a odtud pochází rčení: Třikrát družička, nikdy nevěsta.

Ovšem dívky se s tím nehodlaly smířit a dělaly co mohly, aby potřetí na ně nevyšla řada. A vy jste si myslely, že klevetí o staropanenské tetě Judy!

Milujete své přítelkyně kvůli jejich jedinečným, vlastnostem?

Pak věřte, že jejich postavy jsou takéjedinečné, a nesnažte se je nasoukat do stejných šatů. Vaše družičky je začnou nenávidět, a jestli je máte skutečně ráda, bude vás mrzet, že jsou nespokojené. Vyberte takový odstín látky, který lichotí každé ženě, a nechte je, ať si samy zvolí, v jakém střihu se cítí nejlíp, aby šaty nebyly na jedno použití a mohly se vzít i při jiných příležitostech.

A že nebudou vypadat jedna jako druhá? Máte přece ráda jejich osobnost, ne jak vypadají, nemám pravdu?

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 6

Dva jedinci vašeho ražení, s takovým mistrovským zaujetím jeden pro druhého, se nemohou odloučit, natož být od sebe odtrženi, jakmile naleznou shodu, že chtějí navěky zůstat jeden s druhým, na křídlech se vznášet a společně plout životem každý u jednoho vesla.

Robert Frost (1874-1963), americký básník Luke slíbí, že se u mě zastaví a uvaří mi nějakou dobrou večeři. Pravda je, že po takovém dnu, který mám za sebou, jsem dočista

vyřízená. Dobrá zpráva je, že krátce po páté volá madame Henri, aby mi oznámila, že manžel je už po operaci a že to ustál jako chlap. Ale skutečná pravda je taková, že jediné, po čem právě teď toužím, je naložit se do vany s horkou vodou, přečíst si módní časopis a jít do postele.

Jenže jak to mám říct Lukovi, který kvůli mně šel do krámu, koupil dva roštěnce a naložil je do marinády (postbakalářský semestr mu začíná až po Dnu Martina Luthera Kinga)?

Těsně před šestou mi zavolá a jeho hlas zní omluvně, když spustí: „Poslyš…“ Mám co dělat, abych radostí nezačala poskakovat. Nepřijde! Ruší večeři! Alelujá! Už se vidím, jak blaženě listuju nejnovějším číslem Vogue.

„Dneska hraje Michigan a Chaz moc chce, abych zápas sledoval s ním. Však víš, jaký je, když jde o Rosomáky, a hlavně jsem měl dojem, že byl nějaký divný, když mi volal, jako když má depku.“

„Chaz a deprese?“ To je mi novina. Nevšimla jsem si, že by se utápěl v úzkostech, když mi hnětl prsa. O tom samozřejmě pomlčím.

„I když si myslím, že tyhle stavy jsou normální,“ pokračuje Luke. „My se bereme a jeho opustila holka kvůli ženské…

Divím se, že si ještě nikoho nenašel. Nepamatuju si, že by někdy vydržel tak dlouho bez holky.“

„Shari se s ním rozešla na Den díkůvzdání a to není tak dlouho,“ podotknu suše a všimnu si, že na předloktí mi vyrazil další červený pupínek. Ten první už vybledl. Když to nebylo komáří kousnutí, co tedy? Ze by alergie na prací prostředek? Ale peru pořád ve stejném.

„Na Chaze je měsíc a půl bez rande zatraceně dlouhá doba,“

mudruje Luke, „navrch se jeho kámoš žení s nejroztomilejší holkou pod sluncem… Není divu, že je mu ouvej.“

„Zůstaň u něj a dívejte se na televizi.“ V duchu už fantazíruju o čínském jídle, které si nechám donést. Co třeba kuře moo shu s pikantní omáčkou? Možná si to s ním ve vaně.

„Věc se má tak,“ pokračuje Luke, „že zápas přenášejí přes satelit, takže ho budeme sledovat ve sportovním baru 0’Riordan, hned za rohem od tebe, na Lexingtonu, takže mě napadlo, že by ses mohla později zastavit…“

‚Ani nevíš, jak moc bych chtěla posedět s tebou nebo s tím tvým zapšklým kamarádíčkem,“ říkám sladce, aby pochopil mou ironii. „Vážně by se mi líbilo dívat se s vámi na sportovní přenos, kluci.“

„Objednáme si kuřecí křidélka,“ přihodí Luke, aby mě nalákal. „Taková nabídka se těžko odmítá…“

„Podívej,“ Luke zvážní, „Chaz tě má upřímně rád a chtěl by ti osobně pogratulovat a tvá přítomnost by ho mohla rozveselit.

Sama víš, jak tě rád škádlí kvůli tomu tvému výstřednímu oblečení, a kromě toho, když se neukážeš, neuvidím tě celý den.“

Tentokrát si ze mě Chaz nebude utahovat kvůli oblečení, ale kvůli něčemu jinému. Ale i o tom pomlčím.

„Poslyš, Luku, když už spolu nebydlíme, proč nevyužít dobu zasnoubení k tomu, abychom rozjímali, ujasnili si, co vlastně od manželství očekáváme, získali přesnější představu…“

„Dost, Lizzie,“ přeruší mě Luke. „Přednášku na tohle téma jsi mi už udělala. Co je na tom špatného, že tě chci vidět?“

Vzdychnu. Představa večera stráveného ve společnosti lesklých fotek a vysoké krejčoviny se mi rozplývá před očima.

„Dorazím kolem sedmé.“

V baru je narváno, ale naštěstí tu není zakouřeno. Město New York vydalo zákaz kouření v podnicích a jeho zástupci dohlížejí, aby se neporušoval.

Luka s Chazem najdu v boxu pod jednou z tuctu rozsvícených televizních obrazovek zavěšených u stropu, na nichž běží univerzitní basketbalové zápasy. Luke se ke mně nakloní a uvítá mě polibkem a Chaz, jak vidím, má zase tu svou neodmyslitelnou kšiltovku (pochopil, že k smokingu se nehodí) se znakem baseballového týmu Michiganské univerzity. Je neoholený, kšiltovku má naraženou do čela a vůbec vypadá drsně… hůř, než když jsem ho viděla naposled. Té noci se vypilo příliš šampaňského…

A stalo se víc, než je zdrávo.

„Ukaž mu to,“ vybídne mě Luke s tím svým neodolatelným úsměvem.

Vklouznu vedle něj do boxu, svlékám se z kabátu a rozvazuju šátek na krku.

Chaz si pohrává s plechovkou piva, nespouští oči z obrazovky a já zrudnu, aniž tuším proč.

„Co bych mu ukazovala…“

„No tak, nestyď se, určitě se chceš pochlubit,“ dotírá na mě Luke.

Chaz odpoutá pozornost od televize a mrkne na mě. „S čím se má pochlubit?“

Luke mě vezme za levou ruku a ukáže Chazovi zásnubní prsten a Chaz dlouze hvízdne, i když ho už viděl. „Pěkný,“

řekne.

Luke se zašklebí od ucha k uchu.

„Donesu ti něco k pití,“ nabídne se. „Skočím k baru, protože obsluha je tu na dlouhé lokte. Bílé víno?“

Přikývnu. „Skvělé.“ Jestlipak si vzpomene, že chci sklenici ledu? Nesnáším teplé víno a nikdy ho nestihnu vypít, dokud je studené. Teprve nedávno mě napadlo, že bych si do něj mohla házet kostky ledu. Vydrží mi déle, než ho vypiju, a je to méně kalorií.

„Jsem tu hned,“ řekne Luke, než stihnu něco dodat. Zvednu se, abych ho pustila, a zase si sednu zpátky.

Určitě nezapomene. Na ten led.

Chaz už zase hledí na obrazovku a já si odkašlu.

„Děkuju za růže,“ zabrebentím rychle, abych to měla co nejdřív z krku, než se Luke vrátí. „To jsi nemusel.“

„Ale jo,“ odtuší Chaz krátce, ale nepodívá se na mě.

„Zkrátka jsem musel.“

Vidím, že Luke vyvíjí značné úsilí, aby upoutal barmanovu pozornost. Položím pravou ruku na Chazovu. „Děkuju ti, ani nevíš, co to pro mě znamená.“

Chaz se podívá na mou ruku, pak do mých očí. „Jo,“

zopakuje. „Vím to až moc dobře.“

To se mě dotkne, aniž vím proč, a stáhnu se. „Co to má znamenat?“ Chaz se zachechtá a sáhne po pivu. „Nic. Hele, proč jsi naježená? Myslel jsem, že budete s Lukem vrkat jako dva holoubkové.“

„My jsme šťastní!“ zapištím.

„Když myslíš.“ Přisune ke mně jednu plechovku na přípitek.

„Ať vám slouží.“

„Prý že máš depku!“ neodpustím si kousavou poznámku a okamžitě toho zalituju.

Chaz si lokne piva a rozkašle se. „Jakou depku?“ zopakuje, když nabere dech. „Kdo ti to nakukal?“

Rozhlédnu se, jestli tu někde neleží nabitá pistole, abych se picla. Smůla, neleží. Musím odpovědět.

„To Luke,“ zamumlám stydlivě. „Myslí si, že jsi v depresi, protože se bude ženit a ty jsi sám.“

„To je mu podobné,“ odtuší Chaz s úšklebkem.

„Takže… nemáš žádné stavy úzkosti?“ Pocítím nepatrnou špetku naděje, že aspoň tentokrát není nezbytné páchat sebevraždu.

Chaz do mě zabodne pohled. „Jo, Lizzie, jsem maniakální, jsem děsně na dně, protože mi došlo, že dívka, do níž jsem byl asi odjakživa zamilovaný a o níž jsem si myslel, že by mě taky mohla milovat, mi dala kopačky a zasnoubila se s mým nejlepším kamarádem, který si ji upřímně řečeno vůbec nezaslouží. Je to dostatečná odpověď na tvou otázku?“

Zatraceně divné, ale srdce se mi na pár vteřin rozbuší tak, že nejsem schopná se nadechnout, natož z Chaze spustit pohled.

Pak mi dojde, že si dělá legraci.

A do tváří se mi nahrne horkost.

Žertuje, samozřejmě že žertuje. Bože, jsem pěkná nána.

„Co je ti do toho?“ Čert vem tu jeho uštěpačnost. Jsem naštvaná na sebe, že jsem ho brala vážně, když říkal, že mě miluje, a taky proto, že jsem měla špatný pocit, že se kvůli mně cítí mizerně. Může být ukřivděný, ale není to moje vina. Nikdy bych mu vědomě neublížila. „Měl bys být rád, že jsi unikl z mých spárů. Ty přece nevěříš na manželství? Podle tebe je to jen cár papíru, viď?“

„V tom máš pravdu.“ Chaz se obrátí zpět k televizní obrazovce. „Chceš šťastný romantický vztah? Tak se nevdávej, protože jinak si to pokazíš.

Nevěřícně na něj civím. To přece nemůže myslet vážně.

„To je mi novina! Co tak najednou? Takhle jsi o manželství nesmýšlel, když jsi ještě byl se Shari, viď? Byli jste dokonalá ukázka manželského štěstí, ovšem bez svatebního obřadu. Tys pekl koláče, pral jí prádlo…“

„Jo.“ Chaz nespustí oči z televize, i když si všimnu, jak stiskl čelist. „Nemusím ti snad připomínat, že mi dala kopačky kvůli ženské? Takovou chybu už neudělám, to mi věř.

Manželství je dobré tak akorát pro nějakého troubu.“

Zarazí mě jeho hořký tón. „Přeháníš.“

„Co bych přeháněl?“ Ušklíbne se na obrazovku. „Vím, o čem mluvím. Jak víš, můj táta je rozvodový právník.“

„Ale oženil se, vzal si tvou mámu a vydrželo jim to. Jak dlouho jsou spolu? Třicet let?“

Nedokážu pochopit, proč jsem tolik rozechvělá kvůli jeho poznámce, že mě odjakživa miloval. To, co jsme spolu prováděli v taxíku na Nový rok, nebylo nic, čím bych se mohla chlubit, ale daleko víc mi vadí reakce mého bušícího srdce. Co to krucinál znamená?

Jak jsem mu mohla byť na vteřinu uvěřit? To je další, co mi vadí. Vím, že jsem naivní holka ze Středozápadu, ale dělám, co můžu, a snažím se chovat tak, aby se to na mně nepoznalo.

Aspoň většinou.

„Ty bych nedával za vzor,“ odporuje Chaz. „Rodiče žijící ve spokojeném manželství… S tím na mě nechoď. Já jsem já a jiný už nebudu. Momentálně nezadaný kandidát na doktorát z filozofie, bydlím v East Village v barabizně na spadnutí, tvrdě chlastám, tvrdě žiju, zkrátka nebezpečná známost..

Teď je na mně, abych se samolibě uculila.

„Co?“ Chaz odpoutá pohled od televizní obrazovky a zahledí se mi do očí. „Ty si nemyslíš, že jsem nebezpečný?“

„V té parádě, co máš na hlavě? Ani náhodou.“

„Ale jo, jsem nebezpečný,“ bručí Chaz. „Víc než Luke.“

„Nemám ráda Luka proto, že by byl nebezpečný,“ podotknu.

„Jasně,“ přikývne Chaz. „Máš ho ráda proto… Proč vlastně?

Protože je bohatý? Uhlazený světák? Dvorný? Pozorný?

Laskavý? Jednou bude zachraňovat děti?“

„Všechno beru, kromě toho, že je bohatý. Chci být soběstačná, vydělávat hodně peněz, takže díky, na majetek mě nenachytáš. Jen pro zajímavost, dnes jsem získala movitou klientku, Avu Geckovou.“ Chaz se zděsí. „Ta potrhlá děvka a feťačka?“

„Proč jí všichni musíte nadávat?“ Jsem znechucená. „Viděl někdo na vlastní oči, že by brala drogy nebo někomu dala za peníze? A přesto ji každý hned ocejchuje tím nejhrubším výrazem.“

„Nemusím ji vidět, jak to dělá,“ utrousí Chaz. „Stačí se mrknout na Celebrity v ringu. Už jsi to někdy sledovala?“

Tentokrát je zděšení na mé straně. „Co má chlastající, tvrdě žijící kandidát na doktorát z filozofie co koukat na Celebrity v ringu?“ Chaz se uculí. „Je to bezva podívaná. Někdy to člověku nedá, aby se nepodíval na klasickou ukázku toho, jak hluboko naše společnost klesla, lépe řečeno, co nám předkládá zábavní průmysl v domnění, že nic lepšího si nezasloužíme.“

„Už jsem tady.“ Luke vklouzne do boxu a podá mi sklenku vína. „Promiň, že to trvalo tak dlouho. V tomhle podniku je zatraceně rušno. Běží tu pět různých zápasů souběžně.“

Všimnu si s lehkou dávkou zklamání, že na led zapomněl.

No co? Koneckonců spolu chodíme teprve šest měsíců. Nemůže si pamatovat úplně všechno.

„Zapomněl jsi na led,“ popíchne ho Chaz. „Měl bys své přítelkyni vysvětlit, Luku, že to nikam nedotáhne, když budou jejími zákaznicemi potrhlé děvky a feťačky.“

Kam to napsat? Chaz nezapomněl!

„Co máš s tím ledem?“ Luke znejistí. „Počkej, o jakou potrhlou děvku a feťačku jde?“

„O žádnou,“ chci říct, ale Chaz je rychlejší: „O Avu Geckovou.“ Luke nechápe. „Kdo je to Ava Gecková?“

Chaz se rozřehtá a já rychle usrknu víno, protože vím, co bude následovat.

„Ty se moc nekoukáš na televizi, co?“ pustí se Chaz do Luka. „Čteš něco jiného kromě The Wall Street Journal? Svěř se kamarádovi, děsně rád bych to věděl. Co třeba u zubaře?

Nesáhneš byť omylem po Us

Weekly?“

„Nech toho,“ přeruším Chaze. Už mě začíná štvát a možná jsem rozčilená víc, než bych měla. Jen proto, že Luke neví, kdo je Ava Gecková, nemusí přece…“

„Každý ví, kdo je Ava Gecková!“ vyletí Chaz.

„Kdo je Ava Gecková?“ zeptá se Luke znovu.

„Je to…“ Najednou na mě padne taková únava, že nejsem schopná pokračovat. Vadí mi ryčné hlasy televizních komentátorů a jekot fanoušků, kteří hlučně zatleskají pokaždé, když někdo zaboduje, a to nemluvím o bezdomovci, který postává u vchodu a žebrá drobné po každém, kdo jde kolem.

Ale především nejsem schopná vystát vnitřní hlas, který se znovu ozval a je mi důvěrně známý. Patří člověku, který sedí proti mně; tomu velkému, neupravenému klukovi v kšiltovce se znakem baseballového týmu Michiganské univerzity.

Jo, Lizzie, jsem maniakální, jsem věčné na dně, protože mi došlo, že dívka, do níž jsem odjakživa zamilovaný a o níž jsem si myslel, že by mě taky mohla milovat, mi dala kopačky a zasnoubila se s mým nejlepším kamarádem, který si ji upřímně řečeno vůbec nezaslouží.

„Víte co?“ řeknu přiškrceně a mám co dělat, abych potlačila slzy. „Hlavně že se dobře bavíte, ale jsem dost unavená.

Doufám, že vám nebude vadit, když se rozloučím a půjdu do postele. Mám za sebou náročný den a zítra si musím přivstat.“

„Počkej, vždyť jsi sotva přišla,“ diví se Luke. „Zápas právě začíná.“

Podívám se na Chaze. Zpod kšiltovky vidím, že se tváří jakoby bez zájmu, ale hledí přímo na mě. ‚Jo, Lizzie, ještě nechoď, akorát to začalo.“

Neuhne pohledem a něco v jeho výrazu mi říká, že nemluví o televizním přenosu.

Je to pošahané.

„Fajn, zatím se mějte!“ vypísknu a hrnu se pryč tak, že Luka doslova odstrčím, abych byla co nejdřív venku.

„Doprovodím tě domů.“

Luke nechápe, co to do mě vjelo. Nabídku odmítnu, políbím ho na tvář a zašeptám mu: „Ne, díky, já to zvládnu. Zůstaň a užij si to.“ Vyrazím ke dveřím a venku se z plných plic nadechnu kousavého lednového vzduchu.

„Nebyl by přebytečný čtvrťák, slečinko?“ zeptá se mě opilý bezdomovec a natáhne ke mně špinavý, popraskaný kelímek.

Ani nehlesnu. Stala se ze mě Newyorčanka každým coulem; unavená, blazeovaná a netečná. Nemám na rozhazování, potřebuju každý čtvrťák, který vydělám. Máte vůbec ponětí, co tu stojí prádelna?

Bezdomovec si odfrkne. „Když nedáš, tak nedáš, ty jedna čubko.“

Oči se mi zalijí slzami. Nejsem žádná čubka! Nejsem! A Ava Gecková není potrhlá děvka a feťačka a Chaz Pendergast není do mě zamilovaný! Bože, proč to musel říkat? Proč je tak zlý? Za ty překrásné růže, které mi poslal, jsem mu chtěla odpustit všechny nechutnosti, které mi včera ráno napovídal…, jenže on si nedá říct a musí všechno pokazit.

… protože mi došlo, že dívka, do níž jsem odjakživa zamilovaný… o níž jsem si myslel, že by mě taky mohla milovat…

Jen si ze mě utahoval. Vždycky byl takový, co ho znám.

Tak… proč to tentokrát tolik bolí?

Chceš šťastný romantický vztah? Nevdávej se, protože jinak si všechno pokazíš.

Jenže co je to za život, když se holka nevdá?

Alžbětinská doba přinesla rozkvět poezie, literatury, divadla a romantiky, takže není divu, že zrovna alžbětinské Anglii vděčíme v dnešní moderní době za tolik svatebních tradic včetně výměny prstenů, konvenčnějšího využití družiček (to znamená, že už nejsou ozbrojené), výměny manželského slibu, dokonce i svatebních kytic. V té době se valná většina urozených manželství uzavírala dohodou, k níž často docházelo už při narození potomků. Pouze nižší třídy si mohly dopřát přepych vdavků z lásky.

Ale kdyby to tak nebylo, o čem by asi psal takový William Shakespeare?

Je docela možné, že vaše budoucí švagrová má ta nejroztomilejší děcka pod sluncem a možná přijde se smysluplným návrhem: děti by se mohly zapojit do vaší svatby, mít nějakou úlohu. Ale nenechte se do ničeho nutit, aby to náhodou nedopadlo tak, že byste byla nucená obětovat jednu z družiček, buď tu, která ponese prsteny, nebo tu, která má na starosti svatební kytici, a to by nezůstalo bez odezvy. Vaši přátelé a známí by vám to nesmlčeli. Vyhovíte jeho sestře a popudíte si proti sobě ty, na nichž vám záleží. Je mnoho rolí, v nichž mohou její děti během svatby účinkovat, například opatrovat knihu hostů, zásobu konfetů nebo na ulici dohlížet na pořádek, aby kolemjdoucí nebránili vycházejícímu svatebnímu průvodu, či řadit svatebčany. To je důležitá úloha, třebaže poněkud náročnější. Popusťte uzdu fantazii a uvidíte, že všichni budou spokojeni.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 7

Nyní spojte ruce, a s rukama i svá srdce.

William Shakespeare (1564-1616), anglický dramatik a básník Ten tvůj kámoš je asi pěknej prevít,“ ohodnotí Monika Chaze, když si příští den s Tiffany vyslechnou průběh předchozího večera, ovšem nevyprávím to jim, ale babičce, která jako obvykle zvedla telefon (mamka je zase nedostižná).

Máme chvíli volna, dopřáváme si rychlou svačinu, než přijde další zákaznice.

„Všechno slyším,“ povídá babička. „Ta ženská má pravdu.“

„Ale není,“ odmlčím se, abych si kousla do kuřecího sendviče cosi vtandúri, „běžně takový nebývá a právě to je na tom divné.“

„No, pak je to jasné,“ řekne Monika rázně. Je to kráska s tělem jako vysoustruhovaným a sebevědomí jí rozhodně nechybí. Ani Tiffany.

Ty dvě jsou jako přes kopírák, ale na rozdíl od Tiffany má Monika britský přízvuk, takže když promluví, člověk má dojem, že tu řeční univerzitní profesor.

S tím rozdílem, že univerzitní profesor by asi nevykládal, jací jsou chlapi „sráči“.

„Co jako?“ zeptám se.

Tiffany s Monikou si vymění pohledy a Tiffany souhlasně kývne.

„Je do tebe zamilovaný, co jiného,“ řekne Monika.

„Jak to můžeš vědět, když ho neznáš!“ vykřiknu.

Já ho znám,“ utrousí Tiffany, která si utrhla kus jamajského sendviče a cpe si ho do pusy. „Ten je v tom až po uši.“

„Má pravdu,“ zopakuje babička. „Odjakživa jsem měla dojem, že se ti ten klučina chce dostat pod sukni.“

Zakuckám se a málem vyplivnu porci kuře tandúri, kterou usilovně žvýkám.

Jak můžeš něco takového říct?“ pustím se do Tiffany. „Je to přece Lukův nejlepší kamarád! Bývalý kluk mé nejlepší kamarádky!“ Tiffany se na mě nepřítomně podívá. „Co má bejt?“

A Monika jakbysmet, tentýž bezvýrazný pohled. Že by je to učili ve škole modelingu? Jo, co má bejt? Kamarád taky rád.“

Babička jeví známky netrpělivosti. „Za deset minut poběží Doktorka Quinnová. Jak dlouho tahle komedie potrvá?“

„Co… co…“ Najednou mám potíž zvolit správná slova. Jen se na sebe podívejte! Obě jste jako ze žurnálu a chlapi kvůli vám ztrácejí hlavy, ale co si má počít normální holka jako já? Já nemám na každém prstě pět kluků, kteří by mi leželi u nohou, a musím se hodně vynasnažit, než si mě někdo všimne.“

„Už se stalo,“ opáčí Monika. „Dovolila jsi mu, aby ti v taxíku sahal na kozy…“

„… a dovolila jsi mu, aby u tebe přenocoval,“ doplní Tiffany. Zakryju sluchátko dlaní. „Babička poslouchá, jestli vám to náhodou nevadí.“

„Pozdě,“ ozve se babička. „Už jsem slyšela. Tohle je lepší než Doktorka Quinnová.“

Vehementně se bráním. „Byli jsme opilí!“ zopakuju nejmíň posté. Lituju, že jsem se vůbec zmínila, ale tyhle přehmaty jsou u mě běžné. Obzvlášť lituju, že jsem hned nezavěsila, když se mi ozvala babička. „O nic nejde, pusť to z hlavy, babi.“

Proč jsem nemlčela? Proč zrovna těmhle dvěma holkám musím něco vykládat? Neudělala bych to, kdybych mohla nastalou situaci prodiskutovat se Shari. Kdybych jí mohla zavolat a říct: Hele, Shari,

tohle mi řekl nejlepší kamarád mého snoubence, co ty na to?

Nic by se neprovalilo a byl by klid.

Ale nejde to, protože nejlepší kamarád mého snoubence je její bývalý kluk.

Přece nemůžu se Shari mluvit o tom, co se odehrálo mezi mnou a Chazem. To by bylo nevkusné.

Jenže Monika a Tiffany mi Shari nenahradí, ani náhodou.

„To nakonec, jak říkal,“ pokračuje Monika, „to o té hře, jak právě začíná… To nepláči jen tak do větru. Co ty na to, Tiffany?“

„Tys to trefila, teto Běto.“ Tiffany se ušklíbne. „Myslím, že ten je pořádně nažhavenej na tohle naše neviňátko.“

„Moje řeč,“ vzdychne babička.

„Vy toho naděláte,“ kroutím hlavou, „a i kdyby byl… tohle nikam nevede. Po té aféře se Shari je totálně zničený…“

Naštěstí se v tu chvíli rozletí dveře a dovnitř vběhne Ava Gecková v závěsu se strážcem s čivavou a je vyplašená, jako by za ní hořelo. Má ty nejkratší šortky, jaké si dokážete představit, a k nim síťované punčochy, i když je venku nejmíň deset pod nulou, a brada jí pracuje, jako by mluvila, i když nic neříká.

Tiffany se zamračeně podívá na knihu objednávek, kterou má před sebou. „Co tu děláte, Avo?“ utrhne se na nečekanou návštěvnici. „Mám vás zapsanou až za čtyři týdny.“

„Jo, pardon.“ Ava nepřestává žvýkat. Svalí se do křesla, které tu madame Henri na mou žádost umístila a které slouží čekajícím nervózním matkám, a mrkne ven. Ve výloze visí na krejčovské panně róba z padesátých let jak pro princeznu a bohatě nabíraná tylová sukně pošitá drobnými blyštivými kamínky zabírá téměř celý prostor. „Byli jsme nedaleko odtud, hledáme bydlení a najednou… Lidi od tisku! Smíme se tu na chvíli schovat, než odtáhnou? Nestihla jsem si udělat oční linky.“

„Vydrž, babičko,“ řeknu do mobilu a s nataženou dlaní přistoupím k Avě a čekám.

Dívka se choulí za nabíranou sukní a nechápavě hledí na mou ruku, co asi po ní chci. Pak jí to dojde, žvýkačku vyplivne, já ji hodím do koše a utřu si ruku.

„Malý Joey,“ oslovím strážce, s nímž jsme se minule formálně představili, „jestli chcete, můžete stáhnout žaluzie.“

Jméno je myšleno ironicky, protože Malý Joey je skoro dvoumetrový obr a váží nejmíň sto padesát kilo. Už stahuje žaluzie, které jsem koupila na Manhattanu v Targetu v době, kdy jsem pracovala pro Jill Higginsovou. Ta také měla problémy se slídily a lidmi od tisku.

„Proč hledáte byt zrovna na Manhattanu, Avo?“ zeptám se.

„Protože tady je to o moc lepší než v Los Angeles.“ Ava si vezme na klín třesoucí se čivavu. „Kromě počasí, ale zato se nemusíte harcovat lán světa, když se chcete dostat do podniku, kterej za něco stojí, a to je paráda, zvlášť když je člověk utahanej jako kotě, a za další, nikdo tu nechce autogram nebo takové ty blbiny, většinou, i když… Lidi tu na mě zírají, ale nevotravujou kromě puberťáků v H&M.“

Chvíli trvá, než to vstřebáme, a Tiffany zareaguje první.

„Takže co jako hledáte? Bejvák s jednou nebo dvěma ložnicemi?“ zeptá se konverzačně.

„Čtyři ložnice, tři koupelny, kuchyň, kde by se dalo jíst, a venkovní terasu, která bude mít nejmíň dvě stě metrů, a to celé na jižní stranu,“ odpoví za Avu Malý Joey, protože ta jen nechápavě hledí, jako by netušila, o čem je řeč.

To nás zaskočí. Pokud je mi známo, na Manhattanu se nic podobného nenabízí (rozhodně ne za míň jak pět milionů dolarů). Všechny tři se na Avu vyjeveně podíváme, ale ta jen pokrčí rameny a řekne tím svým holčičím hláskem: „Mám problém se střídáním ročních období. Hele, nemáte tu něco k jídlu? Od rána jsem nevzala do pusy, kromě tyčinky PowerBar, a dělá se mi zle z hladu.“

Podám jí půlku svého sendviče s kuřetem tandúri, ale ona udělá obličej.

„Co je to?“ zeptá se podezíravě. „To bílé, mazlavé?“

Nato Tiffany a Monika vyprsknou smíchy a řehtají se jako pominuté a nejsou schopné přestat.

„Omáčka tzatziki,“ vysvětluju. „Jak si můžete brát řeckého prince, Avo, když nevíte, co je to tzatziki?“

„Líbí se mi.“ Ava odsune sendvič z dosahu svého psa, který se jmenuje Sněhurka, jak mě včera informovala (po postavě z Disneyova filmu). „Zato tohle jejich jídlo se mi nelíbí.“

„Měla byste to zkusit, než vynesete úsudek.“

Ava znovu rezignovaně pokrčí rameny a ukousne si. Tím jsem ji na chvilku zaměstnala a obrátím se k Tiffany a Monice, které se náramně pobavily na dívčin úkor a utírají si oči uslzené od smíchu.

„Teď vážně.“ Má poznámka směřuje nejen k nim, ale i do telefonu. „Co myslíte? Neměla bych se pokusit s ním promluvit?

Luke se domnívá, že Chaz je na tom bledě, a co když má pravdu? Napadlo mě, že kdybych to s ním probrala, mohlo by to vyčistit vzduch, zkrátka bychom to nějak ukončili, protože lidi spolu mají komunikovat. Tím nic nepokazí.“

„Říká holka, která neudrží jazyk za zuby, i kdyby jí šlo o život,“ podotkne Tiffany se smíchem, ale mě to příliš nepobaví.

Nevidím na tom nic veselého a není to pravda. Divily by se, kolik věcí si nechávám pro sebe.

Momentálně mě nenapadá nic, čím bych se mohla pochlubit, i když něco by se určitě našlo.

„O čem je řeč?“ chce vědět Ava. Už spolykala čtvrtku z půlky sendviče, kterou jsem jí nabídla, a Sněhurka se také tuží a cpe se zbývající čtvrtkou. Není divu, že jsou obě tak štíhlé.

„Nejlepší kámoš Lizziina snoubence je do ní zamilovaný,“

odpoví zlehka Monika, která se podělila o svou vegetariánskou bagetu s Malým Joeym. „A ona neví, co si o tom má myslet…“

„To je krámů,“ přeruší ji Ava. Olizuje si prsty, které jí už olízala Sněhurka. „Prostě se s ním vychrápejte a konec.“

„Kdo je to?“ chce vědět babička v telefonu. „Ta ženská má páru.“

Nezbývá mi než odložit dietní colu a pustit se do nich. „Tak především, Avo, Monika se plete. Chaz není do mě zamilovaný, jsme jen kamarádi, a za druhé, neměla byste řídit vůz, když jste unavená. Včera jsem mrkla na Google a vím všechno o vašich jízdách pod vlivem alkoholu. Měla byste být opatrnější. Peněz máte dost, tak proč se nenecháte vozit? V neposlední řadě si myslím, že i když jako feministky máme právo používat slovník podle svého gusta, dokonce i výrazy, které předchozí generace zavrhovaly coby ‚nevhodné pro dámu‘, není slušné, natož originální mluvit vulgárně v běžné konverzaci. Jistě, chápu, že když je člověk naštvaný, neudrží se a použije hrubší výraz, ale takhle mluvit o milování? Děláte se horší, než jste, Avo, to mi věřte, a kromě toho, co by na to řekl princ Alexandros?“ Ava se na mě podívá stejně nechápavě, jako když jsem ji před chvílí žádala, aby vyplivla žvýkačku. „Ten je sprostější než já,“

poznamená.

Vzdychnu si. „Nechrne toho,“ řečním, jako bych mluvila ke všem a k nikomu. „Jako bych nic neřekla. Před mámou ani slovo, ano, babičko?“ To řeknu do telefonu.

„Poradím vám, co byste měla udělat,“ přidá se Malý Joey poté, co si krátce a labužnicky přihne z plechovky dietní broskvové limonády, kterou vykouzlil z jedné ze svých obrovských kapes. „Dejte si s tím klukem rande někde v přivátu, tlumená světla a tak, otevřete flašku Hennessey, pusťte si muziku od Vandrosse a uvidíte. Tak máte šanci to nějak ukončit.“

„Jó!“ zvolá babička souhlasně. „Konečně rozumná řeč.“

Vyvalím oči na mobil. „To… to je směšné,“ zakoktám se.

„Pro vaši informaci, jsem hluboce, hluboce zamilovaná do svého snoubence. To nemůže nikdo myslet vážně… Tiffany!“

Obrátím se k ní o pomoc. „Tys nás viděla spolu, byli jste u nás na Den díkůvzdání, ne?“

„Jo, jo.“ Tiffany si přemýšlivě poťukává na přední dokonale souměrné zuby. Ani ty nejsou pravé. „Ale Joey ti chtěl něco naznačit, Lizzie. Co po nás chceš? Abychom tě popíchli jít a promluvit si s Chazem? Proč jinak bys to ventilovala?“

Monika s ní souhlasí. „Jo, jo… Chceš, abychom ti řekli, že máš jít a hodit řeč s Chazem.“

„Myslím, že se ti to s ním líbilo a teď doufáš, že to zopakuje, co?“ přisadí si Tiffany.

Vyvalím na ni oči. „Žvásty! Na nic jiného nemyslíte?“

Rychle se podívám na Malého Joeyeho, který se šklebí do plechovky s pitím. „Plácáte blbosti!“

„Dyť to povídám.“ Ava mě nebere na vědomí a zakoulí těma svýma velkýma modrýma dětskýma očima na Tiffany. „Ať se s ním vychrápe a vyrazí ho ze systému. Já to udělala taky, když jsem najednou měla dojem, že mě DJ Tippycat z Celebrit v ringu přitahuje, a byl klid.“ Těžko jim něco vysvětlovat.

„Nehodlám se milovat s nejlepším kamarádem svého snoubence, Avo. To je směšný nápad. Jednak bych Luka nikdy nepodvedla a jednak dovolte, abych vám řekla, že pokud zacházíte s přáteli vašeho snoubence tak jako s tím dýdžejem, dlouho vám ta romance nevydrží. Cistě pro pořádek, já Luka miluju a Chaz je čirou náhodou bývalý kluk mé nejlepší kamarádky…“

„Kamarád taky rád,“ zopakuje Tiffany znuděným hlasem, „ale kamarádka ho už nechce, protože je lesbička a momentálně spí s ženskou.“ Avu to zaujme a Malý Joey se zatváří potěšeně, jako by právě vyhrál v loterii. Sněhurka zívne, schoulí se do klubíčka a usne. Babička říká: „Dnešní díl Doktorky Quinnové si asi naprogramuju. Jak ta věc funguje?“

„Chaz přece nevěří na manželství,“ informuju je naštvaně.

„Zastává názor, že je to jen cár papíru a že manželský svazek nic neznamená…“ ‚Aha, dostáváme se k jádru problému.“ Malý Joey je spokojenost sama. „Proto nechcete jít s tím klukem na flám.“

„ Pochopitelně Monika se zjeví. „Teď už jsem doma. K čemu by jí byl? Ženská, která se živí přešíváním svatebních šatů, která pomáhá druhým ženským splnit si svůj sen, přece nevystartuje po klukovi, pro kterého je manželství přežitek. To je blbost.“

„Pořád na něm může zapracovat, aby změnil názor,“ přisadí si Ava, jako bych byla vzduch. „Je to fuška, ale stává se.“

Tiffany se zatváří pochybovačně. „Když já nevím. Mluvíme tu o kandidátovi na doktorát z filozofie. Studuje existencialismus a takové ty kraviny. Toho možná donutíte měnit si ponožky, ale názor? Sotva.“

„Víte co? Už toho necháme, jako bych nic neřekla,“ zkusím to znovu nejistým hlasem. „Pojďme se bavit o něčem jiném.“

„Nééééé!“ zaječí babička tak, až mi málem praskne bubínek.

„Co třeba o vaší svatební róbě, Avo?“ Dělám, že babičku neslyším. „Určitě máte pravdu v tom, že šaty by měly mít konzervativnější střih, než jste zvyklá. Koneckonců je to svatba a vy se přivdáte do královské rodiny, a protože to bude v létě, uvažovala jsem, že by se pro tuto příležitost hodily čepičkové rukávy…“

„Samá nuda,“ zlobí se babička. „Končím s tebou.“

„Můžete si je dovolit, protože jste mladá a štíhlá a vzhledem k lokalitě by se hodil empírový pás… něco v duchu starých Řeků. Načrtnu vám to, abyste viděla, jak to myslím.“

V uchu zaslechnu rázné kliknutí, ale je mi to jedno. Zavřu mobil a odložím ho. S babičkou si to vyříkám později. Prý že se mi chce Chaz dostat pod sukni!

Konečně se mi podaří, byť s obtížemi, všechny přítomné přimět, aby se místo o můj milostný život začali zajímat o Aviny šaty, dokud Tiffany nemrkne na hodiny a nevyletí: „Kruci!

Musím do práce, do té druhé. Hele, ne abyste tu probíraly něco šťavnatého beze mě, co tu nebudu, a Lizzie, ať tě ani nenapadne udělat nějaké rozhodnutí ohledně Chaze bez mého vědomí, jasné? Však víš, ty v tom plaveš, takže mi nejdřív brnkni a dáme řeč.“

To se mě dotkne. „Vůbec netuším, na co narážíš. Jak už jsem jednou řekla a znovu zopakuju, miluju svého kluka, myslím snoubence, a mezi mnou a jeho nejlepším kamarádem nikdy k ničemu nedojde, protože není proč.“

„Jasná zpráva.“ Tiffany se zasměje a všichni v místnosti se k ní kromě mě připojí.

Před odchodem nás ještě stihne informovat, že fotografové pořád vartujou za rohem, že Ava by neměla vystrkovat hlavu, a já prohlásím, že mě taky čeká práce, a zmizím v dílně. Chci si udělat pár skic šatů pro Avu a také pohnout s prací na šatech pro rodinu Bianchiových, které bych měla co nevidět dokončit, a to se nezmiňuju o řadě jiných projektů s ohledem na skutečnost, že můj šéf bude příští čtyři nebo šest týdnů mimo provoz, jak mi sdělila jeho manželka, když mi volala se zprávou, jak to s ním vypadá.

Ale místo kreslení, nebo místo toho, abych se začala věnovat rozdělané práci, se přistihnu, že hledím do prázdna a hloubám, jestli to, co všichni říkali, že je Chaz do mě zamilovaný, může být pravda.

Mám depresi, protože jsem si uvědomil, že dívka, kterou jsem nejspíš odjakživa miloval a o níž jsem si myslel, že by mě taky mohla milovat, mi dala kopačky a zasnoubila se s mým nejlepším kámošem, který si ji upřímně řečeno nezaslouží.

Tak nějak to tvrdil, to se nedá popřít, ale určitě si ze mě vystřelil a já, prostá holka ze Středozápadu, jsem mu naletěla.

Jsem zadaná, mé city patří na sto procent Lukovi, tak proč se mi rozbušilo srdce, když to říkal?

Chaz vykládal něco v tom smyslu, že mě vidí ve své budoucnosti, a to prý nemám ani stahovací kalhotky Spanx.

Luke pořád neví, že je nosím ani k čemu jsou. Celou dobu to před ním tutlám, je to přísně střežené tajemství, ale netuším, jak se mi před ním podařilo utajit, že od příchodu do New Yorku jsem přibrala něco kolem deseti kil. To je trochu komplikované.

Když jsme nazí, nikdy se k němu neobracím zády a při sexu musí být vždycky nahoře, aby si nevšiml mého břicha. Ještě že existuje zemská přitažlivost.

Kladu si otázku, jak dlouho tuhle maškarádu ještě vydržím.

To kdybych věděla. Třeba to dopadne tak, že budu nucená vyměnit sendviče s kuřetem tandúri za saláty, nebo bych mohla nedejbože začít cvičit.

Ovšemže chci být štíhlá nevěsta, nebo aspoň hubenější než jsem teď.

Ale kde najít čas na cvičení? Mám teď na bedrech chod celého podniku a jsem na to sama, když nepočítám Tiffany a Moniku. To potrvá nejmíň půl druhého měsíce, možná i déle, jak mi madame Henri vysvětlila. Jeden nikdy neví, zotavování po operaci srdce se prý může protáhnout, je to nepředvídatelné a záleží to na kondici jedince. Nemám čas na sebe, natož plánovat si svatbu!

Zvláštní, jak mě ta dvě slůvka „moje svatba“ dokážou rozechvět, jak hned ucítím tlak na prsou. Vážně mám dojem, jako když se nemůžu nadechnout, a co ty rudé pupínky na předloktí, které se tam zničehonic objevily? Co to má znamenat?

Proč se objevují a zase mizí, někdy víc, někdy míň?

Bože! Není to kopřivka? Ne, to není možné. Kopřivku jsem měla naposledy na střední škole, když mi dali na starost kostýmy pro Jesus Christ Superstar a režisér chtěl, aby všichni měli zvonové kalhoty. To bylo předtím, než se vrátily do módy, a já si uvědomila, že budu muset rozpárat a všít barevné pruhy do nohavic pětasedmdesáti členům souboru. Za jeden týden.

Dostala jsem takovou kopřivku, že mi doktor Dennis, Shariin tatík, musel naordinovat pořádnou dávku prednisonu.

Kristepane! Druhý pupínek na druhé ruce!

Jen to ne! Nedej bože, abych kvůli téhle prokleté svatbě s Lukem dopadla jako tenkrát, když jsem zápolila se zvonovými kalhotami. Proč? Co jsem komu udělala? Může za to mamka, která naléhá, aby se svatba konala u nás doma na zadním dvorku, kde prý je to stejně hezké jako na nějakém zámku Mirac? Těžko… Spíš to druhé, to, co řekla Monika o Chazovi, že je do mě zamilovaný. Ne, to nemůže být ono.

Musí to být něco s mámou, celá ta scestná představa, jak se moje rodina rozjede na Lukovo rodinné sídlo, jak se tam budou chovat, až dorazí. Babička a to její pití, Rose a Sarah s jejich malicherným hašteřením, jak si ze mě začnou utahovat…

Vida. Další pupínek. Tady na zápěstí. Já to věděla. Protože už vidím Roseina manžela Angela, jak obchází zámek a vyptává se, kde může dostat Pabst Blue Ribbon…

A babička… Babička přistupuje k paní de Villiersové s dotazem, v kolik hodin jde v televizi Doktorka Quinnová…

Můj bože. Další dva.

A až se ceremoniář, nebo ten, kdo oddává lidi ve Francii, zeptá, jestli zná někdo důvod, proč by tito dva neměli být oddáni, Chaz předstoupí a všem sdělí, že nevěří na svátost manželskou a že je to jen cár papíru…

Jejda! Další na zápěstí.

To je ono. Hlavně že v tom mám jasno. Už nesmím myslet na Chaze nebo na svou svatbu. To, co se mezi námi odehrálo, je skončeno. Hotovo. Stejně, k čemu by to bylo? Náš vztah nemá budoucnost, i kdyby nějaký byl, protože on nevěří na manželství.

Klidně si o mně myslete, co chcete, třeba že jsem hloupá nebo natvrdlá, ale já na manželství věřím!

Už s ním neztratím slovo, už ho nechci ani vidět. Tak to bude nejlepší. Aspoň se vyhnu pokušení. Promluvím s ním, jen když to bude nevyhnutelné. Vždyť je to nejlepší kamarád mého snoubence, jeho svědek, a jak by to vypadalo, kdybych ho na svatbě ignorovala?

Hotovo. S Chazem jsem skončila.

Taky s úvahami o své svatbě, aspoň prozatím.

Fajn, dýchej zhluboka.

Takže co teď? Aha, šaty rodiny Bianchiových.

To je ono, vrhnu se do práce. Ta mě přivede na jiné myšlenky. Čas poběží mílovými kroky, a než se naděju, bude červen…, doba, kdy už se budu chystat na svou svatbu, a pak už mi ji nic nepokazí, ani Chaz, ať si říká co chce…

Protože tou dobu už bude všechno perfektní. Naprosto dokonalé.

Přesně tak, jak to má být.

A hned se cítím líp.

A žádné nové pupínky.

Pchá! Skvělé, bezvadné, takže… práce. DO PRÁCE!

Gigo

Každý ví, že nevěsta má mít něco starého, něco nového, něco půjčeného, něco modrého. Ale málokdo ví proč.

Podle pradávné pověry mělo „něco nového“ nevěstě zajistit věrnost přátel, až začne žít nový život s manželem a jeho rodinou, „něco starého“ znamenalo příslib úspěchu v novém životě a „něco půjčeného“ symbolizovalo lásku její rodiny, na niž se může spolehnout, i když už nebude doma. „Modrá“

vyjadřovala oddanost a stálost, a aby rčení bylo úplné, nevěsta nesměla zapomenout dát si „peníz do boty“.

To bylo na taxi, kdyby se něco zvrtlo.

Přece znáte rčení\ jak jeden myslel a narostly mu vousy…

Nepředpokládejte, že každý, koho jste se svým budoucím manželem pozvali na svatbu, zná cestu do kostela a na místo, kde se koná svatební hostina. Připojte k pozvání srozumitelnou mapku. Věřte mi, někteří z vašich hostů budou tak opilí, ano, i před obřadem, že ji budou potřebovat.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 8

Aby manželství vzkvétalo s láskou na vašem prahu, přiznejte, nemáte-li pravdu, máte-li, mlčte jako trosky temného hradu.

Ogden Nash (1902-1971), americký básník Červen, o šest měsíců později

Máme nový závěs.“

„To je první, co řekne monsieur Henri, když vejde do obchodu.

„To bych řekla,“ odpovím se smíchem. „Ale o tom víte.

Vaše žena pomáhala vybrat látku.“

Monsieur Henri mrkne přes rameno na závěs na dveřích.

„Ale je růžový.“

Madame Henri manžela bouchne do ramena. „Ty jeden ignorante,“ napomene ho francouzský. „Samozřejmě že je růžový. Donesla jsem ti na ukázku vzorník barev. Sám sis vybral.“

„Ne, ne,“ kroutí hlavou monsieur Henri. „Takhle růžovou bych si nikdy nevybral.“

„Ale ano, Jeane,“ opáčí madame Henri. ‚Jen si vzpomeň, jak jsi zrovna seděl na zahradě a říkal jsi mi, že lososová by se ti líbila.“

„To není žádná lososová,“ oponuje monsieur Henri. „To je růžová.“ Podívá se na zem a zatají se mu dech. „Můj bože, koberec taky?“

„Ten není růžový,“ pospíším si s informací. „Tomu odstínu se říká ruměný nádech, takže prakticky je béžový.“

Tiffany se přes stůl podívá na novou podlahovou krytinu položenou od zdi ke zdi. Jestli mu jde o ten koberec, vysvětlete mu, že zákaznicím se líbí,“ řekne na naši obranu. Je to velice ženská barva.“ Monsieur Henri ji přejede pohledem a zhrozí se.

„Co jste si to udělala s vlasy?“ zeptá se jí anglicky.

Tiffany se zatahá za mikádo. „Vodvaz, co? To dneska frčí a říká se tomu Ava, po Avě Geckové. Všechny se nechají stříhat ‚na Avu‘.“ Když z jeho výrazu vidí, že jí nerozumí ani slovo, doplní: „To všechno Lizzie, to ona ji úplně zcivilizovala. Ava byla jako zvířátko, než si ji vzala do parády, to mi můžete věřit.

Nebyla schopná kloudné věty, a teď si dokonce pamatuje, že nemá vyrážet na ulici bez spodního prádla… No, občas jí to ujede…“

„Odvez mě zpátky,“ mumlá monsieur Henri, „odvez mě domů, do New Jersey,“ žádá svou ženu.

„Ne, Jeane, nebuď směšný.“ Madame Henri bere manžela za ruku a odvádí ho k nově potaženým křeslům vedle plně vybaveného baru s kávovarem a monsieur Henri se s povzdechem sveze do křesla. Zotavení po operaci neprobíhalo tak rychle a úspěšně, jak se doufalo. Dostavily se komplikace v podobě oboustranného zápalu plic a nemoc ho na několik dalších týdnů upoutala na lůžko a teprve dnes, po několika měsících, poprvé vkročil do svého obchodu, byť nejistým krokem. Ale srdcem je jinde, abych použila okřídlené rčení.

„Kde se tu vzala ta křesla?“ zakvílí, jakmile si všimne, že sedí na novém potahu z růžového hedvábí. „A co je to tu cítit?“

„Ty jste tu měli vždycky,“ vysvětluju. „Nechala jsem je potáhnout, protože staré povlaky už byly samý flek, a to, co vám tak pěkně voní pod nos, je pražená kolumbijská káva. Koupila jsem kávovar na kapucino, aby si čekající matky nevěst měly čím ukrátit dlouhou chvíli, zatímco si jejich dcery zkouší šaty…“

Monsieur Henri se rozhlíží kolem sebe, neujde mu, že je čerstvě vymalováno (také ruměný nádech) a že na ukázku jsem tu nechala rozvěsit v důmyslně vyrobených pozlacených rámech několikeré staré značkové šaty, které prošly nezbytnými úpravami. „Kolik mě tohle všechno stálo?“ zeptá se monsieur Henri nedůtklivě.

„Nestojí tě to ani halíř, ty jeden starej protivo,“ pokárá manžela madame Henri a drcne do něj. „Přece jsem ti říkala, že díky Lizzie se kšefty začaly hýbat a dneska vyděláváme nejmíň tisíckrát víc než před rokem. Pamatuješ si Jill Higginsovou, které jsme loni vytrhli trn z paty? No a teď k nám společenská smetánka posílá svoje dcery, aby ve starodávných, ale přešitých róbách zazářily stejně jako ona… Co je s tebou? Ty mě vůbec neposloucháš. Nezapomněli ti vyčistit uši, když ti čistili artérie?“

Monsieur Henri svěsí ramena. Od operace dost pohubnul, až mám pocit, jako by to byl někdo jiný. Dost se teď podobá svým synům, kterým je kolem dvaceti. Taky je dlouhý a hubený, ale na rozdíl od mladých úplně zešedivěl.

„Vůbec ničemu už nerozumím,“ řekne s povzdechem.

„Ukažte mi záznamy, Lizzie…, ty záznamy.“

Popadnu úctyhodně objemnou knihu zakázek, které vládne Tiffany. Ta nás nutila, abychom šly s dobou a veškerou dokumentaci vedly na počítači, ale my se nedaly a zůstaly věrné starému osvědčenému způsobu.

Teď jsem ráda, že mu můžu vyhovět, a knihu mu podávám s téměř nábožnou uctivostí, divže neudělám pukrle. „Tady ji máte, čeká tu jen na vás.“

Monsieur Henri něco zavrčí a začne listovat tužkou hustě popsanými stránkami, v nichž se také divoce gumuje, a jeho manželka mi naznačí, abych ji následovala do zadní části obchodu oddělené plentou (ani ta už není černá, ale z krásného brokátu lososové barvy). Poslechnu a jdu za ní.

„Ahoj, Lizzie,“ zdraví mě dvě šičky, které ručně přišívají blyštivé kamínky na organtýnovou sukni střiženou do áčka, k níž patří živůtek bez ramínek s krajkovou vsadkou, a během práce sledují nějakou telenovelu v závěsné televizi, kterou jsem jim koupila.

„Marisol, Sylvie,“ oslovím je. „Pamatujete si na madame Henri?“

Marisol a Sylvie se zakření a zamávají, madame Henri jim také zamává.

„Vidím, že ty dvě se činí,“ pochválí je francouzský.

„Nejrychlejší prsty na Manhattanu,“ odpovím v jejím rodném jazyce. „Shari jim dala nejlepší doporučení.“

„Chápu,“ poznamená madame Henri. „Než by se vrátily ke svým manželům, kteří je tyranizovali, radši budou pracovat pro vás, a s radostí, ale pořád mi není jasné, proč jste je musela upozorňovat na odbory. Nemusely bychom jim tolik platit.“

Nesouhlasně se na ni podívám. „Ale madame…“

Ale jen pokrčí rameny, jak je u Francouzů zvykem. „Snad jsem tak moc neřekla…“

Najednou se přiřítí Tiffany. „Co se tomu člověku nelíbí?“

zavrčí. „Kouká se do knihy, mojí knihy, a pořád si něco brumlá.“

„Postoperační deprese,“ vysvětlí madame Henri anglicky.

„Moc mě to mrzí…, měla jsem vás předem upozornit, jak na tom je… To se mu stává často a většinou se zlobí proto, že mu doktoři nedovolí mlsat, jak byl předtím zvyklý, že už si nemůže dopřávat tolik sýra…, a protože se doma strašně nudí, napadlo mě, že bych ho mohla přivézt sem, že by se mu mohla zlepšit nálada, až uvidí, jak jsme to tu vylepšily, a vidíte, jak to dopadlo. Vás se to netýká, Lizzie, vy si vedete moc dobře a odvedla jste pořádný kus práce, takže jestli můžu poprosit, neberte si jeho mrzoutství a kritiku k srdci.“

„Nebudu.“ Zavrtím hlavou. „Přece nejsem…“

„Vypadá to tu skutečně nádherně,“ pokračuje madame Henri pochvalně, „třeba se mi moc líbí ty čerstvě řezané květiny.“

„Dohodly jsme se s květinářstvím tady v ulici,“ vysvětluju a strčím si za ucho jeden zatoulaný pramínek vlasů. Já je doporučím nevěstám, které ještě nevědí, kam zajít pro svatební pugét, a oni nám každý týden dodají čerstvou zásilku květin.“

„Skvělé,“ souhlasí madame Henri. „Doufám, že vám dají taky slevu na vaši svatební kytici… Ale s Lukem se berete ve Francii, nemám pravdu?“

Tiffany se hurónsky zasměje, a když vidí, že mě to nepobavilo, přejde v diskrétní pokašlávání a madame Henri si mě pátravě prohlédne. „Copak? Ze by byly v ráji mráčky?“

„Nic takového,“ popírám zarputile. „Všechno je v nejlepším pořádku, jen máme oba práce až nad hlavu. Luke se školou a já tady, takže ani není čas něco plánovat…“

„Ale brzy začne,“ prohlásí Tiffany neoblomně, „zvlášť když teď má k ruce Marisol a Sylvii a prakticky stíhá všechny zakázky s červnovým termínem, viď, Lizzie?“

„Nó…“ Varuju Tiffany pohledem, aby toho nechala. Jasně, tak nějak…“

„Co je to?“ Z přední části obchodu se rozlehne křik monsieur Henriho. „Co je tohle?“

„Kristepane.“ Madame Henri obrátí oči v sloup. „Co zase má ten chlap?“

Proběhneme pod brokátovou plentou a najdeme monsieur Henriho na nohou. Tiskne k hrudníku knihu zakázek a křiví obličej, jako by právě prodělal mrtvici.

„Jeane!“ Madame Henri zbledne pod jemným decentním nalíčením a řítí se k manželovi. „Co se děje? Srdce?“

„Jo, moje srdce!“ rozkřičí se hystericky monsieur Henri. „Co nevidět mi pukne! Podvod na podvod! Podívej se na tuhle položku a řekni mi, jestli mě nešálí zrak. Slečna Nicholsová si za mými zády rozjela výnosný kšeftík! Tady, v mém obchodě, si tvoří vlastní návrhy svatebních šatů!“

Hledím na něj a celá se chvěju. Nikdy jsem ho neviděla takhle vyvádět, a netratil eleganci ani tehdy, když jedna čůza z Long Islandu rozcupovala jeho pečlivou práci na kusy a ještě ho urážela.

Ale tohle je něco jiného.

„Já… já, párkrát jsem navrhla nový model pro vybranou klientelu,“ vykoktám. „Po svatbě Jill Higginsové jsme se dostali do povědomí široké veřejnosti a pro váš obchod to mělo velice kladný ohlas…“

„Pro můj obchod?“ zopakuje monsieur Henri jízlivě. „Nebo pro vás?“

„Uklidni se, Jeane.“ Na madame Henri je vidět silné znechucení. „Nač ten teatrální výstup? Místo abys byl slečně Elizabeth vděčný, ječíš na nijak na lesy, a jestli nepřestaneš, šoupnu tě do vozu a nechám tě tam sedět, jako jsem to dělala s klukama, když byli malí a zlobili.“

„Třeba by mi tam bylo líp.“ Stárnoucí muž opět svěsí ramena. „Proč tu jsem? Co tu vůbec pohledávám? Nikdo mě nepotřebuje.“

Srdce mi přetéká lítostí. „Samozřejmě že vás potřebujeme, monsieur!“ volám a obejmu ho. „Sama to tu vedu dlouhé měsíce a moc ráda bych si trochu vydechla. Umíte si představit, jaká to byla honička? Že od chvíle, co se vám to stalo, jsem neměla den volna, ani o nedělích?“

„Tak, tak,“ přisadí si Tiffany. „V létě se chce vdávat, tak co kdybyste jí dal nějakou dovolenou, aby se mohla začít připravovat? A když už jsme u toho, taky bude potřebovat pár dní na líbánky.“

Přejedu ji mrazivým pohledem. Nepotřebuju, aby mi někdo připomínal, co všechno mě ještě čeká, než se můžu vdávat, a že jsem zatím na nic nesáhla.

„Marnost nad marnost.“ Monsieur Henri bolestínsky vzdychá. „Už to není jako dřív.“

Pořád ho držím kolem ramen, která jsou oproti dřívějšku pohublá. „Co není jako dřív, monsieur Henri?“

„Zaujetí pro věc,“ odpoví a hodí Tiffanyinu knihu zakázek zpátky na stůl.

Ustoupím a zadívám se na něj. „Co to povídáte?“ Nervózně mrknu na jeho manželku. „Jste tu první den. Uvidíte, že až si zvyknete, až zapadnete do každodenního kolotoče, zase vás to chytí, zase vás to začne bavit.“

„Kdepak.“ Monsieur Henri civí do prázdna. „Už o to nestojím, už nechci přešívat cizí svatební šaty. Teď mě zajímá jen jedno.“

A madame Henri útrpně zvedne oči k nedávno vymalovanému stropu. „Zase začínáš?“

Otočím se k ní. „O co jde?“

„ Pétanque,“ promluví monsieur Henri a toužebně se zadívá prosluněnou výlohou ven na Osmasedmdesátou ulici.

„To už jsme si vyříkali, Jeane,“ utrhne se na něj manželka.

„To není profese, ale koníček.“

„A co?“ Její manžel spustí oči z ulice a zle se na ni podívá.

Je mi pětašedesát a mám za sebou čtyřnásobný bypass! Co bych si nemohl zahrát pétanque, když se mi zachce?“ vyletí vztekle.

Do toho zazvoní telefon, Tiffany zvedne sluchátko a zašveholí: „Chez Henri, co si prosím přejete?“ Asi jsem jediná, kdo zaslechne, jak si tiše drmolí pro sebe: „Kam jsem to vlezla?

To je ale blázinec.“

„Jak je libo.“ Madame Henri popadne svou kabelku od Prady. „Myslela jsem, že si uděláme hezký den ve městě, třeba si někam zajdeme na dobrý oběd, ale ty musíš všechno pokazit.

Jedeme.“

„Já že něco pokazil?“ rozkřičí se monsieur Henri. „To ty mě pořád nutíš vrátit se do práce, i když se na to zatím necítím, i když dobře víš, co říkal doktor! Nic se nemá uspěchat! Stačí, když sem občas na chvilku zaskočím… Nejsem psychicky připravený!“

Madame Henri mu zahrozí sevřenou pěstí. „Já ti dám, že nejsi psychicky připravený!“

„Mademoiselle Elizabeth.“ Monsieur Henri se mi dvorně ukloní, ale z jeho výrazu je patrné, že je myšlenkami jinde. Snad u pétanque, nebo u nich doma na zahradě v New Jersey, kdo ví.

„Zapamatujte si… Život je příliš krátký a každý okamžik, který prožijete, je vzácný. Užívejte si každé chvíle a nemrhejte časem na věci, které nemáte ráda. Jestli se vám zajídá přešívání starých svatebních šatů, jestli nechcete být kvalifikovaná odbornice na úpravy a toužíte vytvářet vlastní dílo, neváhejte a jděte za svým snem. Mým snem je hrát pétanque a vynasnažím se, abych mohl hrát, jak nejdéle to půjde.“

„Zase začínáš, Jeane?“ volá madame Henri. „Kolikrát ti mám říkat, abys toho nechal?“

„Ty

nezačínej!“

zahromuje

manžel.

„Mademoiselle

Elizabeth… Na shledanou.“

„Na shledanou.“ Rozhádaný manželský pár odchází a já za nimi němě hledím. Madame Henri mi stihne za manželovými zády naznačit, že mi později zavolá.

Sotva se za nimi zavřou dveře a zvonek docinká, Tiffany položí telefon a prohlásí: „Kristepane, už jsem myslela, že nikdy neodejde.“

„Nech toho, Tiff.“ Ale pravda je, že sdílím její pocity.

„Teď vážně,“ pokračuje Tiffany. „Ten chlap je ale dáreček.

Dřeš pro něj jako soumar, a co z toho máš? Hele, moc dobře vím, kolik vyděláváš, Lizzie. Tady tě okrádají. Měla bys dát výpověď a udělat se pro sebe.“

„Kde bych vzala počáteční kapitál?“ Sáhnu do malé lednice, šikovně schované v dřevěné skříňce pod barovým pultem, a vyndám dietní colu. „Kromě toho jsem jejich dlužnicí a on pořád není ve své kůži. Slyšela jsi jeho ženu.“

„Něco ti řeknu. Jestli se ten chlap vrátí do práce, dávám výpověď,“ prohlásí rezolutně Tiffany. „Nebudu tu sedět a přihlížet, jak nám ten starej cvok strká nos, kam nemá.“

„Chez Henri mu patří, Tiffany. Je to jeho živnost.“

„To je mi fuk.“ Tiffany si založí ruce na prsou. „Ten chlap naruší zdejší atmosféru, zničí všechno, co jsme tu vytvořily.“

Nechám si to pro sebe, ale Tiffany má v jistém smyslu pravdu. Tady se přešívají a upravují svatební róby pro budoucí nevěsty a monsieur Henri musel vypadnout z formy, když mu vadí i plenta v lososové barvě. S madame Henri jsme utratily dost peněz, aby to tu vypadalo k světu, a povedlo se. Je to skvělé, bezvadné, stylové, jako když Lulu Guinnessová potká Fauchona v obchodě s čokoládou… ňam, ňam, čokoláda…

„Ty víš, že mám pravdu.“ Tiffany se jako obvykle drží tématu, i když mě už nebaví pokračovat. „A co myslel tím pétanque? O co kráčí?“

„Je to druh míčové hry,“ vysvětluju, „u nás se tomu říká bowling nebo kuželky. Hází se malou ocelovou koulí, a kdo dohodí nejblíž k…“

„To je všechno?“ přeruší mě Tiffany a ohrne nos. „Co na tom má? Ještě aby tu tak začal prodávat potřeby pro hráče pétanque. To by nám scházelo.“

„Ne, to by určitě…“

„Co hodláš dělat, Lizzie? Dřeš na něj, a on si toho neváží a všechno pokazí.“

Další, co je Tiffany vlastní. Má sklon přehánět a všechno zbytečně dramatizuje. Monsieur Henri tu nebude měnit zajetý pořádek.

Tím jsem si stoprocentně jistá.

Naštěstí mi zazvoní mobil a to mě ušetří dalšího hovoru na dané téma, aspoň s Tiffany. Vidím, že je to Luke, a dychtivě se ohlásím. Klape nám to jedna báseň, kromě faktu, že jsme se dosud nestihli dohodnout na datu svatby nebo místa. Moc o tom nemluvíme, vlastně vůbec ne.

Dál každý bydlíme ve svém a musím říct, že dané uspořádání funguje skvěle. Nelezeme si na nervy a užíváme si společných chvil, a když už jsem to nakousla, náš sexuální život nemůže být lepší.

Jasně, pořád neví o mých kalhotkách Spanx a pořád odmítám být při milování na něm nebo se k němu otáčet zády, když jsem nahá.

A pokaždé když se zmíní, že chce být sám, protože potřebuje klid k učení na zkoušky, moje podezíravost se stupňuje. Určitě spí s holkami ze třídy.

A když řekne, že se v sobotu odpoledne zašije do knihovny, aby mohl studovat, napadne mě, že se za mými zády schází s jinou, a musím se hodně zapřít, abych nevyrazila za ním a neslídila, o koho jde. (Stejně by mě tam nepustili. Nemám studentský průkaz.)

Ale jinak, když tak na to přijde, je všechno v nejlepším pořádku.

Pochopitelně přeháním. Nemám důvod ho podezírat z něčeho nečestného. Jenže už jsme spolu téměř rok a já pořád nemůžu uvěřit, že takový úžasný chlapík jako Luke by chtěl mít něco společného s uzlíčkem nervů, jako jsem já. Jak Shari často poznamená na mou adresu, je až s podivem, že ženská s mým selským rozumem, která se dokázala prosadit ve svém oboru, může být tak nejistá, když jde o milostné záležitosti.

Hned vám řeknu proč. Nahlodaly mě televizní novely, které, co bydlím sama, sleduju po večerech, víc než je zdrávo, protože žádný chlap nezavrčí, když si je pustím.

„Ahoj,“ zdravím Luka.

„Co se děje?“ zeptá se přímo.

„Co by se mělo dít?“ zopakuju jako papoušek. Jaks na to přišel?“

„Protože tě znám a máš záhrobní hlas, jako by ti zrovna řekli, že zemřela Lilly Pulitzerová.“

Tiffany mluví do telefonu a já se snažím, aby mě neslyšela.

„Před chvílí tu byl monsieur Henri a nejevil žádné nadšení. Vadí mu, jak se to tu změnilo během jeho nemoci, zkrátka se choval nějak divně.“

„Cože?“ Luke je pohoršený kvůli mně a to mě potěší. „Dřeš pro něj jako kůň, jeho podnik díky tobě vzkvétá a on ti bude kazit náladu? Teď musí vydělávat nejmíň dvakrát tolik, a to je tvoje zásluha.“

Ještě víc, jak madame Henri sama přiznala, ale neopravím ho. „Operace mu dala zabrat a on si zvykl hodně odpočívat, ale zase bude dobře, až se úplně zotaví.“

„Asi mu povolily nervy,“ říká Luke. „Hele, mám dobrou zprávu. Něco, co ti zvedne náladu.“

„Vážně?“ Nemám ponětí, s čím by tak mohl přijít. Jsem jedno velké ucho.“

„Dneska jsem naposled ve škole.“

„To je bezvadné!“ Už žádné vysedávání doma, beze mě!

Žádné víkendové výlety do knihovny! Ne že by mi to poslední dobou vadilo (kromě dotěrných myšlenek, že je s nějakou ženskou). O víkendech, kdy Luke ležel v knihách, jsem pracovala na svatebních šatech a upřímně přiznávám, že jsem byla ráda, že na mě nemá čas. Který kluk by rád slyšel Nemůžu, lásko, do pondělí musím mít hotový výstřih na šatech jak pro mořskou pannu, když žádá svou snoubenku, aby s ním strávila víkend?

To se nás naštěstí netýkalo, protože jsme se vždycky nějak dohodli. Protože byl taky zaneprázdněný.

„Napadlo mě, že bychom mohli zajít někam na večeři, abychom to oslavili,“ pokračuje, „do nóbl podniku. Jídlo z donášky mi už začíná lézt krkem.“

100

„Paráda!“ Jsem nadšená. „Sednu na podzemku a sejdeme se někde v centru.“

„Dobrý nápad,“ souhlasí Luke. „Dáme si sraz v Chazově oblíbeném baru.“

Okamžitě mám po náladě. Tak jsem si to nepředstavovala.

„Tam?“ opáčím zklamaně. „Tys pozval Chaze?“

Ztuhne mi čelist. Vůbec nejsem nadšená, že uvidím zrovna Chaze, a už vůbec nechápu, proč mě to tak rozladilo. Mezi námi nic není. Pravda, muchlovali jsme se v taxíku, který nás vezl po svatbě Jill Higginsové, ale Chaz si mě už nedobírá, netrousí kousavé poznámky jako tenkrát ve sportovním baru. Výrazně se změnil. Chová se jako dokonalý džentlmen, takže babiččina, Tiffanyina a Moničina teorie, že je do mě zamilovaný, se ukázala scestná. Protože kdyby byl do mě Chaz zamilovaný, měl by moře příležitostí dát mi to najevo.

Ale on to nikdy neudělal, ani jednou se nepokusil.

Ale to neznamená, že s ním chci trávit poslední večer, kdy mám Luka naposledy pro sebe, než odjede na tři měsíce do Francie.

Ale o tom pomlčím. Nechci být příčinou roztržky mezi mým klukem a jeho nejlepším kamarádem. Vím, jak to chodí. Dočetla jsem se o tom v ženských časopisech. Jejich vztah je pro mě tabu.

„Možná je to naposled, co se všichni uvidíme, než odjedu na celé léto do Paříže,“ pokračuje Luke. „Nevadí ti to, viď?

Zároveň je to příležitost seznámit se s jeho novou dívkou.“

Spadne mi brada a musím ji ručně vrátit zpátky, než jsem schopná znovu promluvit.

„Je… Co?“

„Taky tomu nemůžeš uvěřit, co?“ Luke se pochechtává.

„Vidíš, a my si mysleli, že se po té aféře se Shari víckrát nezamiluje.“

To se mi jen zdá! Že by mě šálily smysly? Strčím si prst do ucha, abych lépe slyšela. „Kdy… kdy k tomu došlo?“

„Netuším, prý se už scházejí nějakou dobu, ale drželi to pod pokličkou, protože ona má šanci získat profesorské místo na filozofii, kde on je dosud asistent, technicky vzato student, i když studuje postgraduál, takže to zatím tutlají. Jmenuje se Valencie… Zapomněl jsem, jak dál, ale musí to být bedna, děsně chytrá holka, aby padla Chazovi do oka.“ Nenávidím ji.

Ještě ji neznám, a už ji nesnáším.

Zároveň mám nutkání se něčím píchnout, abych se probrala z šoku. Vedle leží krejčovské nůžky a mám chuť je popadnout a vrazit si je do srdce. Ne, do Valenciina srdce. Ano, uvažuju, tak to bude pro všechny nejlepší; pro mě, pro svět. Valencie. Každý toho jména, kdo má čáku na místo na filozofické fakultě prestižní soukromé univerzity, si nezaslouží nic jiného než vrazit do srdce krejčovské nůžky. Ne?

„Tak co tomu říkáš?“ optá se Luke. „Večeře? Jen pro nás čtyři?“

„Skvělé,“ odpovím, „fakt skvělé.“ Pomlčím, že si s sebou přibalím krejčovské náčiní… Samozřejmě přeháním. Nikomu bych neublížila. Proč jsme si někdy nevyšli ve čtyřech na večeři s mou nejlepší kamarádkou a její přítelkyní? Věřím, že Lukovi by to nevadilo, ale Shari neprojevila sebemenší zájem. Vždycky zve jen mě a o Lukovi nikdy nepadlo slovo.

Když si vzpomenu, kolik hodin jsem probrečela na jejich gauči právě kvůli Lukovi, není se co divit.

Valencie… Není to druh pomeranče? Nežertuju, myslím to vážně. „Bezva!“ slyším Luka. „Už jsem rezervoval stůl u Flekatého prasete na půl devátou. Vědí, že se sejdeme v baru a pak si vezmeme taxík do West Village. Souhlasíš?“

Jistě.“ Flekaté prase! To je vyhlášená módní restaurace ve Village. Měla bych se radovat. Měla bych začít přemýšlet, co si vezmu na sebe, ale místo toho hloubám, v čem asi přijde dotyčná Valencie. Je hezčí než já? Co je mi po tom? Nerandtm s Chazem\ Jak si mohl začít s někým, koho neznám? Jestlipak je do ní zamilovaný? Nechystá se s ní oženit? Ne, jistěže ne. Chaz je proti manželství. „Sejdeme se tedy v Chazově podniku.“

Valencie ho možná předělá, aby si dal říct. Bude jí zobat z ruky. Ženská s takovým jménem je schopná úplně všeho.

Musí jí to pálit, protože s hlupačkou by se nezahazoval.

„Těším se na tebe,“ loučí se Luke.

„Já taky,“ řeknu a zavěsím.

„Tak kam se jde?“ Tiffany ukončila hovor a teď mě bedlivě pozoruje kočičíma očima. „Do Chazova oblíbeného baru, co?“

Dělám, že neslyším, jak mě popichuje. „Kdo to byl?“

Tiffany se samolibě ušklíbne. „Hádej!“

„Ava?“ Vykulím na ni oči. „Myslela jsem, že to je uzavřená kapitola. Šaty se jí líbily a touhle dobou by už měla sedět v letadle do Řecka. Co asi může chtít?“

„To nevím, protože mně se nesvěřila,“ odpoví Tiffany kousavě. „Prý to poví jedině tobě a že ještě zavolá.“

„Bezvadné.“ Ironizuju, protože nemám chuť bavit se zrovna s Avou, i když v zásadě proti ní nic nemám. Můj vztah s dědičkou mnohamilionového majetku se od našeho prvního setkání výrazně zlepšil. V mé přítomnosti už nežvýká, na poslední zkoušky přicházela kompletně oblečená včetně spodního prádla, a celkově se dá říct, že jí známost s personálem Chez Henri prospěla. Zbavila se dlouhých blond barvených vlasů a nechala se ostříhat na mikádo. Účes jí sluší a i oblečení doznalo změny. Už se tolik neobléká jako prostitutka.

Ale pořád se spekuluje, jestli si skutečně vezme prince Alexandrose, nebo ne. V Las Vegas stojí sázky pětadvacet ku jedné, že svatba bude odvolaná.

Osobně si myslím, že ti dva si budou rozumět, takže dost dobře nechápu, proč na poslední chvíli volá, co mi ještě může chtít.

Zrovna tak nechápu, jak se mohl Chaz zaplést s nějakou Valencií, i když má šanci stát se profesorkou.

Ava má číslo mého mobilu. Ozve se, když to bude nutné.

„Takže další romantický večírek s láskou tvého srdce a nejlepším kamarádem lásky tvého srdce?“ pitvoří se Tiffany.

„Copak se asi začne dít, až se láska tvého srdce vypaří do Francie a ty a jeho nejlepší kámoš tu zůstanete sami samotincí ve velkém hříšném městě za dlouhého hříšně horkého léta?“

„Co by se mělo dít?“ Sáhnu do ledničky pro dvě dietní coly pro Sylvii a Marisol. „Sama víš nejlíp, že s Chazem jsme jen kamarádi.“

„To jo.“ Tiffany se šklebí jako papírový čert. „Dávám vám tři týdny, jen co Luke vytáhne paty, a pak hupky dupky do postele.“

„Potřebuju týdenní záznamy. Musím udělat výplatnice.“

„Víš co?“ Tiffany zdvihne sluchátko. „Houby tři týdny, sázím na tři dny a hned brnknu Monice. Dám krk za to, že si bude chtít přisadit.“

„Neobtěžuj se. Chaz má přítelkyni. Jmenuje se Valencie.“

Tiffany na mě mhouří oči. „Není to náhodou nějaký pomeranč?“

„Má doktorát z fdozofie a šanci získat místo na univerzitě.“

Tiffany si odfrkne. „Co má bejt? Jestlipak ho umí rozesmát?“

„Co je komu do toho?“ Prakticky už ječím. „Posloucháš mě vůbec? Našel si holku a já jsem zasnoubená! Zasnoubená s jeho nejlepším kamarádem!“

„Kterého ani nemiluješ,“ kontruje Tiffany.

Beze slova odcházím do dílny. Tohle nemám zapotřebí. Co může taková Tiffany vědět? Miluju svého snoubence a on miluje mě. Pravda, zatím jsme se nedohodli na datu svatby, ani to nepřišlo na přetřes, protože od Nového roku se o tom nezmínil; pouze jsme to oznámili rodinám, ale nemůžu si nevšimnout, že kdykoliv na to pomyslím, všechno se ve mně sevře a naskočí mi kopřivka.

Všechny nevěsty jsou uzlíček nervů. Podívejte se na Avu Geckovou, jak to s ní cloumá. Bere si prince, je na cestě do Řecka, hoví si v soukromém letadle, a komu telefonuje? Mně!

Odbornici na přešívání starých šatů, která jí navrhla svatební róbu. To je přirozené! Nemusí to nutně znamenat, že jste šláply vedle, že si ho nemáte brát! Vůbec nic to neznamená.

Jen kdybych nemusela celé měsíce poslouchat, kdo je nebo není ten pravý. Kluk, kterého mi předhazují, nevěří na manželství, takže nemůže být pro mě ten pravý, a jestli se pletu, tak už vážně nevím.

Součástí svateb v koloniálních dobách bylo mnoho zvyků, ale kupování zásnubního prstenu k nim nepatřilo. Pár, který měl v úmyslu do toho „bouchnout“, si poradil jinak. Muž daroval své milované kapesník, do něhož svázal několik mincí, a pokud žena uzlík rozvázala, dalo se to považovat za její souhlas se sňatkem. Vydaly se ohlášky – oznámení o svatbě, které se vytisklo a vylepilo na dveře kostela nebo na místo shromažďování – a za několik dnů se slavila svatba. Ty, které otálely a nevdaly se do svých čtrnácti let, zůstaly takzvaně „na ocet“ a společnost na ně pohlížela jako na staré panny.

Jenže v těch časech se ženy dožívaly asi pětatřiceti let, takže se není čemu divit.

Ráda byste viděla svatebčany na parketu, ale nikdo se nechce zvednout ze židle? Třeba je to tím, že váš DJ zatím nepouští hudbu, jakou by chtěli slyšet a která by je rozdováděla.

Postarejte se, aby měl na seznamu následující písně, o nichž je vědecky dokázáno, že rozproudí krev i tomu nejškrobenějšímu návštěvníkovi večírků, jaký kdy chodil po světě: Abba – „Dancing Queen“

Prince – „1999“

Gloria Gaynor – „I Will Survive“

Dexy’s Midnight Runners – „Come on Eileen“

Madonna – „Holiday“

Deee-Lite – „Groove is in the Heart“

Kanye West – „Gold Digger“

The Weather Girls – „It’s Raining Men“

The B-52’s – „Love Shack“

10. Village People – „YMCA“

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 9

jestli potřebujete někoho, kdo je ochotný vařit a uklízet, neváhejte ani minutu. Vdejte se za něj.

Autor neznámý

Chaz má zpoždění, a když už jsme u toho, Luke taky.

Zvonila jsem u Chazových dveří, ale nikdo se neozval. Tak jsem zůstala na schodech před domem, ale než jsem se usadila, vyndala jsem z kabelky kapesník, pečlivě ho rozprostřela a teprve potom si sedla, abych si neušpinila sukni. Ano, nosím s sebou kapesníky, jestli vás to zajímá. Město je špinavé a nikdy nevíte, kdy se vám můžou hodit.

A tak tu čekám a čekám.

Je nádherný večer, jsem v East Village, tak co bych si stěžovala? Na ulici je živo, kolem mě prochází plno lidí. Někteří pospíchají po práci domů, jiní jdou volným krokem někam na časnou večeři, někdo se jen tak prochází bez zjevného cíle.

Někdo mě vezme na vědomí a kývne nebo se usměje, ale většinou dělají, jako bych byla vzduch a projdou kolem bez očního kontaktu, jak je u většiny Newyorčanů běžné. Bojí se, že když se na vás podívají, budete po nich chtít peníze. (Copak vypadám jako bezdomovec? Mám originál havajské letní šaty od Alfreda Shaheena z padesátých let, s ohlávkou a bohatě nabíranou sukní s krinolínou. Kde bych asi k takovým šatům přišla, kdybych žila na ulici? Taky mám značkovou kabelku Halston a sportovní espadrily s vyšší podrážkou. Bez urážky, ale na bezdomovce vypadám až moc dobře.) Uprostřed silnice se pustila tlupa děcek do hraní. Jsou rozdovádění, kopají do balonu a pokaždé, když sem zahne taxi, někdo zakřičí: „Bacha, auťák!“ a několik pater nade mnou se z otevřeného okna nesou drtivé tóny opery.

Nemůžu si pomoct, ale já tohle město miluju. New York je prostě bezvadné místo k žití, říkám si, kdyby nebylo jisté Valencie jaksejenjmenuje.

To mi můžete věřit.

Ale vždycky tomu tak nebylo. Nějakou dobu mi připadal úděsný, dokonce jsem měla pocit, že to tu nezvládnu a dopadnu jako Kathy Pennebakerová u nás doma; že se v tichosti vrátím do Ann Arboru a vezmu si svou lásku ze střední školy (to by nešlo, je gay), budu chodit nakupovat do Kroger Sav-On a budu dvěma capartům utírat nudle u nosu.

Kdepak, mně to takhle vyhovuje. Nežiju si na vysoké noze, ale mohla jsem dopadnout hůř. Když jsem totiž viděla Kathy Pennebakerovou naposledy, kupovala víc alkoholu, než člověku průměrně stačí na běžnou denní spotřebu.

Ale já to zvládla, zabodovala jsem v tomhle velkoměstě.

Jistě, nemůžu si dovolit jíst každý večer někde v restauraci a k Chazovi jsem si nevzala taxi, ale dojela podzemkou.

A nemám pronajatý letní byt v Hamptons jako většina svobodných Newyorčanů mého věku a nevlastním jediný kousek od Prady.

Ale jednou budu (nemluvím zrovna o Hamptons, protože jsem viděla na MTV, co se tam děje, že tam vypijou hektolitry bacardi, šňupají koks a holky si každý víkend vystřídají partnery. Ani náhodou! To není pro mě, a kdo potřebuje Pradu, když může mít značkovou Lilly Pulitzerovou?). Ale nejde mi zrovna o restaurace. Každý večer budu mít kuře moo shu a všude budu jezdit taxíkem!

Najednou se tři kluci, kteří dosud svorně kopali do míče, pustí do hádky, menší si usmyslí, že je rozsoudí, a starší chlapec ho okřikne:

„Neser se do toho, Shorty,“ a strčí do něj tak, že malý upadne, a já vyletím a zahulákám na ně: „Tak hele1“

„Nepleťte se do toho, dámo,“ okřikne mě Shorty a pružně vyskočí na nohy. Já to zvládnu.“

A znovu se vrhá mezi své rozhádané kamarády, ti do něj znovu vrazí a on zase skončí na zemi.

„Tak koukejte,“ scházím k nim ze schodů. „Jestli si neumíte hezky hrát, zavolám na vás vaše mámy!“

‚A ty ti vrazí kudlu do žeber,“ ozve se za mnou mužský hlas.

„Ne tyhle děti, ale jejich matky.“

Obrátím se a srdce mi prudce poskočí.

Ale není to Luke. Není to můj snoubenec, kdo tam stojí zalitý zlatavými paprsky zapadajícího slunce, neskutečně přitažlivý v tmavošedém obleku a žluté vázance s velkým uzlem.

Je to jeho nejlepší kamarád.

To Chaz mě rozechvěl do morku kostí. Kdo se v tom má vyznat? O tom radši nepřemýšlím.

Jsem natolik vyvedená z míry, že vyhrknu první, co mi přijde na jazyk. „Proč jsi tak vymóděný?“ vyjedu na něj, aniž tuším, proč jsem nepřátelská. Není to přece jeho chyba, že moje srdce na něj zareagovalo, když jsem ho spatřila bez baseballové čapky.

Ale jsem v šoku z reakce svého těla na to, jak vypadá; jako by se dvanáctiletý kluk najednou dostal z puberty a teď tu přede mnou stojí dospělý muž.

„Malá oslava na katedře,“ odpoví a sáhne do kapsy pro klíče.

Tmavé vlasy, které jako obvykle potřebují přistřihnout, mu přitom spadnou do očí a já využívám okamžiku, kdy si ho můžu prohlédnout, aniž si toho všimne. Tak třeba boty. K obleku má italské kožené polobotky, které musely stát nejmíň pět stovek.

Má široká ramena, ale oblek mu sedí jako ulitý. Určitě si ho nechal ušít na míru u drahého krejčího a v téhle ulici vypadá jako zjevení. Na rohu je omšelá sázková kancelář, ve stejném baráku japonské bistro, kde prodávají nudle všeho druhu, vedle pokoutní bar, a on tu stojí, elegantní od hlavy k patě, jako by se v téhle vedlejší ulici na předměstí zčistajasna vyloupl frajer James Bond.

„Promiň, jdu pozdě.“ Zvedne oči a já rychle uhnu pohledem.

Ucítím, jak mi hoří tváře, a zadoufám, že si toho nevšiml.

„Doufám, že tu nečekáš dlouho?“

„Kdepak!“ zalžu kvapně. „Vůbec ne.“

Páni! Co to se mnou je?

„Aspoň že neprší,“ řekne Chaz. „Pojď dál. Připravím ti něco k pití.“ Odemkne venkovní dveře do chodby a já ho následuju.

Zastaví se u dopisní schránky, otevře ji a vyzvedne došlou poštu. Je to zvláštní, ale najednou se ostýchám. Těžko říct proč.

Kvůli tomu, že mě přistihl, jak kárám ty kluky, že vím o Valencii, nebo proto, jak vypadá? Takového ho neznám a teď mám pocit, jako když tu stojím s cizím člověkem, a ne s klukem, s nímž se kamarádím od prvního ročníku na univerzitě, který mě odjakživa dokázal spolehlivě pobavit, například když jsem si ve školní kafetérii MacCrackenovy koleje dávala k snídani Cap’n Crunch a smála se tak, že se mi u nosu dělaly mléčné bubliny.

„Tak jak se máš?“ Chaz šplhá po schodech k bytečku, v němž kdysi bydlel se Shari, a teď je tu sám. „Už je to celá věčnost, co jsme se viděli naposled, aby u toho nebyla ta tvoje koule, co ji s sebou vláčíš na nohou.“ Protože jsem se zuby nehty bránila setkat se s tebou bez Luka coby ochránce, abych zabránila tomu, co se právě stalo, aby mi srdce zase neudělalo kotrmelec.

Ale nahlas to neřeknu, což je snad jasné.

„Ujde to,“ odpovím zlehka. Nemá to tu příliš povzbudivé.

Chodby jsou ponuřejší než u mě doma, ale výhodou je, že tam bydlím sama a nemusím se koukat na hromady starých novin nebo odhozené krabice od čínského jídla. „To víš, plno práce, jsem v jednom kole, hotové šílenství. Jaro bývá. v téhle branži dost rušné.“

„Umím si to představit.“ Už jsme u dveří jeho doupěte s dvěma ložnicemi a šikmou podlahou (pokud se dá alkovna nazvat druhou ložnicí) a on odemyká všechny možné bezpečnostní zámky. „Podle Luka jsi ta nejpracovitější ženská na Manhattanu a prý už tě sotva vidí. Co přípravy na svatbu?

Asi nevíš, kam skočit, viď?“

Kde je ta Valencie, napadne mě. Setkáme se až v restauraci?

Nebo tady, v jeho bytě? Ráda bych se na ni zeptala, ale zároveň ji nechci připomínat. Kristepane, jak já ji nenávidím.

„To jsem celá já,“ odpovím místo všetečného dotazu. „Pořád jen práce, samá práce.“ Zasměju se, ale není to smích, spíš to vyzní jako lamentování.

„Copak?“ Chaz se zarazí. „Něco tě tíží, že si stěžuješ?“

„Ale ne,“ řeknu rychle.

„Promiň.“ Chaz pokračuje v odemykání zámků. ‚Asi se mi to zdálo.“ Konečně otevře a já vstoupím za ním a mám radost, že ucítím závan čerstvého vzduchu z mnoha zotvíraných oken.

Ve srovnání s bytem Lukovy matky, kde po mém odstěhování zavládl nepořádek (paní de Villiersová dokonce najala úklidovou službu, jejíž zaměstnanci mu chodí uklízet; zjistila totiž, že její syn není schopen umýt po sobě ani nádobí nebo toaletu), je Chazův příbytek superčistý, s výjimkou množství knih a studijních materiálů, které jsou všude.

Aspoň jsou srovnané v úhledných hromádkách.

„Tak co si dáš?“ Chaz jde do kuchyně, která je tak prostorná, že se do ní vejde i jídelní stůl (na Manhattanu rarita; tím se kompenzuje druhá inzerovaná ložnice, která není větší než šatna na oblečení), a otevře ledničku. „Mám tu všechno. Pivo, víno, sodovku, vodku, gin, džus… na co máš chuť?“

Z balíku na dolní příčce vyndá jednu coronu a tázavě se na mě podívá, ale odmítnu. „Dala bych si kapku bílého vína.“

„Jak si přeješ.“ Ze dveří ledničky vyndá láhev pinot grigio.

Je už odzátkovaná. Asi z ní upíjí ta potvora Valencie. Stačí vytáhnout špunt a nalít. „Celou dobu se chystám, že se tě zeptám na Avu Geckovou. Co jsi to s ní provedla?“

Vezmu si nabídnutou sklenku. Jak to myslíš? Co bych s ní prováděla?“

„Ale jo, už to není taková běhna jako dřív, ani na titulní straně Us Weekly se už neobjevuje bez kalhotek a její rozkrok nemusejí přelepovat nápisem Cenzurováno. Usměju se a usrknu ze sklenice. „Aha, tohle myslíš.“

„Jo, tohle.“ K mému překvapení postaví vedle mě druhou sklenici s kostkami ledu. Tak piju bílé víno.

Nezapomněl. Pamatuje si, jak to mám ráda.

V duchu si řeknu, že o nic nejde. Vůbec o nic. Luke si nikdy nevzpomene, Chaz ano, ale to vážně nic neznamená. Na prsteníku levé ruky nosím Lukův prsten, ne Chazův.

Protože Chaz nevěří ani na zásnubní prsteny. Nebo svatby.

„Povídej, co jsi s ní udělala?“ vyzvídá. „Teď je z ní nudná holka.“

„Vůbec není nudná.“ Snažím se mluvit normálním hlasem, aby si nevšiml, jaký dojem na mě udělal ten led. „Je prudce elegantní, vystupuje a chová se jako někdo, kdo si bude brát prince. Její rodiče mají určitě radost.“

„Asi jo,“ souhlasí Chaz, „ale co miliony čtenářů a předplatitelů Us Weekly. Na ty jsi nepomyslela?“

„Jen jsem jí doporučila, že se nesluší, aby při vystupování z aut a lodí měla nohy zeširoka roztažené,“ odpovím.

„Jak povídám,“ Chaz krčí rameny, „samá nuda. Okradla jsi tisíce, co tisíce, miliony puberťáků o povyražení. Jen si představ, jak surfují po internetu a nemůžou se dočkat, až se pokochají záběry na ohanbí Avy Geckové, a kde nic tu nic.

Dovol, abych ti jejich jménem osobně a sarkasticky poděkoval.“

„Když myslíš.“ Pokynu mu sklenkou. „Ať si prohlédnou stará čísla časopisu Playboy a hned uvidí, na čem jsme vyrostli a čím se bavili naši tatíkové.“

„Jóóó!“ Chaz se vrací do obývacího pokoje a tam se svalí na jednu z pohovek se zlatavým potahem, které kdysi zdobily právnickou kancelář jeho otce, než je Chaz nechal znovu potáhnout. „To byla tvá škola? Zajímavé. Pověz mi, kdy jsi poprvé přišla na to, že by ses měla zbavit ženského ochlupení?

Jaké to bylo? Prohlížely jste si se Shari tátovy Playboye společně?“

Zasměju se, ale dopálil mě. Chaz někdy vážně umí člověka nadzvednout.

„Když už mluvíme o Shari,“ sednu si k němu na pohovku, „jak se máš ty} Slyšela jsem, že prý jsi…“ Už je to tady. Musím si pořádně přihnout a doufám, že dávka vína mě zklidní, aby se mi nechvěl hlas. „Prý někoho máš.“

„Zprávy se šíří rychle,“ řekne Chaz. Jo, mám, je to holka z katedry, Valencie Delgadová. Dali jsme si rande v restauraci, abyste se s ní seznámili. Myslím, že se ti bude líbit.“

Komu, mně? To sotva.

Odkud pramení ty pocity? Že by z mého nitra? Tam, kde mé srdce udělalo přemet? Co se to se mnou děje? Celou dobu jsem po Chazovi ani nevzdechla, celých šest měsíců, a teď se zbortím jako domeček z karet? Zrovna teď, když už jsem tak blízko cílové pásce? Chci říct, že svatba je na spadnutí, jestli si s Lukem konečně sedneme a ujasníme si, co a jak. Proč jsem z té Valencie Delgadové tak nervózní? Protože na rozdíl ode mě bude asi neuvěřitelně krásná a sečtělá? Poslední kniha, kterou jsem přečetla, byl román od Agathy Christie, který někdo zapomněl u nás v obchodě! Jak bych se mohla líbit budoucímu doktoru fdozofie? Co by si počal s holkou, jako jsem já?

Ale počkat! Na tom přece nesejde. Nechodím s Chazem. Ani to není můj typ. Chci kluka, který věří v manželství.

„Nepovídej!“ Snažím se tvářit nezaujatě, jako by mi to bylo jedno, ale pravda je, že při představě seznámení s tou holkou se ve mně všechno svírá. Ale proč? To vůbec nedává smysl. „To je bezva. Jsem ráda, že už tě to pustilo… Myslím to se Shari.“

„Se Shari jsme si všechno vyjasnili,“ oznámí mi Chaz. „Sem tam se vídáme, nedávno jsme spolu byli na obědě…“

„Cože?“ To mě natolik zaskočí, že ho prudce přeruším. „Ty a Shari jste spolu poobědvali?“

„Jo, a s její kamarádkou Pat.“ Začne si rozvazovat vázanku, tu nádhernou hedvábnou žlutou vázanku, která mi vyrazila dech.

„Promiň,“ omluví se, když si všimne mého upřeného pohledu.

„Tahle věc mě děsně štve. Musím se převléct do normálního oblečení. Nevadí ti to?“ Potřesu hlavou. „Klidně si posluž.“

Chaz odchází do ložnice, ale mně to nedá. Chci vědět víc. „Tys tedy obědval se svou bývalou přítelkyní a její novou přítelkyní?“ volám za ním.

„Jo,“ slyším Chazův tlumený hlas. „Ale Pat není žádná horká novinka. Jsou spolu už nejmíň půl roku, možná víc.“

Mám potíž tohle všechno vstřebat. Přihodím pár kostek ledu do vína a nepřítomně se zahledím na hromádku studijních materiálů na kávovém stolku.

„Takže vy dva jste teď… kamarádi?“

„Vždycky jsme byli kamarádi,“ volá Chaz zpátky. „Jen jsme měli období, kdy jsme spolu moc nekomunikovali, ale to je pryč. Taky si už nevjíždíme do vlasů a nehledáme jeden na druhém mouchy. To je holt život.“

Chaz se vrací zpátky. Převlékl se do džínsů a trička se znakem Michiganských rosomáků a nasadil si jednu ze svých mnoha baseballových čapek. Vím, že by se mi mělo ulevit.

Zbavil se své elegance, která mě rozechvívala, ale divné je, že pořád cítím zmatek v duši.

To proto, že v mých očích vypadá stejně dobře v baseballové čapce jako předtím v obleku.

„Shari to svědčí, jak se zdá,“ pokračuje Chaz, „a Pat je příjemná, když vezmu v úvahu, že ve mně nejspíš vidí potenciálního tyrana utiskujícího slabší pohlaví.“

„Když už jsme to nakousli,“ nedokážu si to nechat pro sebe, zkrátka to nejde, a než stačím zavřít pusu, mluvím a mluvím a dala bych nevím co, kdybych ty řeči mohla vzít zpátky, ale už je to venku, „vím, že mi do toho nic není, ale zajímalo by mě, jestli jsi Valencii seznámil se svým názorem na manželství a věci kolem…“

„Nech toho, Lizzie.“

Ale neposlechnu a tryská to ze mě jako voda z fontány a nic to nedokáže zastavit, i kdybych se snažila sebevíc. „Protože bys jí neměl věšet bulíky na nos, kdyby si náhodou začala dělat na tebe nároky,“ plácám páté přes deváté. Jen tě varuju pro tvé dobro, protože si moc dobře umím představit, jak asi vypadá.

Určitě to není žádná oslnivá krasavice, když se snaží urvat profesorské místo na filozofii…“

„Lizzie.“

Poprvé v životě mě něco v jeho hlasu přiměje, abych se zarazila. Dojdou mi slova a mlčky na něj hledím. Jeho oči se zdají být z nějakého důvodu jasnější, modřejší než normálně.

Stojí a pohledem mě propaluje, až mi vyschne v krku, a najednou si uvědomím, že už nevedeme běžný hovor, že se naše konverzace přehoupla k vážnějšímu tématu.

Ucítím, jak zrudnu až ke kořínkům vlasů a tváře mám rozpálené jako asfalt venku na ulici, kde jsem na Chaze čekala.

V tomto okamžiku může být řečeno cokoliv, jako by vůbec nezáleželo na tom, že jsme spolu za poslední půlrok sotva promluvili, a když, tak pouze zdvořile a většinou v něčí přítomnosti (Lukově).

Nebo že jsme se před šesti měsíci vášnivě líbali.

Jestlipak se o tom zmíní? A když, tak o čem? Nevím, čeho se bojím víc, jestli toho, že jsem se mu úporně snažila vyhýbat, abych s ním nezůstala o samotě, abychom nezopakovali, co se stalo na Nový rok… Nebo diskutování o tom, k čemu skutečně došlo na Nový rok…

Co když ke mně přistoupí a pokusí se pokračovat tam, kde jsme skončili? Jestlipak se pokusím mu v tom zabránit?

Počkat, určitě ano. Nebo snad ne?

Ano! Samozřejmě že ano. Jsem přece zasnoubená! Budu si brát jeho nejlepšího kamaráda!

Jenže… Jeho oči jsou hluboce modré, až cítím, že bych se v té modři mohla utopit…

„Přísahal jsem si, že se na to nezeptám,“ promluví Chaz.

Obtížně polknu. Můj bože. Je to tady. Snažím se nemyslet na přemet, který udělalo moje srdce, když jsem ho viděla na ulici, a přísahám, na co chcete, že vůbec netuším, proč se to stalo.

Nejsem zamilovaná do Chaze, vůbec do něj nejsem zamilovaná.

Ještě jsi…“

Zadrnčí domovní zvonek a já se leknu tak, že vyskočím. Ať už se chystal říct cokoliv, rozmyslel si to, protože zakleje: „K

čertu, my o vlku a vlk za dveřmi.“ A mně se kapku uleví, i když jsem pořád nervózní jako pes, a on bez dalšího slova odchází do chodby, aby Luka pustil dovnitř.

Uvědomím si, že se křečovitě držím polštářů, a pomalu uvolním prsty… A začínám normálně dýchat. Zpotila jsem se, jako bych uběhla míli.

Ne že bych někdy běhala, ale jako by se stalo.

O co jde? Proč jsem celá vyjukaná? O nic přece nejde, jen o večeři s mým klukem a jeho nejlepším kamarádem a novou přítelkyní jeho nejlepšího kamaráda, s ženskou, které se chystám vyškrábat oči, tak nač si dělat vrásky? Co se to se mnou děje?

Jak se mám k tomu postavit? Koho mám zamordovat?

Valencii, nebo sebe?

Svatby dál na západ v postkoloniální Americe byly co do obřadu krátké, zato dlouhé a náročné na oslavy. V té době se stala populární šari-vari, tradice původem z Francie. Opilí svatebčané se první noc po obřadu shromáždili pod oknem ložnice, v níž spali ženich s nevěstou, bouchali do hrnců a zpívali, údajně aby zaplašili zlé duchy, ale většinou hlavně proto, aby jim ženich hodil nějaké peníze v naději, že se jich zbaví. Příležitostně se zábava vymkla z ruky, ženicha vytáhli ven a nevěsta byla nucená zaplatit výkupné, jestli si chtěla s novomanželem užívat líbánky.

Ne nadarmo se tehdy této části Ameriky říkalo Divoký západ.

Bráníte se pomoci? Nepřejete si, aby se někdo postaral za vás, naplánoval do puntíku vše potřebné? Tito lidé dokážou vyjednat slevy a ušetřit vám dost peněz, ale jsou nevěsty, které to zvládnou samy. Nicméně najmout si odborníka, pokud plánujete velkou svatbu, máte náročné povolání nebo nemáte matku či sestru, jimž byste svěřila množství úkolů spojených se zdárným průběhem vaší svatby, není tak úplně od věci. Poohlédněte se po takovém, který tuto činnost vykonává na plný pracovní úvazek, je pojištěný a má dobré reference. Také se nezapomeňte zeptat, kolik si účtuje (na hodinu, finální cena nebo procento z celkových svatebních nákladů).

Váš odborník nemusí být zrovna váš nejlepší kamarád nebo kamarádka, ale může vám pomoct uchovat si zdravého ducha…

a to nemluvím o tělu.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola lO

Aby manželství bylo úspěšné, je zapotřebí mnohokrát se zamilovat, vždycky do téže osoby.

Germaine Greerová (nar. 1939), feministická spisovatelka původem z Austrálie

Stěží si vybavím v paměti záběr z televizního seriálu Kancelář, odehrávající se právě v restauraci Flekaté prase, kam jednou Jim

Halpert pozval Karen na večeři. Vím, že o nic nejde, že je to jen smyšlený příběh, ale tenhle podnik je skutečně proslulý, a právě proto si seriál získal takovou oblíbenost. Částečně také proto, že všichni představitelé jsou hubení jako lunt.

Tady najdete lidi v brýlích, jaké se nosí jen ve skandinávských zemích, lidi s pažemi potetovanými až k zápěstí, a zrovna zaslechnu, jak na baru jeden chlápek vykládá druhému, že ho konečně přijali na práva na Harvard, a jedna dívka si klidně zvedne sukni, aby svým kamarádkám ukázala nová tanga. Venku postávají kuřáci v plandavých kalhotách a v umně rozcuchaných účesech, které je stály majlant, a kontrolují e-maily na svých blackberry.

„Proč zase sem?“ ptá se poněkolikáté Chaz. Získali jsme rezervaci díky tomu, že Luke zná nějakou Sofii ze školy, která se zná s klukem, který tu dnes večer uvádí lidi ke stolům.

„Bude to bezva.“ Luke má radost. „Hele, brzlík…“

„To jsou vnitřnosti,“ utrousí Chaz. „Hodinu čekám venku, aby mě

nakonec posadili k malému stolu s tvrdou lavicí a naservírovali mi brzlík? Mohli jsme jít tam, co bydlím, do toho polského podniku. Tam dostaneš vnitřnosti za pět babek a bez čekání a budeš sedět jako člověk, na pořádné židli.“

„Ale přišel bys o podívanou na holku, co ukazuje kalhotky,“

upozorní ho vesele Valencie.

„Pravda,“ souhlasí Chaz.

Vrhnu na Valencii zlý pohled. Jistěže to není její vina, že je tak dokonalá: vysoká, opálená a štíhlá, že má tmavé, perfektně hladké vlasy, na něž si posadila malý módní, stříbrem protkávaný baret. Půvabný doplněk, který skvěle ladí s rubínově červenými pouzdrovými šaty bez rukávů. Nemůže přece za to, že je vtipná, okouzlující a taky inteligentní. I pedikůru má dokonalou.

Sedíme na sametových polštářích a já mám sto chutí se k ní natáhnout a drapnout ji za vlasy a mlátit jí hlavou o stůl a pak ji vyvléct ven, anebo bych ji mohla předhodit skupině holek u vedlejšího stolu (odkdy se v tomhle městě druží jen holky?

Člověk nemůže vytáhnout paty, aby na ně někde nenarazil) se slovy: „Na ni, holky! Nejenže je jako ze žurnálu, navíc je to čekatelka na profesorský flek na významné soukromé univerzitě.“ A až by s ní skončily, možná bych ji vrátila Chazovi, pokud by o ni ještě stál.

Počkat, to snad nemůže být pravda. Kam na ty nápady chodím?

Radši toho nechám a soustředím se na to, co dělám. Zrovna si vyměňuju textové zprávy s Avou Geckovou.

Ava: „LIZZIE, KDE JSI?“

Já: „Jsem u Flekatého prasete ve West Village. Proč?“

Ava: „UŽ BUDU.“

Já: „Co? Avo… Proč nejsi v Řecku?“

Žádná odpověď. Hovory na její číslo jsou okamžitě přesměrovány do její hlasové schránky. Nejsem si jistá, jestli to její „Už budu“ skutečně znamená, že míří do restaurace, že už bude u mě, protože jak znám Avu, může to klidně znamenat, že se obrazně řečeno udělala, že je na vrcholu blaha a čistě náhodou mi to odtextovala.

V jejím případě bych se vůbec nedivila.

„Hele, vy dva, na něco bych se vás rád zeptal,“ ozve se Chaz po odchodu servírky, která nám donesla tucet ústřic. Luke je objednal, ale dnes večer nejím ústřice. Ne proto, že bych je neměla ráda, ale protože je červen a nemůžu si dovolit riskovat, že se mi začne houpat žaludek a udělá se mi zle. Musím dokončit dvacet svatebních rób pro dvacet nervózních nevěst.

Jinak budou mé jméno v tomto městě vláčet bahnem.

Chci říct jméno Chez Henri.

„Jen do toho.“ Luke je v dobré náladě, protože mu skončila škola. Má po zkouškách. Není si sice jistý, jestli zvládl biologii, prý se mohl snažit víc, ale to ho zjevně netrápí. Má zkrátka radost, že to má za sebou a že za pár dnů už bude sedět v letadle do Paříže.

Kdybych se necítila provinile, že jsem na něj poslední měsíc téměř neměla čas, že jsem s ním s bídou strávila dvě minuty a v příštích dnech to se mnou bude navlas stejné, dokud tu ještě bude, byla bych drobet zaražená, jak moc se raduje, že prožije léto beze mě.

„Kdy už hodláte stanovit datum svatby, anebo půjde o nejdelší zásnuby v historii lidstva?“ chce vědět Chaz.

Zaskočí mi kapka vína, kterou jsem se zrovna chystala polknout, a rozkašlu se. Nemůžu uvěřit, že se na to ptá, i když na druhou stranu nepopírám, že je to příjemná změna. Konečně se taky zeptal někdo jiný, protože Luke, když se zeptám já, se pokaždé nějak vykroutí, aby nemusel odpovědět. Znám důvod.

Patrně mu současný stav vyhovuje víc než mně. Dál si pohodlně bydlí v matčině apartmánu na Páté avenue, kde ho při příchodu zdraví vrátný, zatímco já žiju na Východní Osmasedmdesáté, kde za tmy chodím otevírat dveře s baterkou a lakem na vlasy pro případ, že by se na mě dobýval nějaký násilník, a ne zaměstnanec UPS.

121

Nicméně přiznávám, že pořád nedokážu pomyslet na svou svatbu, aniž by mi zase naskočila kopřivka. Bože! Další pupínek na předloktí!

Stejně je to divné. Proč, když jde o plánování svatby, se lidé vždycky vyptávají nevěsty, jak to jde, a ne ženicha? Moje rodina mě kvůli tomu uhání celé měsíce, ale od de Villiersových jsem neslyšela ani pípnutí, natož aby se nabídli, že uspořádají zásnubní oslavu. Kdepak, ticho po pěšině. Aspoň že moje rodina se nabídla, ale s díky jsem odmítla, protože nevím, kam dřív skočit, a nemám čas si to v klidu promyslet.

A jak vidno, při zmínce o zásnubách se pokaždé osypu.

„Ale, Charlesi,“ pokárá ho Valencie.

To je další, čím se Valencie vymyká běžnému průměru.

Chazovi říká Charles. Tak mu neříká nikdo kromě jeho rodičů.

A Chaz to jméno nemůže vystát.

Luke v klidu popíjí caraquet. „To je v pohodě,“ řekne, jak dopije. „Samozřejmě že stanovíme nějaké datum. Uvažovali jsme o září, viď, Lizzie?“

V naprostém úžasu se na něj podívám. „Ze by?“

„Tou dobou by podle rozvrhu příjezdů a odjezdů návštěvníků mělo být na Miraku volno a taky už nebude takové horko. Navíc chceme pozvat přátele mých rodičů, kteří prázdniny tráví na svých letních sídlech a pomalu se začnou vracet domů. Chceme mít jistotu, že dorazí, protože od těch dostaneme nejlepší dárky, co říkáš?“

Mrkne na mě a já na něj dál civím, protože v nejmenším netuším, o čem je řeč, a už vůbec nechápu, jako to může ventilovat nahlas.

„Tím pádem budeš mít na přípravy času habaděj,“ pokračuje s bohorovným klidem, „tři měsíce je dostatečně dlouhá doba. To by mělo stačit, že?“

Mrknu na předloktí a nevěřím svým očím. Vyklubal se další pupínek.

„Já…“ Tlumená světla podbarvující zdejší atmosféru jsou rudě zarámovaná, i zdi jsou rudě vymalované. Zrovna jako Valenciiny šaty, zrovna jako moje pupínky.

„Já nevím, asi ano, ale co tvoje škola? Neměl bys už být zpátky?“

„Můžu si dovolit zmeškat prvních pár týdnů semestru.“

Luke pokrčí rameny. „To se zvládne.“

Něco v jeho tónu mě přiměje zvednout oči od pupínků a přímo se na něj podívat.

„Tak počkat, vracíš se na podzim do školy, nebo ne?“

„Samozřejmě.“ Luke se na mě zašklebí tím svým pěkným nenuceným úsměvem, který mě tenkrát tolik okouzlil, kdy jsme se poprvé potkali ve vlaku do Šarlatu. „Ale Lizzie! Proč se tváříš tak utrápeně? Všechno dobrý?“

„Je utahaná,“ promluví Chaz poprvé od chvíle, co se naprosto nevhodně zeptal na svatbu. „Jen se na ni podívej. Pod očima má hluboké tmavé kruhy, že by se na nich mohla houpat.“

Vyletí mi ruka a zděšeně se dotknu tváře. „Nemám!“

„Charlesi,“ ozve se znovu Valencie, která se uculuje. Zuby má perfektně bílé a souměrné a mě napadne, jak to všechno stíhá, mít chrup jako z reklamy a ještě usilovat o profesorské místo.

„Stihne se vyspat?“ dotazuje se Chaz.

„Je jako stroj,“ řekne Luke. „Neznám nikoho, kdo by pracoval tak tvrdě jako ona.“

„To je jasné, že dřu.“ Otevřu kabelku a vyndám kompaktní pudr se zrcátkem. „Je červen! Co myslíte, že se děje v červnu?

Lidé se žení a vdávají, chci říct normální lidé, kteří spolu mluví o tom, co a jak bude, kdy se vezmou, místo aby se vyhýbali tématu, jako by to byla časovaná bomba. Mluvím o nás, Luku.

Mám rozešité dvacaterý šaty a pracuju na nich souběžně, snažím se udělat si jméno a připomínám, že jsem na všechno sama, protože můj šéf je půl roku nemocný, ale to je ti známo, a teď mi tu začnete vykládat, že mám kruhy pod očima, že moc dělám? Vřelé díky, ale nestojím o soucit.“

Začnu se prohlížet v zrcátku a Chaz se omluví. „Nic jsem tím nemyslel, jen tě škádlím, Lizzie. Vypadáš báječně jako vždycky.“

„Fakt by mě zajímalo, co je s tebou.“ Luke si dá do úst další ústřici a bez žvýkání ji polkne. „Kam se poděl tvůj smysl pro legraci?“

„Je dost solipsistická, co?“ Valencie sníží hlas, jako by to nebylo určeno mým uším, ale vím, že chce, abych to slyšela.

Později si musím zjistit, co to slovo znamená, ale teď ucítím, jak se mi derou slzy do očí. Netuším, co se to se mnou děje, ale jedno vím jistě. Mám ukrutnou chuť zamordovat všechny u stolu, to mi věřte.

A začala bych s Valencií.

Jediný důvod, proč nemluvím o svatbě, je ten, že tebe to vždycky rozruší, kdykoliv se zmíním. Vím, že tvá rodina chce mít svatební oslavu u vás doma, a taky vím, že tobě se do toho nechce, ale nevíš, jak jim to nadnést, aby ses jich nedotkla, takže jsem se domníval, že to nechám být, dokud si v tom sama neuděláš jasno. To je všechno, a jestli tě snad napadlo, že už si tě vzít nechci, jsi hlupáček.“

Luke si mě přitáhne a políbí mě do vlasů, ale nezvednu hlavu a dál zarytě hledím na desku stolu. Bojím se totiž, že kdybych se na něj podívala, všichni by uviděli, jak slzím a taky jak se stydím.

Jak mě mohlo napadnout chtít ho zamordovat?

Bože! Vůbec se v sobě nevyznám. Pořád mám chuť to udělat, ale nevím proč.

Co to se mnou je?

„Páni!“ Chaz reaguje na polibek. „Hotová romance.“

Vyhýbám se pohledu jejich očí. „Sklapni, Chazi,“ řeknu.

Jo, sklapni,“ přidá se Luke, který se znovu uculí a pustí se do dalších ústřic.

„Takže září,“ ozve se Valencie. „To je za chvíli, co?“

„Těžko říct, jestli to bude zrovna v září.“ Znovu zašátrám v kabelce. Tentokrát hledám lesk na rty. „V září mám nasmlouváno pár zakázek a nevím, jestli je stihnu v termínu, natož abych si našla čas a pustila se do vlastních šatů.“

Vlastní šaty. Ta dvě slova mi rozhoupou žaludek. Ještě že je v něm jen víno. Jinak bych určitě zvracela.

„Lizzie,“ slyším Lukův varovný hlas.

„Co mám podle tebe dělat, Luku?“ Vím, že jsem podrážděná, ale nedbám. Jen říkám, že obchod se hýbe, a jestli to nepoleví, v září nebudu mít čas, jako ho nemám teď.“

„Jsi schopná mi říct, kdy si ho najdeš?“ chce vědět Luke.

„Vždyť už se skoro nevidíme.“

„Zrovna ty si máš na co stěžovat!“ utrhnu se na něj. „Ty, který jsi přes léto vzal práci v Paříži?“

„Klídek, mládeži,“ krotí nás Chaz. „Co kdybychom se vrátili k normálu?“

„Proč myslíš, že jsem vzal tu práci? Přece pro nás, abychom měli z čeho zaplatit naši svatbu,“ kontruje Luke.

„Jasně, svatbu, kterou budeme mít čistě náhodou na tvém panství, jehož součástí je vinice, takže místo a pití je zdarma. S

tím na mě nechoď, Luku, a nepoužívej peníze jako výmluvu, proč odjíždíš.“

„Nestačím zírat.“ Luke na mě zaraženě hledí. Zjevně se ho můj výbuch dotkl. „Co to do tebe vjelo?“

Pravda je, že sama netuším, ale než se naděju, je to venku.

Jenže tentokrát necítím potřebu se omlouvat. „Jestlipak tě někdy napadlo, že bych radši měla skromnou svatbu, aby se můj snoubenec nemusel na léto harcovat do Paříže, aby vydělal na útratu?“

„Nepovídej.“ Z Lukova hlasu čiší špetka jízlivosti. „Takhle si to tedy představuješ? Ať je po tvém. Myslím, že tvá matka se už vyjádřila v tom smyslu, že by svatba mohla být u vás doma na dvorku, viď? Tvé sestry se začnou hádat, která udělá nepoživatelné želé, nebo jak tomu říkáte, tvá babička se pro pobavení hostů bude válet na trávníku…“ Na vteřinu mám pocit, jako by se zastavil čas, jako by veškerá aktivita v restauraci zamrzla, a syčivě zalapám po dechu a Chaz něco zachrčí.

„Hele, brácho, to jsi přehnal.“

Ale Luke nehodlá vzít zpátečku. Vzdorně na mě hledí, zato mě opouští bojovnost.

Protože najednou se mi rozsvítí, najednou vím, co je se mnou. Přesně vím, o co jde.

Je to nad mé síly, mám všeho dost. Popadnu kabelku a beru do zaječích. „Ty mou rodinu neznáš, protože tě nikdy ani nenapadlo, abys jel se mnou domů a poznal je.“

Lukova vzdorovitost trochu poleví. „Podívej, Lizzie…“

„Ne.“ Pohrozím mu mozolnatým prstem. Možná nemám tak dokonalou manikúru jako Valencie, ale moje prsty poskládaly a ušily tolik krajkových volánků, o jakých se jí ani nesnilo. Ty mozoly mám od pěkně tvrdé práce a jsem na ně zatraceně hrdá.

„Nikdo si nesmí dovolit opovrhovat mou babičkou, zvlášť když ji vůbec nezná. Nikdo, rozumíš?“

Luke má kajícný výraz. „Já přece, Lizzie…“

„Už jsi toho řekl dost,“ přeruším ho. Pro slzy téměř nevidím, ale doufám, že si nevšimne, jak brečím. „Jestli ti má rodina nevoní, najdi si jinou, ale ty si vystačíš, co? Tebe hřeje sebeláska.“

Není to zrovna nejvtipnější ústup ze scény, ale jsem jedno slzavé údolí a momentálně mě nic lepšího nenapadá.

Ale neujde mi Chazova reakce na můj výbuch. Pozvedne obočí a já najednou zpanikařím, co jsem si to troufla, a Valencie nezvedne pohled od sklenice. Asi ji uvádí do rozpaků, že ji lidé vidí v mé společnosti, ale jsem rozjetá a nehodlám se zastavit.

Protože nechci. Otočím se na patě a vyrazím ven a ignoruju Luka, který se taky zvedá. „Lizzie! Počkej přece!“

Naštěstí se kolem protáhne servírka s plnou náručí časopisů Cosmopolitan a zkříží mu cestu. Jsem už venku a rozběhnu se k Perry Street. Udělám krok do silnice, abych si chytila taxi, když vtom vedle přibrzdí černá limuzína. V domnění, že je to taxík, zapátrám po rozsvíceném znamení, že je volný, ale kouřové okno sjede dolů a já uslyším známý hlas: „Lizzie? Můj bože!“

Ava Gecková v přiléhavém růžovém topu a bílých kožených šortkách se vykloní ven a křikne na mě: „Rychle si nastup, než mě někdo uvidí!“

„Co tu děláš, Avo?“ Pochopitelně je mi jasné, že neušla pozornosti. Hosté postávající před Flekatým prasetem zvednou hlavy od svých blackberry a šeptají si: „Helemese, to je Ava Gecková. Přece víš, zboží od Gecka je pecka.“

Jsem totálně vyvedená z míry. „Nemáš být v Řecku, Avo?“

„Povím ti to ve voze,“ řekne Ava. „Nastup si, prosím tě.“

Vytřu si zbytky slz z očních koutků. „Co se stalo? Nemáš se zítra vdávat?“

„Já vím,“ opáčí Ava. „Hlavně si už nastup a já ti to vysvětlím.“

„Lizzie!“

Polekaně se otočím a uvidím Luka, který s ubrouskem v ruce vybíhá ven z Flekatého prasete.

To mě překvapí. V nejmenším bych si nepomyslela, že za mnou poběží, ale nezaváhám ani vteřinu. Rychle otevřu dveře limuzíny a skočím dovnitř. „Jeďte!“ žádám řidiče. „Prosím vás, jeďte!“

„Páni!“ zvolá Ava, zatímco se škrábu přes ni na volné místo.

„To je tvůj kluk? Pěknej.“

„Jo, pěknej… Nemůžete už jet? Musím co nejdřív zmizet!“

Luke se žene k otevřenému oknu limuzíny. „Kam jedeš?“

„Prosím, jeďte,“ žebroním a Avin řidič k mému překvapení poslechne. Brzy jsou Luke, Flekaté prase a všichni jeho návštěvníci postávající venku a nepřetržitě posílající textovky na svých blackberry jen tmavé body na obzoru.

Právě viktoriánci se přičinili o to, že se svatby dostaly na jinou úroveň, a nejinak tomu bylo v dalších sférách života.

Průmyslová revoluce ukázala, že se vše dá vyrábět masově, a vychytralí obchodníci si brzy uvědomili, co to pro ně znamená.

Začali své mohovltější zákazníky přesvědčovat, aby se nespokojili s podomácku upečeným svatebním dortem a ručně spíchnutou svatební róbou, zkrátka aby si obstarali profesionály.

Tak se stalo, že místo ozbrojených družiček odhánějících zlé duchy si moderní nevěsta najala agenturu, která pomohla se svatební róbou, s výběrem svatebního dortu, s rozesíláním pozvánek, s květinovou výzdobou, zkrátka se vším, na co si vzpomenete.

Pěkně mazané od majitelů obchodů, viďte?

A tak se zrodila svatba, jak ji známe dodnes.

Radost, nebo prokletí; záleží na tom, jak se to vezme.

Svatba je po finanční i psychické stránce náročná záležitost, především pro ty, kdo se podílejí na celkových nákladech.

Tradice je tradice, nicméně časy se mění a s nimi zvyklosti.

Dnes si moderní páry většinou vše platí sami, ale donedávna to chodilo tak, že se lidé podělili o náklady následným způsobem: Nevěsta platila

Dárky pro svědkyni a družičky a hostitelku coby vyjádření díků Svatební róbu, ozdobu do vlasů a doplňky Ženichův prsten Dívku s květinami a chlapce, který ponese polštářek se snubními prsteny

Hotelové ubytování pro svatebčany z její strany, kteří nebyli místní

Ženící zajišťoval a platil:

Svatební povolení Dárky pro svědka a družby Zásnubní prsten pro nevěstu Snubní prsten pro nevěstu Oblek (smoking z půjčovny) a doplňky Svatební kytici Snítky svatební myrty pro rodinné příslušníky a svatebčany Kněze/oddávajícího

Dopravu, odvoz na místo svatby a svatební hostiny Hotelové ubytování pro družby, kteří nebyli místní Nevěsta a ženich společně:

Svatební fotografie

Různé drobnosti (výslužka, poháry, ubrousky, svatební oznámení)

Dárky pro dívku s květinami a chlapce, který nesl polštářek se snubními prsteny

Kartičky s osobním poděkováním

Ubytování pro novomanžele

Líbánky, pokud se někdo z příbuzných nebo přátel nenabídl, že uhradí náklady jako svatební dar

Rodiče. ženicha si platili:

Šaty/oblek a doplňky

Oběd/večeři, což byla generální zkouška na svatební hostinu Hotelové ubytování

Družičky:

Oblečení a doplňky

Konfety, rýži na zasypání novomanželů Loučení se svobodou spojené se sbírkou na nevěstu Družbové:

Oblečení (smoking z půjčovny) a doplňky Mládenecké loučení se svobodou

Rodiče dívky s květinam a chlapce, který nesl prsteny: Šaty, oblek (smoking z půjčovny) a doplňky Hotelové ubytování, pokud byli zdaleka

Rodiče nevěsty:

Všechno ostatní

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 11

Manželství je dokonalost toho, k čemu směřuje láska v blahé nevědomosti, co vše to obnáší.

Ralph Waldo Emerson (1803-1882), americký esejista, básník a vůdčí osobnost hnutí transcendentalistů Kvůli čemu se s Lukem hádáte?“ Ava houpá na hubených, opálených stehnech Sněhurku a kromě těsného topu a krátkých kalhot z bílého plastu má ještě kozačky z růžové semišové kůže na vysokém podpatku. Měla bych být vděčná, že projednou jí nejsou vidět bradavky a rozkrok, ale plast a kůže? Koncem června?

Jen prkotiny kolem svatby,“ zalžu, i když vím, že bych měla být příjemnější a říct jí pravdu, obzvlášť když mě v podstatě zachránila. Jediný problém však je, že… že nevím, jaká je vlastně pravda.

Momentálně mi totiž leží na srdci něco jiného, například co tu dělá, proč sedím zrovna v téhle obří limuzíně s Avou Geckovou.

„Co tu děláš, Avo?“ ptám se. „Proč nejsi v Řecku?“

„Nějak jsem se na to necítila,“ odpoví Ava jednoduše, pak se nadechne a drapne mě za ruku. „Kristepane! Co to máš, Lizzie?

Luke tě mlátí?“

Podívám se na pupínky, které mi teď naskočily na obou pažích a jistým způsobem se podobají modřinám.

„Kdepak.“ Představa, že by mě Luke udeřil, je tak scestná, že se musím zasmát. Já mám větší páru než on, a kdybych mu jednu vrazila, odletěl by až do New Jersey. „To je jen kopřivka.

Pokaždé mi naskočí, když pomyslím na… však víš.“

„Anální sex?“ zeptá se Ava s pochopením.

„Ne!“ Vyškubnu se jí. „Jde o naši svatbu… Jak to vlastně myslíš? Jak to, že ses na to necítila? Snad jsi nezrušila svatbu s princem Alexandrosem?“

„Nějak tak.“ Ava vzdychne a pohladí Sněhurku po hlavě.

Chudák psisko se třese zimou, protože v limuzíně běží klimatizace na plné pecky. „Akorát jsem nastupovala na tátovo soukromé letadlo, když mi to došlo. Budu něčí manželka, a najednou jsem si připadala jako… Do hajzlu! Je mi teprve třiadvacet! Nemám žádné školy, tak proč bych lezla do manželského chomoutu? Tak jsem skočila zpátky do vozu a jezdím kolem, abych se z toho všeho sebrala.“

Hledím na Avu a soucítím s ní. Taky je mi třiadvacet.

„Takže ses rozhodla začít studovat? To je báječné, Avo!“

„Houby, nic takového.“ Avu můj nápad zaskočil. „Děláš si ze mě srandu? Jen říkám, že existuje spousta věcí, které jsem nikdy nedělala, například vejšku, tak proč bych se měla zahazovat s nějakým chlapem, i když je to princ? Můžu dělat, na co si vzpomenu… Sice zrovna nevím co, ale napadlo mě, že bych mohla vydat elpíčko, zkrátka něco na úrovni, rozumíš?

Jako Hilary Duffová.“

To mě zaujme. „Aha… Jo, asi jo, to bys určitě mohla.“

„Ani nemám vlastní módní řadu,“ pokračuje Ava. „Moji rodiče mají největší diskontní obchodní řetězec na světě, a co já?

Ani oblečení se svou značkou, tak kam jsem, sakra, dala rozum?“

„To nevím, ale nápad je to dobrý,“ souhlasím. „Ale měla bys vědět, že se dá podnikat a přitom být vdaná, chápeš? Nemyslím si, že by ti princ Alexandros bránil, protože jestli tě skutečně miluje, nejspíš bude na tebe hrdý.“

„Právě v tom je jádro pudla.“ Ava smutně hledí na Sněhurku. „Nedomnívám se, že by to na něj udělalo bůhvíjaký dojem, ale jedno ti řeknu. Částečně za to můžeš ty, Lizzie, chci říct, za to, že jsem zrušila svatbu.“

„Já?“ Spadne mi brada a s hrůzou se na ni podívám. „Co já s tím mám společného?“

„Protože od chvíle, co se známe a ty mi pomáháš a radíš se vším možným, třeba jak se chovat na veřejnosti, se Alek nějak změnil… Nevím, ale cítím, že o mě ztrácí zájem, třeba se mě pořád vyptává, proč už neukazuju na veřejnosti rozkrok. Asi se mu líbilo, když jsem vyváděla, protože jeho rodiče to děsně dráždilo a byli silně proti tomu, aby si mě vzal, ale teď, když jsem se začala chovat trochu nóbl… Zkrátka jsou ke mně milejší a jeho to štve a už ho vůbec nezajímám.“ Sklapnu čelisti, i když bych neměla být překvapená. To vysvětluje vše, například proč Ava vyhledala zrovna mě, a ne Veru Wangovou, když šlo o její svatební róbu. Duší je rebelka, ale zároveň chtěla potěšit rodiče snoubence, a vidíte, jak to dopadlo?

Aleka tím odradila.

Krindy pindy. „Takže zrušíš svatbu dřív, než to udělá Alexandros?“

„Zase jsme u toho.“ Ava je znechucená. „Myslím, že sám by to nikdy neudělal, a to jen dokazuje, jaký je všivák. Klidně udělá rodičům naschvál a vezme si totální couru, ale svatbu s courou by nikdy neodvolal, protože to by mu uškodilo v tisku.“

Nakloním se k ní a chlácholivě ji poplácám po rameni. „Ty nejsi coura, Avo.“

„Ale jo, jsem jak dělaná,“ odpoví Ava věcně, „ale to je v pořádku. Radši budu děvka než hnusácký pokrytec jako Alek.

Jen mě mrzí ty šaty.“ Nechápu, jak to myslí. Jaké šaty?“

„No přece ta krásná svatební róba, kterou jsi pro mě navrhla,“ vysvětlí Ava.

„Aha.“ Zasměju se. „S tím si nedělej hlavu. Určitě najdu někoho, kdo si je koupí. Svatební šaty Avy Geckové? Žertuješ?

Prodám je na eBayi a ještě na nich vydělám majlant.“

„Nic takového, nehodlám je vracet.“ Ava po mně loupne okem.

„Ten hadřík je můj. Napadlo mě, že kdybys je trochu zkrátila, obarvila načerveno a nalepila na ně pár pajetek, mohla bych si je vzít na udílení hudebních cen MTV, které bude v září.

Uvidí je hromada lidí a ty budeš mít parádní reklamu, jak si zasloužíš. Bude mě všude vidět, protože Tippy mě požádal, abych ho doprovodila. Mám předávat cenu televizního diváka MTV a on má zase zákaz přibližovat se k manželce, takže jistě chápeš, že by to byl problém, kdybych byla vdaná za Aleka, jenže nejsem, a tak je to v pohodě.“

To zchladí mé nadšení. „Chápu… To by šlo. Žádný problém.“

„Fantazie.“ Avě se zjevně zlepšila nálada. Limuzína už projela horní částí města přes Šestou avenue a nyní se proplétáme Centrálním parkem, což je moje oblíbená trasa na Manhattanu, ale v životě bych si nepomyslela, že se sem dostanu v limuzíně. Míjíme kočáry s koňským spřežením, v nichž sedí páry, které se rozhodly pro romantickou projížďku, a taxíky, v nichž pro změnu sedí ti, kdo si tolik nepotrpí na kouzlo poezie. Jestlipak se dívají na kouřová skla téhle limuzíny a snaží se uhodnout, která celebrita se za nimi skrývá?

Vsadila bych se, že by nikdo neuhodl, že je to Ava Gecková a návrhářka její svatební róby.

„Takže co teď budeš dělat?“ zeptám se a trochu mi zakručí v žaludku. Je prázdný, kromě kapky vína. Zadoufám, že Ava odpoví něco ve smyslu, že mě doveze domů, a já se konečně budu moct najíst, nebo aspoň navrhne, že se někde na něco zastavíme. Potřebuju se posilnit. Nevím, jak dlouho ještě vydržím bez stravy. Ava si vystačí s tím, co má v baru, třeba celé hodiny, ale já jsem jiná. Potřebuju něco vydatného a k pití nealko.

„Jo, proto jsem se tě snažila dostihnout,“ řekne.

To mě vzpruží. „Chceš sehnat večeři? Co třeba suši nebo tak něco?“ Další věc, kterou jsme s Tiffany a Monikou udělaly.

Rozšířily jsme její stravovací návyky. Teď už nejí jen cheesburgery a proteinové tyčinky. Během procesu objevování si až nezdravě oblíbila suši, což zase není nic neobvyklého pro člověka, který je nikdy předtím neochutnal.

O wasabi je známo, že je to návyková záležitost. „Nedaleko odsud, na Třetí avenue je Atlantic Grill, nebo Sushi od Gari…“

„To zrovna nemyslím,“ řekne Ava. „Můžeme se někde najíst, jestli chceš, ale vlastně potřebuju laskavost.“

„Jistě,“ odpovím, „cokoliv si přeješ.“

„Ježíš!“ Ava se culí od ucha k uchu. „Slyšel jsi to, Joey?

Řekla ano!“ Malý Joey, jak si opožděně uvědomím, sedí na předním sedadle vedle řidiče, napůl ukrytý za skleněnou přepážkou, kterou Ava stáhne, aby mu sdělila novinu.

„Ahoj, Lizzie!“ Muž se rozvaluje na mohutném koženém sedadle a na stropě bliká halogenové světlo. Jak se vede?“

„Ahoj, Joey.“ Zdravím se s ním zdráhavé, protože mi najednou dojde, že vůbec nevím, s čím jsem vlastně souhlasila.

Navrch si Ava vzala na pomoc svého spřežence. „Dobrý. O co jde, Avo?“

„Co?“ zeptá se trochu nepřítomně a začne poťukávat na opěradlo. „Co vlastně jsem ti před chvílí slíbila?“

Ava se na mě nepodívá. „Ze mě necháš u sebe.“

Nevěřícně na ni hledím. „U mě? Myslíš… v mém bytě?“

Mrkne na mě. „Nemůžu zůstat doma.“ K zdejšímu bydlení si vybrala Grácie Mansion na Východní End avenue, poblíž radnice, jen pár kroků od domu Henriových (ne že by Ava někdy šlapala pěšky). Pro Upper East Side se k zděšení mnoha zdejších matrón rozhodla proto, že byt po všech stránkách vyhovoval jejím požadavkům (jak už řečeno, čtyři ložnice, tři koupelny, vybavená kuchyň a nejmíň dvě stě metrů čtverečných venkovní terasa na jižní stranu).

Ale také se zamilovala do nedalekého parku Carla Schurze, který je hned u řeky a kde vybudovali výběh pro psy, především malá plemena.

„U mě je to samej novinář a fotograf,“ pokračuje. „Už se rozneslo, že jsem Alekovi utekla od oltáře, a taky vartujou u hotelů a u mých rodičů a kámošů. Jsi moje jediná naděje, Lizzie.

Napadlo mě, že bys prostě mohla zůstat u Luka.“

Vrtím hlavou dřív, než dopoví. „Ne, nemůžu jít k Lukovi, nemůžu se k němu vrátit… Ne tak brzy. Nevšimla sis, jak za mnou před chvílí vyběhl z restaurace a já křičela, abys jela?

Prosím tě, jed! Už jsi zapomněla?“

„Jo, říkala to,“ ozve se Malý Joey z předního sedadla.

Ava nakrčí nos ve snaze si vzpomenout. „No jo, ale proč bych nemohla zůstat u tebe? Je to jen na pár dnů, než ten zmatek vyšumí. Nebudeš o nás ani vědět. My se Sněhurkou se uskromníme.“

Kouknu na Malého Joeyeho. Ava si všimne mého pohledu a rozesměje se. „S tím si nedělej starosti. Nebude s námi bydlet.

Má byt v Queensu.“

Chci navrhnout, že Joeyho bydliště by pro ni bylo ideální.

Tam by ji slídilové nevyčenichali, ale pak si připomenu, za co všechno můžu. „Ale mám jen jednu ložnici, Avo,“ řeknu místo toho, „a okna nejsou na jižní stranu. Věř mi, vůbec to není přepychové bydlení…“

„Nevadí, jsem zvyklá na drsné podmínky. Abys věděla, sloužila jsem osmačtyřicet hodin na CRDF,“ ujistí mě Ava. Jde o záchytnou stanici v Los Angeles, kam ji zavřeli, když ji přistihli, jak řídí opilá.

To mě lehce popudí. „U mě to není jako ve vězení.“

„Tušila jsem, že to řekneš.“ Pavoučími pažemi mě pevně stiskne a přitom málem udusí Sněhurku. „Bude to švanda, něco jako kempování venku! Pošleme si pro jídlo a budeme si dělat nehty a dívat se na telku a nezavřeme pusu, protože si celou noc můžeme vykládat o našich chlapech. Nechápeš? Ty se hádáš s Lukem, takže se to akorát hodí.“

„Nemůžu ponocovat, Avo,“ řeknu přiškrceně, protože mě dusí. Její smrtící sevření mě připravilo o kyslík. „Mám práci, musím došít šaty.“

„Ještě lepší!“ vřískne Ava a najednou mě pustí. „Můžu ti pomoct!“

„Ach jo.“ Masíruju si bolavý krk. Pořád nemůžu uvěřit, co se to děje. „Třeba bys mohla.“

„Šílím radostí,“ prohlásí Ava. „Otoč to, Vincente, na Osmasedmdesátou. My tam vystoupíme.“

Dřív než bys řekl švec, je Ava Gecková, její čivava a sedm kufrů v mém bytě a její strážce se loučí s tím, že zítra v devět ji tu vyzvedne, protože Ava má druhý den hodinu se svým trenérem v newyorském sportovním Klubu zdraví a dobré kondice. Leží na mém gauči, i když jsme si už ujasnily, že bude spát v mojí posteli, protože má ústřel, a já na gauči, a přepíná televizní kanály a snaží se zjistit, jestli zpráva o jejím zrušení královské svatby už pronikla na veřejnost. Na mně je objednat večeři, kuře moo shu nepřipadá v úvahu. Ava chce salát César a fetuccine Alfredo od Sistiny, což je čtyřhvězdičkový podnik na Druhé avenue, který neprovozuje donášku jídla do domu. S

výjimkou takové zákaznice, jako je Ava.

Zrovna mluvím s vedoucím restaurace, když se ozve domácí zvonek. Sněhurka se pisklavě rozštěká a Ava se zaraduje. „Jídlo je tady!“

„Těžko, když ještě mluvím s Guiseppem,“ poznamenám a Ava se na mě polekaně podívá.

Už se stihla převléknout. Kraťasy z plastu vyměnila za růžovou teplákovou soupravu ze sametu, na zádech jí stojí „Juicy“, ale je mi to milejší než většina jejího sporého oblečení odhalujícího její pozadí, nebo aspoň půlky. Proti téhle teplákovce nemám námitky. Může ji nosit, ale pouze doma nebo ve fitcentru.

„To jsou lidi od tisku!“ vykřikne. „Našli mě tu! Tak brzy?“

„To nemůže být tisk,“ oponuju, „tedy pokud jsi to někomu neprozradila.“

„Jen mámě,“ odpoví Ava. „A Tippymu, a ten to nikomu nepoví. Ví, jaké to je, když lidi od tisku jdou po tobě jako smečka hladovejch čoklů.“ Pořád nemám ani ponětí, kdo je ten DJ Tippycat, ale dám na její slova, že by ji nepráskl. Podám jí telefon a zmáčknu zvonek u dveří. „Kdo je?“ zeptám se nejprotivnějším tónem, jaký používám pro nezvané návštěvníky.

„To jsem já,“ uslyším Luka. „Pustíš mě nahoru?“

Civím na telefon jako opařená. Luke? Ava mě tak rozrušila, že jsem dočista zapomněla, že jsme se pohádali.

Ale Ava má dobrou paměť. „To je ten Luke? Klidně ho pusť!“ Napřímí se a vypoulí na mě oči. „Neboj, budu jako myška, ani nebudeš vědět, že tu jsem. Schovám se v koupelně.“

Dál hledím na telefon, aniž tuším, co udělám. Pořád mám na něj děsný vztek, i když… Je to můj Luke a já ho miluju.

Aspoň si to myslím.

Ale někdy mi pořádně leze na nervy.

„Ale kdybys na něj chtěla vylejt kýbl vody, jsem ti k službám,“ nabízí se Ava nezištně.

Už je na nohou a vykukuje z okna, odkud je vidět na chodník a na toho, kdo stojí u dveří, pokud zrovna neprší a doručitel pošty se neschovává pod stříškou nad schody. „Ochotně ti vyhovím, nebo bych na něj mohla vylejt moč. Ještě jsem nebyla, a když se vyčůrám do hrnce a vyleju mu to na hlavu…“

„Klídek!“ krotím její snahu. „Půjdu si s ním promluvit a ty zatím objednej jídlo. Dám si to, co ty.“

Ava jeví pochybnosti. „Fakt nechceš? Zadržuju to celej den…“

„Ne, nechci a měla bys vědět, že zadržování moči není zdravé, Avo. Mohla by sis způsobit zdravotní problémy, dostat infekci močového ústrojí. Hned jsem zpátky.“

Popadnu klíče a běžím dolů. Zdráhám se nechat Avu samotnou. Kdo ví, co by mohla vyvést, ale taky se mi uleví, že mám konečně chvilku pro sebe, i když je mi jasné, že v příští chvíli budu nucená čelit Lukovi.

Který řekne, když odemknu mnoho zámků na venkovních dveřích a udělám krok ven, do teplého večerního vzduchu: „Myslel jsem… myslel jsem, že mě pustíš dovnitř.“

„Nemůžu,“ řeknu, aniž se usměju. „Mám společnost.“

Luke je překvapený a mě potěší vidět, jak mu zmrzl úsměv.

Aspoň bere nastalou situaci vážně. Příliš často, kdykoliv se dohadujeme, se tváří až příliš bohorovně, jako by ho má zlost bavila, jako bych byla kotě, které prská zlostí, když mu někdo schová plyšovou myšku na hraní. Nejsem žádné kotě.

A mám už toho dost, aby se mnou někdo takhle zacházel.

„Společnost?“ zopakuje jako ozvěna a už se mu zdvihají koutky úst. „Myslíš tu holku z limuzíny? Ze byste cestou sebraly nějaké námořníky?“

„Ne.“ Vůbec se neusměju. „Ava bude pár dní u mě. Rozešla se se snoubencem a nemůže se vrátit domů, protože tam na ni číhají lidi od tisku.“ Lukův úsměv se vytratí. „Ježíš, Lizzie! Ty jí to dovolíš? Proč nejde někam do hotelu?“

„Protože…“ Přeruším řeč a tvrdě se na něj podívám. „Proč tě to zajímá? Co je na tom, že zůstane u mě?“

„Ještě se ptej. Je to tvoje zákaznice a ty se k ní chováš jako ke kamarádce. Nemůžeš míchat práci se soukromím, Lizzie.

Přesně o tom jsme dneska mluvili v restauraci.“

„Nepovídej!“ Kolem nás prochází člověk s italským chrtíkem na vodítku. Předstírá, že neposlouchá, ale je jedno velké ucho. To mi nevadí, ale ten pes mě zaujme. Je hubený, kost a kůže. Vím, že je to taková ráce, ale i tak je to děsivé. Jak vůbec může jíst? Jak se mu všechno vejde do tak malého žaludku? „Co má pití mé babičky společného s tím, že přešívám svatební šaty, abych si vydělala na živobytí?“

Luke mě popadne za ramena a jemně se mnou zatřese.

„Promiň, já to tak nemyslel.“ Mluví laskavěji než před chvílí. „Vím, že jsem to přehnal, a za to se omlouvám. Chtěl jsem se ti omluvit už tam, běžel jsem za tebou, abych ti všechno pověděl, ale tys skočila do vozu a byla jsi pryč. Kdyby mi neřekli, že jsi s Avou Geckovou, málem bych si myslel, že se ti něco stalo, že tě unesli.“

„Neunesli mě, Luku.“ Dělám, co můžu, abych nevnímala dotek jeho rukou. Dělá mi to moc dobře. Já jen… Jen jsme chtěli… Já chtěla…“ Co to plácám? Vím vůbec, co chci?

Proč se ten chlap se psem nesebere a nejde si po svých? Proč tu zaclání? Osmasedmdesátá je dost dlouhá. Copak to psisko musí močit zrovna před mým barákem?

„Přemýšlela jsem, Luku, a došla jsem k názoru, že…“ Není to pravda. Zkrátka to ze mě vyletí a je to venku. Jako když zavane vítr nebo když se člověku udělá zle a vyzvrací se.

„Podívej, myslím, že potřebujeme oddechový čas.“

Pánejo!

První středověké ručně psané svatební oznámení se zasloužili mniši. Jednak ovládali umění kaligrafie a jednak k tomu měli pověření od panovníka. Později se začaly používat kovové destičky, do nichž se vyryl text, a rytiny se staly populárnější než kaligrafie. Vytištěná oznámení se balila do hedvábného papíru, aby se tisk nepoškodil, a tentýž způsob se používá dodnes (luxusnější svatební oznámení se stále dodává v hedvábném papíře). Tradiční dvojitá obálka, v níž se často rozesílá, je zvyk ze starší doby, kdy se pošta doručovala koňmo.

Aby si příjemkyně neumazala jemné ručky, otevíral poštu nejdřív majordomus. První ušpiněnou obálku vyhodil a vnitřní, čistou, podal své paní.

Věčná škoda, že my, moderní ženy, nemáme majordomy, kteří by nám posloužili, abychom si dnes a denně nemusely znečišťovat ruce otevíráním jednoduchých ohmataných obálek!

Nezapomeňte, že svatební oznámení nesmí být doručeno na poslední chvíli, ale ani příliš předčasně! Vhodná doba je něco mezi osmi týdny a jedním měsícem před svatbou. Šest týdnů je ideální.

A prosím, nikdy nepoužívejte laserovou tiskárnu na adresy.

To se považuje za vysoce nevkusné. Napište je ručně! Ano, najmout si studenta pro tento úkol, který má úhledný rukopis, je přípustné.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 12

Dobré manželství je takové, v němž si jeden najímá druhého coby strážného anděla své osamělosti.

Rainer Maria Rilke (1875-1926), rakouský básník Luke na mě užasle hledí. „Myslíš? K čemu, prosím tě?“

Tlak na mých ramenech povolí.

„Ach jo.“ To mi unikne mimoděk, aspoň se domnívám, že jsem to byla já, a napadne mě, že už ani nevím, co vypouštím z úst. Tak málo se ovládám.

Svezu se na horní schod a obejmu si kolena a všimnu si, že člověk se psem kvapem odkráčel. Show je u konce. Výstup dívky ve značkových šatech od Shaheena ho už asi nebavil.

„Ale Lizzie!“ Luke si sedne vedle mě. „Co myslíš tím, že potřebujeme oddechový čas?“

Já nevím,“ chrčím do kolen. Bože, co to se mnou je? Já jen… ty stejně jedeš do Francie a budeš tam tři měsíce, takže si tak jako tak dáme pauzu, i kdybychom nechtěli.“

Co to povídám? Co to vychází z mých úst? Nechci žádné odloučení, chci být s Lukem. Strašně moc chci být s ním, protože ho miluju.

Skutečně?

Jde jen o to, že…,“ slyším se říkat, a slova se ze mě řinou dřív, než si je srovnám v hlavě. „Vím, že mě miluješ, Luku, ale občas mívám pocit, že si mě nevážíš, nebo… mé práce. Jako by sis myslel, že je to jen koníček, který mám pro zábavu, dokud se mi nešikne něco serióznějšího, ale o to nestojím. Tohle je mi blízké, tohle mě baví a chci to dělat až do konce života.“

Luke po mně přejede pohledem těch svých úžasných očí s těžkými víčky. Já to vím, Lizzie, a cením si toho, co děláš. Jak tě mohlo napadnout, že bych tvou práci znevažoval? Jediné, co jsem měl na mysli, když jsem se zmínil o Avě, bylo to, že jsem se celé roky zabýval obchodními záležitostmi a v životě jsme si nepustili klienta k tělu jako ty Avu, natož abychom mu dovolili nás zneužívat.“

„Nejde o to, co jsi řekl o Avě,“ vysvětluju, „spíš o způsob, jakým jsi mi oznámil, že bych s tebou mohla jet v létě do Paříže.

Víš, jak jsi to tenkrát nadhodil?“

Luke na mě chvilku civí. „To bylo někdy v lednu… Proč se zrovna teď musíš vracet k tomu, co jsem řekl v lednu?“

Pokývám hlavou. „Možná dělám věci rozdílným způsobem než ty,“ upozorním ho, „ale já jsem já. Rozdílně neznamená špatně.“

„Uznávám,“ řekne Luke. „Poslouchej, Lizzie…“

Ale pusa mi jede dál. Proč, proč ji nezavřu? „Taky si myslím, že moje rodina tě nezajímá, že na ni hledíš svrchu.

Chápu, nejsou tak světaznalí a uhlazení jako tvoji rodiče a příbuzní, ale co o nich víš? Jak si na ně můžeš udělat názor? To je další věc. Chodíš se mnou téměř rok, z toho jsme šest měsíců zasnoubeni, a ty neznáš nikoho z mé rodiny, a přesto si dovolíš dělat poznámky jako dneska v restauraci…“

„Za to jsem se už omluvil,“ řekne Luke a přisune se ke mně, aby mi položil ruku na rameno. „Vím, co pro tebe babička znamená, Chaz mi to po tvém odchodu do detailu osvětlil, ale i kdybych nevěděl… Přiznej si, Lizzie, kolikrát sis sama stěžovala na sestry, a tvoje babička… všichni mluví o jejím problému s pitím a jediný důvod, proč jsem se s nimi ještě nesetkal, je škola, mám hromadu učení…“

„Mohl jsi jet se mnou o Vánocích,“ přeruším ho, „místo abys odletěl do Francie za svou rodinou, nebo o jarních prázdninách, ale tys dal přednost Houstonu a své matce. Moje rodina není bohatá jako tvoje. Nemůžou si dovolit jen tak sednout na letadlo a zaletět do New Yorku, kdy je napadne, aby tě poznali, jako to dělají tvoji rodiče.“ Mrknu na něj, abych viděla, jak na to zareaguje. Ale on se na mě nedívá. Zaujala ho honda Accord zaparkovaná přes ulici.

„Ano,“ řekne klidně. „Máš pravdu. Asi jsem to měl udělat.“

„Seznámení s mou rodinou pro tebe není důležité.“ Nechci to říct, ale jako by se ve mně něco uvolnilo a slova tryskají jako gejzír. Jako jednou babička, když se pořádně zhulákala po sherry na vaření a nakonec se rozhodla, že se pustí do údržby kuchyňského vodovodního odpadu a vzala si na to tátův hasák.

Sherry jí dodalo nadlidskou sílu, babičce se podařilo uvolnit šroub a odstranit veškerý několikaměsíční nános špíny. Teď už máme odpad čistý, ale potrubí začalo prosakovat.

Se mnou je to totéž. Vyplavují se ze mě veškeré usazeniny a nečistoty, které v sobě nosím řadu měsíců, přinejmenším od letošního ledna. I když nechci, i když se tomu bráním, abych nepošpinila náš pěkný vztah.

Ale není špína jako špína a o tom to je. Někdy je potřeba pročistit vzduch.

„To není pravda,“ zaprotestuje Luke, ale umlčím ho.

„Netvrď mi, že jsi neměl čas,“ řeknu. „Kdyby to bylo pro tebe důležité, jistě by sis ho udělal. Pro mě to důležité bylo,“

pokračuju, „a pro ně je to taky důležité, protože se mě pořád vyptávají, kdy už tě poznají. Bylo by pěkné, kdybys to stihl před svatbou.“

Luke otevře ústa, aby něco řekl, ale zabráním mu v tom.

„Ale teď už je pozdě, protože pozítří odjíždíš do Francie, takže říkej si tomu jak chceš,“ jsem nemilosrdná, bez slitování, „my dva si bereme oddechový čas, protože já si to potřebuju promyslet, Luku. Potřebuju si utřídit myšlenky, ujasnit si, jak si stojíme.“

„Dobře,“ řekne.

A odtáhne se ode mě.

Chvíli tam jen tak sedíme a mlčíme, ale město neztichne.

Kolem rachotí taxíky a z Třetí avenue k nám dolehne siréna.

Nejsem si jistá, ale mám takový dojem, že se nad námi otevřelo okno. Ava nás odposlouchává.

Doufám, že jen to.

V nastalém tichu, které nás obklopilo, mám pocit, že slyším ještě něco. To nic, to mi jen puká srdce.

Když se vrátím zpátky, Ava už zase trůní na gauči a tváří se jako neviňátko. Pořád ještě telefonuje, druhou rukou přepíná programy a ještě se stihne bránit Sněhurčiným nadšeným útokům.

„Tak co?“ Podívá se na mě a usměje se. „Jak to šlo?“

„Jako bys neposlouchala.“

Odložím klíče do misky na ovoce na poličce u dveří.

Ava si odfrkne. „Vůbec ne.“ Když však vidí můj výraz, dodá: „Dobře, tak jsem poslouchala, nemohla jsem prostě si pomoct. Chystala jsem se chrstnout mu na hlavu pomerančovou šťávu, kdybych zaslechla, že tě dohnal k pláči. Ale tys nebrečela, co? Na tebe si nepřijde.“

„Ne.“ Vrhnu se vedle ní na gauč a Sněhurka mi vyskočí na klín a já ji nepřítomně pohladím. „Dáváme si pauzu.“

„Fakt?“ Avě málem vypadnou oči z důlků. „Co to jako znamená?“

„To kdybych věděla.“ Krčím rameny. „Něco jsem plácla a najednou to bylo venku. To se mi stává často.“ V podstatě pořád.

Stejně je to nesmysl. Chci říct to, co jsem na něj vybalila. Co mě to napadlo? Jaká pauza? Přece Luka miluju! Aspoň jsem přesvědčená, že ho miluju, a děsně se mi líbí probouzet se vedle něj. Většinou jsem vzhůru dřív než on a dívám se na něj, na jeho úchvatné řasy podobající se tmavým perutím odpočívajícím na jeho lících. A když se vzbudí, ty tmavé oči jsou pořád ospalé, jako by se v nich ukrýval příslib tisíce tajných snů.

Nejvíc se mi líbí, že já, Lizzie Nicholsová, jsem součástí těch snů; holka, o kterou na střední škole nestál žádný kluk, natož aby ji někdo pozval na rande, pokud to zrovna nebyl gay, který nechtěl, aby se o jeho spádech vědělo, a já mu, jak jinak, posloužila coby zástěrka.

Jasně, na tyhle kluky jsem málem zapomněla. Gayové mě zvali na schůzky, a dost často. Byla jsem tlustá holka jako stvořená pro šarádu, aby jejich matky měly radost, tak kam jsem dala rozum? Proč jsem řekla tomuhle klukovi, kterého tolik miluju a který, což je důležitější, miluje mě, že chci pauzu?

Copak jsem se zbláznila?

Proč jsem aspoň tentokrát neudržela jazyk za zuby?

Jenže se stalo, a jak už je všechno venku, nejde to vzít zpátky. Jistěže jsem mohla, ale…

Neudělala jsem to.

A to je na celé věci dost zvláštní.

„Herdek!“ vydechne Ava. „Jak to vzal?“

„Myslím, že dobře.“ Vlastně tohle je nejpodivnější. „Prý chápe, že moje práce je momentálně přednější a že na nějaké úvahy o svatbě nemám zatím čas, ale… Jede do Francie a nenabídl mi, že tu zůstane, i když jsem mu řekla, že nestojím o velkou svatbu, že se spokojím se skromnou, která by nás nestála tolik peněz, aby nemusel pracovat přes léto. I tak odjíždí.“

Možná vám to přijde divné, ale zrovna tohle mi zatraceně vadí.

Ava udělá obličej. „Chlapi jsou parchanti.“

„Mluvíš mi z duše.“ Podívám se na telefon u Avina ucha.

„Pořád mluvíš se Sistinou?“

„Kdepak, s jídlem tu budou za půl hodinky. To je tvoje babička. Chtěla si něco nahrát z televize a neví, jak to naprogramovat. Tak jsem jí vysvětlila, jak na to. Je to komplikovanější, ale když mi řekla, jak moc má ráda Byrona Sullyho v tom starém seriálu Doktorka Quinnová, poradila jsem jí, jak si udělat seznam oblíbených filmů nebo pořadů, v nichž vystupuje její oblíbený herec, takže cokoliv s ním dají, automaticky se to nahraje. Má z toho velkou radost. Taky jsem jí řekla, že jsi venku s Lukem, a ona prý že si počká, až se vrátíš.

Chceš s ní mluvit?“

Jsem zaražená, ale telefon si od Avy vezmu. „Haló!“

zamumlám do sluchátka.

„Tak co?“ uslyším babiččin skřehotavý hlas. „Eště jsi mu nedala?“

Otázka mě tak rozhodí, že mi málem zaskočí. „O čem to mluvíš?“

„Přece o Chazovi,“ řekne babička. „Proč jsi mu eště nedala?“ Zhrozím se. „Protože jsem čirou náhodou zasnoubená s jeho nejlepším kamarádem.“

„Neptá se na Chaze?“ chce vědět Ava. „Taky mě to napadlo.

Kdy na to vy dva skočíte, když teď máš pauzu?“

„My se přece nerozešli,“ odpovím podrážděně.

„Nepovídej! Co to teda je?“ vyzvídá Ava. „Proč si dávat pauzu, když nemůžeš šous… když se nemůžeš milovat s jiným?“

„Jde o to, že… že…“ Prázdným pohledem hledím na televizní obrazovku. Ava se dívá na opakování pořadu Celebrity v ringu, v němž zápasila s Da Bratovou v něčem, co připomíná kopu pudinku. „Prostě se teď chceme zaměřit na náš profesní život a nerozptylovat se romantickými problémy.“

„Krindy!“ zachrčí babička v telefonu.

„Jako já a Alek!“ Ava se rozzáří. „Chci říct, jako já.“

„Přesně, ale my s Lukem se nerozcházíme. Jsme jen odloučeni.“

„Co je to zač, ta, co jsem s ní teď mluvila?“ chce vědět babička.

„Tu neznáš,“ ujistím ji. „Jen přítelkyně. Jmenuje se Ava.“

„Jako bych slyšela Avu Geckovou,“ utrousí babička. „Však víš, ta prohnaná coura. Co dělá u tebe zrovna Ava Gecková?“

„Pár dní u mě zůstane.“ Na displeji vidím, že mám další hovor. „Vydržíš vteřinu, babičko? Někdo mi volá.“

„Já mám času habaděj,“ odpoví babička.

Zmáčknu druhý knoflík. „Haló?“

„Lizzie?“ Je to Shari. Jak se cítíš? Volám ti hned, jak se mi to doneslo.“ Nespouštím oči z televizní obrazovky. Da Bratová popadla Avu za dlouhé zlatavé (uměle prodloužené) vlasy a vleče ji pudinkem. „Dobře. Snad si nemyslíš, že mě to položí?“

„Teď jsem domluvila s Chazem,“ pokračuje Shari, „a vzápětí nato volal Luke, že prý se na nějakou dobu rozcházíte, tak jsem si řekla, že ti musím brnknout, jak to snášíš, a ty jsi zřejmě v pohodě.“

„Protože se nerozcházíme,“ ucedím mezi zuby, „ale nějaký čas se neuvidíme a v pohodě jsem proto, že to byl můj nápad.“

„Ach tak,“ opáčí Shari. „Já to chápala jako rozchod, ale Chaz pospíchal a moc drmolil, protože hned potom chtěl volat Lukovi…“

„Hele, podívej se na tohle!“ Ava ukáže na obrazovku. „Tady jsem jí to dala sežrat, myslím ten pudink.“

„Koho tam máš?“

„Avu Geckovou,“ odpovím, a když na mě Ava divoce zagestikuluje, zakoulím očima. „Ale nikomu to neříkej.

Schovává se tu před lidmi od tisku. Zrovna poslala svého řeckého prince kvodě. Tenhle týden se měli brát.“

„Já se picnu,“ řekne Shari. „To si musela vybrat zrovna tebe? Copak se nemůže zahrabat někde jinde, kde je to hezčí?“

„Vřelé díky,“ utrousím štiplavě.

„Promiň, ale víš, že je to pravda, takže… Tobě to tak vyhovuje, to s Lukem? Domnívala jsem se, že budeš hysterčit.“

„Zvládám to dobře, protože jak už jsem řekla, vzešlo to z mé hlavy.“ Zvednu krabici s pomerančovým džusem a zamířím do kuchyně. Jako by se to ve mně celé měsíce hromadilo a teď to muselo ven. Dokonce jsem mu řekla o elastických kalhotkách Spanx.“ Při té vzpomínce mi stoupne horkost do tváří.

Na opačném konci je ticho. „Chceš mi snad namluvit, Lizzie, že tvůj snoubenec nevěděl, že nosíš elastaky formující postavu?“

„Ne, nevěděl.“ Otevřu ledničku a vrátím tam džus. „Není divu, že si mě neváží. Jak by mohl, když jsem jedna velká atrapa?“

„Přestaň, holka,“ pokárá mě Shari. „Ty nejsi žádná atrapa, jen… trochu komplikovaná.“

„Podívejme se pravdě do tváře, Shari,“ pokračuju a nohou zavřu ledničku. „Jsem velká prázdná atrapa, která radši tráví čas přešíváním svatebních šatů, než aby byla se svým snoubencem.“

Ani k svým svatebním šatům jsem se ještě nedostala, a to je na pováženou.

Shari vzdychne. „Myslím, že odluka není tak špatný nápad.

Oba si to můžete během léta promyslet, zvážit si, co čekáte od budoucnosti. Máte za sebou dvanáct hektických měsíců, co jste se poznali ve vlaku, a pár týdnů odloučení by vám mohlo prospět.“

Vím, že to, co říká, je smysluplné. Vím, že to, co jsem řekla Lukovi před domem, mělo hlavu a patu. Všechno je to perfektní.

Tak proč mě najednou bolí u srdce?

„Musím končit,“ řeknu. „Babička čeká na druhé lince. Já jen…,“ hlas se mi trochu zlomí, „my dva se přece nerozcházíme, nebo snad ano?“

„Jak tě to mohlo napadnout?“ diví se Shari. „Ne nezbytně, pokud to sama nechceš. Chceš to snad?“

Je mi nanic. Já nevím,“ připustím sklíčeně. Jsem zmatená.

Připomenu si, jak mě na rozloučenou políbil a mně se najednou zdálo, že je v tom polibku jistá úleva. Ne proto, že jsme se zatím nerozešli, ale možná proto, že… že už k tomu nemáme daleko?

Možná slyším trávu růst, možná jsem zbytečně přecitlivělá.

To já se s ním minule rozešla a on mi nabídl manželství. To on se připlatil zpátky a žebronil, abych ho vzala na milost. Totéž udělal dnes večer. Proč by se pořád vracel, kdyby se mě chtěl zbavit?

Vždyť to já mu pokaždé nahraju na smeč!

A jak já to cítím? Chci se s ním rozejít, nebo ne?

Zrovna v téhle kuchyni mě Shari před mnoha měsíci školila v tom smyslu, že člověk nemá dělat dobré věci ze špatných důvodů. Prý jsem s Lukem byla proto, že jsem si ho chtěla zoufale vzít, a když jsem zjistila, že on o manželství nestojí, odstěhovala jsem se. A pak se najednou vrátil s tím, že si mě vzít přece jen chce, a já si usmyslela, že musím kývnout, protože tak jsem to přece celou dobu chtěla, ale… Na tom není nic špatného, když člověk změní názor, Lizzie.

Ne, to druhé… Prý jsem si vysnila nějakou představu a jsem do ní zahleděná víc než do Luka.

Ale to je směšné, co? Jak můžu milovat nějakou představu, a ne dotyčného? Samozřejmě že Luka miluju. Líbí se mi na něm, že chce být doktor, že bude zachraňovat děti, a miluju jeho řasy a že vždycky vypadá tak úchvatně, každý vlásek na svém místě, a krásně voní, když vyjde ze sprchy… To nejsou žádné představy. To je skutečnost. Opravdu?

„Tyhle rozmíšky můžou lidi stmelit, přímo posilnit,“

pokračuje Shari. „Ve většině případů není na škodu, když se všechno ventiluje. Chaz říká, že…“

„Počkej!“ Zmínka o Chazovi mě vrátí do reality. „Co Chaz povídal? Jak to, že ti volal? Odkdy vy dva držíte při sobě? Co tak najednou?“

„Sama víš, že se pořád kamarádíme,“ řekne Shari. „Mám ho ráda… jako kámoše a vždycky budu, a abys věděla, ten kluk je na tebe vysazenej, odjakživa ti fandil a teď si o tebe dělá starosti. Prý jsi utekla z restaurace a hupla do nějaké limuzíny…“

„Avy Geckové,“ vysvětlím.

Ava na mě křikne z obývacího pokoje: „Hele, tohle by sis neměla nechat ujít! Přišel Tippy a začíná si holit nohy a místo pěny na holení použije pudink!“

Poslušně se vrátím zpátky. „Fakt jsem v pořádku,“ říkám do telefonu. „Jen jsem na Luka pořádně naštvaná a víš proč? Říkal mi hnusné věci, přímo před Valencií, Chazovou novou přítelkyní. Mimochodem, ta holka je dokonalá, měla bys ji vidět. Žádná celulitida, a celá opálená. Navrch má doktorát z filozofie a o mně řekla, že jsem solipsistická.“

„Jak tě to nazvala?“

Zkusím to znovu. „Solipsistická.“

„To že řekla?“

„Jo, jako bych tam nebyla.“ Energicky přikyvuju, i když mě Shari nemůže vidět. „Proč? Co to znamená?“

„Nó… To nevím jistě,“ odpoví Shari a mně je jasné, že lže.

„Víš co? Brnkni mi zpátky, až domluvíš s babičkou. Příští týden čtvrtého července pořádáme s Pat grilování a chceme, abys přišla.“

„Vážně?“ To mě potěší. „Moc ráda se u vás zastavím, Shari.“

„Bezva. Bude to fantastické. Máme pro sebe na grilování celou zahradu za domem a taky máme povoleno využít střechu, takže až se setmí, vylezeme nahoru a odtud se můžeme dívat na ohňostroj. Budeme mít nádherný výhled.“

„To je paráda, Shari! Nemám něco přinést?“

Jen svou maličkost. Chaz donese jahodovorebarborový koláč, a možná i borůvkový, jestli to stihne..

„Počkej!“ Nevěřím svým uším. „Ty jsi pozvala Chaze?“

„Samozřejmě že jsem pozvala Chaze,“ pokračuje Shari.

„Snad si nemyslíš, že ho na čtvrtého července nechám samotného, nebo ve spárech té příšerné Valencie! Ty snad ano?“

„Ne.“ Kdyby byl Luke ve městě, nepozvala by mě ani za milion let, především proto, abych ho nevzala s sebou. „Jen mi ušlo, že vy dva jste si zase kápli do noty.“

„Podívej, nerozešla jsem se s ním proto, že už ho nemám ráda,“ připomene mi Shari. „Opustila jsem ho, protože jsem si našla někoho jiného. Je to skvělý kluk, takže můžu jen doufat, že si najde ženskou, která ho dokáže ocenit. Je v něm dost, aby oblízla všech deset.“

„Myslím, že už si našel,“ poznamenám chmurně a nechám si pro sebe, jak mé srdce zareagovalo, když jsem ho zvečera uviděla. Ta část mi zůstává utajená a myslím, že ani netoužím ji rozluštit.

„Chci říct někoho skutečně milého,“ nadhodí Shari, „žádnou přechytralou fakultní ranařku, která nemá celulitidu. Tohle mu neříkej, ale přijaly jsme jednu šikovnou pohlednou holku a já doufám, že ho s ní dám dohromady. Výslovně jsem ho žádala, aby na grilování přišel bez doprovodu, takže uvidíme. Mohli by si padnout do oka, protože fandí univerzitnímu basketbalu jako on a myslím, že kšiltovky se sportovním znakem jí nevadí, a neslyšela jsem, že by během řeči použila výraz ‚solipsistický1.“

Mám pocit, jako by do mě Shari zabodla nůž a trefila se rovnou do srdce. To si říká nejlepší kamarádka! Rána je tak hluboká, že nedokážu popadnout dech.

Je hezká?“ slyším se, jak kviknu. Těžko se vám mluví, když vám z hrudníku trčí střenka nože.

„Co? Ty se ptáš, jestli je hezká?“

„Ne, ne!“ řeknu rychle. „Jen jestli to není nějaká ohraná deska, co pořád mluví a mluví… Víš, že Chaz nemá rád hloupé holky, že dává přednost vtipným, protože… protože mu to pálí.“

Páni! Co to se mnou je? To přece není moje starost! Před chvílí se málem rozejdu se svým snoubencem, mužem svých snů, s nímž chodím řadu měsíců, a mou jedinou starostí je, aby Chaz nepadl do osidel nějaké cizí holky, kterou mu chce Shari dohodit?

Jsem zasnoubená s Chazovým nejlepším kamarádem. I když si momentálně dáváme oddechový čas.

„To je bezva,“ řeknu s předstíraným nadšením.

„Já vím. Takže se uvidíme čtvrtého kolem sedmé. Souhlas?“

„Jasně, určitě dorazím.“ Poté se mě Shari ještě jednou zeptá, jestli jsem v pořádku, já ji opět ujistím, že ano, i když to vůbec není pravda, a rozloučíme se.

„Do hajzlu,“ zanadávám, když vtom zaslechnu babiččin dech a dojde mi, že je pořád na Unce.

Jo, jo.“ Její skřehotavý hlas mi zazní do ucha. „Pořád jsem tady. Ze tys zapomněla na svou babičku?“

„Promiň, to byla Shari.“

Jak jinak.“ Z jejího hlasu je patrné, že se nudí. „Furt čekám, až to vyklopíš. Proč jsi mu ještě nedala?“

„Už jsem ti to řekla. Protože jsem zasnoubená s jeho nejlepším kamarádem. Kde ses vůbec naučila tyhle výrazy?“

„Odkud asi.“ Babička je uražená. „To mám z televize, ale jedno ti řeknu. Houby záleží na tom, s kým jsi zasnoubená.

Důležité je, s kým budeš šťastná, a tenhle je ten pravý.“

Jsem z toho všeho vyčerpaná. Jak to můžeš vědět, babičko?“

„Protože jsem už nějaký ten pátek na světě a mám víc zkušeností než ty, děvenko, a znovu se tě ptám, co s tím chceš dělat?“

„Nic, babičko. Má novou přítelkyni. Je fakt hezká a chytrá.

Jmenuje se Valencie.“

„Není to nějakej druh pomeranče?“

„Ale babičko! Ty víš, o čem mluvím. Je pro něj jako stvořená.“

„Co má bejt!“ Babičky se to dotkne. „Ty snad nejsi?“

„Ne, babičko, já nejsem… Já jen… já… já…“

Nevím, jak pokračovat, co víc říct, a poprvé v životě zjišťuju, že mi došla řeč. Jak jí mám vysvětlit, proč se dokonalá Valencie hodí zrovna k Chazovi? Ta by se hodila ke každému, kdežto já? Já rozhodně ne.

Babička mi však přispěchá na pomoc.

„Jo, jo, jo,“ řekne. „Já vím, jste zasnoubeni. Slyšela jsem.

Zasnoubení není manželství, jestli ti to nedošlo. Být zasnoubená neznamená, že jsi mrtvá. Hele, musím končit, v televizi začínají.

Už jsem to viděla, viděla jsem všechny díly, ale na stáří je jedna dobrá věc. Za živýho boha si nevzpomenu, jak který díl končí, jak se to vyvrbí. Popovídáme si později.“

Zavěsí, já udělám totéž a otočím se k Avě. Ta se tváří zkroušeně, jako by jí ublížili.

„Ty čtvrtého někam jdeš?“ zeptá se smutně.

Trvá mi minutu, než si uvědomím, o čem mluví. Pak potřesu hlavou.

„Jen na grilování, ke své nejlepší kamarádce. Je to v Brooklynu.“

Ava na mě dál hledí pohledem raněné laně, a tak dodám: „Můžeš jít taky, jestli chceš, ale nemáš jiné plány? Čtvrtého je až za týden a do té doby určitě dostaneš lepší pozvání.“ Taky prosím, bože, aby už byla pryč.

„To netuším, možná,“ odpoví Ava. „Chaz tam bude taky?“

Nechápu, kam tím směřuje. „Ano,“ odpovím váhavě.

„Ten kluk mě docela zajímá, protože o něm dost mluvíš,“

dodá. „Možná se na skok zastavím. Hele! To je oni“ Prstem s francouzskou manikúrou ukáže na obrazovku.

A mně se dostane té cti, že poprvé vidím, jak vypadá DJ

Tippycat.

K mému překvapení celkem normálně. Je menší, kapku podsaditý a na košili má napsáno „Wonderbread“.

Kdyby tu byla Shari, obvinila by ho, že je přízemní.

„Páni!“ volám. „On je… To je…“

„Já vím.“ Ava vzdychne. „Že je k sežrání?“

A já si uvědomím, že každý má jiné gusto, aspoň pokud jde o dýdžeje, a jsem si jistá, že totéž platí o princích.

A o kandidátech na doktorát z filozofie.

Ve středověku se sňatkem nespojili jen dva lidé, nýbrž i jejich rody, dokonce i země. Proto bylo nezbytné, aby nevěsta svým šatem oslnila, udělala dobrý dojem. Ovšem nešlo jen o šperky. Na její róbu se nakoupily nejdražší kožešiny a látky, které se daly sehnat, aby tak dotyčná náležitě reprezentovala svůj rod.

Tak se objevily první svatební róby, a čím bohatší a mocnější byla nevěstina rodina, tím byly širší rukávy a delší vlečka.

Pochopitelně že ti, kdo stáli na nižší příčce společenského žebříčku, se neubránili, aby se neopičili po bohatých, a najednou byly všechny svatební róby dlouhé a rozevláté.

Teprve královna Viktorie, když si brala prince Alberta, se rozhodla vdávat v bílé a bílá se stala velice oblíbenou. Do té doby dávaly nevěsty přednost modré, aniž koho napadlo, že bílá symbolizuje čistotu a nevinnost, ale od těch časů bílá barva zdomácněla v našich skříních a za to vděčíme právě viktoriáncům.

Kromě jiného spatřilo za jejich éry světlo světa bezplatné veřejné vzdělání, evoluční teorie, a nesmíme zapomenout ani na Jacka Rozparovače!

Zatímco hvězdným celebritám leccos projde, například Sarah Jessice Parkerové, která se vdávala v černě róbě, není od věci podpořit význam svatebního dne dotekem bílé. Říká se, že vdávat se v černé přináší smůlu, i když na Sarah to patrně nefunguje (aspoň doteď, co píšu), ale ruku na srdce: nač riskovat?

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 13

A tak zůstává víra, naděje, láska – ale největší z té trojice je láska.

Pavel Korintským 12:13

Příští ráno mě vzbudí příšerný přerývaný vzdech, jako by tu někdo byl v posledním tažení. Vyskočím z gauče a vrhnu se k Avě, která obezřetně vykukuje ven. Spalo se mi mizerně. Gauč se nedá rozložit a teď jsem jako rozlámaná a bolí mě za krkem.

„Co se děje?“ Čekám, že uvidím na chodníku ležet mrtvolu, ale je tam jen pár fotografů zevlujících pod oknem.

Ava na ně ukáže chvějícím se prstem. Zatím si nevšimli, že je objevila. Opírají se o zaparkované vozy, pokuřují a upíjejí z kelímků kávu ze Starbucks.

„Jak mě tu mohli najít?“ zeptá se Ava ospalým hlasem.

Mrknu dolů na neoholené chlapíky v omšelém oblečení, jeden jak druhý ověnčený fotoaparáty a kamerami.

„Jak to mám vědět?“ Snažím se nedat najevo, jak je mi vstávání protivné. Nejsem žádné ranní ptáče, a ke všemu noc strávená na gauči… komu by bylo do zpěvu? „Nikomu jsem nevykládala, že jsi tady.“

Ava v hedvábném pyžamu zvedne Sněhurku do náruče a přitiskne si ji k prsům. „Já to rozhodně nevyzvonila.“

„Co Malý Joey?“ nadhodím.

Ava zakroutí hlavou. „Nepadá v úvahu. Víš jistě, žes to nikomu neřekla?“

Začne chodit po bytě, sbírá svršky a cpe je do jednoho ze svých sedmi kufrů. To vše jednou rukou, protože v druhé drží psa. „A co Luke? Nemohl to někomu prásknout? Třeba má na tebe dopal, že jsi mu dala kopačky.“

„My se nerozešli,“ připomenu jí. „Jsme jen odloučeni, a kromě toho vůbec netuší, co jsi zač.“

Všimnu si, jak Ava lehce našpulí spodní ret, jako by se jí dotklo, že ne každý je závislý na googlu, kde si může přečíst drby ze společnosti.

„A ta tvoje kámoška Shari? Přece jsi ji upozornila, že má mlčet, že jsem u tebe?“

„Pochopitelně! Neřekla by ani slovo. Co tvůj řidič? Můžeš se na něj spolehnout?“

„Absolutně. Podepsali tajnou doložku na smlouvě, kterou s nimi uzavřela agentura, která je najala. Ten by si nikdy nepustil pusu na špacír, protože ví, že by přišel o práci.“ Ava zmlkne a začne vyťukávat nějaké číslo na mobilu. „Tvoje babička?“

Chybička se vloudila. Kousnu se do rtu. Zapomněla jsem babičku varovat, že nemá o Avě s nikým mluvit. Ale proč by to dělala?

„Přesně.“ Ava odvrátí pohled. „Já to tušila.“ Někdo se jí ozve. „Joey?“ vyštěkne na dotyčného. „Poplach. Už to prasklo.

Hned pro mě přijeď.“

„Ta by to neřekla živé duši.“ Ploužím se za ní do koupelny.

„Vždyť ani neví, jestli jsi to byla skutečně ty, a ani by nevěděla, komu zavolat. Nevyzná se v tlačenici!“

„To si vykládej, komu chceš.“ Ava je napružená. „Ta sebou uměla pěkně hodit.“

Musím se zapřít, abych na ni nezačala ječet: To tys zvedla telefon, když volala! To tys ji naučila programovat seriály na TiVo!

Vím, že to není Avina vina. Za to můžu já. Já a moje upovídanost. Jako obvykle.

„Promiň, Avo,“ spustím, „moc mě to mrzí, vážně mě to mrzí.“

„Už se stalo.“ Ava pokrčí hubenými rameny a neujde mi, že jí nestojím za pohled. „Dám si sprchu, a až zazvoní Malý Joey, pusť ho dovnitř, jo? Cinkne třikrát krátce za sebou, pak dvakrát, pomaloučku, takže budeš vědět, že je to on. Chápeš?“

„Je mi hrozně. „Avo…“

„Prostě ho pusť dovnitř, jasný?“

Poslušně kývnu, vycouvám z koupelny a Ava se tam zavře.

O vteřinu později uslyším téct vodu.

To je zlý sen! Hotová pohroma! Dobré jméno podniku Chez Henri je v troskách, a to se nezmiňuju o své pověsti, i když v mém případě to vždycky bylo na hraně, takže se vlastně tak moc nestalo.

Nicméně pořád nemůžu uvěřit, že by to byla zrovna babička, kdo dal echo lidem od tisku a práskl jim, že je Ava u mě. Vždyť by ani nevěděla, jak na to! Ne že by na tom záleželo. Už se stalo, s tím nic nenadělám, ale chci to vědět. Chci vědět, jestli je to skutečně moje vina. Vezmu telefon a zavolám domů. Babička to zvedne na první zazvonění.

„Co je?“ houkne.

„Ahoj, babičko.“ Snížím hlas kvůli Avě, kdyby náhodou vyšla ze sprchy a poslouchala, jak je jejím dobrým zvykem.

„Kdo je to?“ zahartusí babička. „To jsi ty, Lizzie? Nikdo tu není. Táta je v práci a máma v YMCE a tvé sestry bůhvíkde..

„To nevadí, chci si popovídat s tebou,“ spustím. „Neřekla jsi někomu o Avě Geckové, že teď bydlí u mě?“

„Přeju pěkný den i tobě,“ rýpne si babička. „Eště jsi na něj nevlítla?“

„Tohle je moc vážné, babičko,“ šeptám. „Nemluvila jsi náhodou s někým o Avě?“

„Komu bych co vykládala?“ Babička se urazí. „Dyť tu se mnou nikdo nemluví kromě tebe. Pro všechny jsem jen stará bláznivá babizna, která si ráda přihne, než aby mě brali vážně.“

Začínám pociťovat úlevu. Není to moje vina. Poprvé v životě za to nemůžu.

„I když mám takový matný dojem,“ pokračuje babička změněným tónem, „že zrovna včera se tu potulovala tvá sestra Rose, zrovna když jsme spolu mluvily.“

Ztuhne mi krev v žilách. Kdyby to byla Sarah, nedělala bych si starosti, ale Rose je jiný kafe.

„Myslíš, že tě mohla slyšet?“ zeptám se.

„To je tutovka,“ připustí babička. „Byla zvědavá jak vopice, a když jsem s tebou domluvila, pořád se mě na něco vyptávala, jako o co kráčí a co dělá Ava Gecková zrovna u tebe, a já jí jen řekla, co jsem věděla.“ Sprostě zakleju a použiju nejhorší výraz, jaký znám. Babička je zkrátka babička. Tu jen tak něco nerozhodí.

„Těžko jí to můžeš mít za zlé,“ pokračuje klidně, jak je jejím zvykem. „Věčně je švorc, věčně utrácí za nějaký hadříky v diskontních krámech, hlavně v T. J. Maxx, a ten její? Pěknej vykuk. Zase je bez práce, ale že by na sobě šetřil? Tuhle jsem ho viděla ráchat se v bazénu a měla bys vidět ty zlatý řetězy, kterýma je ověnčenej! Prej pořád něco nakupuje u JCPenney a podle mýho tam musí bejt pečenej vařenej.“ Bolestně zavřu oči a snažím se vzchopit, abych se na místě nerozbrečela. Rose je určitě zadlužená až po uši.

To ji však neomlouvá a já mám sto chutí hupnout na letadlo do Ann Arboru a uškrtit ji.

„Až ji zase uvidíš, babičko, můžeš ji za mě pořádně kopnout do zadku?“

„Bez obav, na to se můžeš spolehnout.“ Babička jako obvykle ožije. Odjakživa ji náramně bavilo, když jsem se hádala s jednou nebo druhou sestrou a ona se mohla pasovat na rozhodčí. „Připomenu jí, že v těch hnusných šatech, v kterých byla na maturitním plesu, vypadá jako coura a dělají ji tlustou.

To ji spolehlivě rozbrečí a slzy jí potečou jako Niagarské vodopády.“

„Díky.“ Ukončím hovor s pocitem, že se mi nepatrně ulevilo, i když pořád nedokážu pochopit, jak se všechno může ve chvíli takhle zvrtnout.

Za půl hodiny se Ava vynoří z koupelny perfektně upravená, v perfektních purpurových šatech se zvířecím potiskem, které jí padnou jako ulité, a v oranžových lodičkách. My zatím s Malým Joeym posedáváme na gauči a čekáme.

„Dobrý?“ zeptá se ho a opět jí nestojím za pohled.

„Avo!“ Vyskočím z gauče. „Nezlob se! Já to spískala, vlastně babička, které jsem se o tobě zmínila, ale ona za to nemůže. To všechno moje sestra…“

„V pořádku,“ zarazí mě Ava, ale mně je z jejího naštvaného výrazu jasné, že vůbec nic není v pořádku. „Jdeme, Joey.“

Joey zvedne svých sto padesát kilo z gauče. „K vašim službám, slečno Gecková. Kufry jsem už snesl do vozu.“

„Avo!“ zkouším to znovu.

„V pořádku“ zopakuje Ava důrazně.

Ale já vím, že má na mě pořádnou pifku.

Co se pokazilo, nedá se napravit. Aspoň mezi mnou a Avou.

Vykukuju z okna obýváku a sleduju je, jak odcházejí. Novináři odhodí cigarety a kelímky od kávy – budu to všechno muset zamést, než otevřu obchod – a vrhnou se ke dveřím a obklopí Avu v okamžiku, kdy vykročí na ulici. Malý Joey ji zaštítí, jak nejlíp umí, a lokty a mocným břichem jí razí cestu k limuzíně.

Ava vklouzne do vozu, Malý Joey za ní, řidič šlápne na plyn a novináři naskáčou do svých vozů a ženou se za nimi.

Pak už je v ulici zase klid. Kdyby nebylo kelímků a cigaretových špačků – a světlých vlasů ve sprše –, jeden by si myslel, že se mu to jen zdálo, ale já vím své.

Právě jsem zapudila důležitou zákaznici, která sem už nepáchne. Navrch jsem v zárodku udusila rozvíjející se přátelství, a to mě mrzí víc než cokoliv jiného.

A upřímně přiznávám, že tentokrát to nemám na koho svést, že je to jen a jen moje vina. Tak je to u mě se vším. Kam šlápnu, tam sto let tráva neroste, hlavně poslední dobou. Zmocňuje se mě totiž neodbytný dojem, že mi maléry začínají přerůstat přes hlavu.

Paráda!

Na střeše domu, v němž bydlí Shari s Pat, jsem poprvé a vidím, že je to hotová oáza v rušném velkoměstě. Založili tu zahrádku, položili dřevěná sekvojová prkna a člověk tu může klidně odpočívat v zeleni divoce bujících pelargonií a ostrožek a přitom mít jako na dlani East River a celé panoráma Manhattanu, které se mocně

vypíná na obzoru. Je to úžasný pohled a to všechno teď máme jenom pro sebe.

Vlastně ne tak úplně. Sešli se tu nájemníci z celého domu a na střechách sousedních činžáků je také živo. Lidé slaví čtvrtého července jako my a pouští svá sterea na plné pecky.

Ale nikomu to nevadí a všichni se dobře bavíme kromě Shari, která se tváří ustaraně.

„Co tu ta dělá? Proč ji přivedl?“ vyptává se mě pořád dokola a vrhá zlé pohledy na Chaze.

„Už jsem to říkala.“ Cpu se zmrzlinou, jako by tu nebylo nic jiného k jídlu, což není pravda. Jsou tu burgery, hotdogy, chipsy a asi deset druhů studených těstovinových salátů, a samozřejmě dva koláče, které dodal Chaz.

Ale zmrzlina mi z nějakého důvodu dělá dobře. Mám za sebou zatraceně dlouhý týden. Móóóóc dlouhý týden.

Jenže pohled na Chaze sedícího vedle Valencie – která v plandavých kalhotách ve stylu gaucho a černém topu s ohlávkou, v němž vyniknou její dokonale opálená ramena, vypadá svěže a odpočatě, jako by jí vůbec nevadilo, že je přes třicet stupňů – mi rozhodně nepřispívá k dobrému rozpoložení.

„To je tedy ona?“ zeptám se s plnou pusou zmrzliny.

„O kom to mluvíš?“ diví se Shari.

„Přece ta holka, kterou jsi chtěla dát dohromady s Chazem.

Není to ona?“ Ukážu na hezkou dívku, která se zrovna připojila k Chazovi a Valencii, kteří posedávají vedle cooleru s pivem.

„No jo.“ Shari je podrážděná. „Jen se podívej, jak by jim to spolu slušelo, kdyby si nepřivedl tu studenou mrchu, a Tiffany nezavře pusu. Co ta si má s nimi co vykládat?“

Naberu si další velkou porci zmrzliny. „Těžko říct.“ Na víc se nezmůžu, protože mám plnou pusu. Naštěstí.

Tiffanyin snoubenec Raoul zajistil dopravu a Tiffany do mě celou cestu hučela, že Shari vypálí rybník, že se postará, aby se Chaz nezapletl s tou novou. „Protože ten je do tebe udělanej a neboj, já už mu tu pomerančovou nádheru znechutím.“

Už mě nebaví věčně jí připomínat, že je mi jedno, s kým Chaz randí, že jsem zasnoubená s jiným, protože ona by zase spustila obehranou písničku, že prý žijeme odděleně a lidi, kteří jsou zasnoubeni a milujou se, takové věci nedělají.

„Co Ava Gecková?“ nadhodí Shari a já se proberu z chmurných myšlenek. „Pořád se vzteká, žes ji předhodila vlkům?“

Zimomřivě se záchvějů. Bylo to horší, než jsem si uměla představit. Novináři to pořádně rozmázli a manželé Henriovi nejásali, když příští ráno uviděli přes celou stránku fotografii svého obchodu. V novinách stálo, že královská svatba roku Avy Geckové byla zrušená, a já se snažila Henriovy přesvědčit, že tisk dělá jen svou práci, ale oni to nebrali, a jak jsem pochopila, měli mi za zlé, že jsem si troufla ubytovat Avu v jejich domě.

Zastávají totiž názor, že se nesluší, aby si zaměstnanec zval domů zákaznici. Prý to ode mě nebylo profesionální a Luke byl téhož názoru.

S odstupem času si říkám, že možná měli pravdu. Ale Ava se pozvala sama, tak co jsem měla dělat?

„Nemluví se mnou a těžko jí to můžu vyčítat.“

„To je snad jediná osoba, která nestojí o poctu stát se členkou družiny Lizzie Nicholsové.“ Shari ukáže na hlouček lidí, kteří se srotili kolem Chazových koláčů – donesl obojí, malinovorebarborový i borůvkový – a sbírají drobky z talířů a olizují si prsty. Tiffanyin snoubenec Raoul a Moničin snoubenec Latrell přinesli šampaňské a kartony perlivého vína. Jednak aby něčím přispěli a jednak proto, aby se na ně nehledělo skrz prsty, když vlastně nebyli pozvaní.

„Čtyři lidi navíc je dost,“ připustím zkroušeně, „ale když oni o to tolik stáli!“ Pomlčím, že svou roli sehrálo i to, že letošní čtvrtý červenec nepřipadl na víkend, ale na středu, a že z Shariiny střechy je nádherný výhled na ohňostroj.

„Já si nestěžuju,“ ironizuje Shari. „Jen abych se kvůli tobě nemusela stěhovat do většího, aby příště, až zase budeme něco pořádat, se k nám vešli všichni tvoji příznivci, až se staneš ještě populárnější.“

„Já přece vůbec nejsem populární!“ To mě zaskočí. „Já jen…“

„Za to se nemusíš stydět,“ řekne Shari s úsměvem. Jen se na ně podívej. Jsou jako ztracenci, kteří narazili na ostrov jistoty.

Mimochodem, jak to máš s Lukem?“

Pokrčím rameny. „Dobrý, dáváme si čas na oddech.“

Mluvím s červenou plastovou lžičkou v puse. Já tady, on v Paříži, značka ideál.“ Shari ukáže na mou levou ruku. „Pořád ho nosíš?“

Jako správná neurotická si nacpu do pusy další porci. „Pořád jsme zasnoubeni. On se chová, jako když je všechno v nejlepším pořádku.“

„Júúúú!“ vřískne najednou Tiffany a vyskočí na svých jehlových podpatcích, které mají nejmíň dvanáct centimetrů, a ukáže na obzor. „Už začínají!“

Ozve se rána a po ní se na obloze rozprskne pestrobarevný gejzír světel.

„Pusťte zet stovku!“ křičí Shari. „Nutně potřebujeme hudební doprovod!“ Vrhne se k rádiu a hrstka lidí se na ni podívá, jako by přišla o rozum.

Za vteřinu je Tiffany u mě. „Tak abys věděla, mám pro tebe PT.“ Netuším, o čem mluví. „Co?“

„Přece PT, přísně tajné, jak se říká.“ Chápavě přikývnu a ona pokračuje: „Nekoukej na mě, koukej na ohňostroj.

Předstírej, že mluvíme o petardách. Jmenuje se Mae Lin a má diplom ze sociálních věd nebo tak něco. Bydlí v Alphabet City a miluje Buckeye – to je basketbalové mužstvo – a sbírá značkové nádobí Fiesta. Máš to marný, holka.“ Podívám se na ni. „Už jsem ti řekla, že je mi to jedno.“ Nad hlavami nám vybuchuje jeden ohňostroj za druhým. „Chaze mám ráda jen jako kamaráda.“

„Houby.“ Tiffany se hurónsky zasměje, až si málem vychrstne šampaňské. „Povídali, že mu hráli! Ale kdyby se hrnul do manželství, neříkej mi, že už bys ho dávno neklofla, co?“

Z100 hřímá „Born tu Run“ a Shariina přítelkyně Pat křičí: „Mám pocit, že mi prasknou bubínky!“ A Shari: „To je Boss, zlato! Musíš něco vydržet!“

Já ti poradím.“ Tiffany mi bere z ruky prázdnou misku po zmrzlině a odloží ji na stolek. „Mae Lin a Valencie se musely jít dolů osušit, protože čirou náhodou jsem na ně převrhla láhev šampaňského, takže teď máš skvělou příležitost. Jdi za ním a řekni mu, že ti ten koláč chutnal.“

„Ale Tiff!“ Postrkuje mě k Chazovi, ale já se vzepřu a nehodlám se hnout. Jsem zasnoubená a on… Sama jsi to před chvílí řekla, to tom manželství.“

„Kristepane!“ Tiffany do mě znovu dloubne. „Proč jsi tak zatraceně paličatá? Ty ho můžeš změnit! Tvoje rádoby dobré kamarádky ti namlouvají, že se chlap nezmění, i kdyby ses kvůli němu rozkrájela, a většinou je to pravda, ale tenhle je jiný případ. Věř mi, já mám na to čuch. No tak, Lizzie! Pořád pomáháš druhým, tak proč nedovolíš, aby jednou někdo pomohl tobě?“

„Protože mi nepomáháš,“ ucedím skrz zuby. Musím trochu zvýšit hlas. Nad námi hřmí ohňostroj a kolem bouří Z100.

Všimnu si dvou mužů s koženými náramky, jak na nás pobaveně hledí z vedlejší střechy, a obrátím se k nim zády.

„Kolikrát ti mám opakovat, že miluju Luka, Tiffany? Luka, ne Chaze.“

Málem tomu i uvěřím. Od začátku se totiž střežím byť jen se na něj podívat, usilovně se snažím nevnímat, jak je Chaz na počátku léta báječně opálený, že přišel v khaki kraťasech, které se nehodí do města,

když s takovýma svalnatýma nohama si ostudu neudělá…

„Ale nemiluješ,“ zpraží mě Tiffany. „Nerada to říkám, ale Luke tě taky nemiluje, protože kdyby tě skutečně miloval, neodjel by do Francie a nesouhlasil by s tím tvým pitomým nápadem odloučení. Myslím, že vy dva se jen bojíte si přiznat, že už to mezi vámi neklape jako dřív, že už to skončilo. Byla to jen letní známost, která se nezdravě protáhla, to mi věř, Lizzie.

Poznám skutečnou lásku, když ji mám před nosem. Podívej!

Támhle stojí. Drží pivo a na hlavě má baseballovou čapku.

Pohni se… jdi už…“

Na to, jak je Tiffany štíhlá, má překvapivou sílu. Není divu, když cvičí. Sunu se krok co krok ve svých šněrovacích espadrilách, až zakopnu a málem skončím v cooleru, kdyby mě Chaz nechytil za ruku. „Neudělala sis něco?“ zeptá se starostlivě.

„Kdepak.“ Jsem rudá jako vařený rak. „Tiffany chce, abych ti řekla, že… že jí ten koláč moc chutnal.“

Chaz na mě hledí ze své výšky. „To je milé,“ řekne mírným tónem. Snažím se najít ztracenou rovnováhu. „Taky mi chutnal… moc… ten koláč, oba mi chutnaly.“

Co to plácám? Hloupějšího tvora na téhle planetě abyste pohledali, a i ten jistě mívá světlé okamžiky.

„Bezva,“ řekne Chaz. „Tak jak se vede? Co odloučení?“

„Jaké odloučení?“ zopakuju přihlouple.

Jak jste si s Lukem dali pauzu.“

„Aha, tohle“ Za Chazem vybuchuje jeden ohňostroj za druhým a vytvářejí úžasné tvary, třeba jablka nebo líbající se rty, ale on nezvedne hlavu. Hledí na mě a já jen doufám, že už nejsem tak rozpálená jako nebe nad námi. „Dobrý… nejspíš…

Lukovi se tam asi líbí. Má hodně práce, ale věděl, do čeho jde.“

Chaz se napije z plechovky. „Ten vždycky dobře věděl, co je pro něj přednější.“

„Dělá to pro strýce. Žádal ho o laskavost a on mu vyhověl.“

„Právě,“ utrousí Chaz

Ostře se na něj podívám. „Jak to myslíš?“ utrhnu se na něj.

„Jak myslíš, co já myslím?“ zeptá se odbojně. „Nijak jsem to nemyslel, jen jsem ti dal za pravdu.“

‚Ale vyznělo to jízlivě,“ rýpnu si.

„To nebyla jízlivost.“

„Myslíš si, že zoufale hledal výmluvu, jak se mě zbavit, co?“

Najednou se mi rozsvítí a mozek mi zafunguje jako dobře promazaný stroj. „Aby se mohl vypařit z města, protože ho dusím?“

Můj bože! Už je to zase tady. Ta má nevymáchaná pusa, která si dělá, co chce. O čem to vůbec mluvím? Víš to až moc dobře, pomyslím si. Kvůli tomu mám bezesné noci, i když bych měla padnout do postele a spát jako zabitá. Mám k ruce Sylvii a Marisol, ale stejně jsem udřená jako kůň.

Ale proč se svěřuju Chazovi? Proč zrovna jemu?

Chaze musí napadnout totéž, protože se nevěřícně zasměje.

„Kolik jsi toho vypila?“

„Vůbec nic.“ Věřte či nevěřte, ale je to pravda a moc bych si přála, abych zmlkla, ale pusa mi jede jako o závod: „Pleteš se.

Vůbec ho nedusím, jen na něj nemám tolik času, a tenkrát jsi neměl pravdu.“

Chaz je čím dál zmatenější. „Kdy?“

„Když jsem ti řekla, že se vyjádřil, a ty jsi mi tvrdil, že si mě chce vzít proto, že ho děsí představa zůstat bez holky a že radši vezme zavděk tou, která pro něj není ta pravá, než aby musel něco řešit.“

Zavři zobák, Lizzie.

Chaz na mě zamžourá. „Pořád si myslím, že je to pravda.“

„Jedno nebo druhé, musíš se rozhodnout.“ V dálce pořád hřmí, tentokrát v kratších intervalech. Bum, bum, bum. Z rádia hlasitě duní hudba kapely Bon Jovi a mé srdce prudce buší do rytmu odpalovaných petard. Stojím u něj tak blízko, že vidím, jak se jeho hruď zvedá a klesá, a mám sto chutí se ho dotknout, položit na ni dlaně. Jestlipak jeho srdce bije tak jako to moje?

Bože, co se to se mnou děje?

„Buď ho dusím, nebo se bojí být beze mě!“ vyhrknu.

„Mluv!“

„Teď mluvíš z cesty.“ Chaz se pořád mírně usmívá. „Ale ty to stejně víš, viď?“

Jasně že to vím, ale nijak mi to nepomáhá.

Jsi jeho nejlepší kamarád,“ zdůrazním. „Znáš ho déle než já a mnohokrát jsi mi dal najevo, že sis na náš vztah vytvořil určitý názor. Už je to dávno, co jsme si na tohle téma povídali, protože ty teď máš Valencii, ale zajímalo by mě, jaké jsou tvé nejčerstvější teorie. Do toho, ven s tím.“

„Teď ne.“ Chaz se mnohoznačně uculí. „Kolem je plno lidí.

Co kdyby ses u mě zastavila, až to tady skončí? Moc rád tě obeznámím se vším, v čem tápeš, dokonce názorně předvedu.“

Jeho úsměv mě rozechvívá, ale střežím se dát to najevo. „To by se ti líbilo, co?“ Stojím u něj tak blízko, že se téměř dotýkáme. „Takhle zacházíš se všemi ženskými? Jde ti jen o sex!“

„Sama nejlíp víš, že tak to není.“ Chaz předstírá, že se ho to dotklo. „Co ti přelétlo přes nos? Jde o Valencii? Žárlíš, nebo co?

Nemusím ti doufám připomínat, že to ty jsi zasnoubená.“

„Správně. S tvým nejlepším kamarádem.“

„Hele, do toho mě netahej. Především je to tvůj snoubenec a ty máš nutkavou potřebu si to neustále připomínat, co?“

„Aspoň jsem schopná milovat na rozdíl od někoho, kdo zanevřel na city proto, že si jeho holka našla jinou holku.“

„Řečičky.“ Chazovy modré oči svítí víc než všechna světla, co se jich rozprsklo na noční obloze. „Ty ses zase zasnoubila s prvním klukem, který tě požádal o ruku, a víš proč? Protože se pohybuješ ve svatebním kšeftu a nemohla jsi vystát pomyšlení, že všechny tvoje zákaznice se honosí diamantovými prsteny, a ty pořád nic.“

Syčivě vtáhnu dech. To se mě silně dotkne… Když vtom mi v kapse letních vzorových bavlněných šatů zavibruje mobil.

Momentálně musím tu hloupou věc mít pořád u sebe, abych byla po ruce, kdyby mě některá nevěsta narychlo potřebovala.

Ale na dnešek nemám sjednané žádné schůzky.

„To je tak neférové!“ vyštěknu na Chaze. „Náhodou Luka miluju a chci s ním strávit zbytek života.“

„Klidně si posluž, hlavně si to nezapomeň opakovat. Třeba tomu jednou uvěříš.“

Napadne mě, že by to mohl být Luke, i když ve Francii jsou dvě ráno, ale vidím, že je to máma.

„Asi si namlouváš, že ty bys byl pro mě lepší, co?“ rýpnu si do něj. „Dobře mě poslouchej,“ spustí Chaz. „Rozhodně bych nebyl tak pitomý, abych na celé léto odjel do Francie a nechal tu holku, jako jsi ty, napospas chlapům, jako jsem já.“

Jsem celá nervózní, že se málem přehmátnu a zruším hovor.

Musím to vzít, je to moje matka.

„Mami?“ V dálce to jde do finále. Ohňostroj se chýlí ke konci a je to úchvatná, grandiózní podívaná. „Teď nemůžu mluvit. Zavolám ti zpátky…“

„Nerada tě ruším, holčičko,“ přeruší mě máma, „vím, že slavíš u Shari.“ Mluvily jsme spolu počátkem týdne a já se zmínila, že dnes budu tady. „Nechci ti kazit zábavu, ale chci, aby ses to dozvěděla od rodiny.

Babička zemřela.“

Kolem je příšerný hluk. Nejsem si jistá, jestli jsem dobře slyšela, a strčím si prst do ucha. „COŽE?“

„Holčičko, BABIČKA DNESKA ZEMŘELA. Slyšíš mě?

Nechtěla jsem, aby ses to dozvěděla od cizích, třeba od Dennisových. Haló! Jsi tam?“

Něco zamumlám, ale nevím co.

Asi jsem v šoku.

Co to povídá?

„Lizzie?“ Chaz vidí můj výraz. „Co se stalo?“

„Už je to lepší?“ slyším mámu v telefonu, řeknu ano a ona pokračuje: „Proběhlo to pokojně. Usnula a už se neprobrala.

Našla jsem ji u televize. Sama se naučila naprogramovat si seriály a odpoledne se dívala na Doktorku Quinnovou a přitom si zdřímla. V ruce držela pivo, ale jak se k němu dostala?

Dneska jsme grilovali, tak asi vyklouzla na zahradu a jedno sebrala… O víkendu pořádáme vzpomínkový obřad na její památku. Vím, že máš hodně práce, ale doufám, že se ti podaří přijet. Víš, jak tě měla ráda. Nebylo správné, že měla oblíbence, ale pravda je, že tebe měla ze všech dětí nejraději.“

Najednou se se mnou všechno zatočí. Ucítím slabost v kolenou, ale všechno je v pořádku, protože Chaz mě zachytí.

Zaklapne cooler a posadí mě na víko, ale nepustí mě. Pořád mě drží v náruči. „To bude dobrý. Neboj, jsem u tebe. Dýchej zhluboka.“

Vidím ho jako v mlze. „Babička je mrtvá,“ promluvím a už brečím.

„To je mi líto, Lizzie, moc líto.“

„Dívala se na Doktorku Quinnovou,“ vysvětluju, aniž vím proč. „Popíjela pivo.“

„Nic lepšího si nemohla přát,“ poznamená Chaz. „Moc pěkný odchod ze světa.“

Vydám ze sebe hýkavý zvuk, něco mezi vzlykem a smíchem.

„Lizzie?“ uslyším mámin hlas v mobilu. „Kdo je to s tebou?“

Znovu vzlyknu. „Ch-Chaz.“

„Bože, holčičko, ty pláčeš? Nevěděla jsem, že se tě to tak dotkne. Víš, babičce už bylo devadesát a dalo se to čekat.“

‚Já to nečekala!“ zakvílím a uvědomím si, že hřmění ohňostrojů zvolna slábne, až je kolem mě ticho a rozmazané masky, které vidím přes slzy, jsou obličeje těch, kdo přišli k Shari na oslavu, a teď na mě všichni hledí. Snažím se vzpamatovat, začnu si utírat slzy, ale marná snaha. Nezastaví se, dál tečou proudem.

Chaz vidí, že jde do tuhého. Přitiskne mě k sobě a už brečím na jeho hrudi. Jednou rukou křečovitě tisknu mobil k uchu a druhou drapnu jeho tričko.

Jsem ráda, že je Chaz s tebou. Je to starý dobrý kamarád, který tě nenechá ve štychu a postará se o tebe,“ slyším matčin chlácholivý hlas. Ten „starý dobrý kamarád“ mi před pěti minutami dělal chlípné návrhy, že prý mi u sebe doma vysvětlí svou „teorii“, dokonce názorně předvede, ale o tom pomlčím.

„Jo.“ To je vše, co jsem schopná ze sebe vymáčknout.

„Zatím se měj, holčičko, mám tě ráda,“ loučí se mamka.

Ukončí hovor, já taky ukončím a Chaz mě chlácholí „Sššš“

do mých vlasů a Tiffany se přišla zeptat, co se stalo, a Shari mě hladí po ruce a opakuje: „Zase bude dobře, Lizzie.“

Ale nebude. Jak by mohlo být.

Babička odešla a já se s ní ani nerozloučila.

Proč nosíme snubní prsten na třetím prstu levé ruky? Jak staří Egypťané, tak Římané věřili, že odtud vede žilka 1 přímo k srdci, takže by se mohlo zdát, že je to logické místo pro svatební kroužek.

Nicméně časy se mění a nyní je vědecky dokázáno, že to není úplně přesné, ale tradice jsou nesmrtelné a třetímu prstu se pořád říká prsteníček. Jen si to představte: váš snubní prsten je spojený s vaším srdcem. Romantická představa, viďte? Byť jen nepatrnou žilkou, v níž proudí krev.

Jste nervózní z nadcházejícího významného dne? Jíte víc než normálně? Může se stát, že přiberete na váze, nebo vám otečou prsty. Možná je to zbytečné připomínat, ale ženich s nevěstou by si měli pár dnů před svatbou vyzkoušet prsteny, aby nedošlo k situaci, kdy se váš partner bude marně snažit navléct vám prsten.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 14

Byli jste zrozeni jeden pro druhého a spolu budete navěky…, ale atje v té vaši sounáležitosti volný prostor, nechť mezi vámi tančí větry z nebes.

Chálil Džibrán (1883-1931), libanonsko-americký umělec, básník a spisovatel

Kuchyňský stůl se prohýbá pod hrnci s dušeným masem a se zeleninou.

„Nesu ještě jednu várku,“ říká moje sestra Rose a neurvale přede mnou třískne s rendlíkem s pokličkou. „Myslím, že jsou v tom zelené fazolky, zkrátka něco zeleného.“

Má druhá sestra Sarah zvedne oči od notebooku, do něhož zaznamenává jména všech, kdo nám donesli něco k jídlu. Lidé předpokládají, že v důsledku babiččina úmrtí se utápíme ve smutku a nejsme schopny uvařit. Aspoň v mém případě je to čistá pravda.

„Od koho to je?“ zeptá se Sarah.

„To nevím,“ odsekne Rose mrzoutsky a zašátrá v kabelce, kterou nechala na kuchyňském pultu. „Našla jsem to na přední terase. Podívej se na kartičku, šťourale.“

„Polib si šos.“ Sarah zlostně hrábne po kartě přilepené k rendlíku.

„Polib ho svému manžílkovi,“ kontruje Rose, ale pak se zvonivě zasměje. „Páni! Já zapomněla! Vzal ti roha, co? Co je s Lukem?“ Rose obrací pozornost ke mně.

„Ty na mě nemluv,“ odseknu.

Rose se podívá na Sarah. „Co je jí?“

„Máš krátkou paměť, děvenko,“ vysvětlí jí Sarah. „Poštvala jsi TMZ na její zákaznici.“

„Prosím tě!“ Rose se znovu zasměje. „Ještě tě to nepustilo?

To už jsou loňské sněhy! Teď přece máme jiné starosti. Kde je Luke? Kde je tvůj snoubenec? Neměl by sem přijet na pohřeb tvé babičky? Nebo má jako obvykle moc práce, třeba se školou?“

„Je ve Francii,“ ucedím vzteky bez sebe.

„Jó, ve Franciň“ posmívá se Rose. „Jistě, proč ne zrovna Francie.“

„Nevymýšlím si.“ Proč s ní mluvím, když jsem se zařekla, že už s ní neztratím slovo? „Nic ti do toho není, ale pomáhá strýci rozjet novou pobočku jejich investiční firmy. Chtěl přijet, ale zrovna teď se nemůže uvolnit.“ Kromě toho si dáváme pauzu, ale o tom před Rose pomlčím. Je to moje soukromí a Rose si nezaslouží, abych se jí s něčím svěřovala.

„Jak jinak,“ popichuje Rose dál. „Však už se začínáme ptát, jestli ten tvůj Luke vůbec existuje, jestli sis ho náhodou nevysnila, aby ses mohla před námi předvádět, že máš konečně taky kluka.“ Rose otevře prosklené dveře na zahradu a vyjde do chladného večerního vzduchu a neobtěžuje se za sebou zavřít, takže dovnitř se vhrnou všichni bzučící komáři, co jich je venku.

„Taky ji nesnáším,“ informuje mě Sarah věcně, jakmile je Rose z doslechu. „Nevšímej si jí. Ani nevíš, jakou máš kliku, žes odsud vypadla.“

Mám ruce zkřížené na prsou a držím se za lokty. Tak tu sedím od chvíle, co jsem dorazila domů.

Nějak nedokážu pochopit, že už tu babička není. Vím, že byla dost stará, ale…

Zkrátka jsem si nikdy neuvědomila, jak moc je stará.

„Prostě zemřela, Lizzie.“ To mi řekl Shariin tatík, který se u nás zastavil s talířem sušenek Heath Bar Crunch od paní Dennisové a já se ho vyptávala, jak k tomu došlo.

„Ale…“ Ještě jsem se chtěla zeptat, zda dojde k pitvě, ale matčin varovný pohled mě zarazil. Matka si nepřeje, aby se před mým otcem mluvilo o rozřezání jeho matky, což je z mého hlediska pochopitelné. Babičce bylo devadesát, takže to, jak zemřela, nebude žádná záhada. Ale proč teď? Proč když ji potřebuju nejvíc? Ne že bych byla sobecká, ale copak nemohla měsíc dva počkat, až nebudu tak… tak rozrušená?

Doktor Dennis mi dal skleničku nějakých prášků a já měla dojem, že se rodině ulevilo.

„Shari mě požádala, abych ti to předepsal.“ Patrně se mu to neříkalo lehce. „Budeš se po nich cítit líp, ale žádné pití, žádný alkohol. Je to jasné, Lizzie?“

Všichni se zasmáli, jako by doktor Dennis udělal bůhvíjaký vtip, a upřeli na mě pohled v očekávání, že hned jednu pilulku polknu. Vyhověla jsem jim, abych je měla z krku, ale obratem jsem ji vyplivla.

Jestli si myslí, že mě zdrogujou, že přestanu klást otázky na tělo, například jestli nechají zahrát na pohřbu babiččinu oblíbenou píseň „Rovnou cestou do pekla“, tak se přepočítali.

Nenechám se odstrčit, mě se jen tak nezbaví. Babičce možná nevadilo prožít život v alkoholovém oparu a možná v tom byla i dobrá, ale na mě si nepřijdou.

Na mě tedy ne.

„Nevěřila bys, jaká se z Rose stala mrcha,“ pokračuje Sarah.

„Ne že by někdy byla jiná, ale čím je starší, tím je horší a to, že poštvala na tvou kamarádkou slídily? Prkotina. Ještě se dožijeme horších věcí. Třeba se jí blíží menopauza. Něco jsem o tom slyšela v televizi, Oprah o tom mluvila, a že my s Chuckem taky nežijeme zrovna idylicky? Co má být! Neopustil mě, jen si vzal čas na rozmyšlenou, aby si ujasnil pár věcí, zato Rose s Angelem jsou na tom bledě. Angelo je bez práce a ona to táhne sama.“

Pořád jsem rozhozená z toho, že se má sestra domnívá, že Luke neexistuje. Snad si nemyslí, že bych si kvůli ní vymýšlela?

Zrovna kvůli ní!

Pravda, Luke se ani nenabídl, že se vrátí z Francie a poletí se mnou domů, aby mi byl o pohřbu oporou. Ale o odluku jsem požádala já, ne on, tak co si stěžuju? Třeba se domnívá, že by tu nebyl vítaný. To by byla přirozená úvaha, ne? Vlastně je to moje vina. Chudák kluk si myslí, že už ho nechci.

Luke nemá žádnou babičku nebo dědečka. Zemřeli, když byl ještě malý, zato my si s babičkou byly blízké a on nemůže vědět, jaké to je přijít o prarodiče, když je vám tolik co mně.

Ani já netušila, jak to se mnou zamává. Zažívám to poprvé v životě a nemám tu nikoho, ani snoubence, komu bych se mohla vyplakat na ramenu.

„Měla bys vidět, co vyvádí s dětmi,“ pokračuje Sarah. „V

životě jsi neviděla tak vytížená děcka jako ta její. Balet, step, karate, gymnastika, francouzský jazyk… Francouzština, kristepane! Bydlí v Michiganu, tak k čemu jim bude zrovna francouzština? Možná jim přijde vhod na tvé svatbě, jestli na ni někdy dojde. Nemají minutu pro sebe, aby si mohly hrát jako děti, takže není divu, že jsou kapku ujeté.“

V té chvíli vejde do kuchyně Maggie, Roseina nejstarší, v jedné ruce zápisník, v druhé tužku.

„Můžu?“ zeptá se. „Začínám vydávat noviny. Nemáte nějaké zprávy?“

Vyjeveně se na sebe podíváme.

„Cože?“ zeptám se.

„Přece noviny)“ zaječí Maggie. „Budu vydávat vlastní noviny, dětské noviny, a potřebuju něco, co bych do nich dala.

Nemáte něco?“

„Tvá prababička právě umřela,“ připomene jí Sarah. „To ti, krucinál, nestačí?“

Maggie se podívá na mě. „Jak to bereš, tetičko Lizzie, že je babička mrtvá?“

Vytrysknou mi slzy, ale dělám jako by nic. Nechci, aby neteř viděla, jak si je utírám. „Jsem moc smutná. Bude se mi po ní moc stýskat.“

„Můžu tě citovat?“ chce vědět Maggie.

„Ano,“ odpovím.

„Dobře. Děkuju ti.“ Maggie se otočí a bez dalšího odchází.

„Vidíš?“ poukáže Sarah, jakmile je malá pryč. „To dítě je nějaké divné.“

Rose se vrací a čpí cigaretovým kouřem. Zavře za sebou prosklené dveře a krabičku cigaret a zapalovač strčí zpátky do kabelky.

„Čí dítě je divné?“ zeptá se.

„Tvoje Maggie,“ zavrčí na ni Sarah. „Přišla nám oznámit, že začíná vydávat noviny, a žádala nás o příspěvek, jestli nemáme nějaké zprávy.“

Rose odhrne cíp alobalu z pekáčku se zapečenými broskvemi, které nám někdo věnoval, a zaboří do nich lžíci.

„Aspoň to není morous bez fantazie, který věčně někam strká nos jako některé děti, které bych nerada jmenovala,“ poznamená jízlivě, jako když másla ukrajuje.

Sarah se nadechne, aby se do ní pustila, a já se zeptám: „Zajímalo by mě, co jsi udělala s těmi penězi, Rose?“

Rose zvedne oči od pekáčku a podívá se na mě. „Jakými penězi?“

„Mluvím o sumě, kterou jsi dostala za to, že jsi práskla Avu Geckovou, že se ukrývá u mě doma.“ Upřeně na ni hledím. „Za co jsi to utratila? Za liposukci paží? Těžko. Pořád jsi při těle, že bys mohla skály lámat.“

Rose uraženě zaječí, až matčina sbírka jemného porcelánu nadskočí, a já to považuju za narážku, abych se zvedla a odešla.

„Co se to tam děje?“ zeptá se máma. Přemístím se do obývacího pokoje, kde se máma s tátou domlouvají s otcem Jimem, který má celebrovat vzpomínkový obřad na babiččinu počest.

„Ale nic,“ odpovím. „Jen sesterské škádlení.“

„Promiňte.“ Máma se na otce Jima omluvně usměje.

„Pokračujte, prosím.“

Sednu si a poslouchám jejich konverzaci, třebaže v té mizérii, v níž se nacházím, sotva vnímám, o čem je řeč. Takhle bídně jsem se necítila hodně dlouho. Chci umřít. Fakt. Proč už mě někdo nedorazil? Jak se můžou chovat a mluvit, jako by se nic nestalo, když už je konec světa?

„Uvažoval jsem o mši, to by myslím bylo pěkné gesto,“ říká otec Jim.

„Ach ano, mše.“ Máma se podívá na tátu. „Ano, to by bylo pěkné.“ Táta se tváří skepticky. „Já nevím. Mše? Tím se to všechno o dobrou hodinu prodlouží.“

Zajímalo by mě, jestli si otec Jim všiml, že máma kopla tátu pod kávovým stolkem. „Tím chci říct, že má matka nebyla zrovna zbožná osoba.“ Tohle mi neujde, i když se nacházím v mlžném oparu. Ano, babička rozhodně nebyla zbožná a určitě by si spíš přála, aby se jí přišel poklonit Byron Sully, než aby se vzdával hold Bohu. Protože pro ni byl Byron Sully bůh. Ucítím, jak to ve mně začíná vřít. Už necítím jen smutek, ale popadne mě vztek.

„Právě proto je tak důležité sloužit mši,“ pokračuje otec Jim.

„Vaše matka zanedbávala návštěvu kostela, obzvlášť v pozdějších letech by se dalo hovořit o sporadických návštěvách, ale vím jistě, že kdyby před smrtí byla při plném vědomí, nepřála by si nic jiného.“

Ona byla při plném vědomí! chce se mi zařvat. Byla na tom líp než my všichni dohromady!

„… a pokud jde o výběr hudby,“ pokračuje otec Jim, „navrhoval bych…“

Sama sebe překvapím. „Měla ráda ‚Rovnou cestou do pekla“.“ Máma se na mě zhrozeně podívá a táta vyprskne smíchy, ale zarazí se, když ho máma sjede pohledem.

„Ach tak.“ Otec Jim zaváhá, než pokračuje: „Tak či tak…

Soudím ovšem, že farníci by dali přednost tradičnějšímu hudebnímu doprovodu…“

„Ale byla to její oblíbená písnička,“ přeruším ho a nemám matce za zlé, že na mě hledí, jako by mě chtěla praštit. Má pravdu. Proč se do toho pletu? Na druhou stranu mi to nedá: „Určitě byste chtěl zesnulé vyhovět a zahrát jí na pohřbu, co měla ráda.“

„Nic proti, ale přece jen…“ Máma neví kudy kam. „Je to o… zpívá se tam o pekle, Lizzie!“

Táta uvažuje. „Třeba bychom našli instrumentální verzi,“

navrhne zamyšleně a máma se na něj podívá s výrazem „vidíš, co jsi spískal“ a pak se otočí ke mně: „Paní Brandová by se tu měla zastavit s brunšvickým dušeným masem. Mohla bys na ni počkat před domem? Nedávno si vyvrkla kotník a bude lepší, když zůstane sedět ve voze, než aby musela vystupovat a navrch manipulovat s velkým hrncem. Moc bys mi pomohla, kdybys na ni počkala na příjezdové cestě a jídlo převzala.“ Civím na matku, jako by jí přeskočilo, ale neuhne pohledem a já pochopím, že to míní vážně. Vzdychnu a zvednu se z gauče. Už jsem téměř venku, když za sebou zaslechnu, jak tlumeně sděluje otci Jimovi: „S babičkou se měly moc rády. Bude lepší, když si to probereme sami. Lizzie byla odjakživa citově založená, řekla bych, že ze všech mých dětí nej citlivější…“

Do očí mi vyhrknou slzy. Vypotácím se ven do noční tmy, klopýtám po venkovní terase. Nikdo se neobtěžoval rozsvítit světla. Sednu si na schody a zabořím hlavu do kolen.

Nejcitlivejšfí Ano, to jsem já v celé své kráse. Co je na tom divného, že podléhám citům, když mi umře babička? Že si přeju, aby obřad celebroval někdo, kdo ji znal, kdo o ní může říct pár smysluplných slov? Proč si připadám jako cizinec ve vlastní rodině? Proč mám pocit, že tito lidé, které znám celý svůj život, mě vlastně neznají, nebo je jim jedno, co cítím?

Babička byla jediný člověk, kterého jsem poslouchala, od kterého jsem si nechala poradit, protože její rady měly hlavu a patu.

Jen jsem jí to nestihla dát najevo a teď je po smrti. Už se k tomu nedostanu, už nikdy nebudu mít příležitost jí to říct.

Není divu, že jsem přecitlivělá.

Možná bych měla polknout lék, který mi předepsal doktor Dennis. V kapse džínsů nahmatám skleničku, v níž zachrastí pilulky. Budu po něm méně emocionální? Stanu se netečnou?

To bych potřebovala jako sůl. Momentálně by mi to přišlo náramně vhod.

Tmou problesknou světla a já zvednu hlavu. Paní Brandová s brunšvickým dušeným hovězím. Setřu si slzy z tváří. Nechci, aby mě nějaká paní Brandová viděla v takovém stavu.

Ale vůz nezatočí na příjezdovou cestu, nýbrž zaparkuje o kousek dál. Je dost teplo a vlhkost vzduchu je tak vysoká, až se zdá, jako by se ulicí převalovaly chuchvalce mlhy. Hledím na červená koncová světla probleskující tmou, plním si plíce letním vzduchem, který je mi důvěrně známý a přece tak cizí po tolika měsících života ve městě. Vůně čerstvé trávy a koncertování cikád a cvrčků…, to jsou letní pachy a zvuky, které zase začínám objevovat, jako bych tu nikdy nežila.

Někdo vystoupí ze zaparkovaného vozu, a i když je tma jako v ranci a mlžný opar pořádně hustý, vidím, že to není žena. Je to vysoký, ramenatý muž. Odvrátím zrak a zahledím se na tmavé prostranství před domem. Tady mě kdysi Rose a Sarah donutily vzít kropicí hadici a stříkat vodu na potah z manželské postele.

Babička, která nás měla hlídat, ho znečistila. Vyzvracela na něj sherry na vaření.

Ne, nebyla to zrovna švanda.

Ale předtím, než se jí udělalo zle, mi vyprávěla, jak za druhé světové války pracovala v muniční továrně, zatímco dědeček bojoval s nacisty ve Francii (Všichni muži jeho čety zemřeli. Na opuštěné farmě u Marseille našli láhev vína a vypili ji. Nemohli tušit, že víno otrávili příznivci nácků. Dědeček, který byl abstinent, jediný přežil.), a jak si s děvčaty kreslily černé čáry na lýtka, jako by měly punčochy se švem, když v sobotu vyrážely za zábavou, protože hedvábí bylo nedostatkové zboží. Šily se z něj padáky.

O tomhle bychom měli mluvit na jejím pohřbu. O šťastných časech. O neuvěřitelném strádání, o tom, co všechno její generace obětovala, aniž si postěžovala, a ne citovat nějaké pitomé biblické úryvky, které s babičkou nemají nic společného a nikdy neměly.

Zapátrám v mlze a vidím, že muž kráčí k našemu domu, že má stejnou postavu a výšku jako… jako můj snoubenec.

Srdce mi ztuhne v ledovém krunýři.

Ale co by tu Luke dělal? Pravda, moje babička, člen rodiny, kterého jsem měla nejradši, i když jsem si to uvědomila až teď, když už je pozdě, zemřela. Taky je pravda, že během našeho vztahu neprojevil sebemenší snahu o seznámení s mou rodinou.

Ale je ve Francii. Přece by neletěl lán světa až do Ann Arboru jen kvůli pohřbu. Jsme odloučeni.

Muž kráčí k nám, už je na příjezdové cestě a v slábnoucím mlžném oparu spatřím něco, co mě pořádně nadzvedne, co přiměje mé bolavé srdce udělat kotrmelec. Zaplaví mě horečný třas a najednou mám pocit, jako by ve mně vybuchl ohňostroj.

Ten člověk má baseballovou kšiltovku.

Za vteřinu jsem na nohou, běžím jako o závod, ženu se k němu mlhou a za další vteřinu se prudce zarazím. On taky.

Čas jako by se taky náhle zastavil a jediné, co je slyšet, jsou cikády. A náš dech.

„Co tu děláš?“ zeptám se smrtelně vážně.

„Co myslíš, že tu asi dělám?“ vypálí na mě Chaz. Taky vážně. „Zajímá mě, jak to zvládáš.“

Mrknu za něj, přes ulici, ale nevidím živou duši.

„Kde je Valencie?“ zeptám se.

„K čertu s Valencií,“ odpoví.

„Co tak najednou?“ rýpnu si do něj.

„Víš co?“ Chaz se chystá k odchodu. „Klidně můžu odjet, jestli ti tu vadím.“

Srdce se mi zatetelí. Rychle k němu přistoupím a položím mu ruku na rameno.

„Nechoď… Nezlob se… To víš…“ Polykám vzlyky. „Bože, Chazi… Do hajzlu.“

„Já vím.“

Nevidím mu do očí, protože je kryje kšilt čapky, protože se utápím v slzách. „Nejde jen… jen o babičku… Jde o víc.

Pak se to stane, jako když lusknete prstem. Otevřu pusu a slova mi vyletí dřív, než se stihnu vzpamatovat.

Je to děsný,“ slyším se, jak lkám tím svým záhrobním hlasem, „protože… protože myslím, že jsem se zamilovala do nejlepšího kamaráda svého snoubence.“

„Co má být?“ Chaz nezaváhá, jako by ho to ani trochu nepřekva

187

pilo. Jsem na tom hůř. Zamiloval jsem se do snoubenky svého nejlepšího kamaráda.“

Na okamžik je naprosté ticho, jako bychom zadržovali dech.

I cikády ztichnou.

Nejsem si jistá, jestli jsem ho slyšela dobře. Do snoubenky jeho nejlepšího kamaráda? Ale to… To jsem jál Chaz tím chce říct, že je zamilovaný do měl Proto za mnou v téhle mlhavé letní noci přiletěl až sem do domu mých rodičů. Proto tu stojí přede mnou s rukama svěšenýma podél těla, bez náznaku ironie, bez štiplavých poznámek. Už není žádný Luke, žádná Valencie. Jen my dva.

Stačila smrt milovaného člověka, který mi byl nejbližší na světě, několik tisíc mil odloučení, abych si ujasnila své nejniternější pocity. Jakoby poháněni neviditelnou silou k sobě přistoupíme, téměř se jeden druhého dotýkáme a on vydechne: „Lizzie…,“ a já se mu vrhnu kolem krku a přitáhnu si ho k sobě, abych ho mohla políbit.

A pak nastane dlouhé, předlouhé ticho.

První soupis svatebních darů spatřil světlo světa v Chicagu roku 1924 v obchodním domě Marshall Field’s. Byl vytvořen ve snaze napomáhat budoucím manželům, aby získali svatební dary podle svého gusta, takové, které se jim budou hodit do domácnosti, a tento zvyk se brzy rozšířil v obchodech po celém světě.

První elektronickou verzi nebo online soupis představila síť obchodních domů Target v roce 1993.

Kdy se jako první přihlásil do registru nějaký žárlivý exmanžel ve snaze zesměšnit nevěstin výběr bytových doplňků před jejími spolupracovníky, o tom neexistují záznamy.

.

Nikdo nechce byť jen pomyslet, že by svatba mohla být zrušena, ale i takové věci se stávají. Z toho důvodu bychom podle svatební etikety neměli používat to, co dostaneme během loučení se svobodou, nebo svatební dary, dokud není po obřadu.

Pokud k svatbě nedojde, je slušné vrátit zmíněné věci dárcům.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 15

Žij se mnou a bud‘ mou kráskou a poznáme potěchu s láskou, zlatých písků, letních vůní, s nočním svitem křišťálových tůní.

John Donne (1572-1631), anglický básník To je ale špatnost.“ Jsme nazí a já se rozvaluju po Chazově hruďniku.

„Právě proto je člověku tak dobře?“ zeptá se mě.

Jestli existuje peklo, vydláždili jsme si cestu,“ poznamenám.

„Aspoň budeme spolu,“ řekne Chaz. „Stoprocentně tam bude i Elvis a Einstein. To byl taky cizoložník, jestli se nepletu.“

Vysíleně zachrčím. Chaz je nenapravitelný.

V tomhle podniku se vyřádili. Na jedné stěně je namalovaný nějaký hrad na kopci a na druhé je další výjev, tentokrát rytíř na bílém koni. Chaz se ubytoval v hotýlku U Rytíře, kde kosočtvercové okenní tabule a věžička na střeše mají navodit hradní atmosféru, a když jsem se Chaze zeptala, proč si, u všech svátých, vybral ze všech hotelů v Ann Arboru zrovna U Rytíře, odpověděl mi: „Protože mám věžičku i doma, Lizzie. Jak se vůbec můžeš ptát?“

„Třeba takový Shakespeare,“ pokračuje teď Chaz, „to byl taky nevěrník. Tam se určitě nebudeme nudit.“

Já nejsem cizoložnice,“ utrousím chmurně. „Nejsem vdaná.

Jsem zasnoubená a momentálně jsme odloučeni.“

„Specifikovala jsi parametry toho odloučení?“ ptá se Chaz.

„Zahrnuje to divoký, uličnický sex s nejlepším kamarádem tvého snoubence?“

„Nech toho,“ okřiknu ho. „Využil jsi situaci, když jsem na tom byla bledě a citově jsem strádala.“

Já?“ Chaz se rozchechtá a svaly na břiše mu zapracují. „Ty ses na mě vrhla! Já se jen zastavil, abych ti vyjádřil svou účast, a než jsem se nadál, měl jsem tvůj jazyk v krku a tvou ruku v kalhotách, a to mě tak vyděsilo, že jsem málem zavolal 911, abych nahlásil, že jim tu pobíhá nějaký sexuální predátor, který se utrhl ze řetězu.“

„Teď vážně,“ nadhodím. „Co s tím budeme dělat?“

Chaz se nadzvedne a nakoukne pod přikrývku, kterou jsme přikrytí. „Napadá mě spousta věcí.“

„Nesmíme dopustit, aby nám zvířecí chtíč pokazil kamarádství,“ řečním.

„Nechci s tebou kamarádit,“ řekne Chaz střízlivě. „To mě pustilo hned tenkrát na Nový rok, vzpomínáš? To tys všechno pokazila, ty ses zasnoubila s jiným a dovol, abych podotkl, že v době, kdy jsem vyspával opici.“ Skulím se z něj na záda a zahledím se na štukovaný strop, na němž se cosi ohyzdného třpytí. Zdejší noční lampičky mají navodit dojem starobylých luceren. Vůbec bych se nedivila, kdyby v nich bylo zamontované oko kamery, které snímá všechno, co se tu odehrává. Druh hotelů, jako je U Rytíře, ve mně nebudí důvěru.

Na druhou stranu je to perfektní místo pro lacinou aférku s bývalým přítelem mé nejlepší kamarádky a nejlepším kamarádem mého snoubence.

„Ty přece nevěříš na manželství,“ zakvílím směrem ke kameře, pokud tu nějaká je.

„I kdybych nakrásně věřil, tebe bych si nevzal, tím si buď jistá,“ opáčí Chaz. „Kdo ví, co bys tu za mými zády vyváděla, kdybych musel odcestovat do Paříže a ty ses rozjela babičce na pohřeb. Sápala by ses na mého nejlepšího kamaráda a nutila ho k sexu, co? Byla bys nejhorší manželka na světě.“

Vynaložím úsilí, abych ho praštila, ale je rychlejší a už je na mně, přišpendlí mi ruce k polštáři a v příští vteřině se mi zahledí do očí.

„Přestaň si kvůli tomu dělat výčitky nebo se nějak trápit, Lizzie,“ spustí, tentokrát na vážnou notu. „V první řadě jsi neměla kývnout, když tě požádal o ruku. To už jsem ti řekl hned tenkrát, když jsi mě ráno vzbudila. Kdybys mě poslechla, ušetřila bys nás všechny bolení hlavy.“

„Zrovna ty mi máš co vyčítat!“ Nasupím se a zlostně se na něj podívám. „Myslíš, že to nevím? Kdybys mi na rovinu řekl, že mě miluješ, mohlo všechno dopadnout jinak. Jen si vzpomeň, v jakém jsi byl stavu, jak ses to ráno choval!“

„Mám dobrou paměť, jenže tys mi v první řadě nedala šanci.

Než jsem se probral, byla jsi zasnoubená, a když jsem ti později řekl, že tě miluju, vzala jsi to jako žert a utekla jsi.“

To mě překvapí. „Myslíš tenkrát v tom sportovním baru?

Byl jsi nechutný! Nenapadlo mě, že to myslíš vážně.“

Zatváří se uraženě. „Já ti nabídl srdce na dlani a tobě to přišlo nechutné? Skvělé.“

„Fakt jsi byl hrozný. Přece jsi nemohl čekat, že to vezmu vážně?“

„Utrpěl jsem smrtelnou ránu!“ Chaz trvá na svém. „Žena, kterou jsem miloval a o které jsem si myslel, že mě taky miluje, dala slovo jinému a netvrď, že to není pravda! Neřekla jsi na svatbě Jill Higginsové, že prý se pokusíme posunout náš vztah na jinou úroveň?“

„Víš, že jsi směšný?“ Rozčilím se. „Souhlasit s novou úrovní vztahu a jedním dechem tvrdit, že jsi do mě zamilovaný, jsou dvě naprosto odlišné věci.“

„I kdybych byl nechutný, jak tvrdíš, měl jsem k tomu plné právo,“ hájí se Chaz. „Chovala ses jako pominutá. Zasnoubit se s klukem, který se pro tebe vůbec nehodí…“

„Neměl jsi žádné námitky, když jsme se s Lukem dali loni v létě dohromady!“ kontruju.

„Neměl jsem námitky, že s ním spíš,“ vysvětluje Chaz.

„Proč taky? Ve snu by mě nenapadlo, že si ho budeš chtít vzít, zvlášť když jsem si byl stoprocentně jistý, že ho nemiluješ.“

Pořád přišpendlená pod jeho vahou nejsem schopná pohybu.

Jen na něj zlostně hledím. „S prominutím, ale já ho milovala.“

„Možná před tím incidentem se šicí mašinou, s tím velkým vánočním dárkem,“ opáčí Chaz. „Pak tě to pustilo, když sis srovnala v hlavě, jak si stojíš.“

Hloubám, jestli to, co říká, je vážně pravda. Částečně se tomu vzpírám, ale v skrytu duše cítím, že se neplete.

„Konečně jsi přišla na to, že ten, koho skutečně miluješ, jsem já, tak o co kráčí?“ Chaz bere jídelní lístek. Vybrané jídlo nám hotelová služba donese na pokoj. „Teď se především potřebuju nakrmit. Rytíř se vrátil ze záletů a je hladověj jako vlk. Co si dáme? Hovězí nachos pro dva? Nebo… Jejda! Pečené brambory ve slupce se slaninou, čedarem a kysanou smetanou.

Tenhle podnik nabízí samou dobrou baštu… počkej! Krůtí větrníčky v sýrovém těstíčku! Kdo by odolal?“

„Nemůžu mu to říct!“ vybuchnu.

„Co?“ Chaz na mě hledí z výšky. „Že tu servírujou krůtí větrníčky v sýrovém těstíčku?“

Strčím do něj. „Slez ze mě, vážíš nejmíň tunu.“

Chaz se opře o loket. „Už chápu.“ Bezvýrazně na mě hledí.

„Kdo by stál o krůtu v sýrovém těstíčku?“ řekne s klidem. „To je nechutná kombinace.“

„O nás!“ Posadím se. „Nikdy se o nás nesmí dozvědět!“

Chazův tón se nemění. „Hodláš si vzít Luka a mě si ponechat na hraní? Jak rafinované. Jednadvacáté století má něco do sebe.“

‚Já… Já nevím, co udělám,“ připustím zdráhavé, „jak bych mohla… chci říct, že on mě miluje.“

Chaz poklepe na jídelní lístek. „Co kdybychom si nejdřív objednali, Lizzie? Nemusíme to rozlousknout zrovna dneska a jídlo tu podávají do jedenácté.“

Kousnu se do rtu. „Já… já v tom prostě neumím chodit…

Špatnosti mi nejsou vlastní.“

„To bych se divil.“ Chaz se uculí. „Před chvílí jsi předvedla přímo ukázkovou práci.“

Popadnu málo nacpaný, nepohodlný polštář a udeřím ho. On se zasměje, polštář mi vytrhne a pak mě zatlačí zpátky na postel.

Máme co dělat, abychom to stihli do jedenácté. Zvítězily nachos.

„Kde jsi byla? Doma jsi nespala, co?“ optá se Sarah, když se příští ráno přihrnu domů.

„A jak to, že jsi pořád v tom, co včera?“ stará se Rose jedovatě.

Za vteřinu jim svitne v očích poznání, jakmile spatří Chaze, který se ukáže za mnou.

„Chazi!“ volá mamka. Nečekaná návštěva ji jak vidno upřímně potěší. „To je ale překvapení!“

„To bych řekla.“ Rose mě probodne pohledem ostrým jako laserový nůž, který by roztavil ocel. „Kdy jsi dorazil, Chazi? Že by včera večer?“

„Udělal jsi nám radost, že jsi tu!“ Máma Chaze obejme. Se Shari randil tak dlouho, že je naším starým rodinným přítelem.

Aspoň rodiče ho mají rádi. Sestry si nepotrpí na city a nemají své oblíbence. Kromě svých dětí. Mezi drobotinou mají své favority.

Jak bych mohl nepřijet,“ řekne Chaz, když ho mamka pustí z náruče. Přidá se k nám i otec, který se přišourá ze svého doupěte s brýlemi na nose a novinami pod paží. „Byl jsem velký fanoušek paní Nicholsové.“

„Pravda, má matka byla osobnost,“ potvrdí otec a potřese si s Chazem rukou. „Rádi tě vidíme.“

Rose a Sarah mě zatím přejedou pohledem a samozřejmě jim neujde zrudlá pleť po Chazových vousech, kterou nezakryje sebevětší vrstva make-upu. Někdy kolem desáté ráno mu začaly rašit vousy a každý polibek, který jsem od něj krátce poté dostala, si vybral svou daň. Vědoma si jejich pohoršených, avšak potěšených pohledů, zkontroluju, co je v nabídce, s čím přispěli naši sousedé. Přibyl tu koláč a květiny od babiččina zubaře. Chaz zatím přijímá matčino pozvání na kávu a zákusek od Huffmanů a otec si dá také říct.

Jakmile jsou všichni z doslechu, Rose ke mně rychle přiskočí a zasyčí na mě: „Běhno!“ a štípne mě do zadku a zamíří do kuchyně, aby si dolila kávu, a já bolestí zaječím. Vždycky byla neurvalá, od ní bolely štípance nejvíc.

Taky Sarah se připojí se svým komentářem. „Vždycky jsem si říkala, že je to pohledný kluk. Není to sice typický krasavec z módních časopisů, ale je pěkně urosdý, i když na můj vkus drobet vlasatý. Prý je ještě na škole. Copak nemá žádnou práci?

Jakpak tě uživí? Nebo snad budeš živit ty jeho} Jsem zajedno s feministkami, ale co je moc, to je moc. Jen se podívej, jak dopadla Rose.“

Pořád ještě slzím po Roseině štípnutí a musím si sednout, abych nevrážela do nábytku. Matka to tu celé přestavěla, aby se sem vešly pugéty květin, které k nám nepřetržitě proudí z květinářství, a než se naděju, někdo mi strčí papír do ruky.

„Tady,“ slyším dětský hlásek.

„Co je to?“ ptám se.

„Moje noviny.“ Zamžourám a vidím, že přede mnou stojí neteř Maggie. „Dělá to jeden deseticent.“

Sáhnu do kapsy, vyndám nějaké drobné, dám jí deseticent a Maggie odchází bez poděkování.

Podívám se na potištěný papír. Velikost písma 16 a celé je to poskládáno tak, aby to vypadalo jako titulní novinová stránka.

Někdo jí s tím musel pomoct, to je bez debat. Chodí teprve do první třídy a sotva se naučila trochu číst a psát. Titulek, jehož písmena jsou tištěná šestadvacítkou, hlásá do světa: „BABIČKA NICHOLSOVÁ UMÍRÁ!“

Pod tím je babiččina smrt popsaná do nejmenšího detailu s poznámkou, že citujeme Elizabeth Nicholsovou, která je „velice smutná“.

Mamka se vrací z kuchyně v závěsu s Chazem, který drží v ruce hrnek kouřící kávy a talíř zákusků. „Vybrali jsme pro tebe jeden úryvek. Měla bys to dnes odpoledne přečíst.“

„Jaký úryvek?“ zvednu oči od papíru. „Jaké čtení?“

„Je to citace z bible, kterou vybral otec Jim,“ pokračuje mamka. Přichází Rose a sedne si na sedačku u piana. „Dám ti kopii, aby sis to mohla prostudovat. Každá z dívek dostane jeden part.“

„Babička v životě nečetla bibli,“ řeknu.

„Těžko si umím představit smuteční obřad bez čtení z bible,“

podotkne Sarah.

„Neboj, holčičko, jsou to moc pěkné pasáže,“ uklidňuje mě mamka. Jo, moc pěkné,“ ozve se Chaz. Odloží talíř se zákusky na stůl, a když se na něj mamka pátravě podívá, pokyne jí hrnkem s kávou, jako by si s ní chtěl připít. „Výtečné kafe, paní Nicholsová.“

Mamka se usměje. „Jsi milý, Chazi, děkuju.“

Je mi moc mizerně na to, abych se zasmála. „Mám takový divný dojem, jako by to, co se chystá, nemělo nic společného s naší babičkou. Měli bychom na ni vzpomínat v dobrém, pohovořit o tom, jak žila, jaké věci dělala, co skutečně milovala.“

„Například co?“ Mamka si trochu odfrkne. „Doktorku Quinnovou a pivo?

„Jo, přesně to.“

„Nedej se vysmát, Lizzie.“ Rose mrkne ke dveřím, jestli ji neslyší otec, který se zdržel v kuchyni, a zasyčí: „Babička nám nadělala dost ostudy za života, tak aspoň při vzpomínkovém obřadu bychom mohli zachovat jisté dekorum.“

Vytřeštím oči na Chaze, co on na to. Zrovna si dal lok kávy a drobet se zakucká.

„Jak jde život, Chazi?“ Táta se vrací s Angelem, Roseiným manželem, který je v černém obleku bez vázanky a v černé košili rozepnuté skoro do pasu. „Pořád ještě studuješ?“

„Ano, pane Nicholsi,“ odpoví Chaz. „Ještě mě čekají tři roky a hned potom se pustím do psaní dizertační práce, a když všechno půjde hladce a podaří se mi ji obhájit, doufám, že si časem něco najdu. Chtěl bych učit.“

„Páni!“ Mamka udělá tátovi místo vedle sebe na gauči. „Kde myslíš, že by ses usadil? Tady na Středozápadě? Nebo na Východě? Vím, že jsi velkým příznivcem michiganských Rosomáků.“

„To je jedno,“ odpoví Chaz. „Tam, kde bude Lizzie.“

Mamka se zrovna chystá napít a ztuhne jí ruka. Zatváří se, jako by si nebyla jistá, jestli Chaze správně pochopila, a Rose podezíravě přimhouří oči. Její pohled patří prstenu na mé levé ruce. Angelo je celý udivený, Sarah si odkašle a táta se jen zašklebí. „To je pěkné,“ řekne a nacpe si zbytek zákusku do pusy.

„Já to nechápu,“ nedá to Angelovi. „Myslel jsem, že je Lizzie zasnoubená s nějakým Lukem. Nechodil jsi náhodou s tou její lesbickou kamarádkou, Chazi?“

„O kom je řeč?“ dotazuje se táta. „Jaký Luke?“

„Jen si vzpomeň, drahý,“ opáčí mamka hladce, „přece chlapec, s nímž jsme mluvili po telefonu, ten milý hoch, kterého Lizzie poznala ve Francii.“

„Pořád jsem s ním zasnoubená,“ dodám rychle, „akorát je to teď trochu… komplikované.“

„Nic nového pod sluncem.“ Rose vstává a pustí se do uklízení tátových a Chazových prázdných hrnků a talířků.

„Věčná škoda že je babička po smrti. To by bylo podle jejího gusta.“

Opožděně si uvědomím, že v tom se Rose neplete. Babička by si nejen užívala můj románek, navrch by mi fandila. Byla jediná, kdo mě zrazoval od zásnub. Byla jediná, kdo si odjakživa myslel, že chodím právě s Chazem, a nenechala si to vymluvit.

Taky tvrdila, že je do mě zabouchnutý, pokud si dobře vzpomínám. Ukazuje se, že babička měla pravdu.

V mnoha věcech.

První snubní prsteny nosily jen nevěsty, ženichové ne. To proto, že za dávných časů byla nevěsta považovaná za manželovo vlastnictví, a jakmile si ji „okroužkoval“ (nebo ulovil), stala se jeho majetkem. Prsten na ženině prsteníku levé ruky, z něhož údajně vede cévka až do srdce, byl symbolem manželovy držby. Tak to chodilo až do druhé světové války.

Teprve pak snubní prsteny zdomácněly i v mužském světě a po korejské válce už byly běžnou záležitostí.

Pokud, zrušíte svatbu, sluší se, byť to není povinné, rozeslat formální oznámení. Také je přípustné ústně informovat své přátele a známé o změně plánů, a jestli posunete datum, je nezbytné poslat kartu s novým datem a místem svatby.

V případě, že se na to necítíte, nebo je pro vás příliš bolestné obvolávat hosty na seznamu a sdělovat jim, že se svatba nekoná, požádejte někoho, ať to udělá za vás, například osobu, která vám navrhla nebo ušila svatební šaty. Od toho jsme tady!

Respektive naše recepční, abych byla přesná.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 16

Položil jsem ti své sny k nohám;

Našlapuj zlehka, protože kráčíš po mých snech.

W. B. Yeats (1865-1939), irský básník a dramatik Jen vejdeme s Chazem do kostela, už je u mě mamka. „Kde jsi tak dlouho, holčičko?“ Zpozdili jsme se. Tenhle komplot vymyslel

Chaz, aby mě ušetřil toho, co sám nazývá barbarské praktiky, vystavení nebožtíka v rakvi hodinu před pohřbem.

Mamka mě drapne za ruku a já ke své smůle zjistím, že rakev je ještě otevřená, prý čekají jen na mě.

„Pospěš si!“ pobízí mě naléhavě. „Už ji chtějí zavřít.“

Snažím se vykroutit. „To je dobrý, na mě se neohlížejte.“

„Ne, holčičko, ty víc než kdo jiný potřebuješ vidět, že babička odpočívá v míru a pokoji.“

„To fakt nepotřebuju, mami.“

Ale mamka mi asi nevěří, protože mě vytrhne z Chazova ochranného objetí a vleče mě k rakvi, která je vystavená v zadní části kostela. Zaměstnanci pohřební služby jen čekají, až budou moci zaklapnout víko, a já na ni v hrůze zírám a zjišťuju, že si babička vůbec není podobná. Působí drobně a křehce, jinak než jak si ji pamatuju za života.

„Vidíš?“ ozve se mamka chlácholivě a přitáhne mě blíž.

„Všechno je tak, jak má být. Odvedli skvělou práci. Vypadá, jako by spala.“ Babička vůbec nevypadá, jako by spala. Spíš se podobá voskové figuríně. Ten, kdo na ní pracoval, jí nanesl na obličej příliš mnoho tvářenky. Ruce má sepnuté na růženci a do rakve jí dali modré šaty s krajkovým límcem, kteiý je příliš vysoký. Něco takového by si v životě neoblékla.

Kdyby jí tak dali do ruky plechovku piva Buď, to by bylo příhodnější.

„Můžeš ji políbit na rozloučenou, jestli chceš,“ říká mamka uklidňujícím tónem.

Nechci se nikoho dotknout, ale pravda je, že bych radši políbila DJe Tippycata než mrtvolu.

„Ne,“ odpovím. „To je dobrý.“

Mamka se zatváří kapku dotčeně. „Třeba Maggie ji políbila.“

Rozhlédnu se, jak to neteř snáší. Čekám, že ji uvidím pofňukávat někde v koutě, jak ji někdo houpá v náruči a chlácholí, ale Maggie je nezdolný charakter. Už je u dveří a tankuje do dětské lahve Snapple svěcenou vodu a vykládá svým sestřenkám, že se nic neděje, že ji pije pořád.

„Vážně to zvládnu, mami.“

„Je mi fuk, že má šestiletá neteř babičku políbila, a je mi fuk, že je to moje babička. V žádném případě nebudu líbat mrtvého člověka.

„Jak myslíš.“ Mamka pokyne zaměstnanci, který už zjevně pění, že to trvá tak dlouho, a ten zaklapne víko rakve. „Už nemůžeme dál čekat.“

Chazovo úsilí jezdit městem sem a tam zkrátka vyšlo naprázdno. Chtěl, abychom dorazili do kostela pozdě, až už bude rakev zavřená, ale nepovedlo se. Na druhou stranu cítím, že mamka má svým způsobem pravdu.

Protože vidět babičku v takovém stavu, prázdnou tělesnou schránku, torzo toho, čím kdysi bývala, mi definitivně ozřejmí jednu věc. Babiččin duch, její osobnost, zkrátka to, čím byla výjimečná, je nenávratně pryč.

Víko je zavřené a já najednou cítím, jak ze mě padá tíha. Už nejsem smutná, aspoň ne tolik. Protože ten, koho zavřeli v rakvi, není moje babička. Netuším, kde je, ale tam rozhodně není.

A to je pro mě velká úleva. Ať už je babička kde chce, vím, že je konečně volná.

Kéž bych totéž mohla říct o sobě.

„Pojďme.“ Mamka bere tátu za ruku a odvádí ho od vývěsky s kostelními informačními materiály, které celou dobu pilně studoval (táta má odjakživa slabost pro letáky všeho druhu).

„Děvčata! Luskne prsty na Rose a Sarah, které se snaží sehnat do houfu svou drobotinu.

Je čas jít.

Jako zázrakem se odněkud vynoří otec Jim s několika malými ministranty, kteří nesou svíce, a pak už se všichni řadíme za rakev, kterou před zraky celé farnosti odvážejí na místo určení. Je tu hodně sousedů a známých i cizích lidí a taky moje kamarádka s rodiči. Chaz mě odvádí uličkou a já si provinile uvědomím, že jsem měla zkontrolovat mobil, který mi celý den zlostně vibroval v kapse. Nepochybně volala Shari, aby mi sdělila, že dorazila.

Teď už to vím a ona ví, že já vím. Ještě něco jí neušlo, jak vytuším z jejího výrazu. Nemohla si nevšimnout Chazova důvěrného objetí a mé pleti podrážděné od jeho vousů. Už je jí jasné, že jsem se spustila s jejím bývalým přítelem.

Odvrátím zrak. Na to teď nemám myšlenky. S Chazem vklouzneme do jedné z předních lavic, kam usedl zbytek mé rodiny, a mše může začít.

Otec Jim předstoupí před oltář a brzy začne být zřejmé, že vše se má odehrávat tak, jak jsem se celou dobu obávala. To není pohřeb mé babičky. To je pohřeb nějaké ženy, která se jmenuje stejně jako moje babička.

Otec Jim mou babičku neznal, takže to může být kdokoliv.

Neví, že nesnášela rajčata a hořčici. Nemůže vědět, že měla ráda televizní seriály a kapelu AC/DC. Neví o ní zhola nic.

Nezajímalo ji nic z toho, o čem tu otec Jim mluví. Do kostela nechodila (s výjimkou vánočního svátku, aby viděla svá vnoučata a pravnoučata vystupovat ve vánočních hrách, a i tehdy si nosila v kapse svou placatici, dokud ji mamka neobjevila a nezabavila, a babička pak žebronila, aby jí někdo z přítomných koupil pivo), ale nedá se říct, že by mše nebyla pěkná. Květinová výzdoba je nádherná, sluneční paprsky pronikající barevným sklem chrámových oken do svatyně jsou moc příjemné a otec Jim budí dojem bodrého, upřímného člověka.

Jde o to, že nic z toho, co je tu řečeno, není o babičce.

Evangelium podle svátého Lukáše, které přečetla Sarah? To nemá s babičkou nic společného. Pěkná píseň, kterou chór zazpíval? Nic, co by se babičce líbilo.

Rose bude spokojená, jak tuším. Tohle jí ostudu neudělá, neztrapní její rodinu. Ale nevypovídá to nic o osobě, kvůli níž jsme se tu údajně sešli, abychom velebili její život. V rakvi odpočívá vosková figurína. Naše babička dávno opustila tento svět. Asi jako Elvis.

Má to za sebou, ale rozhodně to není způsob, jak si ji připomenout.

Rozhlédnu se po tvářích své rodiny a na všech je patrné, jak je to těší, jak jsou všichni spokojeni s průběhem mše, a proč taky ne? Nejspíš je to první rodinná událost, kterou babička nějak nepokazí. Nebyla jednoduchý člověk, mnohdy bylo obtížné s ní vyjít, jak sama vím nejlíp. Na druhou stranu s ní byla velká legrace. Kolikrát se objevila ve škole s tím, že mě naléhavě potřebují doma, a pak mě uprostřed dne vzala do kina, protože zrovna uváděli premiéru nějakého trháku a ona to chtěla mít z první ruky. Nepřála si, aby jí vykládali, jak to dopadne, a zkazili překvapení. Byla s ní potíž, o tom vím své. Co já se po ní nauklízela!

Už jsem zaslechla, jak si mamka s tátou povídají, že by mohli její pokoj předělat na hernu pro děti.

Naprosto je chápu, jen se domnívám, že by někdo měl předstoupit a říct něco osobního.

Někdo mi položí ruku na mé prsty, křečovitě propletené v klíně. Chaz se na mě soucitně usměje, jako by mi četl myšlenky.

Je v tomtéž obleku, v němž jsem ho viděla vracet se z katedry, tehdy jak na něj mé srdce divoce zareagovalo. Baseballovou čapku nechal v hotelu.

Nikdy nebude tak pohledný jako Luke, aspoň ne tím konvenčním způsobem vyznávaným naší společností. Nemá Lukovy dlouhé řasy ani tmavé oči s těžkými víčky, ale stačí, abych se na něj podívala, a mé srdce pokaždé udělá přemet.

Teď už vím, že jsem v tom až po uši. Jsem ve velkém, velkém maléru.

Zaručeně způsobím potíže lidem, na nichž mi záleží, Shari a samozřejmě Lukovi – a víte, co je na tom nejhorší? Je mi to fuk.

Najednou ucítím, jak do mě Rose dloubne loktem. „Jsi na řadě.“ Pochopím, že nadešel čas zaujmout místo za řečnickým pultíkem umístěným vedle oltáře. Vymaním se Chazovi, a jak vstávám, zaslechnu jeho šepot: Jdi do toho, šampióne.“

Kráčím k pultíku a v zpocené ruce žmoulám kus papíru, na němž je evangelium podle svátého Jana, slova, která pro mě vybrali otec Jim s matkou. Vyšplhám se na stupínek a chvíli zápolím s mikrofonem, abych si nastavila výšku. Pak se rozhlédnu po moři tváří před sebou.

Páni! Neměla jsem tušení, že měla babička tolik přátel, ale uvědomím si, že tak to není. Sešli se tu přátelé mých rodičů.

Vidím doktora Dennise a paní Dennisovou, Shari s rodiči, a dokonce vzadu Pennebakerovy, Kathyiny rodiče. Je tu můj dětský zubař, a dokonce má bývalá gynekoložka. To mě kapku zaskočí.

Jediná tvář, kterou tu nevidím, je tvář mého snoubence.

Ale to je v pořádku. Protože jsme odděleni. Spím s jeho nejlepším kamarádem, tak co by tu dělal?

Uhladím list papíru od matky. „Ehm.“ Můj hlas se rozlehne chrámovou lodí. Zní překvapivě hlasitě. „Ctění ze svátého evangelia podle Jana.“ Co tu dělá má gynekoložka? Pravda, mamka k ní chodí taky, a možná že i Rose a Sarah, co já vím?

Ale znala babičku? Byla i babiččinou gynekoložkou? To je pošahané. Na babiččinu vagínu jsem nikdy nepomyslela a nechci na ni myslet, především ne tady, na pohřbu, v kostele, když mám číst úryvek z bible.

„Ježíš řekl svým učedníkům…“

Páni! Mám hlas jako hlásná trouba. Proč mám číst o Ježíši?

Babičce mohl být Ježíš ukradený. Chci říct, že jestli je na světě nějaká spravedlnost, bude už v nebi, ale taky je možné, že v pekle, s Elvisem, jak říkal Chaz, a jestli Elvis přišel do pekla – netvrdím, že je zrovna tam –, bude peklo zajímavější než nebe, rozhodně méně nudné. Vsadím se, že by babička zvolila radši peklo.

„Nedopusťte, aby vaše srdce trpěla…“

Osobně bych dala přednost peklu za předpokladu, že je tam i Elvis. A Shakespeare a Einstein a babička. A Chaz.

„Víte co?“

Můj bože. Všichni na mě hledí a mamka se zatváří, jako by se o ni pokoušel infarkt. Co nadělám. Neměla po mně chtít nějaké čtení. Mohla tušit, jak to dopadne.

„Mé srdce skutečně trpí.“ Odkládám list s evangeliem svátého Jana. „Trpí proto, že babička by si to takhle nepřála.

Nevysvětlujte si to špatně, všechno je moc pěkné,“ ujistím otce Jima, který jeví známky neklidu (neujde mi, že ministranty zjevně potěšila nečekaná změna v neměnném průběhu obřadu a že pod bílými naškrobenými rouchy mají špinavé tenisky). „Jen se domnívám, že to, co bylo dosud řečeno, nemá s mou babičkou co dělat, že to nevystihuje její podstatu. Proto jsem si dnes ráno dovolila připravit trochu jiné čtení.“ Z kapsy černého značkového saka vyndám jiný list papíru, na nějž jsem si načrtla pár veršů. „Tohle je z písničky, o níž vím, že by se babičce líbila. Nebojte, nebudu zpívat.“ Vidím, že se sestrám očividně uleví. „Ale zastávám názor, že je důležité uctít památku těch, které jsme ztratili, zmínkou o věcech, které měli skutečně rádi…, a jsem si stoprocentně jistá, že babičku by to určitě potěšilo, takže… To je pro tebe, babičko, ať jsi kde jsi.“

Rozložím papír a čtu: „Lístek se sezónní slevou, jednosměrná jízda…“

Odvážím se zvednout oči a vidím, že členové farnosti, kteří se tu shromáždili, na mě hledí s otevřenými ústy. Hlavně mamka je jako opařená, ale táta se mírně šklebí, a jak pokračuju ve čtení, začne se zeširoka usmívat.

„Nikdo mě nezbrzdí. Jsem na dálnici vedoucí do pekla.“

Teď už v tom táta není sám. Připojí se Angelo a Chuck, dokonce i Sarah křiví ústa, ale nikdo jiný se nepřidá.

S výjimkou Chaze, který se šklebí od ucha k uchu a gestem mi naznačí, že jsem jednička.

Taky se na něj uculím.

„Děkuju,“ řeknu upejpavé farníkům a sestoupím ze stupínku.

O hodinu později jsme už zase doma, kde je připravené občerstvení. „To bylo celkem zajímavé čtení,“ říká má bývalá gynekoložka doktorka Leeová.

„Díky.“ Držím plastový tácek, na nějž jsem si navršila různé sladkosti, které jsem tu našla. Díky množství soucitných přátel a sousedů, kteří se tu v posledních dnech vystřídali s napečenými dobrotami, je to pořádná kopa.

Nehodlám se s nikým dělit. Všechno s ním sama.

„Nebylo to od Kinks?“ vyzvídá doktorka Leeová.

„Od AC/DC,“ odpovím.

„Samozřejmě!“ zvolá doktorka Leeová. „Jsem hloupá!“

Odsune se jinam a její místo zaujme Chaz. Také se občerstvuje. Vybral si dva druhy samosas, grilované maso na korejský způsob, kuře satay a studené sezamové nudle. Nejspíš se zastavil u stolu, kam tátovi postgraduální studenti vyložili svůj příspěvek.

„Dobrý?“ ptá se.

„Skvělý,“ odpovím. „Mé gynekoložce se to líbilo.“

„To jsme dva,“ potvrdí.

„Dva?“

„Taky se mi to líbilo,“ řekne a zakousne se do kuřete satay.

„Tátu a Chucka s Angelem to pobavilo a myslím, že i Sarah.“

„Takže je nás pět ze stovky,“ počítá Chaz. „To není špatné.“

„Kdy myslíš, že bychom mohli vypadnout?“

„Chtěl jsem se tě zeptat na totéž.“

„Dej mi čtvrt hodinky,“ řeknu. „Máma se ještě nedostala k tomu, aby mi pořádně vynadala.“

„Chápu. Kvůli tomu tu trčíme? Proč?“

„Aby vypustila páru, aby se jí ulevilo.“

„Jsi fakt hodná dcera,“ utrousí Chaz. „Už jsem se zmínil, že ta sukně ti náramně sluší?“

„Nejmíň dvacetkrát.“

„V té sukni vypadáš rajcovně.“

„Jednadvacet.“

„Lip bys vypadala bez ní. Víš, co mě děsně rozpálilo? Jak ses U Rytíře po vykoupání zabalila do jednoho z těch prťavých ručníků, co tam mají.“

„Víš co? Dohodneme se na deseti minutách.“

Chaz odloží tácek. „Skočím se mrknout, jestli nám někdo nezablokoval auťák z půjčovny.“

Neuběhne ani deset vteřin, co je pryč, a Sarah s Rose mě zatlačí k pianu. Všechny tři jsme je svorně nenáviděly, protože rodiče nás nutili na něm hrát (žádná jsme neudělala díru do světa).

„Koukej to vysypat,“ spustí Rose. „Co pečeš se Shariiným bejvalým? A nesnaž se tvrdit, že mezi vámi nic není. Smrdíš šamponem z levného hotelu.“

„Nespustí z tebe oči,“ připojí se Sarah ke konverzaci méně agresivním postřehem.

„Já nevím,“ řeknu. „Podívejte, na tohle nemám čas. Čekám na mámu, až mi to přijde vytmavit.“

„Máma má migrénu,“ informuje mě Rose. „Leží s mokrým hadrem na hlavě. Málem jsi ji zabila, tak ji nech na pokoji. Co budeš dělat s tím Lukem? Není to náhodou Chazův nejlepší kámoš?“

„Moc by mě zajímalo, jestli se kvůli tobě do sebe pustí,“

nadhodí Sarah. Od chvíle, co viděla West Side Story, sní o tom, že se jednou kvůli ní chlapi poperou.

„Vážně o tom nechci mluvit.“ Nacpu si do pusy celý čokoládový kousek, abych jim nemusela odpovídat.

„Má to snad znamenat, že se nebudeš vdávat ve Francii?“

vyzvídá Sarah. „Chtěla jsem se přihlásit na kurz francouzštiny, ale jestli to padne, dej mi vědět, protože vedle v italské třídě jsou hezčí kluci.“

„Tohle mámu sebralo, ale počkej, jak s ní zamává, až zjistí, že si nebereš Luka. Všem v keramickém kroužku vykládala, jak jsi zasnoubená se šlechticem, a ty jí uděláš čáru přes rozpočet?

To ji odrovná. Co asi budeš číst nad její rakví? Jaké sloky z písniček AC/DC si vybereš?“ Nejsem schopná promluvit, protože mám plnou pusu, což je moc dobře.

„Lizzie?“ Otočím hlavu, uvidím Shari a srdce mi poklesne.

Ne že bych nebyla ráda, že je tu. Jen se netěším na to, o čem vím, že bude následovat.

Polknu. „Ahoj, Shari. Jak se máš?“

„Ujde to.“ Shari si znechuceně prohlíží mé sestry. „Napadlo mě, že bychom si mohly promluvit – v soukromí.“

„Žádný problém.“ Samozřejmě že je tu problém, poznám to z jejího výrazu. Vím, že se mi nebude líbit, co od ní uslyším.

Nicméně ji následuju nahoru do svého starého pokoje, z něhož se stal hostinský pokoj, a tam padnu na svou starou postel a snažím se vyhýbat obviňujícím pohledům panenek od Madame Alexanderové, které mi rodiče mé matky posílali celé roky. Hlavně Jo Marchová se tváří zklamaně, jak na mě shlíží z dětské knihovničky.

Shari za sebou zavře dveře. „Co to vyvádíš, Lizzie?“

Prohlížím si špičky bot. „Nevím, o čem mluvíš.“

„Ale víš,“ kontruje Shari. „Bereš ty prášky, co ti dal táta?

Jestli ano, radím ti, abys přestala. Domnívala jsem se, že ti pomůžou, ne že tě připraví o schopnost vnímat realitu. Tobě snad přeskočilo? Spát s Chazem! A co Luke?“

Ucítím palčivost pod víčky a oči se mi zalijou slzami.

Zvednu hlavu a vidím, že maminka mé Jo, panenka Marmee, na mě hledí přísněji než její dcera. Proč mi museli babička s dědečkem až do šestnácti let posílat ke každým narozeninám a Vánocům zrovna panenky od Madame Alexanderové? Je jich tu tolik! A všechny se teď na mě mračí.

„Není… není to tak,“ zadrhává se mi hlas, „nepolkla jsem ani jeden.“

„O co tedy sakra běží, Lizzie?“ Shari se svalí vedle mě na postel. „Tohle ti není podobné a nesnaž se zapírat. Oba to máte vepsané ve tvářích, a to nemluvím o tvé podrážděné pleti.

Nevysvětluj si to špatně, vždycky jsem si říkala, že byste se s Chazem k sobě hodili, a bez mučení se přiznám, že ten kousek s Mae Lin jsem spískala proto, abys na něj žárlila. Bylo mi jasné, že ti nikdy nedojde, jak je Chaz skvělý, dokud ho neuvidíš s jinou, s holkou z masa a kostí, a ne s namyšlenou nánou, jako je Valencie. Věděla jsem, co k tobě cítí. To bylo jasné na první pohled. Nemluvil o ničem jiném než o tobě, což by se ještě dalo pochopit, když spolu všichni kamarádíme, ale on byl tebou jako posedlý, dokonce se mi k tomu jednou přiznal, ale tebou jsem si nebyla jistá.“

„O čem to mluvíš?“ Potřesu hlavou. „Naznačuješ snad, že Mae Lin mě měla vyprovokovat?“

„Zafungovalo to, co? Žárlila jsi až běda. Jakmile se Mae Lin s Valencií vzdálily, hned ses na toho chudáka vrhla a dávala mu co proto, aniž tušil, o co kráčí… Páni! To byla podívaná. Málem jsem si cvrnkla do kalhotek, jak jsem se smála!“

Vztekám se, a zároveň mě zaskočí Shariina záludnost.

Odjakživa byla moje nejlepší kamarádka, ale neměla jsem tušení, že je schopná hrát dvojí hru.

„Ze se nestydíš, Shari!“ Zlobím se na ni. „Pletichařila jsi, abys mě dala dohromady se svým bývalým, i když víš, že jsem zasnoubená s jeho nejlepším kamarádem? Ke všemu jsi zneužila nějakou chudinku holku z kanceláře?“

„To je fuk.“ Shari povýšeně mávne rukou. „Mae Lin chodí s fešným záchranářem a byla ochotná se zúčastnit komplotu, ale v životě bych si nepomyslela, že s ním hupneš do postele dřív, než se rozejdeš se svým snoubencem, a jako by to nestačilo, rovnou na babiččině pohřbu! Vůbec tě nechápu. Tobě muselo přeskočit.“

Vrhám na ni zuřivé pohledy a jsem si jistá, že se tvářím stejně nasupeně a zklamaně jako panenky od Madame Alexanderové, co jich je nad našimi hlavami.

„Pro tvou informaci,“ spustím na ni, „nežárlila jsem na Mae Lin, a s kým spím za zády svého snoubence na babiččině pohřbu, je jenom moje věc.“

„Promiň.“ Shari můj výpad zarazí. „Jen nechci, abys trpěla.

Ty nebo Chaz.“

„Co tak najednou?“ Unikne mi hořké pousmání. „Odkdy ti leží na srdci Chazovo blaho? Ze zrovna ty si děláš starost o jeho city?“

„Tak hele, to není fér.“ Shari na mě mhouří oči. „Sama víš nejlíp, že jsem ho milovala.“

„Taky ho miluju.“

„Nepovídej!“ pitvoří se Shari. „Proč tedy nosíš Lukův prsten?“

„Pár věcí si ještě musím vyjasnit,“ připustím zdráhavé a zatlačím levou ruku do matrace, aby na něj nebylo vidět.

„Netvrdím, že znám na všechno odpověď, Shari, a netajím se s tím, že v tom zatím plavu, ale jedno vím jistě. Miluju ho a vždycky budu milovat.“

„A co Luke?“ dožaduje se Shari.

„Dělám, co můžu, jasný? Luke je ve Francii,“ říkám.

„Počkám, až se vrátí, a pak si spolu promluvíme, jestli to má nebo nemá cenu. Mezitím… Být zasnoubená neznamená být vdaná, jak je ti známo,“ doplním, „nebo mrtvá.“

Trochu mě zaskočí, že papouškuju babiččina slova, ale kdy jindy je příhodnější doba, když ne po jejím pohřbu?

Shari se na mě vyjeveně podívá, jako by mě viděla poprvé, a možná nebude daleko od pravdy. „Už sis vyhledala, co znamená solipsistický?“

„Ano,“ odpovím pobouřeně. „A není to žádná pravda!

Nejsem zastánkyně subjektivního idealismu ani krajního egocentrismu, a i kdybych byla, těžko bych kdy opustila Lukův byt na Páté avenue, natož si začala s Chazem. Je to chudý student, zato Luke je bohatý aristokrat, jasné?“

Shari se k mé úlevě zasměje a panenky Madame Alexanderové jsou vyjukané.

„To je pravda.“ Sáhne po mé ruce, té s prstenem, a stiskne ji.

„Buď opatrná, Lizzie. Hraješ si s ohněm.“

„Já?“ Udiveně pozvednu obočí. „To tys před chvílí přiznala, že jsi najala holku od vás, aby s Chazem flirtovala a já žárlila!“

„Protože jsem se domnívala, že nejdřív to ukončíš s Lukem!“ rozkřičí se Shari. „Ve snu by mě nenapadlo, že s Chazem skočíš do postele! Na babiččině pohřbu! I když…

Tohle by se jí mohlo líbit, to by byla pocta přesně podle jejího gusta, ale jedno ti řeknu: nemám ráda, když se lidem ubližuje, a bojím se, abys na to šeredně nedoplatila.“ Opětuju její stisk.

„Jsem už velká holka, Shari, dokážu se o sebe postarat.“

Vracíme se zpátky k hostům a já si v duchu říkám, jestli si to jen nenamlouvám. Skutečně to dokážu? Proč ne? Poprvé v životě bydlím sama a sama si vydělávám, mám svou živnost (tedy prakticky). V podstatě se dá říct, že jsem vyhodila do vzduchu tucet talířů a teď s nimi žongluju. Jestli upustím jeden, celé uskupení se zbortí jako domeček z karet a bude to taková mela, jakou svět neviděl.

Takže o co kráčí? Mám vášnivou aféru s nejlepším kamarádem svého snoubence, a že je skutečně vášnivá, se nedá popřít. Vidím, že Chaz na mě čeká v obývacím pokoji, a okamžitě se mi rozbuší srdce. Tak je to pokaždé, kdykoliv ho spatřím, a říkám si, z toho se, holka, jen tak nedostaneš.

Ale když zvedne hlavu a naše pohledy se setkají, projede mnou elek– trizující napětí a najednou je mi lehce u srdce, najednou je mi všechno jedno. Ať se stane, co se stane, hlavně že můžeme být spolu. Aspoň prozatím. Zkrátka tak dlouho, jak to půjde.

Květiny, jak známo z dochovaných záznamů ze starého Řecka, odjakživa hrály při svatebních obřadech důležitou roli.

Květinové věnce a girlandy měly u starobylých obřadů nezastupitelnou roli. Nevěstě místo snubního prstenu dali na hlavu věnec a prostřednictvím květin došlo ke spojení páru.

Ale nebyly to jen květiny, jimž lidé přikládali určitou moc.

Kromě různých bylin sázeli například na kvetoucí česnek nebo jeho plody. Tato plodina údajně chránila před zlými duchy, ale co se zlými duchy v dnešní době? Horší bude zbavit se česnekového pachu.

Tradičně dostávají svatebčané výslužku, aby měli na co vzpomínat. To je prastarý zvyk původem z Francie. Tam si hosté už před mnoha staletími odnášeli domů krabičky bonbonů nebo pražených mandlí v cukru. Dnešní páry rozdají svíčky nebo, pokud chcete skutečně zapůsobit, sluneční brýle posázené štrasy.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 17

Z celého svatebního dortu je nejsladší naděje, dokonce sladší než kandované švestky.

Douglas Jerrold (1803-1857), anglický dramatik Stojím v letištní hale a čelem se opírám o skleněnou výplň.

Odtud je vidět na letištní plochu, na startující a přistávající letadla.

S Chazem jsme odletěli z Ann Arboru komerční třídou a nyní čekáme v Detroitu na spoj do New Yorku, který přistane na letišti LaGuardia.

Abychom nějak zabili čas, než nás zavolají k nástupu na letadlo, sedli jsme si s Chazem do Fox Sports Baru a dali si panáka. Pak mi zavibroval mobil a já se nestačila divit, když jsem zjistila, kdo volá. Luke! To mě dost rozhodilo.

„Jak se máš?“ zeptal se. „Promiň, Lizzie, že nemůžu být s tebou. Asi to bylo pro tebe dost tvrdé, co? Prostě jsem se nemohl utrhnout z kanceláře. Strýc Gerald mě tu skutečně potřebuje.“

Nevydržela jsem na místě. Musela jsem vstát a začít korzovat po hale. Před Chazem jsem s ním nemohla mluvit.

Jasně, chápu,“ řekla jsem. „Nic si z toho nedělej. Celkem to ujde.“ Na obzoru se začínají kupit bouřkové mraky. Kvůli nim zdrželi odlet našeho letadla. Zatím o půl hodiny, ale kdo ví, jak se to vyvrbí? Klidně tu můžeme uvíznout celou noc.

Ale nějak cítím, že je mi to jedno. Vidina noci strávené v Detroitu, s Chazem po boku, mi dělá dobře na duši.

Bída, co? Telefonuju se svým snoubencem, a přitom hloubám o jeho nejlepším kamarádovi, jak s ním strávím noc v Detroitu, jak se ho nemůžu nabažit a věčně se ho musím dotýkat. Pokaždé když se od něj vzdálím, pocítím přímo fyzickou bolest a pospíším si zpátky, abych mu aspoň položila ruku na rameno, nebo si s ním propletu prsty. Je to zvláštní a neobvyklé, něco, co jsem nikdy nezažila, ani s Lukem, s člověkem, s kterým jsem zasnoubená.

Rose má pravdu. Jsem běhna.

„Ale dost jsem uvažoval,“ pokračuje Luke.

„Vážně?“ Nevnímám ho, naprosto jsem ztratila souvislost, co mi povídá. Za sebou uslyším píp-píp-píp. Nějací starší lidé jedou na minivozíku k odletové bráně a další se jim pletou do cesty, nikdo jim nechce uhnout.

„Fakt,“ řekne Luke. „Co bys říkala tomu, kdyby sis udělala výlet do Paříže? Třeba na týden?“

Zatřesu hlavou, jako by mi v ní bzučela vosa.

„Já?“ zeptám se. „Myslíš snad…“

„Přesně tak. Chci to nějak vyřešit.“

„Nó… Ty chceš, abych tě navštívila v Paříži?“

Páni! A je to tady! Zatajila jsem mu, že Chaz za mnou přijel na babiččin pohřeb, a je patrné, že Chaz s ním od chvíle, co dorazil do Ann Arboru, nepromluvil jediné slovo. Luke to musel nějak vytušit.

To je strašné. Rozejde se se mnou, dá mi kopačky po telefonu. Bože! Zasloužím si to, jsem příšerná ženská. Jsem na cestě do pekla.

Zavřu oči, abych se připravila na ránu, až dopadne.

Ale Luke dál šveholí: „Asi bych o tom neměl mluvit s ohledem na to, co si’s teď prožila, ale moc se mi tu líbí. Málem jsem už zapomněl, jak miluju Paříž, a pracovat se strýcem Geraldem je prostě balada. Jako bych chytil druhý dech a práce mi jde od ruky.“

Otevřu oči. Počkat! Nezdá se, že by se se mnou rozcházel.

Vůbec to tak nevypadá.

„Taky jsem zapomněl, jaké je to pracovat ve světě financí,“

pokračuje Luke. „Je to skutečně fantastické a myslím, že taky budeš nadšená. Jen si vzpomeň, jak se ti tu loni v létě líbilo!

Věčná škoda že jsi nejela se mnou.“

„Víš dobře, že jsem si nemohla dovolit utéct od rozdělané práce.“ Slova, výrazy, to, co říkám, mi zní cize, i když mluvím rodnou mateřštinou.

„Jistě,“ řekne Luke, „já vím. Tvá práce je pro tebe důležitá.

Už jsem se poučil, Lizzie, to mi věř.“

Kradmo se podívám po Chazovi. Sleduje v baru televizi, přenos golfového utkání. Chaz je zkrátka milovník sportů všeho druhu. V hotelu jsme párkrát zapnuli televizi a on se díval na všechno, co zrovna běželo.

„Doufám, že se tě to nějak nedotklo?“ optá se Luke.

„Myslím mé zaujetí pro Paříž, že se mi tu líbí.“

„Proč by mělo?“ Především se mě dotýká, že spím s nejlepším kamarádem svého snoubence, s klukem, který je čirou náhodou bývalou známostí mé nejlepší kamarádky, z které je teď lesbička. Groteska k popukání.

Ale to mu samozřejmě nevykládám.

„Nezastírám, že se mi ulevilo,“ líčí své pocity Luke, „a nemysli si, že jsem hodil studium medicíny za hlavu… ne úplně, i když… Nejsem si jistý, jestli je to pro mě to pravé, a Paříž…

Paříž je zkrátka Paříž. Uvidíš, že se ti tu bude moc líbit…“

Fajn. Teď už jsem vynervovaná tak, že musím domluvit, musím ihned ukončit hovor.

„Právě nás volají k odletu,“ zalžu. „Musím běžet.

Popovídáme si později, Luku.“

„V pořádku,“ řekne Luke. „Miluju tě.“

„Taky tě miluju,“ řeknu a zavěsím.

Co to mělo znamenat? Co to mělo znamenat? To je nad mé síly, tohle nezvládnu. Spěšně se vracím, prodírám se davem, abych byla co nejdřív zpátky ve Fox Sports Baru, a tam do sebe naráz sklopím sklenici alkoholu.

„To je tempo.“ Chaz mě starostlivě sleduje. „Tobě to nějak zachutnalo, ale jestli chceš pokračovat, vodky tu mají víc, než stačíš vypít.“ Odložím prázdnou sklenici a opřu si hlavu o barový pult. „Chce, abych za ním přijela do Paříže,“ sděluju slupkám z oříšků na podlaze.

„Ten parchant!“ zareaguje Chaz. „Než se naděješ, bude chtít stanovit datum svatby.“

Zvednu hlavu a podívám se na něj. Má tu svou baseballovou čapku Rosomáků a vypadá úchvatně – a sexy – pomačkaně, jako by zrovna vstal z postele.

Proč jako by? Byli jsme na to dva.

Znovu mě zaplaví pocit provinění. To se mi děje nejmíň stokrát za den a zase mi padne hlava na bar a chce se mi brečet, zalykat se slzami.

Chaz mi položí velkou ruku na krk. „Vzmuž se, holka,“

řekne. „Může být hůř.“

„Jak hůř?“ dožaduju se vysvětlení.

„Nó!“ řekne po chvilce uvažování. „Aspoň nejsi těhotná.“

Jestli mě chtěl rozveselit, nepodařilo se. Ani trochu mě to nepobaví. „Podívej, Chazi,“ fakt je mi pod psa, „všechno, co jsi mi řekl na Nový rok, to ráno po svatbě Jill Higginsové, je pravda a podepíšu ti každé slovo. Luke mě požádal o ruku jen proto, že ho děsilo pomyšlení být sám. To už jsem si ujasnila.

Nezáleží mu na mně… Tedy záleží, ale… ale ne tak jako tobě.

Kdyby o mě opravdu stál, přijel by, byl se mnou na babiččině pohřbu, jako jsi to udělal ty, jenže co teď s tím? Podívej, jak jsem si zavařila. Mám snoubence, kterého nemiluju, který si mě chce vzít, a milence, kterého miluju, který si mě pro změnu vzít nechce. Proč se vlastně nechceš ženit, Chazi? Proč?“

„To už jsme probrali,“ podotkne Chaz, „a jestli mě nechceš takového, jaký jsem, se všemi klady a zápory, pak ti bude líp s Lukem. To on ti nabízí snubní prsten, navrch zajištěné postavení investičního bankéře a bydlení na Páté avenue. Byla bys hloupá, kdybys po tom nehrábla, a já? Co já ti můžu nabídnout? Byteček v East Village a mizerný plat asistenta na univerzitě… Abych nezapomněl, žádný prsten, takže se v první řadě ptám: Co tu děláš? Proč tu se mnou marníš čas? Kvůli oříškům, co tak chutnají k pivu?“

Hledím na misku s oříšky, ale nevnímám. Vím, o čem mluví, a připomenu si jednu chladnou noc, jak jsme se pohádali u 0’Riordana a já si pak kladla otázku, co bych měla ze života, kdybych se nevdala.

Je to šílené, ale s Chazem v tom začínám mít jasno. Důležité je být spolu. Koho zajímá nějaký hloupý cár papíru?

Počkat! Skutečně mě to napadlo? Co se to se mnou děje?

Kým se stávám? Je možné, že bych se zařadila po bok holek, které nestojí o manželství?

Už to tak bude, už mám nakročeno. Jsem jednou z těch, které podvádějí své snoubence s jejich nejlepšími kamarády.

Utrápeně zahuhlám: Jak mu to můžu udělat? Jak mu to můžeme udělat?“ Složím hlavu do dlaní. „Je mi na zvracení, nepřeháním.“

„Tady ne, támhle je odpadkový koš,“ upozorní mě Chaz. „A přestaň si ubližovat. Taky se nechoval zrovna jako skautík, co jste byli spolu.“ Štěrbinou mezi prsty se na něj podívám. „O

čem to mluvíš?“

„O ničem. Nechceš ještě pití?“ Zamává na číšnici. „Tahle mladá dáma by si dala ještě jednoho lomcováka, Ketel One.“

Žena přikývne, odstraní prázdnou sklenici a chystá se nalít mi další. „Radši dietní colu,“ požádám a musím se přidržet barového pultu, abych se nezačala kymácet. Po vodce, kterou jsem do sebe naráz sklopila, se cítím opilá. Jak jsi to myslel, že Luke nebyl skautík?“ dotírám na Chaze.

„Nech to plavat. Hele, už dlouho se tě chci na něco zeptat.

Co ten podvazek? O co kráčí?“

„Cože?“Civím na něj přes alkoholovou clonu.

„Přece na svatbách,“ upřesní Chaz, „jak ho ženich stáhne nevěstě z nohy a předhodí davu.“

Číšnice přede mě postaví dietní colu. Jsem jí vděčná a hned si pořádně loknu. „Za starých časů to u královských dvorů chodilo tak, že po svatebním obřadu doprovázeli dvořané novomanžele až k svatebnímu loži, aby se ujistili, že manželství bude naplněno. Na důkaz, že došlo k defloraci, chtěli po vznešené nevěstě podvazek nebo punčochu a někdy si je brali násilím, a protože venkované rádi napodobovali šlechtu, stalo se zvykem žádat po obřadu po všech nevěstách punčochy nebo podvazky. Proto se ustálila tradice v tom smyslu, že ženich sundá nevěstě podvazek už při hostině, aby je svatebčané nepronásledovali do ložnice nebo se nevrhali na nevěstu.“

„Ach tak.“ Chaz udělá obličej. „To je dostatečně pádný důvod, proč by měli tuhle manželskou instituci zrušit.“

Začíná mi svítat. „Ty nejsi proti manželství, tobě vadí celý ten svatební mumraj, co?“

„Souhlas,“ připustí Chaz. „Ale jedno nejde bez druhého, co?“

„Proč by nešlo?“ řeknu střízlivě, a věřte nevěřte, myslím to vážně. Spolu hřešili, spolu platili. Hrob, který jsme si vykopali, je notně hluboký. „Tobě nevadí, co provádíme? Nestydíš se?“

Chaz dopije. „Ani v nejmenším,“ odpoví. „Někdy vyvádím jako utržený ze řetězu, dělám hrozné věci, ale kvůli tomu, že tě miluju, si nedělám výčitky. To je totiž to nejlepší, co mě mohlo potkat. Nevím, co bude, až se Luke na podzim vrátí, ale chci si užívat a plnými doušky vychutnávat týdny, které nám zbývají, protože jak jsem pochytil během studia filozofie, co se má stát, to se stane a my s tím nic nenaděláme.“ Vyjeveně na něj civím neschopná kloudné myšlenky. „Takže?“

„Takže… co?“ zeptá se.

„Co… co bude dál?“ Opravdu doufám, že zná odpověď, protože sama nemám ponětí, co si počít. Na jednu stranu mě současná situace trochu děsí, ale zároveň pociťuju mrazivé vzrušení. Takhle mi bylo, když jsme se Shari přistály na letišti LaGuardia, řadily se ve frontě na taxík a netušily, co nás čeká, až dojedeme na Manhattan. Tehdy mě také mrazilo.

Ale ne proto, že bych byla na špatném místě.

„Dám si ještě jeden drink.“ Chaz mávne na obsluhu. „Tobě radím udělat totéž. Chci si připít na jistou dámu, která si to zaslouží, ale ne dietní colou.“

Mátožné se na něj usměju. „Nesnáším nejistotu, neumím v tom chodit.“

Číšnice před nás postaví pití.

„Ale jdi!“ oponuje Chaz. „Právě v tom jsi nejlepší. Klidně se pustíš po neprobádaném území a narazíš na zlatý důl. Proč myslíš, že se tě Luke drží jako klíště, i když je na opačném konci světa? Protože máš v sobě něco, co lidi přitahuje, co je k tobě vábí.“

Tím si nejsem jistá. „Když já nevím…“

„Lizzie.“ Chaz se mi podívá do očí. „Proč si myslíš, že si babička oblíbila zrovna tebe? Proč si rozuměla zrovna s tebou a s nikým jiným? Byla jsi jediná z celé vaší rodiny, kdo slůvko ‚ne‘ nepovažoval za odpověď. Ty sis vždycky prosadila svou, i kdyby čert na koze rajtoval. Teď si připijeme.“

Kousnu se do rtu a zvednu sklenku.

„Na babičku.“ Chaz pronese přípitek a ťukneme si. „Na bezvadnou starou dámu, která milovala chlast a měla sakra dobrý vkus.“

„Na babičku.“ Potlačím pár slz, které se mi najednou derou do očí, ale jsou to slzy štěstí. Protože konečně někdo řekl o babičce to, co jsem měla celou dobu na jazyku.

Vím, že by souhlasila s tím, co s Chazem provádíme, a pořádně si přihnu.

Na babičku.

K prvním přípitkům došlo někdy v šestém století před naším letopočtem. Tehdy se víno rozlévalo z jednoho džbánu, a když si staří Řekové pozvali hosty na večeři, nejdřív se napil hostitel, aby stolující ujistil, že víno není otrávené (tou dobou běžná praktika, jak se zbavit otravných příbuzných nebo sousedů).

Později došlo na ťukání číší a pohárů, hlavně na svatbách, což byl populární způsob, jak odehnat démony od čerstvých novomanželů.

První přípitek při tradiční hostině je určený nevěstě a pronese ho ženichův svědek. Poslední přípitek je obvykle na otci nevěsty a poté, co všechny dojal k slzám, se může začít jíst.

Pouze při netradičních moderních svatbách si vezme slovo nevěsta a poděkuje všem, kdo se podíleli na přípravách, a také hostům, kteří se dostavili (ti opravdu zaslouží dík za to, že museli trpně vyslechnout tolik proslovů).

Zkraťte proslov na minimum a prosím, žádné dlouhé psaní.

Přípitek pronášíme proto, abychom novomanželům popřáli hodně štěstí a vyzvali přítomné, ať udělají totéž. Určitě nechceme ženicha s nevěstou přivést do rozpaků nebo se předvádět, jak jsme vtipní a pohotoví. Také byste měli poděkovat rodičům za vynaložené úsilí a manželskému páru, že si zrovna vás vybral za družbu, družičku a tak podobně. Pozvedněte číši, požádejte ostatní o totéž, pogratulujte novomanželům a zase si hezky dřepněte, aby se už konečně mohli pustit do vystydlého, gumového kuřete.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 18

Někoho hluboce milovat vám dodá sílu. Být někým hluboce milován vám dodá odvahu.

Lao-c‘ (6.-5. stol. př. n. 1.), taoistický filozof Je pondělí ráno a já mám zpoždění.

Existuje jediné vysvětlení, jak se můžu opozdit, když žiju v domě, kde i pracuju. Chaz.

Ukazuje se, že je nevýhodou bydlet a pracovat na jednom místě, například když nechcete, aby lidé, s nimiž jste v každodenním kontaktu, věděli o vašich spádech, že jste nevěrná svému snoubenci.

Chaze jsem upozornila, že jestli chce u mě přespat, musí ráno vypadnout dřív, než dole otevřeme. Nemohla jsem dopustit, aby ho Tiffany a ostatní viděly odcházet. Tím pádem měl zmizet před devátou, raději před půl devátou, a byl by to stihl, kdyby nebylo mé nesnesitelné slabosti pro muže, kteří člověku přinesou snídani do postele. Protože ještě žádný kluk mi nepřinesl snídani do postele.

A nejen to. Přivstal si, jako myška vyklouzl ven, aby mě nevzbudil, a zašel do krámu. Přiznám se bez mučení, lednička byla jako vykradená. Po návratu mi usmažil vejce a opekl slaninu a toast a to vše mi donesl s jednou rudou růží v malé vázičce a s plechovkou dietní coly tak, jak ji mám ráda.

Která z vás by neroztála blahem a okamžitě se na něj nevrhla? (Hned jak jsem dojedla vejce. Přece je nenechám vystydnout!)

Takže jsem trochu jako… vysátá, když konečně sejdu do obchodu. Ale vysátá tak nějak příjemně a taky báječně odpočinutá, i když pořád jakoby v mlžném oparu, jako bych měla v sobě prášky, které mi dal Shariin táta a které jsem U

Rytíře spláchla do záchodu. Tak se cítím od chvíle, kdy jsem Chaze poprvé políbila, a svět se ihned zdá být… jiný. Ne lepší, ne horší, zkrátka jiný a věci, které mi dřív vadily, například když si někdo nesundá baseballovou čapku ani v místnosti, mi najednou vůbec nevadí. Moje strašáky, které mi nedopřávaly klidu, že jednou skončím jako Kathy Pennebakerová u nás doma, že budu v našem místním krámku nakupovat na víkend pivo ve velkém, se rozplynuly, vlastně si už vůbec nic nepřipouštím, a pokud jde o mou posedlost jídlem, na letišti jsem si koupila pytlík s popcornem se sýrem, ale nesnědla jsem ho na posezení jako obvykle, jen hrst.

A vůbec mě nenapadlo koupit si pořádnou porci čínského jídla.

Něco se se mnou děje, dokonce jsem přestala nosit kalhotky Spanx. Je mi fuk, že mám vystouplé půlky. Možná proto, že se Chazovi líbí?

Už si nemusím dělat starosti při milování, ani nemusím nahá couvat do koupelny, aby neviděl můj zadek. Vlastně jsem si jistá, že kdybych to udělala, Chaz by se mě zeptal, proč to dělám, jestli mi nepřeskočilo. Třeba Luke si mého chování nikdy nevšiml, nepřišlo mu to divné, ale řekla bych, že jak jednou člověk odhodí zábrany, jak se zbaví morálních skrupulí, přestane se i stydět.

Tak či tak… Nejsem první, Sylvie a Marisol dorazily přede mnou a už pracují na koktejlových šatech značky I. Magnin &

Co. z padesátého roku ušitých z krajky a tylu. Přinesla je k nám jedna punková nevěsta, jejíž matka je měla na sobě, a ona si usmyslela, že se do nich vejde, i když má velikost 12 a její matka měla 8. Ujistily jsme ji, že od toho jsme tu.

Jenže sotva vkročím, Sylvie s Marisol se na mě podívají tak, že je mi ihned jasné, že dneska toho moc neuděláme, natož abychom zvládly přešití značkových koktejlek I. Magnin z osmičky na dvanáctku. Ale neuhnu pohledem a vyrážím do útoku: „Copak?“ nadhodím kurážně.

Nevím, jak na to mohly přijít, ale z jejich pohledů je patrné, že vědí, která bije, jako bych měla na hrudi vypálené šarlatové písmeno C.

Skvělé. Šéfka je coura, a až za hodinu dorazí Tiffany, dozví se to celý Manhattan (včetně části Severní Dakoty, odkud pochází).

Jak si s tím poradím? Ve Fortune Small Business se nepíše, co dělat, když vaši zaměstnanci vědí, že spíte s nejlepším kamarádem vašeho snoubence, aspoň jsem na to nikde nenarazila. Kruci. To mám za to, že jsem věnovala větší pozornost Us Weekly, místo abych se vzdělávala.

„To vypadá pěkně,“ utrousím na adresu šatů, na nichž obě pracují. Odpáraly živůtek a chystají se všít do pasu elastické krajkové díly – lichotivé pro velké dívky – tak, aby to nebylo vidět. Jo, to je ono. Lichotky by mohly zabrat, aby pustily ze zřetele moji maličkost.

Vymění si pohledy.

„Doslechla jsem se o tvé babičce, Lizzie,“ spustí Marisol.

„Upřímnou soustrast.“

„Ano, upřímnou soustrast,“ připojí se Sylvie.

Chvíli na ně užasle hledím, než mi dojde… Nemyslí si o mně, že jsem coura, vůbec je to nenapadlo! A že se na mě divně dívají? Zrovna jsem se vrátila z babiččina pohřbu a ony nevědí, jak zareagovat.

Kristepane! Jsem taková nána!

„Díky,“ poděkuju s úsměvem. „Měla… měla pěkný, dlouhý život.“ Výrazně se mi uleví a už si nepřipadám jako vykolejená, dokonce se pustím do práce, především zkontroluju vzkazy na záznamníku. Naštěstí jich není moc díky prodlouženému víkendu, jenže když se za hodinu objeví ve dveřích Tiffany, stačí jí jediný pohled a hned je doma. „Páni, ty sis užívala, co?“

spustí bez okolků.

Popíjím dietní colu, dneska už druhou, a málem se zakuckám: „C-co?“

„Nech toho,“ opáčí znechuceně a ladně vpluje do obchodu na svých deseticentimetrových jehlových podpatcích. „Myslíš, že na tobě nepoznám, že jsi měla ráno sex? Netuším, s kým jsi byla, ale zjevně ti to udělalo dobře. Kdo to je? Luke to být nemohl, protože takhle rozsvícenou tě neznám. To je děsné…“

Zarazí se v půli cesty a vypoulí na mě oči. „Krindy pindy, Lizzie! Že ty a Chaz…“

„NE!“ Vyskočím ze židle u recepčního stolu a jako šílená začnu divoce máchat rukama. „Pochopitelně že ne!“

Jdi se bodnout.“ Pomalu se začne usmívat od ucha k uchu.

„Že ty pícháš nejlepšího kámoše svého snoubence, ty jedna couro?“

„Nic takového nedělám!“ vykřikuju. „Přísahám, že tak to není!“

„A ke všemu mi lžeš?“ Tiffany se nepřestává usmívat. Sáhne do kabely od Marka Jacobse a vyndá mobil, svého spojence, bez kterého neudělá ani krok. „Musím dát vědět Monice a taky Raoulovi, v podstatě všem, kdo tě znají. To je hrůza! Naše slečna Mravopočestná se přes víkend muchlovala s nejlepším kamarádem svého snoubence, který je, aby se to nepletlo, bývalým její nejlepší kamarádky.“ Tiffany se pro sebe zachechtá a začne ťukat do klávesnice. Ještě lepší! Je ti jasné, že za tohle shoříš v pekle?“

Drapnu ji za ruku, abych jí v tom zabránila. „Nech toho, Tiffany. Můžeš mě chvíli poslouchat?“ vyzvu ji smrtelně vážně.

Tiffany se na mě podívá podmalovanýma očima z výšky svých sto– pětaosmdesáti centimetrů (když připočtu jehly). „Co je?“ Málem se mlsně olizuje jako kočka, která snědla misku smetany.

„Není to tak, jak si myslíš.“ Mám stažený žaludek. Všechny ty dobroty, chutná vejce a toast, které jsem do sebe před hodinou nacpala, se mi vrací. „Věc se má tak, že…“

„Jakže?“ zapitvoří se Tiffany. „Ty ses do něj zamilóóóóvala, co? To mi chceš říct?“

„Ano, když už jsi to nakousla,“ odpovím přiškrceně. Je mi na zvracení a nevím, co s tím dělat. Musím se přemáhat, abych nepozvracela její pěkné letní šaty značky Laundry, ale netuším, jak dlouho se ještě vydržím ovládat.

Tiffany odloží mobil, skloní se ke mně, až si hledíme do očí, a velice zřetelně vysloví: „Kecy.“

Pak se znovu napřímí a pokračuje v ťukání. „Kristepane, Lizzie, fakt si myslíš, že to nevíme?“ řeční, aniž spustí oči z mobilu. „Už si o tom cvrlikají vrabci na střeše, jen tys byla jako zaslepená, ty jediná sis neuměla přiznat, že jsi do Charlese Pendergasta třetího zamilovaná. Vždyť to přímo bilo do očí, jak ho máš ráda a jak on má rád tebe, že bylo jen otázkou času, kdy na to vletíte, a řeknu ti, že ten tvůj Luke mě poslední dobou dost štval. Kdo to kdy viděl, aby se kluk sbalil a odjel na celé léto do Francie? Víš, co bych udělala, být na tvém místě? Dala mu sbohem, protože co na tom, že je ze šlechtické rodiny? Na světě jsou důležitější věci. Byl s tebou na babiččině pohřbu? Podržel tě v těžké chvíli? Ne? Ale Chaz to udělal, vid? Tam to začalo?“

Její výlev mě zaskočí. Nezmůžu se na slovo a tak jen němě přikyvuju a Tiffany s pohledem upřeným na mobil pokračuje: „Vidíš? Já to věděla. Monika mi dluží padesát babek. Dost tě to rozhodilo, co? Nech to plavat, Lizzie. Luke je milý kluk, užila sis s ním, ale když to vezmeme kolem a kolem, byl u tebe, když jsi ho potřebovala? Nebyl. Lip ti bude s Chazem, ten tě skutečně miluje… Na oslavě 4. července to bylo jasné každému, kdo se na vás podíval, i když se Chaz většinu času tvářil, jako by tě chtěl uškrtit, ale podstatné je, že s ním neprohloupíš.“

Zprávu už musela rozeslat všude, kam se dalo: na East Side, West Side, do Brooklynu a určitě většiny Queensu. „Takového kluka potřebuješ a jsem ráda, že ti konečně vyprášil kožich.“

Zírám na ni. Už se mi nechce zvracet, ale mám sto chutí ji obejmout. Ale neudělám to, obejmu sama sebe. „Díky, Tiffany, já… já… Bylo to trochu… nezvyklé,“ pípnu slabým hláskem.

„Umím si to představit.“ Tiffany zvolna dojde ke své židli a sveze se na ni. „Pro tebe. Nejsi na takové věci zvyklá, to dělají jen špatné holky.“ Sáhne do své obří kabely a vyndá čokoládový croissant a pak mi naznačí, abych jí udělala kapucino, a já jí poslušně vyhovím. Jde o to,“ pokračuje v monologu, „že ty vlastně nejsi tak úplně špatná. Chápeš, jak to myslím? Přece nejste s Lukem svoji? Jste jen žasnou beni, a i o tom se dá spekulovat, když jste ani nestanovili datum svatby, tak co? Na ženské špatnosti existuje stupnice, desítka je bída, nula nepatrně špatná. Tys něco jako jednička.“

To mě zaujme. Podám jí napěněné kapucino a vypnu kávovar. „Jak si stojíš ty?“ zeptám se.

„Já?“ Tiffany se zakousne do croissantu a chvíli uvážlivě žvýká. „O tom se dá spekulovat. Raoul je ženatý, manželka ho opustila a žije se svým osobním trenérem a jediný důvod, proč ještě nejsou rozvedeni, je zelená karta, na kterou Raoul pořád čeká. Jakmile ji dostane, což už by mělo být každým dnem, rozvede se s ní a vezme si mě. Ale bydlíme spolu, takže na stupnici špatnosti jsem nejspíš na čtvrtém místě.“ O holčičí stupnici špatností jsem v životě neslyšela. Nejspíš proto, že jsem nikdy neprovedla nic špatného, čím bych se zasloužila o členství. To mě skutečně zajímá.

, Jak je na tom třeba Ava?“ chci vědět.

„Ava? Pojďme to rozebrat. Spí s tím DJem Tippycatem a on je ženatý? Podle bulvárního tisku si na něj manželka došlápla a někde na parkovišti u Outback Steakhouse na něj zaútočila řetězovou pilou, takže teď má soudní zákaz se k němu přiblížit, čímž si zajistila tak pětku.“ To mi imponuje. „Výš než ty?“

„Jo,“ souhlasí Tiffany, „i když Tippy už má taky jeden vroubek. Jednou se snažil propašovat na letadlo tři gramy marihuany. Nacpal to do plyšáka svého dítěte, ale to je fuk.

Nesmím zapomenout Avě říct o tobě a Chazovi. Bude z toho jančit. Taky vsadila padesátku a Malý Joey dokonce stovku!“

„Počkej, prosím tě!“ Snažím se ji zadržet. To je poněkud citlivá záležitost. Od toho rána, kdy jsme se probudily a ona zjistila, že pod okny mám novináře, jsme spolu nepromluvily.

„Nemůžeme to zatím nechat u ledu? Existují jistí lidé, kteří nevědí, že se snažím přijít na to, jak a jestli vůbec to říct… třeba Lukovi.“

„Co to povídáš?“ Tiffany se na mě nechápavě podívá.

„Samozřejmě že mu to řekneš.“

Mrknu na prsten na levé ruce, který jsem zatím nesundala, a mlčím.

„Ale rozejdeš se s ním, že ano, Lizzie?“ tlačí na mě. ,/lno, Lizzie? Protože jestli si to necháš pro sebe, víš, na jaký stupeň špatnosti postoupíš? Rovnou na desítku! Nemůžeš oba tahat za nos. Kdo si myslíš, že jsi? Anne Hecheová?“

„Já vím,“ zachrčím, „ale Luka to bude moc mrzet, ne kvůli mně, ale kvůli Chazovi. Je to přece jeho nejlepší kamarád!“

Tiffany je hned se vším hotová. „To je Chazův problém, ne tvůj. No tak, seber se, Lizzie. Nemůžeš mít oba… Třeba já můžu, ale ty ne, ty bys to psychicky nezvládla. Jen se na sebe podívej, jak to s tebou zamávalo, a to je Luke na míle daleko.

Zkrátka se budeš muset rozhodnout, a když už se ptáš, jednoho to bude mrzet, ale na to jsi měla myslet dřív, než ses rozhodla stát se špatnou holkou.“

„Já se nerozhodla, že budu špatnou holkou!“ bráním se.

„Prostě se stalo a já si nemohla pomoct.“

Tiffany potřásá hlavou. „Tak to říkají všechny,“ opáčí vědoucně.

V tom okamžiku cinkne zvonek na dveřích a vchází monsieur Henri následovaný svou manželkou a ještě jednou ženou, kterou jsem v životě neviděla. Madame Henri se tváří sveřepě a cizinka je v letním sukňovém kostýmku a nese úřední kufřík. Na matku nevěsty vypadá mladě, ale ani na nevěstu bych ji netipovala. Není už tak mladá, aby se zhlédla ve svatebních róbách, na něž se běžně specializujeme. Nerada bych se dotkla nějaké věkové skupiny, ale je to pravda.

„Vidím, že jste zpátky, Elizabeth,“ promluví monsieur Henri. „Litovali jsme vás, když jsme se doslechli, že jste přišla o člena rodiny.“ Neviděla jsem monsieur Henriho od jeho první a poslední návštěvy v obchodě, kdy si po operaci srdce poprvé troufl vyjet do města. Podle jeho ženy, s níž jsem několikrát mluvila po telefonu, ladí doma v New Jersey styl, aby znovu mohl hrát svůj oblíbený pétanque, a v televizi se dívá na Soudkyni Judy. „Děkuju a omlouvám se, že jsem byla pryč tak dlouho.“

Byly to jen čtyři dny, z toho dva pracovní. Co tu monsieur Henri dělá? Co tak najednou, a ještě s posilou?

„Žádný problém, žádný problém.“ Odmávne mé obavy, jako by odháněl mouchy. „Takže, slečno Lowensteinová, toto je obchod, jak můžete vidět, a teď mi dovolte, abych vám ukázal zázemí.“

„Děkuju.“ Slečna Lowensteinová následuje monsieur Henriho do dílny, a jak prochází kolem, krátce se usměje, skutečně krátce.

Vyjeveně se otočím, co na to madame Henri, ale té dělá potíž podívat se mi do očí. „Bože, Elizabeth,“ řekne koberci, „vůbec nevím, co říct.“ Tiffany usrkne kapucino a vmísí se do hovoru: „Nojo, málem bych ti zapomněla říct, že…“

Dlouho se předpokládalo, že svatební závoj tradičně zahalující nevěstinu tvář sloužil k maskování, aby ji chránil před zlými duchy. Na toto téma vedli historici nekonečné spory a po řadě vzrušených diskusí přišli s jiným možným vysvětlením. Prý měly závoje praktičtější využití, například v případech, kdy se jednalo o dohodnuté manželství.

Nevěstin obličej nebyl přes hustou látku vidět a ženich ji spatřil až po obřadu, když už byla ruka v rukávě. To není zrovna šlechetné vysvětlení, ale všimli jste si některých portrétů z dvanáctého století?

Ujistěte se, že barva vašeho závoje je stejná jako barva svatební róby. Není bílá jako bílá a rozhodně bych nedoporučovala závoj v odstínu slonová kost k smetanově bílým šatům. Možná vás napadne, že je to nepatrný rozdíl, ale věřte mi, na fotografiích to bude znát a jednou, až si je po letech začnete prohlížet, může vás to mrzet. Některé kombinace zkrátka nejdou dohromady, takže dohlédněte, aby závoj barevně ladil s šaty.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 19

Manželství je kniha, jejíž první kapitola je psaná ve verších a závěrečné kapitoly v próze.

Beverley Nicholsová (1898-1983), anglická spisovatelka a dramatička

Madame Henri si sype do kávy další pytlík cukru. „Měla jsem vám to povědět,“ říká nešťastně. Sedíme v Starbucks, v rohovém boxu u okna, a ona nervózně juká ven, na dveře realitní kanceláře Goldmark, údajně jedné z nejlepších ve městě, jak o sobě sami prohlašují, v nichž zmizel její manžel se slečnou Lowensteinovou. „Ale všechno se rozhodlo narychlo a zrovna umřela vaše babička… Zkrátka jsem neměla srdce přidělávat vám další starosti.“

„Rozumím,“ řeknu na to.

Popravdě nerozumím vůbec ničemu a už vůbec nechápu, jak mi to můžou udělat, navrch po tom všem, co já udělala pro ně.

Mluvím o posledních krušných šesti měsících tvrdé dřiny. Jistě, je to jejich podnik, jejich majetek, a mají plné právo ho prodat, kdy si vzpomenou, ale přijde mi to strašně necitelné. Na stupnici špatností špatných holek bych je ohodnotila nejmíň pětistovkou za to, co mi provedli.

„Takže… opravdu chce pryč?“

„Chce se vrátit do Francie.“ Madame Henri je zachmuřená a mluví ponuře. „Celé je to divné. Po všechny ty roky, před infarktem, jsem ho prosila, aby zvolnil tempo, trávil se mnou víc času v Provenci, ale on na to neslyšel. Pro něj byla přednější práce, práce a zase práce a pak onemocněl a najednou… už vůbec nestojí o práci a jediné, co chce dělat, je hrát pétanque, nic jiného teď neslyším pétanque, pétanque. Přeje si odejít na odpočinek do našeho domu v Avignonu a tam hrát pétanque až do smrti. Už se spojil se svými starými kamarády, které tam má, bývalými spolužáky, a vytvořili mužstvo, dokonce chtějí hrát ligové zápasy… Celé je to šílené, i když bych asi měla být ráda, že si konečně našel něco, co ho baví, protože sama víte, jak to s ním vypadalo po operaci… Dělala jsem si o něj starosti, jestli se ještě někdy vzchopí, ale tohle… To už hraničí s posedlostí.“

Hledím na plechovku dietní coly, kterou jsem si koupila, ale zatím neotevřela, a připadám si jako ve snu. Tenhle den začal nádherně, tak jak je možné, že vzal takový drsný spád?

„Ale… co vaši kluci?“ zeptám se. „Nebude je nutit, aby šli s vámi?“ Neumím si představit, že by zrovna Provence měla pro syny Henriových nějakou přitažlivost. Ti holdují klubům a diskotékám.

„Ne, ne, kdepak,“ upřesní madame Henri, „ti o to nestojí.

Především musejí dokončit školu, a to je také důvod, proč prodáváme tenhle dům. Potřebujeme finance, abychom měli z čeho platit školné.“ Přerývaně vzdychne. „Newyorská univerzita je tak drahá.“ Jindy je zručně a pečlivě nalíčená, ale dnes je na ní patrná nervozita a oční linky má rozmazané. „Kromě toho potřebujeme peníze, abychom měli z čeho žít, protože jestli nebude dělat nic jiného než celé dny hrát pétanque… Počítám, že bych se mohla poohlédnout po nějaké práci, ale kdo by na jihu Francie zaměstnal ženskou středního věku, která neumí nic jiného než vést obchod specializující se na přešívání svatebních šatů?“ Znovu vzdychne a vidím, jakou bolest jí působí přiznat si skutečnost.

„Ovšem.“ Už zase je mi na zvracení, jako když jsem ráno debatovala s Tiffany. „A co váš dům v New Jersey? Nestačilo by to, co za něj dostanete, až ho prodáte?“

„Samozřejmě doufáme, že za ten dostaneme okrouhlou sumičku, ale ne tolik, kolik za zdejší dům. Slečna Lowensteinová k nám pošle odhadce, který ho ocení, ale už nám sdělila, že srovnatelné budovy se v této oblasti prodávají za čtyři až pět milionů dolarů.“

Málem mi zaskočí.

Čtyři až pět milionů dolarů? Čtyři až pět milionů?

Moje naděje, že bych ho mohla koupit sama, se definitivně rozplyne. Kdo vám dá hypotéku na takovou sumu, když vyděláváte třicet tisíc ročně a na účtu máte dva tisíce dolarů?

Takže jsem skončila na ulici a jsem bez práce. Paráda. Vážně paráda.

„Jde o to, že…,“ odkašlu si, „že kšefty se hýbou a vedeme si moc dobře, skutečně dobře.“ Ne zase tak dobře, abych Henriovým vydělala čtyři až pět milionů dolarů, ale o tom se nezmíním. „V Provenci máte kde bydlet, a když dostanete nějaké peníze z prodeje domu v New Jersey, přijde mi, že…“

„Už je tady.“ Madame Henri vyskočí ze židle. Její manžel právě vyšel z realitní kanceláře Goldmark a netrpělivě se po ní rozhlíží. „Poslouchejte mě, Elizabeth… Je mi to hrozně nepříjemné a udělám pro vás, co budu moct… Promluvím…

promluvím s Mauricem, jestli chcete.“ Vyděšeně na ni hledím.

Maurice? Jejich konkurent z branže, který se je tenkrát, když mě přijímali, snažil zničit? Ale díky mému úsilí nezničil.

„To… to nemusíte,“ řeknu přiškrceně.

„Ještě si o tom popovídáme, ano? Zatelefonuju vám. Zatím na shledanou.“

Políbí mě na obě tváře a je pryč a já tam zůstanu sedět jako hromádka neštěstí a hloubám, jestli se mi to jen nezdálo.

Skutečně všechno prodávají a stěhují se za oceán? Skutečně jsem se ocitla bez práce a střechy nad hlavou? Budu se muset vystěhovat, spálit svou sbírku značkového oblečení – a co bude se Sylvií a Marisol? Kam sc podějí? O Tiffany a Moniku se tolik nebojím. Ty si určitě něco najdou, nějakého troubu, který je zaměstná, aby u něj zvedaly telefony, ale moje šičky? Jak to mám říct Shari? Přece jsem jí slíbila, že se o ně postarám?

Kdy už tenhle den skončí? Co ještě mě čeká?

To je zlý sen, to nemůže být skutečnost. Co si počnu?

Vzdychnu, vyndám mobil a projedu seznam kontaktů. Komu bych měla zavolat? V časech bývalých krizí jsem vždycky volala na jedno číslo, domů. Většinou jsem chtěla mluvit s mámou a často se mi ozvala babička a dá se říct, že mi vždycky poskytla radu nebo aspoň náznak, co mám udělat, a téměř vždycky se ukázalo, že měla pravdu.

Ale babička už není na světě.

Uvažuju, jestli bych neměla brnknout Chazovi. Ale tohle se ho netýká, je to můj problém. Jestli se mám jednou postavit na vlastní nohy, nemůžu chodit brečet k muži svého života pokaždé, když něco nevyjde. S tímhle si musím poradit sama.

Kromě toho vím, jak by Chaz zareagoval: „A co? Můžeš se nastěhovat ke mně.“

Ne! To nemůžu dopustit! Nemůžu se donekonečna dovolávat něčí pomoci, musím to vyřešit sama. Kdybych se tenkrát nenastěhovala k Lukovi a šla bydlet se Shari, jak jsme byly původně domluvené, všechno mohlo dopadnout jinak, ale nedala jsem si říct a tohle je výsledek.

Najednou mi zavibruje telefon… a když se podívám, kdo volá, uleví se mi tak, že napětí, které mě celou dobu svírá, povolí.

„Ahoj,“ ozvu se.

„Ahoj.“ Shari má laskavý tón, jakým se mluví s čerstvě truchlícími pozůstalými, jak už jsem si stačila všimnout. „Jak se máš? Chtěla jsem ti volat.“

„Nic moc. Potřebuju si vážně promluvit, ale ne po telefonu.

Jde o to, že…“ Odkašlu si. Poslední dobou jsem nějaká zahleněná, a není divu. Když člověk brečí tolik jako já, je to asi přirozené. „Něco s tebou musím probrat. Nemůžeš se uvolnit, že bychom se někde sešly?“

„Jistě.“ Shari se zdá být ustaraná. „Co ta polštářová čajovna vedle mé kanceláře?“

Kde mi Shari řekla dost, kromě toho hlavního, proč se rozchází s Chazem. Jak případné!

„Za půl hodiny jsem tam.“ Ukončím hovor a pak už se řítím směrem k podzemce. Touhle denní dobou by byl taxík rychlejší, ale co nevidět budu nezaměstnaná a bude se mi hodit každý cent.

Shari mi ještě jednou zavolá s tím, že se opozdí. Jak jinak. V

kanceláři vypukla nějaká krize a ona je jako obvykle jediná, kdo ji může vyřešit.

Naštěstí se ozvala ve chvíli, kdy jsem teprve vystupovala z pod– zemky, takže teď mám trochu času, abych se podívala do obchodů. Shariina kancelář je v centru města, téměř až u čínské čtvrti, a jak tak kráčím a míjím jeden obchod za druhým, zjišťuju, že si prohlížím svatební šaty vystavené hned v několika výlohách. Zaujme mě, že na některé figuríny aranžéři naaranžovali závoje, i když šaty mají man– darinské límce a přední zapínání, a že ceny jsou tu mastné, dokonce srovnatelné s cenami u Kleinfelďs, i když jsme poblíž rybího trhu a velkoobchodů zásobujících restaurace. Všimnu si dvou žen diskutujících před výlohou. Zaujaly je jedny obzvlášť nádherné šaty a rychlou čínštinou si něco sdělují. Nerozumím, o čem je řeč, ale z jejich gest je zřejmé, že se jim nezdá cena. Ani se jim nedivím. Osm set dolarů za pouzdrové šaty s krajkovou vsadkou je dost. Takové si šikovná švadlena spíchne doma a za zlomek ceny.

Souhlasím s nimi. Kšeft se svatebními šaty je sakra drsná záležitost. V čajovně najdu volný stůl a čekám sotva pět minut, než dovnitř vtrhne Shari a chrlí na mě jednu omluvu za druhou.

„Abys věděla, všem v kanceláři jsem řekla, že si nepřeju být rušena,“ spustí kamarádsky. „Vypnula jsem telefon a pípák a mám tolik času, kolik je ho na světě. Tak spusť. Jak jsi na tom?

Co se děje?“

Překvapím jak sebe, tak ji. Rozbrečím se. Snažím se zakrývat obličej ubrouskem, ale pár studentů a několik dalších lidí, kteří podle neupraveného zevnějšku a podle toho, že pracují na módních laptopech, vypadají na spisovatele, se na mě otráveně podívá. Servírka, která se k nám chystala přistoupit a zeptat se, co si přejeme, si to raději rozmyslí a vzdálí se opačným směrem.

Shari můj výbuch vyvede z míry tak, že se trochu zasměje.

„No tak, Lizzie, o co jde? O babičku? Je mi to moc líto, vím, že se ti po ní stýská, ale měla hezkou smrt, zemřela ve spánku, s pivem v ruce. Nejspíš už je v nebi a nepřetržitě se dívá na Doktorku Quinnovou a Sully hraje v každém dílu!“

Divoce kroutím hlavou, až se mi uvolní vlasy nedbale stažené do koňského ohonu a pramínky se mi lepí na zvlhlé tváře.

„O… o to nejde,“ škytnu.

„Co tedy?“ chce vědět Shari. „Týká se to Chaze? Provedl ti něco? Zabiju ho. Jestli jo, řekni slovo a já půjdu a ufiknu mu koule…“

„Ne.“ Párkrát potřesu hlavou. „Nejde o Chaze ani o babičku…“

„Aha.“ Shari chápavě přikývne. „Už to mám. Řekla jsi to Lukovi. Fakt mě to mrzí, Lizzie, ale měla by sis uvědomit, že je to pro dobro věci. Bez něj ti bude líp. Nikdy jsem ho nemohla vystát. Vždycky byl takový… perfektní. Rozumíš, co se ti snažím naznačit?“

Sedím tam a třeštím na ni oči. Asi bych ze sebe nevymáčkla slovo, i kdybych to zkusila.

„Ten zámek a to, jak bezva vypadá, a ta věc s tím doktorským studiem a byteček na Páté avenue a tak,“ pokračuje Shari, „zkrátka kluk, kterému všechno až neskutečně vychází, až mi z něj běhal mráz po zádech, a pak to, jak byl k tobě minulé Vánoce hnusný… Abych byla upřímná, vůbec jsem nedokázala pochopit, jak jsi mu mohla kývnout, když tě požádal, aby sis ho vzala. Tvářila jsem se, že mě to těší, nechtěla jsem ti kazit radost, protože dobří kamarádi si nedělají naschvály, ale teď?

Kdy už ho konečně pustíš k vodě? Protože až ten den nadejde, dám na modlení.“

Když si všimne, že na ni vyjeveně civím, vysvětlí: „To se přece musí oslavit, ne?“

„Aby bylo jasno, Shari, zatím se s Lukem nerozcházím,“

řeknu, když se mi konečně podaří promluvit.

„Aha.“ Shari na mě chvíli hledí. „Takže ty se s ním nerozcházíš, „ zopakuje trochu nevěřícně.

Zatřesu hlavou.

„Ach jo.“ Kouše se do spodního rtu. „Kapku jsem ujela, co?“

Zhluboka se nadechnu a vydechnu. Protože najednou zase slzím.

Ale tentokrát nedovolím, aby mě slzy opanovaly.

„Henriovi prodávají dům, v němž bydlím a pracuju, a stěhují se do Francie. Přijdu o práci, o bydlení, v podstatě o celý svůj život, a jestli je Luke podle tvého až příliš dokonalý, být tebou, zdržela bych se úsudku. Chce si mě vzít na rozdíl od Chaze, který to důrazně odmítá, takže dovol, abych ti ozřejmila, že momentálně nemám co oslavovat, natož abys musela kvůli mně dávat na modlení.“

„Lizzie,“ Shari je zděšená, „já přece…“

Cítím, že už tu nevydržím ani vteřinu. Musím vypadnout, zkrátka musím na vzduch. Odstrčím židli, vstanu a rázně odcházím a servírka, která se k nám opět chystala přistoupit, se na mě rozzlobeně podívá.

„Počkej, Lizzie!“ volá za mnou Shari. „Lizzie! Přece nemůžeš jen tak odejít! Vrať se a promluvíme si! Lizzie!“

Ale nezastavím se. Nemůžu. I když přes slzy nevidím na krok a nevím, kam kráčím.

Důvod, proč nevěsty tradičně zaujímaly místo po ženichově levici, byl nasnadě. Muž potřeboval mít pravou ruku volnou, aby se mohl v případě ohrožení ohánět mečem, pokud by se v poslední chvíli objevili nezvaní nápadníci uplatňující nárok na nevěstu.

Z toho důvodu stál původně družba u nevěsty, ne u ženicha.

Jeho úkolem bylo bránit nevěstu před nežádoucí pozorností jiných mužů, nicméně toto postavení se časem v důsledku častých případů, kdy nevěsta utekla s družbou, změnilo. Družba zaujal místo u ženicha a nevěstě dali k ruce hlavní družičku, která měla dohlížet na její cudnost. Nezdá se vám, že tenkrát musely být svatby (a následné hostiny) daleko zajímavější?

Nebuďte protiva! Ano, každý přijde s názorem, koho si máte najmout, jaké si vybrat květiny, svatební dort, jak se nechat fotografovat.

Dejte na radu, která souzní s tím, co vám vyhovuje, a zdvořile ignorujte nebo se smíchem odmítněte zbývající. A neberte si všechno osobně! Co na tom, jestli vaše svatba nebude nejpompéznější, nejdražší, nejkrásnější, nebo nekonvenční, jako měla sestřenka Jacqueline? Nejde o utkání! Jde o váš život, který (navždy) spojíte s někým jiným. PŘENESTE SE PŘES TO!

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 20

Buď pozdravena manželská láska, tajuplná litera zákona; věrný zdroj lidského štěstí.

John Milton (1608-1674), anglický básník Můj mobil nepřestává vyzvánět. Vím, kdo je to, ale nevšímám si toho.

Stojím na Madison avenue mezi Sedmasedmdesátou a Šestasedmdesátou a hledím do výlohy. Přestala jsem brečet a mé vidění se zostřilo natolik, že vnímám každý centimetr smetanově bílého hedvábí a jemné krajky v odstínu růžových okvětních lístků. Šaty jsou naaranžované na figuríně, ale mně neujde jediný steh, tak titěrný, že je téměř neviditelný, jemnost pajetkování a přepychovost tuhé taftové krinolíny, aby se sukně nekrabatila. Róba je dokonalost sama, třebaže na můj vkus poněkud okázalá.

Musí stát několik tisíc dolarů, možná deset tisíc, a já si pomyslím, že bych to taky dokázala a za zlomek ceny, aby se v nich dívka, která je oblékne, cítila výjimečná, jako by se vdávala v tomto modelu.

No a co, řeknu si. Připouštím, že jsem levná, ale mé věci jsou hezké a lidem se líbí; třeba Avě Geckové a Jill Higginsové a stovce dalších nevěst. Dobrá, možná jen tuctu, ale všechny byly navýsost spokojené.

Neskvěla se na nich značka Very Wangové, ale nepohrdly jimi. Oblékly můj výtvor ve svůj významný den a vypadaly nádherně.

Nemám nic jiného než svou zručnost a představivost, napadne mě, jak tu tak stojím na rušné ulici a praží do mě letní slunce a kolem spěchají velmi zaneprázdnění Newyorčané.

Schopnost, talent přetvořit nehezké v pěkné a za málo peněz.

Skutečnost je zkrátka taková, že jedině tím a ničím jiným můžu přispět lidstvu.

Shari pomáhá zneužívaným ženám, Chaz bude učit filozofii a na jeho přednášky začnou chodit mladí výtržníci jako je on.

(Počkat, to je přece důležité, ne?) A Luke bude zachraňovat děti.

Nebo pomáhat bohatým lidem stát se ještě bohatšími. To záleží na okolnostech, pro co se rozhodne. Tiffany je modelka a přivydělává si zvedáním telefonů a Ava Gecková… Ava je zkrátka Ava. Dělá to, co ji zrovna napadne, a Malý Joey ji chrání.

Já přetvářím staré svatební šaty, aby byly zase jako nové, a někdy navrhnu vlastní model za zlomek ceny, jaké si účtují ve zdejších obchodech kolem Madison avenue.

Ale to je v pořádku, musí být, protože nic jiného neumím.

Na tom není nic špatného, že?

Znovu zazvoní mobil a tentokrát, když se podívám na obrazovku, zjistím, že to není Chaz, ale Luke. Nemám ponětí, kvůli čemu mi asi může volat, a tak se ohlásím.

„Už se mi to doneslo,“ promluví chmurným hlasem.

Mám pocit, jako by se mi zastavilo srdce, jako by veškerý pouliční hluk kolem, troubení, sirény, svištění brzd, na vteřinu utichl. Jediné, co slyším, je můj dech a i ten je přiškrcený, nepravidelný.

„Tys… už to víš?“ podaří se mi pípnout.

„Že zavírají krám? Nejdřív jsem volal k tobě do práce a Tiffany mi řekla, co se děje. Je mi to moc líto, Lizzie.“

Srdce mi znovu začne bít a všechny zvuky města se pomalu rozeznívají.

„Aha,“ řeknu.

Jsem příšerně pitomá, navrch jsem holka, která se ocitla na vrcholu stupnice špatnosti špatných holek v celé historii.

„Je to děsné, vůbec nevím, co budu dělat.“

Já to vím,“ nadhodí Luke. „Přestěhuješ se ke mně do Paříže.“ Snažím se, aby mě spěchající lidé nepřeválcovali.

Většinou se mi vyhnou, ale sem tam do mě málem narazí nějaká matka z Upper East Side, která tlačí kočárek a pospíchá do města na nějaký důležitý pracovní oběd, a já musím uskočit.

Jsem zmatená a mám pocit, že jsem se přeslechla.

„Můžeš to zopakovat?“ vybídnu ho.

„Vím, co se mi chystáš říct, Lizzie.“ Je na míle daleko, ale mám pocit, jako by stál vedle mě. Slyšitelnost by byla lepší, kdyby nebylo troubení klaksonů a policejních sirén na Madison avenue, které se ženou kolem. Strčím si prst do ucha, abych se ujistila, že rozumím tomu, co mi povídá.

„Minutu mě poslouchej,“ pokračuje. „Dal jsem se na medicínu a nemůžeš říct, že bych se nesnažil, ale… došlo mi, že na to nejsem stavěný. Nechci strávit dalších pět nebo šest let na škole, zkrátka nemůžu. Myslím totiž, že by mě to zabilo, fakt.“

Sleduju další mladou matku. V kočárku má novorozeně a vedle poskakuje sedmi nebo osmiletý chlapec se zmrzlinovým kornoutem v ruce. Zmrzlina mu stéká po ruce a na tričko, ale nezdá se, že by to matce nebo chlapci vadilo.

„Aha.“

„Ale od okamžiku, co jsem nastoupil u strýce Geralda…

Lepší to být nemůže, Lizzie, a nepřeháním, když řeknu, že já tu práci miluju. Vím, že když jsme se poznali, tvrdil jsem, že mě to nebaví, byl jsem vyhořelý…, ale tohle je něco jiného. Gerald mi nabídl řízení celého úseku, takže teď mám pod sebou lidi.“ Luka málokdy co nadchne, ale takhle nadšeného jsem ho ještě neslyšela. Jako by ožil, zkrátka je šťastný a já si vzpomenu na jeho otce. Ten se takhle rozohnil pokaždé, když přišla řeč na vinici.

„Má to ale jeden háček.“

„A jaký?“ zeptám se.

„Je to tady, v Paříži. Musel bych se sem přestěhovat natrvalo.“

„Aha,“ opakuju jako kolovrátek.

„Proto když jsem se dneska doslechl, co se u vás stalo,“

pokračuje nadšeně, „hned jsem si pomyslel, že je to perfektní příležitost. Přišla jsi o práci a já dostal skvělou nabídku, jaká se neodmítá. Můžeš přijet do Paříže, Lizzie, začít znovu jako já.

Můžeš si tu otevřít vlastní obchod se svatebními šaty. Jeden takový jsem tuhle viděl a řeknu ti, že tvoje šaty jsou tisíckrát hezčí a cenově přijatelnější. Všechno je příšerně drahé a je tu hlad po cenově dostupném módním oblečení. Tady bys mohla uspět, Lizzie, udělat se pro sebe, otevřít si v Paříži obchod, který bude nabízet krásnou módu pro průměrně vydělávající dívku za cenu, jakou si může dovolit.“

„Ale já už se přece udělala pro sebe,“ řeknu a vzlyknu, „v New Yorku.“

„Já vím,“ opáčí Luke. „Ale podnik ti nepatří a teď ti prodají střechu nad hlavou. Mluvím o kšeftu, který by byl jen tvůj.“

„Ale…“ Hledím do jedné výlohy. „Ve Francii?“

„Podívej, francouzský se domluvíš a moje rodina by ti půjčila na počáteční investici. Copak to nechápeš, Lizzie? Tohle je skvělá šance!“ Prohlížím si spěchající lidi. Každý je jiný, jinak barevně sladěný. Hledím na okolní budovy a svištící taxíky a autobusy a dodávky rozvážející zboží a náklaďáky, vnímám slunce, jehož sluneční paprsky probleskují mezi nedalekými stromy, které tu vyrůstají z chodníku a navzdory stínu okolních mrakodrapů se jim daří.

Protože právě o tom je New York. Stromy rostoucí z chodníku, ve stínu. To je proti logice. Tady by se nemělo dařit žádné zeleni. „Miluju New York,“ řeknu.

„Paříž si zamiluješ taky,“ kontruje Luke. „Vždyť už jsi tu jednou byla. Je to jako New York, jen lepší, čistší a hezčí.“

„Ale je to moc daleko.“ Kolem projde chlapec se psem a zapomene po něm uklidit a žena s kabelkou značky Chanel mu za to vynadá.

„Od čeho, Lizzie?“ vyptává se Luke. „Od babičky?

Připomínám, že je mrtvá.“

Ale nejde o babičku. Myslím na někoho jiného.

„Nemůžu se rozhodnout na místě,“ oponuju. „Já… musím si to nechat projít hlavou.“

„To udělej,“ souhlasí Luke. „Promysli si to a nemusíš pospíchat. Hlavně jsem ti chtěl říct, že jsem přijal práci, kterou mi strýc nabídl.“ Opět mám pocit, že jsem se přeslechla.

„Nějak už to vyřešíme,“ pokračuje Luke spěšně. „Jestli se rozhodneš zůstat v New Yorku, nějakou dobu to můžeme spolu táhnout na dálku. Lidi to tak dělají, Lizzie. Nedělej si starosti, uvidíš, že to bude fungovat.“ Že si nemám dělat starosti? Můj snoubenec, kterého podvádím, mě informuje, že se rozhodl natrvalo přestěhovat do jiné země, a já mám zůstat klidná?

„Kdyby ses dostala do úzkých a neměla kde bydlet, můžeš se vrátit do matčina bytu na Páté avenue. Ptal jsem se jí a souhlasí, jen jednou měsíčně přijede na víkend kvůli… Však víš.“

Tím myslí její měsíční botoxové injekce, ale nahlas to neřeknu, protože Luke nepotřebuje, abych mu to připomínala.

Užasle tam stojím jako tvrdé Y, když se za mnou ozve: „Ahoj.“ Polekaně se otočím a uvidím khaki barvu a kšilt baseballové čapky. „Musím končit, Luku,“ řeknu do mobilu.

„Brnknu ti později, ano?“

„V pořádku,“ řekne Luke. „Hlavně si s ničím nedělej starosti, Lizzie. Já se o to postarám, i o tebe, a myslím to vážně.

Miluju tě.“

„J-já… taky,“ vykoktám a ukončím hovor. „Co tu děláš?“

vychrlím na Chaze.

„Co asi? Stojím před výlohou Very Wangové.“ Chaz si neodpustí ironickou poznámku. „Chodím sem pokaždé, když mám volno. Děsně mě baví zkoušet si róby určené pro matky nevěst. Na dotek jsou tak hladké a báječně kloužou po kůži.“

Uličnicky na mě mrkne. „Shari mi volala, a když jsi nebrala mobil, zatelefonoval jsem k vám do obchodu a Tiffany mi řekla, že tě nejspíš najdu tady. Prý sem ráda zajdeš, aby sis vyčistila hlavu.“ Podívá se na oblečení ve výloze. „Už chápu. Je to…

oslnivé Taky se zahledím do výlohy, ale ne na šaty, na naše siluety ve skleněné tabuli. On, dlouhý čahoun s čapkou michiganského univerzitního baseballového týmu frajersky posazenou na hlavě, silné, svalnaté nohy má na rozdíl od kolemjdoucích turistů báječně opálené. Já, v letních šatech, lehce zvadlá, protože jsem se v největším poledním žáru hnala městem, rozcuchané vlasy mi zpod baretky divoce trčí do všech stran. Tvoříme ten nejpodivnější pár pod sluncem a mně je na umření.

My a pár? Ani tím si už nejsem jistá. Pak je tu ten krásný, dokonalý model Very Wangové na tento týden, velikost dvě.

„Henriovi končí,“ promluvím do výlohy, „zavírají obchod a stěhují se do Provence.“

„Já vím, i to mi Tiffany řekla.“ Krčí rameny, jako by ho to nezajímalo. „Co budeš dělat?“

„Já nevím!“ zaječím na něj, protože jeho netečnost mě dráždí. „Proč myslíš, že tu asi trčím? Přece abych něco vymyslela!“

Bože! Jak můžu toho člověka milovat? Jak to, že se tolik liší od Luka, o němž jsem si tak dlouho myslela, že ho miluju?

Nechá, aby sis s něčím dělala starosti. Postarám se o to, o tebe.

Tak nějak to Luke říkal a Chaz neumí říct nic jiného než: Co budeš dělat?

Ale těžko mu to můžu mít za zlé. To já se chtěla osamostatnit, to já tvrdila, že se postavím na vlastní nohy.

„Však ty už na něco přijdeš.“ Chaz znovu krčí rameny.

„Mám hlad jako vlk. Už jsi obědvala?“

„Na co bych asi měla přijít?“ Rozčilím se. Jestli jsem obědvala? Nic chytřejšího ho nenapadne? „Ty jsi snad spadl z višně!“

Můj výbuch zlosti ho trochu znejistí, stejně jako čínského poslíčka spěchajícího kolem nás.

„Já nevím, třeba si otevřeš nový,“ nadhodí Chaz.

„Kde? Jak? A co peníze?“ chrlím na něj a láme se mi hlas, puká srdce. „Ježíš, já nevím, Lizzie, ale nějak už to zvládneš.

Vždycky jsi všechno vykoumala a právě to je na tobě tak úžasné.“

Podívám se na něj, ne na jeho siluetu, a uvědomím si, co jsem podvědomě tušila celé léto, celý rok. Ten kluk se mi dostal pod kůži a já s tím nic nenadělám. Není návratu. Právě jsem dosáhla rekordního počtu bodů na stupnici špatných holek.

„Luke končí s medicínou,“ spustím. „Bere práci v Paříži, u strýcovy společnosti. Stěhuje se do Paříže.“

„No jo.“ Chaz nejeví zájem. „To je mi překvapení.“

Vyděšeně se na něj podívám. „Tys to věděl? On už ti to pověděl?“ Znovu pokrčí rameny. „Je to můj nejlepší kámoš a říká mi všechno. Snad tě to nezaskočilo?“

Nevěřícně potřásám hlavou. „Jednou jsi mi řekl, že Luke u ničeho nevydrží, a já si myslela, že jsi všivák, ale nemýlil ses, měl jsi stoprocentní pravdu.“

„Luke není špatný kluk,“ hájí ho Chaz, „jen drobet…

nevyrovnaný.“

„Když myslíš.“ Vrátím mobil do kabelky. „Nechceš se mě na něco zeptat?“

„Jako na co?“

„Třeba jestli nezvednu kotvu? Chce totiž, abych se odstěhovala za ním do Paříže. Jeho rodina mi prý půjčí peníze na rozjezd obchodu.“

„O tom nepochybuju,“ Chaz pokyvuje hlavou, „a ptát se tě nebudu.“ Stisknu čelisti. Jsem do něj zblázněná, ale je to ten nejprotivnější kluk, jakého jsem kdy potkala.

„Proč ne?“ naléhám na něj. „Copak nechceš, abych zůstala v New Yorku?“

„Samozřejmě že chci,“ připustí Chaz, „ale jak už jsem říkal, co se stane v budoucnu, tomu nezabráníme, takže si hodlám užít čas, který mi s tebou ještě zbývá.“

Jsem znechucená. „To je přece taková blbost!“

„I to může být pravda,“ řekne tím svým monotónním hlasem. „Na co se cítíš? Já bych si dal něco thajského. Nemáš chuť na thajské jídlo? Zrovna za rohem je jeden dobrý thajský podnik.“

„Jak můžeš myslet na jídlo v takové chvíli?“ zaječím na něj.

„Víš vůbec… Věděl jsi, že pokaždé když pomyslím na svatbu s Lukem, naskočí mi kopřivka?“

Chaz zvedne obočí. „To není dobré znamení, chci říct pro něj, a tuším, že ani pro Paříž.“

„Je to příšerné znamení,“ řeknu. „Jak jsi to vlastně myslel, když jsi tenkrát v Detroitu nadhodil, že Luke se zrovna nechoval jako skautík během naší známosti?“

Chaz zakoulí očima. „Podívej, nechci o tom mluvit zrovna tady, před vlajkovým obchodem Very Wangové, jasné? Pojďme domů. Můžeme se převléct ze zpoceného oblečení, já ti napustím vanu vlažné vody, objednáme si nějaké thajské jídlo a k tomu budeme usrkávat gin s tonikem a rozjímat nad záludnostmi života a já ti udělám kompletní masáž těla…“

Obejme mě, ale odolám. „Mluvím vážně, Chazi. Tohle je vážné1. Nechci…“

Ale už se nedostanu k tomu, abych Chazovi ozřejmila, co vlastně nechci, protože v tom okamžiku se před obchodem zastaví dvě ženy a zadívají do výlohy na šaty, které jsem obdivovala.

„Vidíš, mami?“ křikne ta mladší. „Přesně takové šaty chci!“

„O těch si můžeš tak akorát nechat zdát,“ utrousí její matka.

„Tyhle musejí stát nejmíň dvacet tisíc a máš snad na rozhazování? Nebo ti nějaká dvacka leží ladem?“

„To není fér!“ Dívka se zlobí a podupává látkovým střevícem značky Steve Madden. „Proč nemůžu mít, co bych chtěla? Aspoň jednou v životě?“

„Co bys nemohla?“ opáčí starší žena. „Ale uvědom si, že to budeš splácet nejmíň třicet let. Takhle chceš začít manželský život?“

„Ne,“ odpoví nastávající nevěsta trochu trucovitě.

„Já to věděla, tak je pusť z hlavy. Zajdeme do Kleinfelďs.“

„Kristepane!“ spustí dívka, zatímco ji matka vleče piyč. „Na všem musíš škudlit! Kdyby bylo po tvém, nakoupíme moje svatební šaty u Geckových!“

Matka s dcerou odcházejí, já za nimi užasle hledím a zjišťuju, že mi v těle hraje každá žilka, jako bych se dostala do vam.

Obchod, který nabízí krásnou módu pro běžnou dívku za cenu, jakou si může dovolit. Obchod pro nevěsty.

„Já se picnu! Slyšel jsi to, Chazi?“

„Co jako?“ Pořád mě drží kolem ramen. „Tu část o kompletní masáži těla, kterou ti hodlám udělat?“

„To, co si povídaly ty dvě.“ Otevřu kabelku a zašátrám po mobilu.

„Slyšel jsi, co říkaly?“

„Že jdou do Kleinfelďs? Možná tam by ses měla poptat, jestli by pro tebe neměli nějakou práci. Tam se chodí pro svatební šaty, jako třeba moje sestra, ale moc si chudinka nepomohla. I ve svatební róbě pořád vypadala jako já, i když dělala co mohla, zkoušela vosk…“

„Ne!“ Zuřivě ťukám do čísel na klávesnici. „Tak jsem to nemyslela.“ Zvedni to, zvedni to, modlím se v duchu.

Za další vteřinu uslyším štěbetavý hlas: „Haló?“

„To jsem já, prosím tě, nezavěšuj!“ volám. „Vím, že mě nenávidíš, ale mám pro tebe obchodní nabídku a musím to s tebou probrat. Je to důležité a uvidíš, že neprohloupíš, to ti slibuju. Kde jsi?“

„Já?“ optá se trochu zmateně. „Na psím výběhu. Proč?“

„Zůstaň tam a nehni se z místa!“ přikazuju. „Hned jsem u tebe.“

Přenést nevěstu přes práh je tradice, mající kořeny v dávných dobách, kdy byly nevěsty unášeny buď z cizí vesnice, nebo kmenovým sokům. Lidé se také domnívali, že tímto aktem zapudí zlé duchy z nového domova, ovšem dnešní moderní nevěsta může mít vůči tomuto zvyku výhrady. Buď jí přijde sexistický, nebo se s ohledem na stav mnohých všeobecných nemocnic zalekne, že si ženich namůže záda, když se ji pokusí zdvihnout do náruče.

Z těchto důvodů ztrácí tato tradice na popularitě a můžeme ji s klidem vypustit, i když riskujeme, že nám začne v kuchyni strašit.

Koluje teorie, že cena dárku, který věnujete novomanželům, by měla být úměrná ceně jídla a vína, které během svatební hostiny zkonzumujete. To je ovšem přitažené za vlasy. Dar od vás by měl být vkusný a ne nutně ze svatebního soupisu. Ale považuju za nesmysl, aby jeho cena odpovídala tomu, co sníte a vypijete, a každá nevěsta, kterou něco takového napadne, by měla dostat naplácáno dřevěnou vařečkou, kterou dostane od vás.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 21

Láska je složená z jedné duše přebývající ve dvou tělech.

Aristoteles (384 př. n. 1.-322 př. n. 1.), řecký filozof Povídáš svatební šaty?“ zopakuje Ava po mně a její pečlivě upravené obočí se tázavě zvedne. „U Geckových?“

„Proč ne zrovna u Geckových?“ Sedím vedle ní na lavičce před malým psím výběhem u parku Carla Schurze. Je to vlastně zvýšená ohraničená plocha vybudovaná podél pěší zóny lemující East River, kde se můžou kolemjdoucí zastavit a sledovat dovádějící malé psíky, jak se honí za tenisovými míčky, které jim hází jejich páníčci, a neradují se tu jen psí mazlíčkové, ale také malí caparti, které rodiče drží v náruči, a malí se nadšeně rozkřičí pokaždé, když pudlík nebo miniaturní pinč přiběhnou až k nim.

Ale Sněhurka je vyčerpaná. Avina čivava musela pochytat tolik míčků, že teď bezvládně odpočívá na klíně své paní, což neujde televiznímu štábu, který tu s Avou natáčí pilotní díl reality show Avini otroci, a Ava doufá, že u diváků zaboduje.

Kamera teď zabírá její nahá opálená stehna a mně to nedá, abych nejukla do čočky objektivu, i když mě Ava upozornila, že si jich vůbec nemusím všímat.

„Co ty můžeš vědět, jak to v téhle branži chodí.“ Znuděně zívne, ale díky našpuleným rtům, které se perfektně lesknou, je to elegantní zívnutí.

„Snaž se mě poslouchat, Avo.“ Těžko se mi daří upoutat její pozornost, protože ta patří jejímu oblíbenci. DJ Tippycat se tu prohání se svým štěnětem francouzského buldočka a Ava se k němu vrací pohledem každých pět vteřin.

„Vzpomínáš si, jak jsi říkala, že bys chtěla něco udělat se svým životem, když jsi to tenkrát ukončila s princem Alexandrosem? Určitě jsi měla v plánu něco lepšího, než je nějaká stará vyčpělá reality show. Tohle je tvoje šance, abys dokázala celému světu, že máš na víc, že nejsi jen dědička obřího majetku s prázdnou hlavou. Navrch pomůžeš milionům nevěst, které taky chtějí mít krásné šaty, ale nemůžou si je dovolit, protože mají hluboko do kapsy.“

Nezdá se, že by to Avu zajímalo, ale nevidím jí do očí, protože má brýle s velkými černými skly. Momentálně ji zajímá vlečný člun proplouvající dole na řece, a tak rychle mrknu na Chaze, který se uklidil z dosahu kamer. Odmítl jim podepsat prohlášení, že nemá námitky, aby si ho natočili, až budu mluvit s Avou. Proto na mě čeká opodál, ale netváří se, že by mu to nějak vadilo. Našel Stánek s jídlem a teď si ve stínu pochutnává na párku v rohlíku a studené sodovce.

„Třesky plesky,“ broukne Ava. „Co já vím o navrhování šatů?“

„To po tobě nikdo nechce,“ ucedím skrz stisknuté zuby, „to bude moje starost. Ty se postaráš o jejich uvedení na trh a vaše společnost Geck Industries by dodala pracovní sílu a materiál, ale nemám na mysli nezaučenou pracovní sílu nebo levné látky.

Jde mi o zručnost, dovednost, mistrovskou práci, a šaty se budou šít tady, v Americe, a musí vypadat stylově, oslnivě a neměly by stát víc než čtyři sta dolarů. Já budu navrhovat modely a ty si vezmeš na starost marketing. Bude to módní řada svatebních šatů pod značkou Lizzie Nicholsová– Ava Gecková.“

To ji zjevně zaujme. „Hele, to nezní úplně blbě.“

Sleduju kameru, která kolem nás zakrouží. „Proto ti to povídám.“

„Lizzie a Ava,“ dumá chvilku, „nebo Ava a Lizzie?“

„To je jedno.“ Ve skutečnosti se tetelím blahem, že se mi ji přece jen podařilo přemluvit, že se nadchla pro můj nápad. Už to, že mi zvedla telefon, že souhlasila se schůzkou, bylo překvapující. Bála jsem se, že mě ani nenechá domluvit, natož aby se mnou ztrácela čas. „Nějak už se dohodneme.“

„Bezva!“ vyhrkne Ava s takovou vervou, že jí Sněhurka málem spadne z klína. „Co kdybychom se taky pustily do oblečení pro družičky?“

„Proč ne?“ Jedna kamera nás zabere zblízka a mně je děsně trapně. Od rána jsem si nestihla přepudrovat nos a musím se lesknout potem a v duchu se modlím, aby tuhle show nepřenášeli celostátně, nebo abych se neobjevila v časopisu Bravo.

Jestli ovšem Ava přijme mou nabídku, může mi být nakrásně ukradené, jak vypadám.

„Taky pro dívky s květinami?“

Přikývnu. Jistě.“

„A co oblečení pro psy?“ Ava chrlí jeden nápad za druhým.

„Až se DJ Tippycat rozvede a zbaví se té své kráv… manželky, chceme, aby nám Sněhurka a Deliah šly na svatbu.“

Podívám se na Sněhurku, která se snaží zachytit na Avině vinylové minisukni, a další kamera ihned zaměří objektiv do Avina rozkroku a já pozměním obsah modlitby. Kéž si nezapomněla vzít kalhotky!

„I to by šlo,“ přikývnu. „Můžeme vytvořit řadu oblečení pro psy.“

„Fajn, to se mi líbí, to bude švanda.“ Kradmo se na mě podívá. „Ale jedno si musíme vyjasnit, Lizzie, jestli spolu máme v budoucnu pracovat. Nerada bych, aby se opakovalo to, co předtím.“

Zakroutím hlavou. „Přísahám na babiččin hrob, Avo, že už v životě nevyslepičím, co nemám.“ Tentokrát to myslím smrtelně vážně, aby taky ne.

„Príma!“ Ava má dobrou náladu. „Hele, brnknu tátovi.“

Vyndá mobil a já se vylekám.

„Počkej! Snad mu nechceš volat teď}“

„Jo,“ utrousí a už ťuká do klávesnice. „Proč ne?“

„No…“ Podívám se po Chazovi, a ten mi rozzářeně naznačí, abych se držela. „Ale nic. Pokračuj.“

Vteřinu nato vyndá Ava z pusy žvýkačku, zamumlá ke mně Promiň a do telefonu zahlaholí: „Tati? To jsem já, jo, ahoj!

Takže, chtěla bych mít vlastní řadu svatebního oblečení, které by se prodávalo v našich obchodech. Co ty na to? Že dělám reality show? O nic nejde, to končí letos, ale dala jsem se dohromady s jednou holkou, s tou Lizzie, co dělala na mých šatech, když jsem si měla brát Aleka… Jo, s tou, co mě dostala do týhle kaše, ale tak úplně za to nemohla. To spískala její sestra, ta kráva s tlustýma rukama. Já vím… To už je pryč…

Chtěla by… Hele, víš co? Já ti ji dám, ať ti to poví sama.“ Než se naděju, Ava mi podá mobil zdobený růžovými křišťály od Swarovského a já se k smrti vyděsím. „Řekni mu o těch parádních róbách za dobrou cenu, kterou si ty holky budou moct dovolit.“

Sáhnu po mobilu a najednou mi vyschne v krku. „Haló? To je pan Geck?“

„Ano?“ zaduní netrpělivý hlas silně podbarvený letitým kouřením. Zopakuju mu Lukovu představu o krásných šatech a mluvím a mluvím a najednou ze mě všechno spadne a jsem k nezastavení. Vysvětluju, jak se Geckovi postarají o pracovní sílu a látky – ale nesmí být levné! – a že já budu navrhovat a Ava propagovat…

A v tom okamžiku, jak tu tak sedím u řeky pod palčivým sluncem a pod drobnohledem televizního štábu natáčejícího záběry pro Aviny otroky s Henrym Geckem na telefonu a s Chazem čekajícím opodál, který mě hlídá jako střapatý pastevecký pes, ucítím, že se ve mně odehrává převratná změna.

Mnohdy jsem nevědomky vyžvanila něco, co jsem neměla, odhalila něčí intimní důvěrnost, o níž bylo záhodno pomlčet, a následně jsem musela vynaložit značné úsilí, abych si napravila reputaci, ale teď mám dojem, že mě ty moje přehmaty zocelily, že jsem výmluvná jako nikdy a plně soustředěná, abych pana Gecka náležitě informovala o svém plánu. Už nejsem ta vyjukaná Lizzie Nicholsová, téměř kvalifikovaná odbornice na úpravy značkového svatebního oblečení, snoubenka Luka de Villierse, jehož (mimochodem) podvádí s jeho nejlepším kamarádem, která přijde o střechu nad hlavou, o práci a o svůj život. To nemluvím o stupnici špatnosti špatných holek, na níž výrazně boduju.

Jsem Elizabeth Nicholsová, chladně uvažující, vyrovnaná návrhářka svatebního oblečení, která má jediný cíl: vytvářet krásné svatební róby, šaty pro družičky a dívky s květinami a oblečky pro psy. To vše by mělo být dostupné široké veřejnosti za přijatelnou cenu.

Rozohním se a jsem k nezastavení, jsem nepřekonatelná, a kamery švenknou z Avy na mou maličkost a Ava na mě vyjeveně zírá a nevědomky uvolní stehna. Je to dobré, dneska má brazilky.

„Nó…,“ zareaguje pan Geck, když mi dojde dech a musím se nadechnout, abych byla schopná pokračovat. „Musím přiznat, slečno Nicholsová, že je to zajímavá představa a na každý pád bych rád slyšel víc. Co kdybyste dneska s Avou přišly k nám na večeři, abychom si probrali podrobnosti? Dejte mi ji.“

Podám mobil zpět Avě a připadám si jako ve snu. „Ještě chce mluvit s tebou.“

Ava chvilku poslouchá. „Jejda!“ zvolá. „Tobě se Lizziin nápad líbí? Jo, já vím, mně taky. Jasně, tak v osm? Jo, budeme tam. Měj se.“ Ukončí hovor a podívá se na mě. „Chce, abys přinesla nějaké náčrtky. Máš něco takového?“

Hledím na ni a pokouší se o mě závrať.

Ale z radosti, vlastně se cítím naprosto skvěle, i když mám pocit, jako bych se vznášela. „Do osmé to stihnu.“

„Ty chceš navrhovat svatební šaty pro Geckovy?“ Spěcháme po Osmasedmdesáté zpátky k Chez Henri. ‚A Ava? Co ta bude dělat?“ vyzvídá Chaz.

„Bude nás zastupovat, prezentovat moje modely,“ odpovím.

„S čím vlastně Geckovi obchodují? Co když nemají pěkný sortiment?“

„Budou mít, až dají na trh moje oblečení,“ kasám se. „Ava se postará, aby se to rozjelo. Na značce bude i její jméno.“

„Ty jí věříš?“ Chaz jeví pochybnosti. „Nechci se tě dotknout, Lizzie, ale pokud jde o Avu…“

„Jestli ještě jednou vypustíš z úst, že je to ‚ušmudlaná feťácká coura“, víckrát ke mně nevkročíš, pokud ještě bude kam.“

„Říkám jen to, co je všeobecně známo. Ava nemá zrovna nejlepší pověst a je vrtošivá. Ještě tak když jde o zápas ve volném stylu, to jí sedí…“

„Třeba proto, že nikdy nedostala šanci ukázat, co v ní je,“

nadhodím. „Je dědička velkého jmění, tak co chceš? Nikdy se nemusela o nic starat, ale myslím, že moje nabídka ji zaujala a že to bere vážně. To s těmi psími oblečky byl její nápad.“

„Aha!“ Chaz se zachechtá a vezme mě kolem ramen. „Že mě to hned nenapadlo!“

„Podívej, Chazi.“ Přitulím se k němu a je mi jedno, že jsem rozpálená a zpocená (on taky). I když se na něj zlobím jako teď, nemůžu se ubránit, abych se ho nedotýkala. Zkrátka mi to dělá… dobře. „Lidi milují své zvířecí mazlíčky, a proto chtějí, aby byli s nimi, třeba i na svatbě.“

„Ty jí to dovolíš? Nemáš pocit, že navrhovat mini-smokingy pro psíčky je trochu pod úroveň?“

„Ne, není.“ Stojím si za svým. „Hlavně když to zachrání práci všem u Chez Henri.“

„Jak si vlastně představuješ psí kolekci pro Geckovy?“ stará se Chaz. „O tom jsem zatím neuvažovala.“ Ženeme se jako o závod. „Jedno po druhém. Nejdřív se musím pustit do kreslení návrhů, dojednat obchod, a pak se uvidí.“

„Jsi úžasná,“ pochválí mě Chaz a v jeho hlasu není špetka sarkasmu. Ale nedá mi to, abych se nezastavila a podezíravě se na něj nepodívala. „Myslíš to vážně?“

„Co bych nemyslel?“ Chaz je vážnost sama. „Už jednou jsem ti řekl, že jsi hvězda, Lizzie Nicholsová, a já se k tobě pokorně skláním a považuju si za čest, že mi dovolíš táhnout tvou káru. Jen mi řekni, co potřebuješ, a já to udělám.“

Pořád mě udivuje, jak jsem mohla být tak slepá, že jsem neviděla to, co jsem měla tak dlouho před očima. Ucítím, jak slzím. Takhle šťastná jsem mohla být už před šesti měsíci, kdybych si dokázala přiznat, co jsem podvědomě tušila celou dobu. Nezamilovala jsem se do Luka, ale do Chaze. Ale o tom před ním pomlčím. Není důvod to rozebírat.

„Dala bych si dietní colu.“

Tlak na mých ramenech zesílí. „Potřebuješ dietní colu? Abys mohla začít kreslit?“

Přikývnu.

„Jako by se stalo,“ řekne. „Obstarám ti všechnu colu, co jí je ve městě. Já…“

Najednou zmlkne a jeho pohled zabloudí k domu. Už jsme u Chez Henri, a když se podívám, co ho zarazilo, zjistím, že je to Shari, která posedává na schodech.

Ta se při našem příchodu zvedne a kabelu z konopných provazů si přehodí přes rameno.

Chaz mě pustí z objetí. „Trapná chvilka.“

Byli jsme blízko. Musela slyšet každé naše slovo. „Ahoj, Shari,“ pozdravím ji bez úsměvu.

„Ahoj, Lizzie.“ Zacloní si oči před sluncem. „Ahoj, Chazi.

Musím si promluvit s Lizzie. Bude to jen minutka.“

„Teď se to nehodí, mám nakvap,“ bráním se. „Nepočkalo by to?“

„Ne, nepočkalo.“ Shari sejde ze schodů. „Hele, děsně mě mrzí, co všechno jsem ti napovídala. Kapku mi to ujelo.“

„Snad sis nehrála na dohazovačku?“ rýpne si Chaz. „Fakt jsi nás celou dobu chtěla dát dohromady?“

„Ty se do toho nepleť,“ okřikne ho Shari a pokračuje ke mně: „Jsi má nejlepší kamarádka, Lizzie, a já bych ti za nic na světě neublížila. Neměla jsem říkat, že dám na modlení, až se s Lukem rozejdeš. Nic mi do toho není a dlužím ti omluvu.“

„Na jaké modlení?“ vyzvídá Chaz.

„Vím, že jsi to tak nemyslela.“ I mě to zamrzí. Taky jsem se k ní nechovala zrovna ukázkově. „Promiň, neměla jsem utéct bez rozloučení.“

„Navěky dobrý.“ Shari mě obejme a já ucítím její vůni, pro ni tak typickou. Tělové mléko s vůní grapefruitu a psí odér jejich labradora a retrívra.

„Nezlob se, ale vážně mám naspěch,“ vysvětluju. „Musím načrtnout pár skic svatebního oblečení pro Geckovy.“

„Geckovy?“ zjeví se Shari. „Oni prodávají svatební oblečení?“

„Co nevidět začnou,“ připojí se Chaz s vysvětlením, „hned jak si prohlédnou Lizziiny modely. Lizzie a Ava Gecková spolu rozjíždějí obchod.“

„To se mi nezdá.“ Shari jeví pochybnosti. „Fakt si myslíš, že je to dobrý nápad?“

„Na nic lepšího se vy dva nezmůžete?“ nadhodím řečnickou otázku. „Ano, je to dobrý nápad, a teď ahoj. Čeká mě práce.“

Oba políbím, Shari na tvář, Chaze na ústa, a pospíším si do obchodu. „Lizzie!“ Monika si čte v posledním čísle Vogue.

„Konečně jsi tady! Od rána je tu boží dopuštění a všichni chtějí mluvit jen s tebou.“

„Ať nechají vzkaz,“ řeknu. „Budu nahoře. Mám nějakou práci a nechci být rušená.“

„Ale Lizzie!“ Monika je zaražená. „Měla bys vědět, že…“

„Jo, všechno vím,“ přeruším ji. „Dělám, co můžu, abych nám zachránila kůži, takže žádné hovory, jasné?“

Monice to nedá. Jasné, ale…“

„Díky.“

Vyběhnu schody, doma si pustím A/C, shodím propocené šaty, z ledničky vyndám poslední dietní colu – Chaz by si měl pospíšit s další várkou – a pustím se do práce.

Přenesený význam slova „sprška“ má původ v devatenáctém století. Tehdy bývalo zvykem, že nevěsta v předvečer svatby pozvala nejbližší přátele a příbuzné, aby ji rozveselili a zbavili nervozity. Každý host donesl malou pozor – nost, dal ji do slunečníku nebo deštníku, a ten pak nad nevěstou rozevřeli a na nevěstu se sesypala sprška dárečků.

Jen je mi záhadou, jak se mohla tato skromná, roztomilá tradice zvrtnout do dnešní podoby bujarého oslavování a loučení se svobodou.

Toalety. Nikomu se nechce o nich mluvit, dokudje nepotřebujeme, nebo nezjistíme, že je jich málo nebo že jsou obsazené.

Chápu, máte starostí nad hlavu, ale pokud vybíráte místo pro konání hostiny, měly byste vzít v patrnost i jisté drobnosti, například kam si půjdou hosté ulevit, a věřte nevěřte, i na to dojde.

Necháte to na sobě? Odvážíte se jim říct, že to musejí vydržet?

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 22

Manželství je matka světa a zachovává království, a plní města a kostely, dokonce i samo nebe.

Jeremy Taylor (1613-1667), anglický duchovní Když krátce před půlnocí vystupuju z Geckovy limuzíny, nevšimnu si hned, že se v domě Henriových svítí. Pořád jsem ze všeho vykulená a ještě jsem se nestihla vzpamatovat, a teprve ve dveřích začnu mudrovat, co se děje, proč se na chodbě svítí.

Říkám si, že jsem musela při odchodu určitě zhasnout, i když je pravda, že jsem byla příšerně rozčilená kvůli těm náčrtkům a některé jsem ani nedokončila, takže teď mi vynechává paměť.

Kdo by to mohl být? Zloděj? Hloupost. Proč by na sebe upozorňoval?

Že by Chaz? Samozřejmě má klíč.

Ale ví, že nejsem doma, tak co by tu pohledával? Jasně jsem ho upozornila, že mu zavolám, až se to bude hodit. Ten není typ, který by se vnucoval tam, kam ho nezvou.

Sylvie a Marisol sem tam pracují do pozdního večera, ale nikdy tak dlouho. Pro jistotu na ně zavolám do dílny, ale nikdo se mi neozve.

Nádhera. To je jedna z nevýhod, když ženská žije sama.

Můžou mě tu kdykoliv zamordovat a neštěkne po mně ani pes, nikdo mě neuslyší ječet.

Popadnu svazek klíčů, sevřu je v pěsti a jednotlivé klíče prostrčím mezi prsty tak, abych měla čím se bránit, a začínám obezřetně stoupat po schodech. Jsem vynervovaná, napjatá jako struna a napadne mě, že se musím podobat Rosomákům z X-Men. Natahuju uši, jestli nezaslechnu něčí těžký dech nebo šramot. Co když na mě nahoře čeká Freddy Krueger? Co když se na mě vrhne a uškrtí mě?

Ale na chodbě je ticho, že by bylo slyšet špendlík upadnout.

Možná mám bujnou představivost, možná zapracovaly rozjitřené nervy z celého dne. Musela jsem nechat rozsvíceno, když jsem odcházela.

Odemykám a téměř jsem o tom přesvědčená, jenže jak strčím do dveří, příšerně se vyděsím.

V obýváku někdo stojí a já zaječím tak, že by to probudilo mrtvého.

„Ježíši!“ Luke se hurónsky zasměje. „To jsem já, Lizzie!“

Ano, je to Luke, můj snoubenec, který má být v Paříži, ve Francii.

Ale není v Paříži. Je tady, v mém obýváku.

„Překvapení!“ zajásá.

To bych řekla. Překvapení jako hrom.

Jsem tak vyjevená, asi jako by byl Luke, kdybych se teď vrátila domů s doprovodem. Klika, že jsem sama.

„Co tu děláš?“ spustím na něj.

„Nemáš to teď lehké, pořád jsem musel na tebe myslet a bylo mi tě líto.“ Luke jde ke mně. „Zaslechl jsem, že si strýc Gerald rezervoval soukromý charterový let kvůli nějakému jednání tady ve městě, a tak jsem nezaváhal a zamluvil si místo.“

Lukovy bílé zuby se blýsknou v úsměvu. Je opálený a v béžovém letním obleku se světlemodrou kravatou mu to moc sluší. Chaz se s ním co do elegance nemůže měřit, ale tenhle typ není moje parketa. Už o něj nestojím.

Luke se ke mně přibližuje a já bezděky couvnu.

„Páni! Soukromý let? To musí být hotový přepych.“

„Docela paráda.“ Luke udělá další krok. „Zvládli jsme to za šest hodin. Z Francie! Umíš si to představit?“

„Úžasné.“ Opět obezřetný ústup. Jestli v tom budu pokračovat, skončím na chodbě.

Luke mi věnuje další ze svých oslnivých úsměvů. „To bych řekl.“

Už je téměř u mě a já se tlačím na dveře. Vezme mě kolem pasu a skloní se, aby mě políbil, a já musím vyvinout nadlidské úsilí, abych se mu nevyškubla.

Pak ucítím jeho rty na svých, ty rty, které jsem tak milovala.

Dlouze mě políbí a já… necítím vůbec nic.

Jak je to možné? Vždyť já toho kluka zbožňovala! Milovala se s ním na vinném sudu! Nepřála jsem si nic jiného, než abych se za něj mohla provdat, měla s ním děti a žila s ním až do smrti!

Ale začínám tušit, že ve vztahu jde o víc než o milování na sudu plném vína. Třeba o to, že vás partner dokáže rozesmát, až slzíte.

A být s vámi, když to nejvíc potřebujete.

Neviděli jsme se skoro měsíc, ale to nehraje roli. Mám na srdci pár věcí, které si s ním potřebuju probrat, a možná proto mě jeho polibek nerozpálí.

Luke se na mě podívá těma svýma jakoby zasněnýma očima lemovanýma neuvěřitelně dlouhými řasami. „Všechno v pořádku?“

„Jistě!“ zvolám. „Proč by ne?“

„Těžko říct,“ utrousí váhavě. „Připadáš mi taková…

vyplašená.“

„To se ti jen zdá.“ Zachechtám se jako hyena. Cítím jeho ruce na bocích a pro pořádek uvádím, že nemám elastické kalhotky Spanx. To je poprvé, co mě zastihl bez nich, s výjimkou milování, když jsme byli v posteli a já se pokaždé vynasnažila, abych byla pod ním.

„Co bych zapírala,“ připustím zvolna. „Zrovna se vracím z jednání s Geckovými.“

Luke nechápe. „S kým?“

„Přece s Geckovými. Nikdy jsi neslyšel Zboží od Gecka jepeckaT

„Aha.“ Ale z jeho výrazu je patrné, že nemá ponětí, o čem mluvím. „Jak to šlo?“

„Přímo skvěle.“ Pořád mám potíž uvěřit, že to vyšlo, a najednou mě zachvátí horečné vzrušení, které přebije nervozitu, a začnu na něj chrlit podrobnosti toho úžasného večera: „Nemáš ponětí, Luku… Tvůj nápad, že by se měly nevěstám nabídnout šaty za přijatelné ceny… je přímo skvělý! Ava Gecková a já, celá její rodina, abych byla přesná, jdeme do toho společně. Já dodám návrhy modelů, oni obchodní strategii. Poskytneme nevěstám po celé Americe možnost koupit si krásné, skutečně krásné šaty, které si budou moct dovolit, a nejen nevěstám, ale i družičkám, dívkám s květinami, jejich psům… Bude to pompézní!“

Luke se směje, především mému nadšení, jak vytuším, a je nad slunce jasné, že vůbec nechápe, o čem je řeč. Myslím, že nikdy neslyšel o Geckových, že jeho rodina k nim v životě nevkročila. Ještě tak jejich hospodyně, když ji Lukova matka pošle nakoupit čisticí prostředky. Ale jako loajální snoubenec se zachová skvěle.

„To je bezvadné, Lizzie! Jsem na tebe moc pyšný!“

„Díky. Upekli jsme to dneska večer a asi jsem z toho pořád trochu rozklepaná. O tom jsem vždycky snila, Luku, to je přesně to, co jsem vždycky chtěla dělat. Tím by se všechno vyřešilo…

Pan Geck mi udělal nabídku, a neuvěříš kolik.“

Ještě lepší.“ Luke se usmívá od ucha k uchu. „Teď se můžeme vrátit do Paříže první třídou.“

Hledím na něj a najednou cítím, že si potřebuju sednout.

Bože! Copak mu to můžu udělat? Co si mám počít? Kudy na to? Nejsem špatná holka! Nejsem!

Jenže navzdory veškerému ujišťování jsem se nechovala ukázkově, rozhodně ne v posledních dnech. Možná že v skrytu duše jsem přece jen potvora.

Tak či tak, nadešel čas odplaty.

Pospíším si do obýváku a tam padnu na pohovku, než mi nohy vypoví službu. „Poslyš, k té Paříži…“

Lukův úsměv se vytratí. „Nelíbí se mi tvůj tón, Lizzie. Co se děje? Začínám se děsit.“

Podívám se na toho úchvatného, dokonalého kluka a potřesu hlavou. „Ty? Ty máš pro strach uděláno.“ Ale vyzní to, jako bych říkala: Co si budeme namlouvat?

Rozpřáhne ruce, jako by naznačoval: Co to má co dělat se mnou? „O co jde?“

„Mluvme vážně, aspoň jednou buďme k sobě upřímní. Jsi milý kluk, to víš sám nejlíp, ale jedno bychom si měli přiznat.

Tohle byl ten nejhorší polibek, jaký jsme si kdy dali.“

Spustí paže, s nimi strhne i roušku předstírání a mě napadne, že to třeba nebude tak horké, že z toho vyváznu se zdravou kůží.

„Taky mám ten pocit,“ řekne naprosto odlišným tónem, než jakým mluví obvykle, a svalí se vedle mě, jako by z něj v tu chvíli vyprchala veškerá energie. Zřejmě na něj dopadla únava z časového posunu. „Asi je to moje vina.“

Pocítím takovou úlevu, že málem nadskočím, jako by do mě pustili elektrický proud, ale taky jsem k smrti utahaná. Budeme na tom stejně, i když já nemusela uletět tisíce kilometrů jako on.

„Ty za nic nemůžeš.“ Hrůza. Člověk se věčně uchyluje k nějakému klišé, ale v tomhle případě je to pravda. „To já.“

„Ne, Lizzie, ty si nemáš co vyčítat.“

„Ale mám,“ ujistím ho. „To bys koukal.“

Ale o Chazovi se nezmíním, aspoň ne hned. Kdyby bylo po mém, řekla bych mu to až po nějaké přijatelné době, až se vzpamatujeme z našeho nevydařeného vztahu. Luke si najde nějakou novou, úchvatnou přítelkyni, třeba takovou, jako je Valencie, a ta bude mít malou velikost a padnou jí svatební šaty Very Wangové, které jsem dnes viděla ve výloze, a on pod jejím vlivem zapomene, že existuju.

„Myslím, že… že jsem na tebe příliš tlačila, nutila tě do něčeho, na co jsi nebyl připravený,“ spustím.

„Ne, tak to není, Lizzie,“ řekne chrabře. „Jde o to, že momentálně… že zkrátka žijeme každý jinde, vedeme odlišné životy, dokonce nás dělí oceán. Jak by to mohlo fungovat?“

271

Napadá mě spousta věcí, jak by se to dalo zařídit, ale protože je nad slunce jasné, že žádný nemáme sílu něco řešit, bude lepší nechat si to pro sebe.

„Ale pořád můžeme být kamarádi, co říkáš?“ nadhodím.

„To si piš.“ Luke se snaží tvářit smutně, ale v jeho hnědých ospalých očích čtu takovou úlevu, až mi to přijde komické.

Tentýž pocit jsem měla před jeho odletem do Francie, když jsem mu tady na schodech řekla, že bychom si měli dát načas pauzu.

Přesně vím, jak se cítí, a kladu si otázku, jak je to možné, jak to, že se rozcházíme beze stopy zloby, nebo dokonce slz? Co když jsme… Zkrátka, co když jsme dospěli?

„Měl by sis ho vzít zpátky.“ Stáhnu z prstu diamantový prsten, který mě tolik měsíců tížil na ruce. Sklouzne tak hladce, až je to téměř děsivé.

„Ne!“ Luke lehce znejistí, chce mi v tom zabránit. „Ne, Lizzie, chci, aby sis ho nechala.“

„Nemůžu si ho jen tak nechat, Luku,“ bráním se.

„Moc si to přeju.“ Teď už očividně panikaří a není to jen zdání. „Co bych s ním dělal?“

„To nevím.“ Vůbec to nechápu. Proč ten prsten nechce?

„Můžeš ho prodat. Ruším zasnoubení, tak co s ním?“

„Ne, já ruším zasnoubení,“ zdůrazní Luke. „Ty si ho prodej.“

Úleva se vytratila. Teď už vidím v jeho očích čirou hrůzu.

On ten prsten opravdu nechce.

Něco je špatně, moc špatně, za to dám krk.

A to jsem se celou dobu holedbala, jak náš rozchod probíhá hezky, na úrovni!

„Dobře,“ svolím a schovám ho pod časopisy na kávovém stolku, aby Luka ten pohled nenervoval. „Nechám si ho.“

„Správně.“ Zjevně se mu ulevilo a opět je ve své kůži. „Patří ti.“ Správně… Který kluk by dopustil, aby si jeho bývalá nechala zásnubní prsten, obzvlášť když ho stál hotové jmění?

(Prý dvaadvacet tisíc. Tiffany se jednou podívala na webovou stránku Cartiera a hned měla jasno. Dost ji to otrávilo.) Nevíte? Tak já vám to povím. Jedině kluk, který má špatné svědomí.

Můj Luke? Nikdy! Je to hodný, pohledný, milující kluk a já ho bezostyšně podvedla s jeho nejlepším kamarádem, když jsem přijela domů na babiččin pohřeb. (Dlužno podotknout, že se Luke nenamáhal, nevrátil se do Států, aby mě podržel v těžké chvíli, ale ukázal se, jakmile se doslechl, že jsem přišla o práci a o byt. Víc truchlím kvůli babiččině odchodu, protože člověk si musí ujasnit priority. Nějakou práci a nové bydlení si seženete vždycky, ale babičku máme jen jednu. Tu nejde nahradit.) Luke by nikdy neprovedl nic špatného, čím by si zatížil svědomí. Je přesně takový, jak ho popsala Shari, která mu to má za zlé; příliš dokonalý. Připouštím, že jednu dobu jsem ho podezírala, že by mě mohl podvádět, protože některá sobotní odpoledne trávil podle svých slov v knihovně a po nocích studoval, ale to přičítám na vrub své přílišné přecitlivělosti a bujné fantazii. To já si mám co vyčítat, to já mám máslo na hlavě.

Luke zívne a omluvně se na mě podívá. Nejspíš proto, že se provinil proti pravidlům slušnosti.

„Musíš být utahaný,“ nadhodím. „Měl bys jít. Nabídla bych ti postel, ale…“

Ale zrovna jsme se rozešli.

Nemusím zacházet do podrobností. Luke pochopí.

„Asi jo.“ Pomalu vstává. „Vrátím se do mámina bytu. Páni!

Nemáš pocit, že je to celé divné?“

„Taky se mi zdá.“ Kdybys jen věděl! „Ale je to pro dobro věci.“

„To doufám,“ řekne Luke.

Doprovodím ho ke dveřím a na rozloučenou se políbíme. On se na mě zadívá a najednou vidím, jak mu ty jeho hnědé hluboké oči zarámované úchvatně dlouhými řasami zvlhnou, jak se v nich zatřpytí slzy jako Swarovského křišťály na mobilu Avy Geckové (jen nejsou růžové).

Už tak se cítím provinile, teď ho ještě doženu k pláči.

„Vždycky tě budu mít rád, Lizzie, ale to ty víš, viď?“

ujišťuje se Luke.

„Ano, samozřejmě,“ odpovím automaticky, protože mi v hlavě leží něco jiného. To snad není pravda! Skutečně zaslzel?

Jak jsem na tom já? Proč nebrečím? Vždyť jsem holka! Ale neuroním ani slzu, necítím potřebu. Protože jsem zamilovaná do jiného? Protože miluju Chaze? Proč nepláču aspoň kvůli tomu, co mohlo být, kvůli dětem, které jsme s Lukem mohli mít a nikdy nebudeme? Možná jsem na něj podvědomě naštvaná za tu kopřivku. Těžko se brečí pro kluka, kvůli němuž jste se tolikrát osypaly, který vyměnil lékařskou fakultu za práci investičního bankéře. Kdyby tak dokončil školu, to bych si pobrečela s radostí, ale takhle?

Mám v tom jasno, nebo se totálně pletu?

Luke mě naposledy afektovaně políbí na čelo a odchází, a jak se za ním zavřou dveře, už držím mobil a volám.

„Hned sem přijeď!“

Chaz je potěšený. „Ze by ses mě nemohla dočkat?“

„Neuhádneš, kdo tu byl.“

„Vzhledem k tomu, že jsi večeřela u Geckových, tipnul bych si, když to hodně přeženu, že… Neil Diamond?“

„Luke.“ Křečovitě držím mobil, až mi zbělají klouby.

„Přiletěl z Paříže charterovým letem svého strýce. Rozešli jsme se.“

„Už jsem na cestě.“ V Chazově hlasu není ani stopa po humoru.

První dochovaná zpráva o mládeneckém loučení se svobodou pochází ze Sparty z pátého století před naším letopočtem. Kumpáni z vojsk ve snaze obstarat si nevěsty se družili do přepadových oddílů, a než vyrazili, oslavovali a jeden druhému připíjeli na zdraví.

Od těch časů se muži vpředvečer svatby jednoho ze svých kamarádů sejdou, náležitě se opijí, želí jeho mládeneckého života a pošilhávají po tančících dívkách.

Nevěstám se doporučuje, aby tento prastarý mužský zvyk Ignorovaly. Je na světě déle než vy. Dopřejte mu, ať se pobaví.

Však vy mu ukážete, zač je toho loket… třeba hned o svatební noci.

Nemyslete si, že jsme na vás zapomněli! I nevěstina nebo ženichova matka chtějí vypadat o tomto významném dnu co nejlépe. Jak na to? Je to lehké. Pusťte se do nákupu šatů co nejdřív, abyste měly dost času najít ty pravé, které vám budou slušet. Neutrální barvy jsou vždy elegantní (červenou ponech– te nové manželce vašeho bývalého manžela, té mrše, a bílá je samozřejmě určená pouze pro nevěstu) a třeba černou nic nezkazíte, pokud nejde o ranní obřad. Také se nedoporučuje nic lesklého. To jedině v případě, že jdete na večerní recepci.

Nezapomeňte na kvalitní spodní prádlo. Třeba kalhotky Spanx vřele doporučuju.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 23

Oslavme tuto příležitost vínem a sladkými slovy.

Titus Maccius Plautus (254-184 př. n. 1.), římský dramatik, autor komedií

Za patnáct minut je Chaz u mě. Úžasné, jak rychle zvládne taxi ujet po půlnoci sedmdesát bloků podél První avenue.

„Chci slyšet úplně všechno.“ Sundá batoh a odhodí ho na pohovku. Ještě na tom nejsme tak, abychom měli každý v bytě toho druhého vlastní šuplík. „Ale nejdřív mi pověz, jak to šlo u Avy.“

„Chazi!“

Než se naděju, jsem v jeho náruči a je to… Nevím, jak to popsat. Zkrátka něco úplně jiného než předtím s bývalým snoubencem. Místo abych se cítila trapně, pociťovala rozpaky, že jsme se s Lukem před chvílí líbali, cítím se jako v bavlnce, hýčkaná, a co je nejdůležitější, milovaná; kompletně a celým srdcem. Chaz mě pevně stiskne, já zavřu oči a vyhřívám se v jeho teplém objetí a najednou mi vytrysknou slzy, které si v Lukově přítomnosti dávaly na čas.

„No tak, děvče.“ Chaz mě něžně chlácholí, líbá na spánky.

„Tak zlé to snad nebylo. Nešly jim pod nos tvé návrhy? Hledali na nich mouchy? To bych se na to podíval! Tvoje postavičky se mi vždycky líbily, hlavně když jsi jim přikreslila nějakou čapku nebo klobouček. Pamatuješ?“

„J-jo,“ vykoktám. Drží mě kolem pasu a já se třesu jako osika. „Modely se jim líbily, i bez klobouků, všechno se jim líbilo.“

„No vidíš, tak v čem je problém?“

„Já, já… jsem tak šťastná!“

Je to pravda. Stojím v těsném bytečku malém jako dlaň, tulím se k Chazovi a šílím štěstím. Teď už si to můžu dovolit, už nejsem zasnoubená. Vymanila jsem se ze stupnice špatných holek a mám pocit, že mi samou radostí pukne srdce.

„Takže u Geckových jsi zabodovala, koupí tvou práci,“

pokračuje Chaz.

Přikývnu. „Já budu navrhovat a dohlížet na kvalitu, Ava se ujme propagace a její tatík se postará o všechno ostatní. Chazi…

myslím, že to musí vyjít, že to bude báječné, ne nějaký šunt, to v žádném případě! Ava v tom bude dost zainteresovaná, taky ponese kůži na trh, protože na oblečení bude i její jméno. Viděla jsem na ní, že poprvé bere něco vážně, a věci prospěje i to, že z jejího DJe Tippycata se vyklubal absolvent s diplomem z obchodní školy v Syracuse. Jeho pravé jméno je Joshua Rubenstein. Taky tam dneska večer byl.“

Na Chaze to udělá dojem. „A co zdejší obchod? Co Tiffany a Monika a Sylvie s Marisol?“

Kousnu se do rtu. „S těmi počítám,“ uvažuju, „ale… ještě budu muset někam zajet.“

„Kam?“ užasne Chaz. „Kam chceš jezdit?“

„Do New Jersey.“ Vezmu ho za ruku a stáhnu na pohovku.

„Ale nejdřív si potřebuju něco ujasnit, Chazi, a než se zase začneš smát… Varuju tě, tentokrát žádné žertíky, protože to prostě musím vědět. Co jsi myslel tím, jak jsi říkal, že Luke nebyl žádný skautík, když jsme spolu chodili? Trval na tom, abych si ponechala tohle…“ Sáhnu po prstenu ukrytém pod číslem časopisu People. „To je nákladná záležitost. Proč by se tak snažil, abych si ho nechala, kdyby se necítil superprovinile kvůli něčemu, o čem nemám tušení? Vůbec tomu nerozumím.“

Chaz mrkne na prsten a zavrtí hlavou. „To snad není pravda!

Nebrečel přitom?“

„Kdy? Když jsme to ukončili?“ Užasle se na něj podívám.

„Jo, trochu. Jak to víš?“

Chaz se zhluboka nadechne a stejně mohutně vydechne.

„Luke nebyl zrovna neviňátko, když jste spolu byli, jasný?“

Zvedne oči od prstenu a zadívá se na mě. „Vážně sis myslela, že celé noci studuje nebo tráví čas v knihovně, jak tvrdil? Ten měl jiné spády.“

„Já to tušila!“ Polije mě horko. „Shari měla pravdu! Byl příliš dokonalý a bylo na něm něco až nepřirozeného.“

Zamyslím se. „Počkej! Doufám, že sis to nevycucal z prstu proto, abych se necítila mizerně kvůli tomu, co my jsme spolu…“

„Mizerně?“ zjeví se Chaz. „Celý čas se ti to sakra bojím říct, abys nedostala nervový záchvat, až to jednou praskne!“

Pořád si nejsem jistá, jestli mu věřit, nebo nevěřit. „Jestli si ze mě utahuješ, jestli se mě snažíš přesvědčit, že nejsem tak špatná, jak si myslím, že nepatřím na stupnici špatných holek…“

„Nedělám si legraci,“ spustí Chaz vážně. „Nevím, o jaké stupnici mluvíš, ale šlo o nějakou Sofii z jeho třídy, jasné? Tu, která zná kluka, co dělá u Flekatého prasete, co nám zajistil stůl.

Pelešil se s ní celý minulý semestr, ale nic si z toho nedělej.

Kdybys ji viděla, spadneš pod stůl. Nosí křiklavé oblečení, jaké nemáš ráda, a obří brýle, na kterých je ze strany značka Dolce &

Gabbana.“

„Ne, to neberu.“ Potřásám hlavou. „Moc pěkný pokus, ale něco mi nesedí. Ty bys nevydržel tak dlouho mlčet, určitě bys mi to řekl.“ Chaz nehne brvou. „To nešlo, Lizzie. Jak bych ti mohl vyklopit, že Luke spí s jinou, když jsi ho ještě milovala, nebo když sis ještě myslela, že ho miluješ? Jak by to vypadalo?

Vžij se do mé situace. Byl jsem do tebe zamilovaný a chtěl tě pro sebe. To jsem měl přijít a vyklopit ti, že tě tvůj snoubenec podvádí? Co bych tím získal? Jo, možná by ses s Lukem rozešla a možná se se mnou vyspala, ale co dál? Co když bys mě jen využila, abys mu to oplatila?“

Užasle na něj hledím a nestačím se divit.

Víte co? Já mu věřím, hlavně kvůli zmíněným podrobnostem. To s těmi brýlemi značky Dolce & Gabbana by si nevymyslel. Chaz nezná žádné prvotřídní návrháře, stačí se podívat na jeho kraťasy, ale především mu věřím proto, že mluví bez obalu, že nic nepřikrašluje.

Je to neuvěřitelné, ale když vezmu v úvahu jeho otevřenost, může to být pravda.

„Tak jsem to nechtěl,“ pokračuje a v jeho tónu není ani náznak uštěpačnosti nebo ironie a jeho modré oči mají téměř bolestný výraz. „To by bylo to poslední, o co bych stál. Dlouho jsem po tobě toužil, Lizzie, ještě předtím, než jsem ti koncem roku pomáhal se stěhováním, a pravda je, že bych byl udělal všechno na světě, abych tě získal, ale taky jsem si tě chtěl udržet, a to by mi asi nevyšlo, kdybych ti měl posloužit jen jako nástroj pomsty, abys to Lukovi vrátila. Tak jsem mlčel a teď si se mnou dělej, co chceš, třeba mě zažaluj.“

Chvíli sklesle sedí a pak ho něco napadne. Sáhne do kapsy a vyndá mobil. „Můžu ti to dokázat, jestli mi nevěříš.“

Než stihnu něco říct, už telefonuje: „Luku?“

„Ne, Chazi!“ zakřičím. „Nedělej to!“

Ale je pozdě.

„Jak se máš, chlape?“ spustí Chaz konverzačně. „Nevzbudil jsem tě? Promiň. Co? Že nespíš? Že jsi ve městě? Co tu děláš?“

To snad není pravda. Schoulím se na pohovce a zacloním si oči. Na to se nedá koukat.

„Nepovídej! Fakt? Jo, jo… Tak ona? Řeknu ti, to je bída.“

Chaz se nakloní a strčí do mě, ale nereaguju, nesundám ruce z očí a po několika „vážně“ a „nepovídej“ konečně slyším Chaze říkat: „Takže teď když jste se s Lizzie rozešli, určitě oprášíš románek se Sofií, co?“ Chaz mi strčí telefon k uchu a já slyším, jak Luke říká: „Asi to ještě nevíš, ale chci se přestěhovat do Francie a na Sofii už nebudu mít tolik času, ale u nás v kanceláři je jedna fantastická holka, Marie se jmenuje. Pamatuješ, jak jsem ti o ní říkal…“

Odkryju si oči a podívám se na Chaze. V jeho výrazu se mísí starostlivost, abych se necítila ublížená, i smích. Člověk v mé situaci si může těžko namlouvat, že není čemu se zasmát, i když na druhou stranu… Nejde o to, že by mě bůhvíjak trápilo, s kým si Luke užívá, nebo dosud užíval za mými zády.

Hlavně jestli používal kondom.

Když Chaz vidí, že se taky usmívám, vrátí si telefon k uchu.

„Nevadilo by ti, kdybych Lizzie pozval na rande? Co ty na to?

Myslím, že je to skvělá holka, vždycky jsem ji…“

I ze svého místa slyším Lukův hlas, jak Chaze rázně přeruší, a ten se zašklebí od ucha k uchu a jeho modré oči po mně uličnicky blýsknou. „Cože? Že to není dobrý nápad? Proč? Snad si nemyslíš, že jsi takový sexuální idol, který musí mít všechny dobré holky jen pro sebe, i když už s nimi skončil?“

Zalykám se smíchy. „Přestaň, Chazi!“ zasyčím na něj a snažím se mu vytrhnout mobil.

„Že ne?“ Chaz mě popadne kolem pasu a strhne na zem. „Že mám počkat, až se vzpamatuje? Že je z ní teď uzlíček nervů? To si nemyslím… Jo, ten hluk? To nic, to jen soused nade mnou si přivedl domů společnost a teď tam vyvádějí… Klídek, Johnny!“

zaječí do zdi a začne mě nemilosrdně lechtat a já mám co dělat, abych se nerozchechtala a neprozradila naši šarádu. „Už jsi někdy slyšel, co je to abstinovat? Měl bys to zkusit! Hrůza!

Hele, Luku, musím končit, mám dojem, že se vyzvracel na chodbě a teď v tom bruslí. Brnknu ti později!“

Chaz ukončí hovor, odhodí mobil a vrhne se na mě a já se pořád směju, i když mám co dělat, abych popadla dech.

Něco mi prolétne hlavou. Dnešek nezačal zrovna růžově, a podívejte, jak skončil.

Tohle je nejlepší chvíle mého života.

Každý kdo je obeznámený s historickými romancemi, jistě ví, že v Evropě devatenáctého století prchaly nevěsty, které měly charakter, do Skotska (ani tehdy nebylo dovoleno dívkám mladším než osmnáct let vdát se bez rodičovského souhlasu), aby tam se svým vyvoleným uzavřely sňatek. Dokonce Elizabeth Bennetová v románu Pýcha a předsudek od Jane Austenové si zoufá, když zjistí, že její nestálá sestra Lýdie neodjela se svým milencem Wickhamem do Gretna Green. To totiž znamenalo, že s ní asi nemá vážné úmysly, natož aby se s ní hodlal oženit.

Skotsko je pro Američany stále populární svatební destinace a cestovní kanceláře nabízejí zákazníkům pobyty šité na míru a za výhodné ceny. Nicméně je zapotřebí věnovat pozornost nezbytným dokladům, které bych radila vyplnit před odjezdem, aby neopatrná nevěsta nedopadla jako chudinka nešťastná Lýdie.

Útěkem za účelem sňatku se pár nutně nemusí připravit o radost ze svatebních darů! Rodiče, příbuzní či přátelé mohou uspořádat oslavu na jejich počest až po návratu domů a novomanželé nepřijdou o možnost zaregistrovat se na soupis svatebních darů, aniž tím utrpí dobrý vkus a mravy. S

narůstajícími cenami je pro některé rodiče levnější zaplatit dceři útěk než nákladnou svatbu se vším všudy.

Kéž bychom všechny měly takové štěstí!

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 24

Není nic ušlechtilejšího nebo obdivuhodnějšího, než když dva lidé, kteří si čtou v očích, udržují domácnost jako manžel a manželka; na zlost nepřátelům a k potěšepřátel.

Homér (8. století př. n. 1.), řecký básník Monsieur Henriho najdu druhý den dopoledne v zahradě za domem, přesně tak, jak mi to popsala jeho manželka. Prý si tam udělal provizorní cvičiště, na němž teď trénuje pétanque.

Můj příchod ho překvapí.

Vlastně se mu nedivím. Asi se nestává často, aby sem za ním do Cranbury, na předměstí New Jersey, jezdily návštěvy z Manhattanu, navrch když je ještě ve froté županu.

„Elizabeth!“ vykřikne a upustí hrací kouli do prachu. Rychle si upraví rozevlátý župan a vrhne vyčítavý pohled na manželku, která přichází se sklenicemi ledového čaje.

„Nezlob se, Jeane,“ omluví se, ale není v ní špetka pokory, natož aby ji to mrzelo. „Elizabeth ráno telefonovala, že se tu zastaví s něčím důležitým, co by s námi ráda probrala. Volala jsem na tebe, ale tys mě asi neslyšel.“

Monsieur Henri je zaražený. Jeho manželka dojde k besídce s popínavými růžemi a postaví podnos s občerstvením na kovový stolek. Manžel ji vyjeveně sleduje a pak klesne na lavičku. Byl to silný, urostlý muž, ale od operace ztratil hodně váhy a pořád se potí, i když je ve stínu besídky.

„Krátká přestávka mě nezabije,“ řekne, aniž zvedne oči od tří sklenic s ledovým čajem.

„To je od vás milé,“ podotknu zdvořile.

Chaz brouzdá někde v okolí. Ráno jsme si vypůjčili vůz v půjčovně automobilů Avis a on slíbil, že se tu pro mě za půl hodiny zastaví. „Budu kroužit kolem a asi zaskočím do nákupního střediska a koupím ti tanga ve Victoria’s Secret. V

tangách jsem tě ještě neviděl, vlastně v ničem z Victoria’s Secret.“

Souhlasila jsem. S tím se nedalo polemizovat.

Sednu si na lavičku vedle madame Henri, ale nejdřív si pečlivě urovnám značkovou zavinovací sukni od Lilly Pulitzerové a pak už jen čekám na monsieur Henriho. Ten se opatrně sveze naproti nám do týkového křesílka Adirondack.

„Děsně nerada vás obtěžuju doma, monsieur Henri,“ spustím omluvně, „ale jde o ten dům…“

„Podívejte, Elizabeth,“ řekne monsieur Henri se srdečnou laskavostí a vezme si sklenici s pitím a chvíli si pohrává s lístkem máty, kterým ji manželka ozdobila. „Nevím, o čem bychom ještě měli diskutovat. Kontaktovali jsme Goldmark a jejich lidé nám hledají kupce. To je vše. Mrzí mě, že si budete muset najít novou práci a bydlení, ale jak už se manželka zmínila, ztratíme za vás slovo u Maurice a dostanete od nás nejlepší možné doporučení. Však vy si něco najdete, a ještě jedno vám musím říct. Dost jste mě překvapila. Ve snu by mě nenapadlo, že sem přijdete s prosíkem. To bych od vás nečekal, Elizabeth.“

Vezmu si ledový čaj, chvilku si pohraju se sklenicí a potěší mě, že se mi netřese ruka. Do toho, Lizzie! „Nepřišla jsem žebrat o práci, monsieur Henri. Našla jsem si jinou. Jsem tu, abych vám udělala nabídku na váš dům.“

Monsieur Henri málem upustí svou sklenici, jak ho to zaskočí, a madame Henri, která se zrovna napila, se trochu zakucká.

„Asi jsem se přeslechl, Elizabeth?“

Je mi jasné, že jsem se měla obrátit na realitní kancelář, která vás zastupuje,“ pokračuju rychle, „ale věc se má tak, že nemám všechny peníze, tedy zatím je nemám, ale brzy budu mít, a tak za pár let vám všechno doplatím. Vím, že takhle jste si to nepředstavovali, ale…,“ nakloním se k nim a naléhám na ně tlumeným, důrazným hlasem a v okolí sekají trávu a nějaký ptáček spustí tklivou, avšak melodickou píseň, „má to své výhody. Když dům prodáte mně, a ne nějakému cizímu člověku, nebudete muset platit poplatek realitní kanceláři. Můžeme vynechat prostředníka a vy ušetříte stovky tisíc dolarů. Jsem ochotná udělat vám nabídku tady, na místě, bez zbytečného prodlení, bez prohlídky. Nabízím čtyři a půl milionu dolarů, a než řeknete, že dům má větší hodnotu,“ pro jistotu je přeruším, protože vidím, jak se nadechují, „dovolte, abych vám připomněla, že se nepotřebuju moc rozhlížet, že vím, kolik práce je tam zapotřebí. Viděla jsem popraskané zdivo, prosakující vodu z vodovodního potrubí, z vlastní kapsy jsem platila instalatéra a taky deratizátora na krysy, které se prohánějí v suterénu… Udělám vám nabídku se zárukou, že vám splatím celou sumu do pěti let, to vám podepíšu černé na bílém, a než se rozmyslíte, žádám vás o jediné: vzpomeňte si, jak jste na tom byli před rokem, než jste mě zaměstnali, a jakjste na tom teď.“

Uvolním se a zhluboka si loknu ledového čaje. Jsem sice výřečná, ale dlouhý proslov mě vyčerpal. Hledím z jednoho na druhého, vidím, jak jsou zaražení, jak si mě znepokojeně prohlížejí.

Pak se madame Henri podívá na manžela.

„Procenta, co si realitka účtuje, jsou vysoká,“ promluví francouzský. Oba moc dobře vědí, že se jejich řečí celkem domluvím, ale ze zvyku se uchylují k rodnému jazyku pokaždé, když si chtějí říct něco, co podle nich není pro cizí uši. „Ušetřili bychom hromadu peněz.“

„Ale peníze by nebyly hned,“ oponuje podrážděný monsieur Henri. „Přece jsi ji slyšela?“

‚A co?“ zchladí ho manželka. „Plánuješ nějaký velký nákup?

Třeba jachtu?“

Monsieur Henri si odfrkne. „Možná.“

„Přece jsi slyšel toho inspektora, co říkal o azbestu ve sklepě,“ přisadí si madame Henri.

„To jo, ale taky tvrdil, že to není žádný problém. Všechna potrubí na Manhattanu jsou potažená azbestem.“

Poslouchám je bez mrknutí oka. O azbestu už vím od instalatéra, který byl v domě před několika měsíci. Mám v plánu použít to jako páku, jestli se začnou vzpouzet mé nabídce.

„Výměna by stála tisíce,“ pokračuje madame Henri, „možná desetitisíce. Nechceš si doufám přidělávat potíže?“

Monsieur Henri trucovitě našpulí ústa. „Nechci.“

„Tak vidíš,“ kontruje madame Henri. „Dnes to můžeme uzavřít a za vystěhování našich věcí nezaplatíme ani cent! Ona si je nechá!“

To monsieur Henriho nadchne tak, že se rozzáří. „To mě nenapadlo! Kde ale sežene tolik peněz? Ještě jí není ani třicet.“

„Kdo ví?“ Jeho manželka krčí rameny, jak to dělají Francouzi. „Co třeba dědictví po babičce?“

„Zeptej se jí,“ vybídne manželku monsieur Henri.

Oba se na mě podívají a madame Henri se zeptá anglicky: „Slyšela jste to?“

„Samozřejmě,“ odpovím mrzutě. „Nejsem hluchá a francouzský rozumím, jestli jste nezapomněli.“

„Já vím.“ Madame Henri potřásá hlavou. „Ty peníze budou z dědictví po vaší babičce?“

„Ne, z jiného zdroje. Včera jsem uzavřela obchod s Geck Industries. Budu navrhovat svatební oblečení pro jejich diskontní obchodní domy.“ Monsieur Henri se zatváří, jako by zcela nepochopil. „Ale jestli hodláte pracovat pro Geckovy, k čemu ten zájem o náš obchod?“

„Protože chci dál navrhovat a šít róby pro své zákaznice,“

vysvětluji, „nezávisle na Geckových, a kromě toho, váš obchod, respektive můj obchod, jestli se dohodneme na prodeji, je i můj domov.“

Připadám si směšná. Dojme mě to tak, až zaslzím, ale je to čistá pravda. Ten malý omšelý byteček, který mám v úmyslu kompletně přebudovat, jestli mi jednou bude říkat pane, je místo, kde jsem zažila nejkrásnější okamžiky, ale i hořké chvíle života. Nemůžu si jej nechat vyklouznout mezi prsty, rozhodně ne bez boje.

I madame Henri dojetím zamrká a kradmo se podívá na manžela. Ten pozvedne obočí.

„Nó, v takovém případě…, myslím, že dům musíme prodat Elizabeth. Souhlasíš, chéneT A madame Henri vykouzlí obrovský úsměv. „Souhlasím.“

Tak se stane, že za půl hodiny, v pravé poledne, popíjím s madame Henri na jejich zahradě šampaňské, ptáci cvrlikají a její manžel zasvěcuje Chaze, který se vrátil z výpravy po nákupním centru, do pravidel hry pétanque. Brzy je zřejmé, že je monsieur Henri v tomto sportu hotový přeborník.

Ještě jedno se mu nedá upřít. Poskytl mi cennou zkušenost, jak na to, když vám skutečně o něco jde. Například jak přimět bývalé šéfy, aby vám prodali svůj podnik se vším všudy.

Důležité je mít na paměti, že ne vždy vedly pompézní a drahé svatby k romantické blaženosti, jak víme z dějin.

Podívejte se na Jindřicha VIII. a jeho četné manželky, prince Charlese a princeznu Dianu, a jak jinak, vždy optimistickou, ale v lásce nešťastnou slečnu Elizabeth Taylorovou.

Nezáleží na tom, jestli je svatba velká, nebo malá.

Rozhodující je, zda si berete toho pravého, jestli vás miluje takovou, jaká jste, a ne proto, jestli mu porodíte mužského dědice nebo kolik máte peněz na účtě či jestli vypadáte nebo nevypadáte dobře v plavkách. Pravda, láska je vznešený, nádherný cit, ale důležitější je jistota, že vás životní partner podrží v těžkých chvílích, umí vás rozesmát, donese vám skořicový toast, když onemocníte, a je ochotný se podělit o dálkový ovladač.

Hosté odešli, dárky jsou rozbaleny a uklizeny a poslední kartička s poděkováním je napsaná. Necítíte se trochu skleslef To je normální! Koneckonců jste právě prožily nejradostnější událost svého života – vaši (doufejme, že jedinou) svatbu! Je přirozené cítit se kapku smutně, že už je po všem, ale mějte na paměti, že se právě chystáte na nejbáječnější a nejradostnější cestu svého života, jakou jste kdy podnikly, na manželský život.

Nikdo vám nebude mít za zlé, když jednou za čas otevřete skříň a znovu si zkusíte svatební róbu, i kdybyste se v ní dívaly jen na televizi. Všechny to dělají, tím jsem si jistá.

Lizzie Nichols Designs™

Kapitola 25

On je polovina požehnaného muže, čekajícího na manželské lože.

Ona je dokonalá tím,

že svou znamenitost spojí s ním.

William Shakespeare (1564-1616), anglický básník a dramatik O šest měsíců později

Jsi ta nejkrásnější nevěsta, takové se jen tak nevidí!“

„Houby,“ oponuje mi Tiffany. „Vypadám tlustá.“

„To je normální, Tiffany,“ řeknu přísně. „Jsi ve čtvrtém měsíci.“

„Divný, co? Pořád mi nejde do hlavy, že Tiffany bude mamča. Hrůza, co?“ zeptá se Monika všech a nikoho. „Přihlaste se, koho to děsí, a nestyďte se.“

První zvedne ruku Shari, přidají se Sylvie s Marisol a Tiffany po nich loupne okem.

„Nasíráte mě.“

„Víte, co je nejhezčí na tom, že Tiffany bude mamča?“

pokračuje Monika. „Těhotenství z ní udělalo milou, starostlivou osůbku.“ Tiffany se prohlíží ve velkém zrcadle v pozlaceném rámu. „Za to můžou ty šaty, proto jsem tak neforemná.“

„Nehledej na nich mouchy.“ Jsem dotčená. Jsi těhotná, přibrala jsi.“

„Ten hadr je neforemný,“ skuhrá Tiffany. „Navrhla jsi praštěný šaty pro tuhle praštěnou svatbu.“

„Víte, co je ještě působivé?“ Shari si nacpe do pusy čokoládové křupky Milk Dud. Přinesla si celou krabici a teď si náležitě vychutná podívanou, na niž se těšila několik dní. „Když si nevěsta nevidí do pusy a kleje jak holka z ulice, zvlášť když je těhotná.“

Sylvie a Marisol na Shari nesouhlasně zasyčí, aby byla zticha. Obskakují Tiffany a rovnají vlečku na výjimečně povedené róbě, kterou jsem pro ni navrhla a která ji vůbec nedělá tlustou.

„Nevytvořila jsem je proto, abys v nich vypadala ošklivě nebo aby tě dělaly tlustou, Tiffany.“ Mám chuť ji zaškrtit, ale ovládnu se. „Navrch je krajně nehezké utrhovat se na osobu, která ti za poloviční úvazek platí tolik, že jsi mohla dát vale nenáviděné práci u Pendergasta, Loughlina a Flynna.“

„A co?“ Tiffany se dál prohlíží v zrcadle. „Stejně tu za pět měsíců končím, abych se mohla věnovat Raoulu juniorovi.“

„Bude to kluk?“ vykřikne nadšená Marisol.

„Kdo ví.“ Tiffany ze sebe nespustí oči. „Těžko říct.“

„Kdepak, to mi nikdo nevymluví.“ Shari si vezme další křupku Milk Dud. „Tohle je lepší než Americký gladiátor“

„Můžeš si dovolit chůvu, Tiffany.“ Rovnám jí šerpu a zlobím se tak, že s ní škubnu víc, než je nutné. „Nemusíš odcházet, jestli nechceš. Jak víte, dámy, všem jsem vám vyjednala zdravotní pojištění, všechny máte nárok na čtyřměsíční placenou mateřskou dovolenou a tyhle šaty, milá zlatá, jsem vytvořila speciálně pro tebe. Je to nádherný empírový střih se srdcovitým výstřihem a s kostelní vlečkou až na zem, a i když to bude rychlá svatba, protože se berete na radnici, dala jsem si moc záležet. Celková linie lichotí tvé postavě, vlečka ti zakrývá zadek, tak co si stěžuješ? Bude ti to slušet i v Tavern on the Green, kam se pak přesuneme, tak jak můžeš tvrdit, že jsou hnusné?“

Tiffany se zadívá na Shariinu krabici čokoládových křupek.

„Cpeš se jako nezavřená. Co kdybys mi pár nabídla?“

„Nic takového!“ okřiknu ji. „Týdny na nich dřu jako soumar a ty je ušpiníš čokoládou?“

„My jsme na nich dřely,“ opraví mě Marisol. „Včera jsem tu byla do dvou do rána, abych stihla přišít všechny křišťálové korálky na vlečku.“

„Má pravdu,“ souhlasím. „My jsme na nich dřely.“

„To je fuk.“ Tiffany zakoulí nádhernýma, dokonale nalíčenýma očima. „Vsadím se, že příští týden budou jedny takové viset u Geckových za dvě stovky.“

„Nic tam nebude viset!“ rozkřičím se. „Sedíš si na uších?

Tohle je originál od Lizzie Nicholsové! Druhé takové nenajdeš!

Možná podobné, ale za maloobchodní cenu tři sta devadesát devět.“

Tiffany pohodí hlavou, až se jí rozletí čerstvě nakadeřené lokny. „Jako bych to nevěděla,“ zavrčí a znovu zakoulí očima.

„Automobily už dorazily,“ informuje nás Monika, která se zjevně nudí.

„Tak jdeme, jdeme,“ pobízím je, „ať nepřijdeme pozdě.“

Projdeme pod sytě růžovou markýzou, na níž je bílým kudrlinkovým písmem napsáno „Lizzie Nicholsová“, a vyhrneme se na ulici. Je chladno, zima zalézá do kostí, a tak se rychle rozdělíme a naskáčeme do dvou černých limuzín, které pro nás objednal Raoul. Tiffany posadím dopředu, pečlivěji urovnám vlečku, aby si ji nezmačkala, a sednu si dozadu k Shari.

„Dík, že jsi přišla.“ Myslím to vážně, jsem jí vděčná.

„Nepřeháněj.“ Shari si nacpe do pusy další kousek Milk Dud. „Nenechala bych si to ujít ani za všechny prachy. Co ten její? Dostal konečně zelenou kartu?“

„Právě včas. Ještě pět měsíců a stal by se tatíkem dřív, než by si stihl zlegalizovat zdejší pobyt.“

„To musel být nejrychlejší rozvod v dějinách lidstva.“

„Bývalá paní Raoulová dostala za svou vstřícnost tučné odstupné, a nejen za to. Vzala si nelegála a kryla ho celé roky, i když spolu nežili.“

„To je tak romantické.“ Shari se pohodlně zavrtí na kožené sedačce. One Centre Street. Jsme na místě. Vyskočím ven a spěchám k Tiffany, abych jí pomohla vystoupit. Nechci, aby si zmačkala róbu, na které jsme všechny tvrdě pracovaly. To se podaří, ale že by mi byla vděčná nebo že by jí záleželo na tom, jak vypadá? Ani náhodou. Díky spojeným silám se nám ji podaří dostrkat dovnitř, kde už čekají známí a také Pat, která sem zaskočila během polední přestávky.

Klaplo to a já ucítím, jak veškeré starosti a neklid, které mě dosud svíraly, jsou zažehnány. Stačí jediný pohled na Raoula, který poprvé vidí nevěstu ve svatební parádě, a hned je zřejmé, že se naše úsilí vyplatilo. Zvlhnou mu oči a mně se taky chce brečet, když vezme Tiffany za ruku a zašeptá jí: „Vypadáš nádherně, baby.“ Jsem tak dojatá, že málem vyndám kapesník.

„Já vím,“ zašeptá Tiffany bez zaváhání. Nejspíš si už uvědomila, že přece jen nevypadá tak tlustá, jak se celou dobu domnívala.

Někdo mě vezme kolem pasu a muž v tmavošedém obleku mě políbí na krk.

„Ahoj,“ zdraví mě Chaz. „Odvedla jsi moc pěknou práci.“

Zachichotám se. „Díky.“ Skutečně se chichotám, ale jen díky němu. „Líbí se ti paspulka kolem výstřihu? Napadlo mě, že by to mohlo být pěkné zakončení. Použiju ji na nové řadě oblečení pro družičky, kterou chystáme příští rok.“

„Půjdou na dračku,“ souhlasí.

Na počest Tiffanyiny svatby je jako ze škatulky. Vzal si žlutou kravatu, která se mi na něm tak líbí, a už cítím, jak se mi začínají podlamovat kolena. Pohled na Chaze ve společenském obleku, a zvlášť ve žluté kravatě, mě pokaždé spolehlivě dostane, až tajů jako jarní sníh. Toho kluka se nikdy nenabažím.

Hlavně ať mi to vydrží.

Znuděný úředník vyzve Tiffany a Raoula, aby předstoupili, a my se pomalu řadíme na prahu malé oddací síně, když vtom u dveří vypukne chaos a známý hlas vřískne na celé kolo: „Počkat! Počkejte na mě!“

„Kristepane,“ zachrčí Shari. „Kdo tuhle pozval?“

Kousnu se do rtu. „Já… Asi jsem se mimoděk zmínila, že se dnes Tiffany vdává… a v kolik hodin.“

„Ty jsi nepoučitelná, Lizzie!“ utrhne se na mě Tiffany.

„Kdy se konečně naučíš držet jazyk za zuby?“

Než stihnu odpovědět, Ava vtrhne dovnitř. Zvolila střízlivý kostýmek (dokonce s kloboučkem) a drží se manžela Joshuy Rubensteina alias DJe Tippycata a v patách jí kráčí, jak jinak, Malý Joey.

„Omlouvám se za zpoždění,“ řekne okázale se vší důstojností, kterou nabyla coby čerstvě jmenovaná prezidentka marketingového

oddělení

Geck

Industries.

„Letíme

helikoptérou, a pak uvízneme v zácpě!“

Tiffany se na ni mračí, ale Raoul je milý. „Jsme moc rádi, že jste to stihli.“

Pak přijde další pokyn a všichni se pohneme kupředu, abychom se stali svědky milosrdně krátkého, ale významného obřadu.

Teprve až když Latrell odzátkuje šampaňské a všichni poblahopřejeme novomanželům a úředník nás upozorní, že máme uvolnit místo dalšímu čekajícímu páru a Raoul nás nasměruje k čekajícím vozidlům, která nás mají odvézt do Tavern on the Green, Chaz do mě dloubne loktem a odvede mě k tryskající fontáně, kde na informační tabuli visí jmenovité seznamy všech zdejších zaměstnanců. Pak sáhne do vnitřní kapsy saka a vyndá čistou bílou obálku.

„Víš, co to je?“ zeptá se a v safírově modrých očích mu podezřele blýskne.

„Není to darovací listina na můj dům?“ vyhrknu nedočkavě.

„Zaplatil jsi můj dluh ze svěřeneckého fondu a já už nic nedlužím?“

„To ne.“ Chaz je rozčarovaný. „Myslel jsem, že se s tím chceš poprat sama. Neříkala jsi loňské léto, že se chceš vlastními silami postavit na nohy?“

‚Ale jo.“ Snažím se skrýt zklamání. „To víš, že chci. Co je to tedy?“

Otevře obálku, vyndá složený list papíru, a když ho uhladí, vidím, že je to formulář se záhlavím newyorské radnice. Co potřebujete vědět v případě, že žádáte o civilní sňatek, stojí na něm.

„Už je to tak.“ Vidí, jak na něj nevěřícně zírám. „Vyzvedl jsem to, a než se ti přitíží, klidně mě s tím vyhoď. Nenaštvu se ani neurazím,protože je mi fuk, jestli se my dva někdy vezmeme. Z mého hlediska to vůbec není důležité. Miluju tě a vždycky budu milovat jen tebe, na tom nějaký cár papíru nic nezmění. Kdysi to pro tebe bylo důležité, a pokud pořád je, můžeme to udělat, protože takhle by to bylo přijatelné jak pro tebe, tak pro mě. Ty bys nedostala kopřivku a já bych to taky nějak přežil. Stačí, když na místě vyplníme formulář, podáme ho a do čtyřiadvaceti hodin můžeme být svoji. Co bychom komu říkali? Prostě mě napadlo, že když už jsme tady, zabijeme dvě mouchy jednou ranou… Cestou jsem se zastavil v kanceláři a zapsal se na seznam žadatelů. Žádný spěch, byli bychom asi devadesátí, a jestli chceš, stihneme to, než se všichni usadí ve vozech a v Tavern on the Green bychom se tvářili jako by nic a nikdo by na nás nepoznal, že se hodláme vzít… zítra, nebo někdy jindy. Povolení platí šedesát dní.“

Pořád civím na list papíru, který drží v ruce.

„Ty mě žádáš, abych si tě vzala?“ je jediné, na co se vzmůžu. „Nemusíš, jestli nechceš,“ řekne Chaz, „a nemluvíme tu o monstrózních záležitostech, v nichž si tak libují tvé zákaznice, s fontánou tryskající čokolády a romantickými písničkami. O to nestojím, v tom mě nepředěláš, rozumíme si?

Když si vzpomenu, jak to vypadalo na sestřině svatbě…“ Ta událost ho musela sebrat, protože se ještě teď otřese. Položím mu ruku na rameno, abych ho uchlácholila, a on pokračuje: „Tvoji rodiče budou chtít, abys měla svatbu se vší parádou, ale na rovinu ti říkám, že uteču. Vezmu nohy na ramena a poběžím, jak nejdál to půjde, a vrátím se až v noci, až to bude bezpečné, ale ve dne se budu skrývat, aby mě nenašli, i kdybych měl po krk zapadnout do bažin a močálů… V Michiganu jich asi moc není, co?“

Mírně s ním zacloumám.

„Uklidni se, Chazi,“ řeknu. „Taky o to nestojím, jasný? Tvůj nápad se mi zamlouvá, byli bychom tu jen my dva, protože o tom je přece manželství, nemyslíš? Proto se lidé berou, aby byli spolu.“

„Aby byli spolu,“ zopakuje Chaz, „záleží jen na nás, protože co si uděláme, to budeme mít. Jednou jim to řekneme, třeba až nastane příhodná chvíle.“

„Ano, až se to bude hodit,“ souhlasím, „až se na to budeme cítit, jen tak se mezi řečí zmíníme, že jsme manželé, a uvidíš, jak začnou vyvádět, že jsme to před nimi ututlali. To bude mela!“

„Co na tom?“ nadhodí Chaz. „Máš s tím problém?“

„Ne, nemám,“ odpovím. „Ani jim to nemusíme říkat, když nebudeme chtít.“

„V první řadě bych měl hodit řeč s Lukem, jako že jsme spolu začali chodit,“ vysvětluje Chaz, „aby ho to neporazilo, až to jednou praskne. Zmíním se, že tak za pár let se vezmeme. Ten kluk mě udivuje. V Paříži má rozdělané nejmíň čtyři holky, tak proč je mu proti srsti, že bych si s tebou něco začal?“

S Lukem jsem na vážkách. Necítím k němu nevraživost, i když pár pádných důvodů by se našlo. Pořád mám schovaný jeho zásnubní prsten. Asi ho dám své dceři, jestli nějakou budu mít, nebo neteři Maggie, od které čekám velké věci. „Jsi pozorný.“

„Pozorný? Chráním si záda,“ řekne Chaz. „Ukaž mi ruku.“

Poslušně si vyhrnu rukáv vlněného kostýmu značky Lilii Ann a oba se zadíváme na vnitřní část mého předloktí.

„Žádná kopřivka,“ zaraduje se Chaz.

„To je dobré znamení. Co tvůj žaludek? Není ti na zvracení?“

Chaz zakroutí hlavou. „Ne, není.“

Jsem dobře naladěná a vše, co jsme si tu řekli, beru optimisticky. Líbí se mi číslo, pod kterým budeme zaregistrováni. Devadesát. Tolik bylo babičce, když zemřela, a mně se najednou zdá, že je to znamení shůry, jako by tam nahoře na nás někdo dohlížel, abychom nesešli ze správné cesty a neskončili v pekle.

Jenže jeden nikdy neví. Možná už máme nakročeno a možná to není úplně nejhorší místo, kde člověk může skončit.

Oba se podíváme na papír, co Chaz drží v ruce. Informační leták obsahuje otázky, na něž se lidé běžně ptají, například: Je potřeba přiložit k žádosti o uzavření manželství výsledky lékařského vyšetření a krevního testu? (Odpověď: Ne) a Mohou příbuzní z prvního kolena právoplatně uzavřít manželství ve státě New York? (Odpověď: Ano) a Mohu využít povolení ke sňatku v jiném státě? (Odpověď: Ne) Všechno to vypadá tak…

úředně.

„Opravdu to chceš udělat?“ zeptá se Chaz.

„To si piš,“ odpovím, „ale netvrdil jsi jednou, že ze mě bude příšerná manželka?“

„V tomto ohledu jsem poopravil svůj názor,“ praví Chaz.

„Teď si dokonce myslím, že budeš parádní manželka.“

„Povídáš parádní?“ Zazubím se na něj. „Nepřeslechla jsem se?“ Taky se na mě uculí. „Co řeknu, za tím si stojím.“

Zeširoka se usměju. „Slibuješ, že mě budeš vroucně milovat a slepě poslouchat?“

„To už dělám,“ upozorní mě Chaz. „Hlavně tu druhou část, když začneš být v posteli vyzývavá a nutíš mě, abych tě přivazoval a bičoval.“

„V tom případě se za tebe, Charlesi Pendergaste Třetí, s radostí provdám,“ řeknu vážně.

Všichni se hrnou ven. „Co tam děláte, lidi?“ volá na nás Tiffany ode dveří.

„Už jdeme!“ Chaz do mě dloubne. „Asi mě neslyšeli. Ty jsi výřečnější. Křikni na ně, ať na nás nečekají.“

„Křikni si sám.“ Jsem štěstím bez sebe. „Myslím, že jsem se konečně naučila, jak si dát tu svou nevymáchanou pusu na zámek.“