Meg Cabot

Mediátor 05. V pasti

Mlha. Nic jinýho nevidím. Jen takovou tu mlhu, která stoupá každý ráno ze zálivu, protahuje se přes parapet okna v mým pokojíčku a v tenkejch studenejch pramínkách stýká na podlahu…

Jenomže tady nejsou žádný okna ani podlaha. Stojím v chodbě a ze všech stran jsou dveře. Nad hlavou není strop, jenom chladný blikající hvězdy na inkoustově černý obloze. Ta dlouhatánská chodba vypadá, jako by se přede mnou i za mnou táhla donekonečna.

Dávám se do běhu. Utíkám tou chodbou a vypadá to, jako by se mi mlha na každým kroku lepila k lejtkům. Ze všech těch dveří kolem mě je už jen špinavá šmouha. Tak nějak vím, že nemá cenu je otevírat – není za nima nic, co by mi dokázalo pomoct. Musím se dostat pryč, jenomže nemůžu, protože chodba se přede mnou protahuje do pořád větší a větší dálky, do hrůzostrašný tmy, celá ponořená do tý hustý mléčný mlhy…

A pak už v tý mlze najednou nejsem sama. Je tam se mnou Jesse a držíme za ruku. Nevím, jestli mi pomáhá teplo jeho dlaně nebo vřelost v jeho úsměvu, ale postupně se přestávám bát. Najednou jsem si jistá, že všechno dobře dopadne.

Aspoň do chvíle, než se ukáže, že Jesse vůbec netuší, jak se odtud dostaneme ven. Pak už nepomáhá ani to, že mi tiskne ruku. Panika ve mně začne bublat jako gejzír.

Počkat! Někdo se k nám blíží: vysoká postava, která se prodírá mlhou. Hlasitě bušící srdce v mý hrudi – jedinej zvuk na tomhle děsivě tichým místě, teda kromě mýho vlastního dechu – zpomaluje a zklidňuje se. Pomoc. Konečně přichází pomoc!

Ale když se mlha začne protrhávat a já poznávám obličej toho člověka před náma, srdce mi začne tlouct ještě hlasitějc. Protože vím, že tenhle nám nepomůže. Vím, že tenhle ani nehne prstem.

Jenom se usmívá.

A pak jsem najednou zase sama, ale teď se zem pode mnou začíná propadávat. Dveře mizí a já začínám balancovat na okraji propasti tak hluboký, že ani nedohlídnu na její dno. Mlha víří kolem mě, naplňuje tu propast a vypadá to, jako by mě chtěla stáhnout dolů. Zoufale mávám rukama, abych nepřepadla, chňapám po něčem – po čemkoli, čeho, bych se mohla přidržet.

Jenomže není čeho se chytit. Vzápětí se odněkud vynoří neviditelná ruka a postrčí mě přes okraj.

A já padám.

1

„Ale, ale, ale,“ pronesl zřetelně klukovskej hlas za mnou, „že by Susannah Simonová?“

Heleďte, nebudu vás houpat. Když na mě promluví hezkej kluk – a podle toho hlasu byste mohli vsadit boty, že na tohohle se bude příjemně koukat; bylo to v sebejistotě toho jeho trojího ale a taky v pečlivosti, s jakou vyslovil mý jméno –, rozhodně se netvářím jako mouchy snězte si mě. Nemůžu za to. Koneckonců jsem přece šestnáctiletá holka, že jo. Nemůžu se v jednom kuse starat jenom o poslední modely kabelek Hermes nebo o to, jak se svět změnil v okamžiku, kdy Bobbi Brownová vynalezla neslíbatelnou rtěnku.

Takže přiznávám, že i když už mám svýho kluka – ačkoli můj kluk je možná trochu nadnesený označení –, stejně jsem se obrátila, abych si prohlídla toho řízka, co mě oslovil, a trochu jsem při tom pohodila vlasama. A to se jako nesmí? Hele, vzhledem k tomu, kolik produktů vlasový kosmetiky jsem si dneska ráno naplácala na hlavu na počest prvního dne novýho školního roku – a to už nemluvím o mořský mlze, která mi zadarmo přidělávala trvalou –, musím sama skromně připustit, že můj účes prostě nemá chybu.

Ale teprve když jsem nechala svou kaštanovou hřívu zavlát ve větru a otočila se na toho hezouna, uvědomila jsem si, že to není nikdo, ke komu bych teda chovala nějaký extra pozitivní city.

Spíš by se dalo říct, že mě ten kluk děsil k smrti.

Asi si přečet strach v mejch očích – který byly dneska ráno zvýrazněný novou barevnou kombinací očních stínů s názvem Mlha mocca –, protože úsměv na jeho pohledným obličeji byl přece jenom trochu pokřivenej.

„No tak, Suze,“ oslovil mě káravě. Ani mlha nezmohla nic s matným leskem jeho rafinovaně zvlněnejch vlasů. Vedle tváře opálený na tenisovejch kurtech kontrastně zářily jeho plakátově bílý zuby. „Jsem tady celej nervózní z prvního dne v nový škole, a ty mě ani nepozdravíš? Takhle se tady chováte ke starejm kámošům?“

Nepřestávala jsem na něj civět, naprosto neschopná slova. Taky se dost těžko mluví, když vám pusa vyschne jako… no, přesně jako ta budova z vepřovic, před kterou jsme zrovna stáli.

Co tady dělá? Co tady dělá?!

V pytli bylo, že jsem nemohla poslechnout svůj instinkt a rozletět se s vřískotem pryč. Lidi obvykle začnou myslet na jednu konkrétní věc, když viděj holku v trendy ohozu zdrhat s jekotem od sedmnáctiletýho řízka. Zatím se mi před spolužákama povedlo svůj neobvyklej talent utajit, a nehodlala jsem s tím vylejzat na světlo ani teď. Dokonce ani když jsem – a věřte tomu, že jsem fakt byla – vyděšená k smrti.

Ale i když jsem nemohla začít ječet a zdrhat, rozhodně jsem mohla udělat něco jinýho. Projít beze slova a hezky rychle kolem maníka, kterej pro mě představoval jediný: čirou hrůzu.

Nevím, jestli si můj strach uvědomoval, nebo ne. Ale rozhodně mu nebylo buřt, že se chovám jako nafoukaná husa. Pravačka mu vylítla do vzduchu zrovna ve chvíli, kdy jsem ho míjela. Další, co jsem ucejtila, byly jeho prsty, zaťatý do mýho předloktí jako pařáty.

Hele, dá rozum, že jsem mohla škubnout rukou a srazit ho k zemi. V mý bejvalý škole v Brooklynu mi neříkali Slečna Drsňák pro nic za nic.

Jenomže zrovna letos jsem si dala předsevzetí, že začnu školní rok jinak než rvačkama – s Mlhou mocca a v novejch capri Club Monaco (k nim jsem si vzala růžověj svetřík, kterej jsem dostala za hubičku v butiku Benetton na Pacific Grove). A co si pomýšlej ostatní? Už teď kolem nás proudili a sem tam někdo prohodil: „Ahoj, Suze,“ a při tom pohledem ocenil můj ohoz, takže by si nemohli nevšimnout, kdybych najednou začala zuřivě bušit do našeho novýho spolužáka.

A navíc jsem si byla tutově jistá, že kdybych tohohle kluka zkusila praštit, nejspíš by mě vzápětí praštil taky.

Nějak se mi podařilo vydolovat z krku svůj hlas. Doufala jsem jenom, že si ten zmetek nevšimne, jak moc se mi třese. „Pusť mě,“ zasyčela jsem.

„Suze…“ opakoval. Pořád se usmíval, ale teď už se zatvářil – a taky promluvil – potutelně. „Copak se děje? Nevypadáš, že bys mě zrovna ráda viděla!“

„Kroutíš mi ruku,“ upozornila jsem ho vztekle. Z jeho prstů do mě přes rukáv svetříku proudila zima – ten kluk byl vůbec až neskutečně chladnokrevnej, kromě toho, že měl takový svaly.

Povolil sevření.

„Víš,“ ozval se, „vážně mě to mrzí. To, jak se to mezi náma vyvinulo, když jsme se viděli naposled.“

Když jsme se viděli naposled… Najednou jsem se v duchu vrátila do dlouhatánský chodby – do tý, kterou jsem tak často vídávala ve snech. Do chodby lemovaný dveřma po obou stranách. Dveřma, který vedly kdovíkam – nebo spíš bůhvíkam, abych byla přesná –, takže vypadala jako chodba nějakýho úřadu nebo hotelu, až na to, že to nebyla žádná veřejná budova. Takováhle chodba by se nenašla v žádný budově postavený lidskejma rukama. Patřila do jiný dimenze.

A Paul stál v ní, věděl, že já a Jesse nemáme ani ponětí, kudy vede cesta ven, a smál se. Prostě se řehtal, jako by to byl vtip k popukání, že když se včas nevrátím do svýho světa, zaklepu bačkorama a Jesse zůstane navěky polapenej mezi oběma světama. Smích toho kluka mi pořád zněl v uších. Smál se a smál – dokud Jesse nevystartoval a nevrazil mu facku.

Vlastně jsem musela sama sebe přesvědčovat, že tohle všechno se doopravdy stalo. Teď bylo zářijový ráno tady v Kalifornii, ve vyhlášeným letovisku Carmel-by-the-Sea – což pochopitelně znamenalo, že nevidíte ani na krok, protože všude leží příkrov hustý mlhy, jenomže ta se už brzo začne rozpouštět, aby uvolnila místo modrý obloze bez mráčku a sluníčku zapnutýmu na plný pecky –, a já stála na dvoře Misijní akademie Junipera Serry a vítr mi povlával s vlasama. Stála jsem tady tváří v tvář klukovi, kterej mě strašil v nejhorších snech už pěknejch pár neděl.

Jenomže tohle není zlej sen. Nespím. Vím, že jsem vzhůru, protože kdybych spala, nikdy by se mi nezdálo o tom, že zatímco se tady bavím s příšerou ze svý minulosti, přiloudaj se k nám mí nejlepší kámoši Cee Cee a Adam a nevzrušeně mě pozdraví: „Ahoj, Suze.“ Jako by to byl… no prostě normální první den školy po letních prázdninách.

„Myslíš jako to, jaks mě chtěl zabít?“ zaskřehotala jsem, sotva Cee Cee s Adamem zmizeli z doslechu. Ale už jsem tušila, že musí bejt znát, jak se mi klepe hlas. Tušila jsem to, protože se zatvářil rozpačitě – i když možná spíš kvůli tomu, z čeho jsem ho obvinila. V každým případě zvednul svou dlouhou, opálenou svalnatou ruku a prohrábnul si s ní vlnitou hřívu.

„Nikdy jsem tě nechtěl zabít, Suze,“ namítnul trochu ublíženě.

Rozesmála jsem se. Nemohla jsem si pomoct. Sice jsem měla strachy skoro plný capri, ale stejnak jsem se rozchechtala. „Aha,“ utrousila jsem. „No jasně.“

„Myslím to vážně, Suze,“ prohlásil. „Tak to nebylo. Já prostě… prostě nerad prohrávám, víš?“

Zírala jsem na něj. Je mi fuk, co mi tady vykládá, anebo čemu věří – pokusil se mě zabít. A ještě něco horšího: zkoušel všechno možný, aby se zbavil Jesseho, včetně sakra hnusnejch podpásovek. A teď se z toho všeho snaží vylhat jako nějakej vymaštěnej atlet?

„To teda nechápu,“ zavrčela jsem. „Cos jako prohrál? Nic. Vůbec nic.“

„Takže já neprohrál, Suze?“ Zabodnul do mě svůj pátravej pohled. Jeho hlas se mi znova a znova vracel ve snech – jeho smích, když jsem se snažila najít cestu zamlženou chodbou a na konci tý tmy na mě číhal sráz, ze kterýho jsem těsně před probuzením padala do bezedný propasti. Byl to hlas plnej skrytejch významů…

Až na to, že jsem neměla ani páru, jaký jsou to významy ani co se v nich skrejvá. Věděla jsem jenom jedno: tenhle kluk mě děsí.

„Suze,“ prohodil zase s úsměvem. Když se usmíval – ale nejspíš i když se mračil –, vypadal jako ten model, co předvádí spodní prádlo Calvin Klein. A nejenom v obličeji. Tak aby bylo jasný, viděla jsem ho v plavkách.

„Nebuď taková,“ ozval se. „Je novej školní rok. Nemůžeme na to zapomenout a začít od nuly? Jako by se nic nestalo?“

„Ne,“ odsekla jsem. Byla jsem ráda, že tentokrát už se mi hlas netřese. „To teda nemůžem. Vlastně – vlastně by ses měl ode mě radši držet dál.“

Zřejmě mu to přišlo úžasně zábavný. „Nebo co?“ nahodil další provedení úsměvu, kterej odhalil ty jeho reklamně dokonalý bílý zuby. Úsměv politika, napadlo mě.

„Nebo budeš litovat,“ dořekla jsem a do mýho hlasu znova naskočil třas.

„Ale ne,“ vydechnul v hraným zděšení a oči se mu škádlivě rozevřely. „Že bys na mě chtěla poštvat svýho přítele?“

Bejt na jeho místě, dvakrát bych si z toho prču nedělala. Jestli se Jesse domákne, že je tenhle magor zpátky, bude ho chtít zabít. A nejspíš ho zabije. Až na to, že já technicky vzato nejsem Jesseho holka, takže chránit mě před takovejhlema cvokama fakticky není jeho starost.

Asi z mýho výrazu uhod, že v zemi Suze a Jesseho není všechno zalitý duhou, protože se najednou zasmál a prohodil: „Aha, takhle to je. No, já si nikdy nemyslel, že by ten Jesse byl zrovna tvůj typ, víš. Ty potřebuješ někoho míň –“

Ale s touhletou myšlenkou už cílovou pásku neprotrhnul. Cee Cee, která původně mířila za Adamem k jeho skříňce – i když jsme si včera večer po telefonu svatosvatě slíbily, že tenhle školní rok nebudeme za žádnejma klukama dolejzat –, se vrátila k nám, s pohledem upřeným na mýho partnera v konverzaci.

„Suze?“ přerušila nás. Cee Cee na rozdíl ode mě pracovala přes léto v neziskovým sektoru, takže si nenakřečkovala kupu prachů na mejkap a nový hadry. Ne snad, že by někdy utrácela peníze za něco tak pošetilýho, jako jsou šminky. Což bylo vlastně dobře, protože jako albínka potřebovala speciální kosmetiku, kterou si nemohla kupovat jen tak v drogerii jako normální smrtelníci.

„Nepředstavíš mě svýmu příteli?“ zeptala se zvědavě.

Nehodlala jsem tady stát jako tvrdý Y a odříkávat zdvořilý představovací fráze. Místo toho jsem měla sto chutí napochodovat rovnou do ředitelny a zeptat se jich, jak si to vůbec představujou, že přijmou tohohle týpka do školy, kterou jsem odjakživa považovala za slušnej a bohabojnej vzdělávací ústav.

Ale on už mezitím natáhnul jednu z těch silnejch opálenejch pracek k Cee Cee a prohodil s úsměvem, kterej mi kdysi připadal tak odzbrojující, ale teď mě z něj mrazilo až v morku kostí: „Ahoj, já jsem Paul. Paul Slater. Těší mě.“

Paul Slater. Není to zrovna jméno, který by v srdci mladý holky mělo vzbuzovat hrůzu, co? Myslím jako, že zní tak nevinně. Ahoj, já jsem Paul Slater. Nebylo v tom nic, co by Cee Cee napovědělo, jak to ve skutečnosti je: že tenhleten Paul Slater je odpornej manipulátor a místo srdce má rampouch.

Kdepak, ta o tom neměla ani páru. Protože jsem jí nic neřekla, to snad chápete. Neřekla jsem to nikomu.

Protože jsem pitomá.

Pokud se jeho prsty zdály Cee Cee trochu studenější, než bejvá na dotek příjemný, nedala to na sobě znát.

„Cee Cee Webbová,“ odpověděla a zapumpovala mu pravačkou v tom svým obvyklým manažerským stylu. „Asi jseš tu novej, co? Nikdy jsem tě tady neviděla.“

Paul zamrkal, aby upoutal pozornost na svý řasy, který byly vážně dlouhý, aspoň na kluka. Vypadalo to, jako by byly tak těžký, že jeho víčka maj potíže je vůbec uzvednout. Můj nevlastní brácha Jake má taky takový, jenomže jeho obličeji to dodává spíš ospalej výraz, kvůli kterýmu jsem mu ze začátku říkala Somna. Jenomže Paul s nima vypadal jako rocková hvězda. Ustaraně jsem se na Cee Cee zadívala. Je to jedna z nejrozumnějších bytostí, jakou jsem kdy poznala. Ale může bejt vůbec člověk dost rozumnej na to, aby odolal něčemu takovýmu?

„Jsem tady prvně,“ přiznal Paul s dalším modelem svýho neodolatelnýho úsměvu. „Ale naštěstí znám aspoň slečnu Simonovou.“

„To je teda nenadálý setkání,“ ozvala se Cee Cee, která jakožto šéfredaktorka školních novin s oblibou používala nezvyklý výrazy. Její bílý obočí se zvědavě nadzvedlo. „Tys chodil do Suzeiny bejvalý školy?“

„Ne,“ odpověděla jsem rychle. „To teda nechodil. Hele, radši bysme měli jít do třídy, nebo budeme mít průšvih…“

Ale Paulovi byly nějaký průšvihy nejspíš ukradený. Možná proto, že byl sám zvyklej vyvádět jeden za druhým.

„Suze a já jsme se seznámili v létě,“ informoval Cee Cee.

Purpurový oči naší zuřivý školní reportérky se za sklem brejlí významně zablejskly. „A?“ vyhrkla.

„Žádný a není,“ ujistila jsem ji, než z ní stačilo vypadnout bé. „Věř mi. Je tam tečka.“

Cee Ceeiny panenky se rozšířily ještě víc. Bylo jasný, že mi nevěří. A proč by taky měla? Jsem její nejlepší kámoška, to je fakt. Ale byla jsem k ní vždycky upřímná? Nebyla. A Cee Cee to dobře ví.

„Cože? Vy jste se rozešli?“ zeptala se najednou.

„Ale nerozešli,“ ozval se Paul a připojil další ze svejch tajuplnejch šklebů.

Nerozešli, protože jsme spolu nikdy nechodili! chtělo se mi zaječet na celý kolo. Snad si nemyslíš, Cee Cee, že bych někdy chodila s tímhle? Není takovej, jak si myslíš. Vypadá jako člověk, ale vevnitř, pod tou supr fasádou, je… je…

No, já vlastně přesně nevěděla, co je Paul zač.

A ani co jsem zač já. Paul měl se mnou ve skutečnosti společnýho víc, než jsem byla ochotná připustit, dokonce i sama sobě.

Ale i kdybych se odhodlala vyslovit něco takovýho před ním, nedostala jsem šanci, protože se najednou za náma ozvalo přísný: „Slečno Simonová! Slečno Webbová! Vy snad nevíte, dámy, do jaké třídy se vydat?“

Sestra Ernestina – která mi ani po tříměsíčním klidu zbraní nepřipadala míň strašidelná s tím mohutným poprsím a ještě mohutnějším křížem, co se na něm kinklal – se řítila rovnou k nám a široký černý rukávy jeptindovskýho hábitu za ní vlály jako křídla obrovský můry.

„Tak pohyb!“ popohnala nás a mávla rukou směrem k našim skříňkám, který byly rozmístěný podél nádvoří starý misie. „Přijdete pozdě na první hodinu.“

A tak jsme hejbly kostrou – a Paul s náma.

„Suze a já se známe už pár měsíců,“ slyšela jsem ho, jak vykládá Cee Cee. „Potkali jsme se v hotelu Pebble Beach.“

Dokázala jsem na něj jen tupě zírat, zatímco jsem si nastavovala kód na svým zámku. Bylo k neuvěření, co se to tady děje. Fakticky k neuvěření. Co tady Paul vůbec pohledává? Co to má znamenat, že si klíďopíďo nakráčí do mý školy a do mýho světa – když jsem si myslela, že už jsem se ho nadobro zbavila – jako oživlá noční můra?

Ale vlastně jsem to vědět nechtěla. Ať už tady hledá, co chce, mně je to putna. Jediný, po čem jsem teď toužila, bylo dostat se od něj pryč, co nejdál, jít do třídy nebo někam… to je fuk kam…

… jen když to bude od něj co nejdál.

„Tak jo,“ vyhrkla jsem a otevřela dveře skříňky. Stěží jsem si uvědomovala, co dělám, když jsem hrábla dovnitř a vytáhla první učebnici, která mi padla pod ruku. „Musím sebou hodit. Do třídy.“

Paul se podíval na knížku, kterou jsem před sebou držela skoro jako štít, jako by mě mohla ochránit před – já vlastně ani nevím před čím – před tím, co si pro mě nachystal do zálohy. Na nás dva.

„Tam to nenajdeš,“ prohlásil poťouchle, když sledoval, jak si do náruče vrším jednu knížku za druhou.

Netušila jsem, o čem to ten kluk mele. A nechtěla jsem to tušit. Všechno, po čem jsem teď toužila, bylo zdrhnout odsud, a to hezky rychle. Cee Cee pořád stála vedle mě a zmateně těkala očima z mojí tváře na Paulovu. Věděla jsem, že se každou vteřinu začne vyptávat, zasype mě otázkama, na který jí nebudu umět odpovědět… protože mi nikdy neuvěří, i kdybych to zkusila.

Ale i když jsem to neměla v úmyslu, stejnak jsem se najednou slyšela, jak se ptám, jako by mi pusou pohybovala nějaká neznámá síla: „Nenajdu v nich co?“

„Odpovědi, který hledáš,“ ucedil Paul a jeho modrý oči zaplály prudkou září. „Na to, proč právě ty. A kdo ve skutečnosti jsi.“

Tentokrát jsem se vůbec nemusela ptát, jak to myslí. Pochopila jsem to. Pochopila jsem to hned, jak to vyslovil. Narážel na ten dar, kterej jsme měli společnej – on i já –, na to, co on asi dokázal ovládat mnohem líp, protože si při tom pomáhal nějakejma záhadně zasvěcenejma informacema.

Cee Cee stála vedle a zírala na nás, jako bysme najednou začali mluvit hotentotsky. „Až budeš připravená poznat pravdu o tom, co jsi zač, víš, kde mě najdeš,“ pokračoval stejně nevzrušeně Paul. „Protože budu tady. Vedle tebe.“

A pak vykročil chodbou, jako by ani nevnímal všechny ty povzdechy dámský polovičky našeho ročníku, věnovaný jeho plavnýmu tygřímu pohybu.

Cee Ceeiny oči za brejlema připomínaly tenisáky, když je na mě tázavě upřela.

„Víš, o čem to ten kluk mluvil? A kdo je to sakra ten Jesse?“

2

Nemohla jsem jí to vyžvanit, to snad chápete. O Jessem jsem nemohla vykládat nikomu, protože mezi náma – kdo by mi uvěřil? Znala jsem jenom jedinýho člověka – jedinou živou duši –, kterej znal celou pravdu o mně a o Paulovi, a to jenom proto, že taky patřil k nám. Když jsem o chvilku pozdějc seděla u jeho mahagonovýho stolu v ředitelně, uklouzlo mi jedno upřímný, zoufalý, hluboký zaúpění.

„Jak je tohleto možný?“ zasténala jsem.

Otec Dominik, ředitel Misijní akademie Junipera Serry, seděl za svým obrovským stolem a tvářil se trpělivě. Byl to jeho obvyklej výraz, ve kterým se každým rokem zdokonaloval a díky kterýmu, jak se osazenstvo školy vzácně shodovalo, vypadal náš dobrej otec D. pořád líp. Teď v pětašedesáti to byl prostě šedovlasej brejlatej Adonis.

Ale taky se tvářil zkroušeně.

„Susannah, je mi to líto. Měl jsem tolik práce s přípravami na nový školní rok – a to už ani nemluvím o svátku otce Serry, který připadá hned na příští víkend –, že jsem se vůbec nepodíval na seznam nově přijatých studentů.“ Zavrtěl svou nakrátko ostříhanou hlavou. „Je mi to moc, moc líto.“

Ušklíbla jsem se. Tak jemu je to líto, jo? A co jako já s tím? On nebude muset sedět v jedný místnosti s Paulem Slaterem. Na dvou předmětech, abych byla přesná: na třídnický hodině a na Americkejch dějinách. Hned dvakrát budu sedět vedle toho kluka, kterej se pokusil zbavit se mýho přítele a mě nechal smrti napospas. Když nepočítám ranní shromáždění a přestávku na oběd. To je suma sumárum nejmíň další hodina!

„I když musím přiznat, že bych s tím stejně nic nenadělal,“ prohodil otec Dom a začal se probírat Paulovou složkou. „Nedokázal bych zabránit tomu, abychom ho přijali. Jeho školní výsledky, testy, hodnocení učitelů – všechno je vynikající. Nerad to říkám takhle, ale Paul Slater se podle záznamů jeví jako mnohem lepší student, než jsi byla ty, když jsme projednávali tvou přihlášku.“

„Jenomže z pár pitomejch testů,“ vybuchla jsem nakvašeně, „nezjistíte nic o morálním profilu člověka!“ Zahnal mě tím trochu do defenzivy. No tak dobře, mý přijímací testy nebyly zrovna oslňující, když jsem se hlásila na tuhletu slavnou školu. Kvůli tomu, že jsme se přestěhovaly do Kalifornie, aby se mamka mohla provdat za Andyho Ackermana, muže svejch snů a teďka mýho nevlastního tátu.

„To jistě ne,“ souhlasil otec Dominik. Unaveně si sundal brejle a začal si je čistit cípem svýho dlouhýho černýho roucha. Všimla jsem si, že má kruhy pod očima. „Ne, to nemůžeme.“ Zhluboka si povzdychnul a pak si nasadil drátěný obroučky zpátky na kořen svýho dokonalýho řeckýho nosu. „Susannah, opravdu jsi skálopevně přesvědčená, že motivy toho chlapce jsou tak zavrženíhodné? Třeba jen hledá duchovní vedení. Je možné, že pokud by mu někdo byl schopen naznačit, že vykročil nesprávnou cestou, a ukázat, kudy se má vydat…“

„Jasně, otče Dome,“ odfrkla jsem si sarkasticky. „A možná mě taky letos zvolí Miss školy.“

Otec Dominik se zatvářil zklamaně. Na rozdíl ode mě byl zvyklej vidět v lidech jenom to nejlepší, aspoň dokud v něm jejich podlý chování nevyvrátilo názor, že dědičný semínko dobra zapikolovaný na dně jejich duše už tutově zplanělo. Pokud šlo o Paula Slatera, jeden by si řek, že už o něm otec D. ví dost, aby si na něj udělal podobnej názor. Ale očividně na to nevypadal.

„Budu předpokládat,“ nadechnul se k proslovu, „že Paul Slater přišel na naši školu, aby se něčemu naučil. Alespoň dokud se nepřesvědčím o tom, že tomu tak není. Nemám na mysli pouze učivo třetího ročníku střední školy, ale i to, co mu tu můžeme objasnit, Susannah – tedy ty a já. Musíme věřit, že Paul svých skutků lituje a je odhodlán je napravit. Doufám, že ten hoch k nám přišel, aby začal znovu a lépe. Podobně jako ty vloni, pokud si vzpomínáš. A je naše křesťanská povinnost mu při tom pomáhat. Dokud nezjistíme, že je to jinak, musíme Paulovi dopřát dobrodiní pochybností.“

Tak tohle byl ten nejujetější plán, o jakým jsem kdy slyšela. Jenomže na druhou stranu měl otec D. recht. Zatím jsem neměla v ruce žádnej důkaz o tom, že by se tady Paul vyskytoval jenom proto, aby dělal vlny. Teda aspoň zatím ne.

„Vlastně už jsem tě několik týdnů neviděl,“ prohlásil otec Dom, zavřel Paulův výkaz a opřel se v křesle. „Jak se máš, Susannah? A co Jesse?“

Ucejtila jsem, jak se mi po tvářích rozlejvá horko. Je smutný, že věci došly až tak daleko, že rudnu při pouhý zmínce o něm, ale bohužel je to tak.

„Ehm,“ zahuhlala jsem a doufala, že si toho otec D. nevšimne. „Fajn.“

„Výborně,“ poznamenal otec Dominik a posunul si brejle na nose. Pak tím svým nepřítomným výrazem zaparkoval na policích za mou hlavou. „Mám tady tu knihu, kterou si chtěl vypůjčit – aha, tamhle je.“ Natáhnul se a vložil mi do náruče obrovskou bichli v kožený vazbě. „Teorie kritiky od dob Platonových,“ pronesl s úsměvem. „Jesse bude určitě rád.“

O tom jsem nepochybovala. Jessemu se líbily ty nejnudnější knížky na světě. Možná právě proto na mě moc nezabíral. Teda aby bylo jasný, nezabíral na mě tolik jako já na něj. Protože nejsem dostatečně nudná.

„Výborně,“ opakoval nepřítomně otec D. Nejspíš myslel na deset dalších věcí najednou. Návštěvy pana arcibiskupa mu pokaždý zamotaly šišku a ta, co k ní mělo dojít u příležitosti blížícího se svátku Junipera Serry, ze kterýho se pár církevních spolků neúspěšně pokoušelo udělat světce, ho tutově tlačila v žaludku nejvíc. Aspoň co jsem si všimla.

„Budeme našeho mladého přítele Paula Slatera po očku sledovat,“ uzavřel otec Dom, „a uvidíme, jak se věci vyvinou. Mohl by se docela dobře usadit, zapojit se do zdejšího života a zklidnit se.“

Uchechtla jsem se. Fakticky to nešlo zadržet. Otec D. nemá ani šajna, s kým má ve skutečnosti tu čest.

„A když se nezklidní?“ zeptala jsem se odbojně.

„Ten brod budeme hledat, až dojdeme k řece,“ prohlásil otec Dom jako nějakej středověkej myslitel. „A teď už utíkej. Přece se musíš naobědvat.“

Zdráhavě jsem vyšla z jeho kanceláře a tu tlustou bichli si nesla s sebou. Ranní mlha se mezitím zvedla, jak po jedenáctý bejvalo obvyklý, a obloha nad našima hlavama teď byla blankytně modrá. Na dvoře se kolem květů ibišku začali slítat kolibříci. Fontána, kolem který postávalo pár turistů v šortkách – misie totiž nebyla jen škola, ale taky vyhledávaná historická památka, stál tady kostel, hřbitov, a dokonce i obchod se suvenýrama, kterej na sebe upozorňoval reklamama v každým zájezdovým autobuse –, už hlasitě bublala. Tmavozelený listy palem se nám v mírným větříku od moře kymácely nad hlavama. Prostě další nádhernej den ve vysmátým letovisku Carmel-by-the-Sea.

Tak proč je mi tak bídně?

Snažila jsem se sama sebe přesvědčit, že reaguju přehnaně. Že otec Dom má pravdu – nevíme, proč se Paul přestěhoval do Carmelu. Třeba chce fakticky obrátit list.

Tak proč si nemůžu tu představu – tu nejhorší z mejch nočních můr – vyhnat z hlavy? Dlouhá tmavá chodba, kterou utíkám a zoufale hledám cestu ven. A jediný, co před sebou vidím, je nekonečná mlha. Tenhle sen se mi zdál noc co noc a nikdy jsem se z něj neprobudila, abych nebyla skrznaskrz propocená.

Popravdě řečeno jsem nevěděla, co mě děsí víc: jestli ta noční můra, nebo to, co se mi děje, když jsem vzhůru. Co tady Paul pohledává? A co mě zneklidňuje ještě víc – jak toho může tolik vědět o schopnostech, ve kterejch oba vynikáme? Nevychází o nich přece žádnej časák ani věstník. Na tohle téma se nepořádaj žádný semináře ani vědecký konference. A když zadáte slovo mediátor do vyhledávače na netu, vypadnou vám z něho jedině nějaký právní poradci nebo rodinný cvokaři. Jsem teď skoro stejně nepopsaná tabule, jako když jsem coby úplně mrňavá holka zjistila, že jsem… no, že jsem prostě jiná než ostatní děcka ze sousedství.

Ale Paul ne. Paul Slater vypadal, jako by znal všechny odpovědi na tyhle otázky.

Jenomže jak se k nim dostal? Dokonce ani otec Dom nemůže s určitostí prohlásit, že by chápal, co jsme my mediátoři zač – a možná že ani tenhle termín není úplně výstižnej, ale zatím jsem teda nic lepšího neslyšela –, kde jsme se tady vzali a jakej má ten náš dar vlastně význam. A to je mnohem starší než já s Paulem dohromady! Aby bylo jasný, můžeme vidět a slyšet (a někdy i líbat nebo taky nakopávat do zadku) nebožtíky. Nebo spíš duchy těch, co umřeli a nechali za sebou něco nedořešenýho, jak jsem zjistila, když mi bylo šest a můj táta, kterej zničehonic dostal infarkt, se mnou přišel po pohřbu hodit řeč.

Tak o tohle jde? Myslím jako, jestli je to všechno, čeho jsme my mediátoři schopný? Podle Paula očividně ne.

Navzdory ujištěním otce Dominika, že úmysly toho kluka jsou čisťounký jako padlej sníh, jsem tomu tak úplně nevěřila. Lidi jako Paul se do ničeho nepouštěj bezdůvodně. Tak proč se do Carmelu vrátil? Je možný, že potom, co poznal mě a otce Dominika, prostě touží pokračovat v rozvíjení vztahů s lidma, který maj stejnou krevní skupinu?

Třeba jo. Je to stejně dobře možný jako to, že mě Jesse doopravdy miluje, a jenom předstírá, že mě nemiluje, protože romantickej vztah mezi náma dvěma fakticky není úplně košer…

Jo. A možná mě nominujou i na Miss Misijní akademie, protože po tomhle fakticky prahnu celej život…

Při obědě jsem se snažila v jednom kuse nemyslet na tuhle záležitost – jako na Paula, ne na volby královny krásy, aby bylo jasný. Seděla jsem na lavičce na školním dvoře vmáčknutá mezi Cee Cee a Adama. Zrovna jsem odtrhla uzávěr z plechovky dietní koly, a pak málem vyprskla první doušek, když se Cee Cee ozvala: „Hele, tak už to vybal, Simonová. Kdo je to ten Jesse? A tentokrát mi prosím tě odpověz.“

Limonáda byla najednou všude, ale nejvíc bublinek skončilo v mým nose. A některý bohužel i na mým svetru značky Benetton.

Ale Cee Cee se tvářila nesmlouvavě. „Je dietní, ta fleky nedělá,“ ujistila mě. „Jak to, žes nás neseznámila?“

„Jo,“ souhlasil Adam, když se přenes přes počáteční nadšení z toho, jak mi kola stříká z nosních dírek. „A jak to, že ten Paul ho zná, ale my ne?“

Když jsem si osušovala ubrouskem oblečení, střelila jsem pohledem po Paulovi. Seděl na lavičce jen kousek ode mě, v obležení Kelly Prescottový a dalších barbín z naší třídy. Všechny se usilovně hihňaly něčemu, co jim zrovna vykládal.

„Jesse… je prostě… jeden kluk,“ prohodila jsem nejistě, protože jsem pochopila, že tentokrát se z toho tak lacino nevyvlíknu.

„Jeden kluk,“ opakovala Cee Cee. „Jeden kluk, se kterým jsi podle Paula chodila.“

„No,“ zdráhavě jsem se nadechla. „Teda… asi jo. Tak trochu. Svým způsobem. Teda… je to trochu složitější.“

Trochu? Vedle mýho vztahu s Jessem Teorie kritiky od dob Platonových připomínala komiks My z Kačerova.

„Aha,“ zaradovala se Cee Cee a uzobla si jednu mrkvičku ze svazku, kterej si držela v klíně. „Tak povídej a přeháněj. Odkud je?“

Prostě jsem tomu nevěřila – že si tady jen tak sedím a vybavuju se s kámošema o Jessem. S kámošema, před kterejma jsem se ho pokoušela zoufale utajit.

„No, totiž, on… bydlí poblíž,“ vysoukala jsem ze sebe. Ničemu by nepomohlo, kdybych jim na fleku vyklopila všechny podrobnosti.

„Chodí na RLS?“ přidal se Adam. Myslel tím Střední školu Roberta Louise Stevensona, se kterou naše akademie všemožně soupeřila. Natáhnul se přese mě a ulovil si v Cee Ceeině klíně jednu mrkev.

„No…“ Zaváhala jsem. „Vlastně ne…“

„Neříkej mi, že chodí na Carmelskou střední!“ vykulila oči Cee Cee.

„Nechodí na žádnou střední,“ uťala jsem to, i když – vzhledem k tomu, že jsem znala povahu naší zuřivý reportérky jak svý boty – se dalo tušit, že se s tak chabým vysvětlením nikdy nespokojí. „Hele, no… už je prostě ze školy venku.“

„Týjo,“ hvízdla překvapeně Cee Cee. „Takže stařec! Není divu, že sis to šušňala pro sebe. Je už na vejšce?“

„Vlastně není…“ Nadechla jsem se. „Dává si trochu voraz, aby… líp… poznal sám sebe.“

„Pfff.“ Adam se opřel o lavičku a zavřel oči, jako by si vychutnával polední sluníčko, který ho laskalo po tváři. „Flákač. Měla by sis vybírat líp, Suze. Ty potřebuješ někoho se zodpovědným vztahem ke studiu, jako třeba… Jako jsem třeba já!“

Cee Cee, která měla pro Adama slabost už od chvíle, kdy jsme se všichni tři skámošili, se zatvářila, jako by to přeslechla.

„A jak dlouho s tím klukem vůbec chodíš?“ tlačila dál na pilu.

„Já nevim,“ hlesla jsem nešťastně. „Stalo se to… není to tak dlouho. Teda… znám ho už dýl, ale to chození… nebo co… to začalo až teď. A není to ani opravdický… hele, fakt o tom nechci mluvit.“

„O čem?“ Na naši lavičku dopadnul stín. Přimhouřila jsem oči a uviděla svýho nejmladšího nevlastního bráchu Davida, jak stojí nade mnou a zrzavý vlasy mu na slunci házej měděný odlesky.

„Ále… o ničem,“ zamumlala jsem rychle.

Z celý naší rodiny – no prostě, zvykla jsem si už na Ackermanovy, teda jako na mýho nevlastního tátu a jeho tři kluky, myslet jako na svou rodinu, protože jsem od tátovy smrti žila jen s mamkou a dva lidi jsou houby rodina – se třináctiletej David dostal nejblíž k tomu, aby se domáknul, jak to se mnou ve skutečnosti je. Teda to, že nejsem jenom nespokojená a náladová puberťačka, na kterou si čas od času hraju.

A David navíc věděl i o Jessem. Teda – věděl a nevěděl. Protože jestli si tak jako ostatní v poslední době všimnul mejch náladovejch kotrmelců a toho, že jsem skoro přestala chodit mezi ně do přízemí, určitě si nedokázal představit, co za tím vším vězí.

Teď stál u naší lavičky – což bylo fakt odvážný, protože lidi ze střední se nedívali moc vlídně na osmáky, který si troufaj vkročit na to, co oni považujou za svůj označkovanej revír – a tvářil se, jako by sem patřil odjakživa. To ale vzhledem k jeho hubeňoučkýmu tělíčku, rovnátkům a odstávajícím uším nemohlo bejt dál od pravdy.

„Vidělas to?“ zeptal se a strčil mi pod nos nějakej cár papíru.

Vzala jsem si ho od něj. Byla to pozvánka na mejdan ve vířivce na adrese Pine Crest Road 99, tenhle pátek večer. Od hostů se vyžadovalo, aby si donesli plavky, pokud se chtějí ocitnout „ve víru mokré zábavy“. Ale pokud si budou přát koupat se bez, „iniciativě se meze nekladou“, zvlášť v případě, „pokud jsou ženského pohlaví“.

Pod textem byla oplzlá kresba opile vypadající holky s obrovskejma prsama, jak do sebe obrací plechovku s pivem.

„Ne, tam rozhodně nepudeš,“ rozhodla jsem a podala letáček zpátky Davidovi. „Na to máš ještě dost času. A někdo by to měl ukázat vašemu výchovnýmu poradci. Nezdá se mi, že by osmáci směli pořádat takovýhle mejdany!“

Cee Cee, která si tu pozvánku od Davida vzala a zahloubala se do ní, se ozvala: „Ale Suze…“

„Fakticky, Davide,“ nedala jsem se zviklat. „Překvapuješ mě. Myslela jsem, že jseš chytrej kluk. Z takovejch mejdanů nikdy nekouká nic dobrýho. Hele, já vím, bude tam sranda. Ale dám krk za to, že někdo tu srandu odnese vypumpovaným žaludkem, utopí se, zfetuje nebo něco na ten způsob. Vždycky je to sranda, dokud se někomu něco nestane.“

„Suze!“ Cee Cee mi ten leták podržela před nosem. „Pine Crest Road devadesát devět. To je přece váš barák, ne?“

Vyškubla jsem jí papír z ruky. „Davide!! Jak tě to mohlo napadnout?“

„Já za to nemůžu!“ vyjeknul Ackerman nejmladší a jeho pisklavej hlásek povyskočil ještě o dvě oktávy. „Někdo mi to ukázal při občance. Rozdával to Brad. Dokonce i některý sedmačky tu pozvánku dostaly –“

Zabodla jsem pohled směrem, kde se poflakoval můj další nevlastní brácha. Brad alias Mimoň, přestože jsem mu tak už v duchu neříkala. Opíral se zády o sloup s košem na basket a snažil se tvářit ležérně, což dá někomu, jehož IQ se pohybuje v zápornejch hodnotách, docela zabrat.

„Omluvte mě na chvilku,“ požádala jsem ostatní. „Odskočím si spáchat jednu vraždu.“ A pak jsem se vydala přes hřiště a oranžová pozvánka se mi v ruce blejskala jako smrtící nástroj.

Brad si všimnul, že k němu mířím. Postřehla jsem, jak se mu v očích mihnul záblesk paniky, když zaostřil na tu věc, kterou jsem držela v pravačce. Narovnal se a pokusil se zdrhnout, ale byla jsem na něj moc rychlá. Zahnala jsem ho do rohu u fontány s pítkem a podržela mu tu pozvánku před očima, aby na ni dobře viděl.

„Ty si fakt myslíš,“ zasyčela jsem na něj, „že ti mamka a Andy dovolí tohle… tuhletu… iniciativu?“

Paniku v jeho obličeji vystřídal vzdor. Bojovně vysunul bradu a zabručel: „No, když se o ní nedozvěděj, tak proč by jim to mělo trhat žíly?“

„Brade,“ vzdychla jsem si. Někdy mi ho bylo skoro líto. Fakt že jo. Je tak natvrdlej. „Nenapadlo tě, že se třeba náhodou podívaj z okna ložnice a všimnou si, že se v našem fungl novým bazénku válej opilý nahatý holky?“

„Ne,“ odseknul Brad. „Protože v pátek večer nebudou doma. Tátu pozvali na nějakou přednášku do San Franciska a tvoje máma jede s ním. Vykouřilo se ti to z hlavy?“

Jo, to teda vykouřilo. Pokud se mi to vůbec někdo obtěžoval sdělit. Ale je pravda, že v poslední době trávím většinu času ve svým pokojíčku. Jenomže jak mi mohla utýct tak podstatná věc, že rodiče budou celou noc pryč?

„A ty bys jim to radši neměla prásknout,“ ozval se Brad s nečekanou zlomyslností, „nebo tě to bude sakra mrzet.“

Podívala jsem se na něj jako na idiota (pozor, tisková oprava: vypustit „jako“ a nahradit tohle slovo čárkou). „Mě že to bude sakra mrzet?“ Rozesmála jsem se. „Soráč, Brade, ale jestli tvůj táta zjistí, co máš v plánu, budeš mít zaracha až do konce života, takže to bude mrzet spíš tebe.“

„Tss tss,“ ušklíbnul se Brad a jeho vzdorovitej výraz se rázem změnil na něco mnohem provokativnějšího. „Pusť z hlavy, že bys šla bonzovat. Nebo se táta doví o tom klukovi, co se s ním slejzáš každej večer ve svým pokoji.“

3

Kázeňskej trest.

Tak přesně tohle se vám stane na Misijní akademii Junipera Serry, když praštíte svýho povedenýho příbuznýho na půdě školy a nějakej učitel si toho všimne.

Nechaj vás po škole.

„Nechápu, co to s tebou je, Suze,“ prohlásila paní Elkinsová, která kromě toho, že učí biologii v prváku a druháku, má taky na starosti dohled nad mladistvejma delikventama, jako jsem já. „Hned první den po prázdninách. Takhle chceš vykročit do nového školního roku?“

Jenomže paní Elkinsová by to nepochopila. A já se jí rozhodně nehodlám svěřovat. Jak bych jí asi vysvětlovala, že v tu chvíli toho bylo na mě prostě moc? Zjištění, že můj nevlastní brácha ví něco, co jsem se před zbytkem rodiny pokoušela horko těžko tajit celý měsíce, a navrch fakt, že mě teď za bílýho dne straší na chodbách školy příšera ze snu převlečená za slušňáka a zároveň obletovanýho řízka ve značkovejch hadrech, způsobily, že jsem se začala na sluníčku rozpouštět jako rtěnka Maybeline.

Ale tohle jsem jí vykládat nemohla. A tak jsem ten ztracenej čas ubíjela mlčením a pozorováním, jak se minutová ručička na hodinách neskutečně vleče. Ani já, ani další z provinilců nebudeme vypuštěný na svobodu před čtvrtou.

„Doufám,“ pronesla paní Elkinsová odměřeně, když hodina pod jejím dozorem konečně uběhla, „že sis z toho vzala ponaučení, Suze. Nedáváš zrovna dobrý příklad mladším, když se takhle pereš na půdě školy. To snad chápeš, ne?“

Já? Já že nedávám dobrej příklad? A co Brad?! To Brad přece plánuje v našem obýváku uspořádat soukromej Oktoberfest. A právě Brad mě teďka má na háku. A dobře to ví.

„Jo, jo,“ pokejval hlavou při polední přestávce, když jsem před ním zůstala stát totálně paf a neschopná uvěřit tomu, co mu vypadlo z pusy. „Myslíš si, jak jseš mazaná, když se ti povede toho kluka každou noc propašovat k sobě do pokoje, co? A jak se vůbec dostává do baráku? Tím tvým arkýřem, co je pod ním střecha verandy, že jo? No, takže to tvý tajemstvíčko konečně prasklo, he? Hele – drž zobák o mejdle a já ho podržím o tom tvým úžasným Jessem.“

Byla jsem tak ohromená tím, že Brad Jesseho slyšel, že jsem pár minut nebyla schopná dát dohromady kloudnou větu. Mezitím si můj nevlastní brácha stačil vyměnit pozdravy s pár svejma nohsledama, který se přiloudali k nám a mumlali něco na způsob: „Ty vole, vířivka! Bomba! Si piš, že dorazim.“

Nakonec se mi povedlo odemknout si čelist a vypálila jsem: „Ale – fakt? A co Jake? Myslíš, že ti Jake dovolí zamořit náš barák tvejma kámošema?“

Brad se na mě podíval, jako bych byla totální trotl. „Děláš si srandu?“ zavrčel. „Kdo si myslíš, že obstará pivo? Jake mi sežene jedno štěně tam, co teď dělá.“

Nedůvěřivě jsem přimhouřila oči. „Jake? Jake ti shání pivo? To není možný. Nikdy by –“ Pak mi najednou svitlo. „Koliks mu zacáloval?“

„Rovný kilo,“ prohodil Brad. „Přesně půlku toho, co mu chybí na to jeho camaro, po kterým furt stůně.“

Na světě je toho jen málo, co by Jake neudělal pro svý camaro, pomyslela jsem si hořce.

Poražená, ale ne na lopatkách. Zírala jsem na něj dál. „A co David?“ zeptala jsem se nakonec. „Ten to na tebe práskne.“

„Nepráskne,“ namítnul sebejistě Brad. „Protože kdyby si to zkusil, nakopu mu ten jeho kostnatej zadek, že poletí až na Aljašku. A ty se ho nezkoušej zastávat, nebo si tvoje máma vyposlechne príma šťavnatý podrobnosti o tom, co všechno provozuješ s tím svým Jessem.“

A v tu chvíli jsem ho praštila. Nedokázala jsem se ovládnout. Bylo to, jako by moje ruka prostě vyletěla sama od sebe. V jedný vteřině mi visela u boku, a v další už vězela v Bradově žaludku.

Ale dýl než ty dvě vteřiny naše rvačka netrvala. V dalším okamžiku nás od sebe odtrhnul pan Gillarte, novej trenér školních atletů. Udělal to dřív, než se Brad zmoh na odvetu.

„Dej si odchod!“ houknul na mě, odstrčil mě a sklonil se nad svým hystericky funícím svěřencem.

A tak jsem si ho dala. Přímo do náruče otce Dominika, kterej stál zrovna na nádvoří a dohlížel na to, aby zahradníci správně rozvěsili žárovičky na palmy.

„Co ti mám na tohle říct, Susannah?“ prones nakonec rozhořčeně, když jsem mu pobouřeně vyložila, jak se to celý seběhlo. „Někteří lidé jsou prostě vnímavější.“

„No jo, ale proč zrovna Brad?!“ Snažila jsem se tlumit hlas, protože se kolem nás motal personál, kterej aranžoval výzdobu na svátek otce Serry, co připadal na sobotu – den po Bradovejch bakchanáliích v naší nový vířivce.

„Inu, Susannah,“ povzdychnul si otec Dom, „nemůžeš čekat, že Jesseho udržíš v tajnosti napořád. Tvoji blízcí na to jednou museli přijít.“

Možná museli. Ale nedokázala jsem unýst pomyšlení, že ze všech lidí zrovna Brad o Jessem věděl, zatímco mnohem inteligentnější členové naší dynastie – jako například Andy nebo mamka – o tom neměli ani šajna.

Na druhou stranu o Jessem přece jen věděl ještě jeden člen rodiny – náš bernardýn Max. Nikdy nechodil do mýho pokoje, právě kvůli Jessemu. A když to porovnám po intelektuální stránce, maj Brad s Maxíkem hodně společnýho – i když bych ráda připomněla, že Max je přece jen o chloupek chytřejší.

„Upřímně doufám,“ podotkla paní Elkinsová, když mě spolu s dalšíma nešťastníkama konečně vypouštěla zpátky do života, „že už tě tady letos neuvidím, Suze.“

„Já taky, paní Elkinsová,“ přikývla jsem, popadla svý věci a vysmahla.

Venku bylo jasný, horký zářijový odpoledne, naprosto typický pro severní Kalifornii. To znamená, že sluníčko sálalo jako kamínka, obloha byla tak modrá, až z toho bolely oči, a v dálce byly vidět neskutečně bílý vlny Pacifiku, jak se valí směrem ke Carmel Beach. Už jsem prošvihla všechny možnosti na odvoz domů: Adama, kterej byl pořád nadšenej z toho, když moh někoho ohromovat ve svým novým zeleným broukovi VW, a pochopitelně i Brada, kterej zdědil po Jakeovi náš landrover. Jake se teď prohání městem v Hondě Civic, ale jen do tý doby, než konečně dosáhne na bourák svejch snů. Takže mě čekaj dobrý tři kiláky cesty pěšky až na Pine Crest Road 99. A skoro celou cestu do kopce.

Stačila jsem dorazit sotva ke školním vratům, když se zjevil můj rytíř v zářivý zbroji. Nebo si to aspoň o sobě myslel. Ale neseděl na žádným běloušovi, to ani náhodou. Řídil stříbrný kábro, bavoráka s pohodlně staženou střechou. Výmluvný gesto.

„Pojď sem!“ zavolal na mě, když jsem stála před školou a čekala, až mi na přechodu naskočí zelená, abych mohla přejít rušnou křižovatku. „Naskoč si. Hodím tě domů.“

„Ne, díky,“ prohodila jsem mdle. „Radši se projdu.“

„No tak, Suze,“ zatvářil se znuděně zase Paul. „Přece jde jen o svezení.“

„Ne,“ zopakovala jsem. Aby bylo jasný, tuhletu lekci už mám za sebou – nejdřív jde jen o svezení, a za chvilku o to, že vás chce někdo oddělat. Podruhý už takovou blbost neudělám. Hlavně ne s Paulem, kterej se mě už nejenom pokusil zabít, ale navíc mě při tom tak vyděsil, že mě nepřestával pronásledovat ve snech. „Řekla jsem ti jasně, že se chci projít.“

Paul nevěřícně zavrtěl hlavou a sám pro sebe se zasmál. „Ty jseš teda vážně číslo.“

„Dík,“ ucedila jsem. Naskočila zelená, a já si to namířila přes křižovatku. Cestu domů jsem měla v malíčku. Nepotřebuju žádnej doprovod.

Přesto jsem ho dostala. Paul jel těsně vedle mě a jeho auto se pohybovalo velkolepou rychlostí čtyř kiláků za hodinu.

„To se mnou pojedeš celou cestu až k nám?“ zeptala jsem se, když jsme začali šplhat do kopců, podle kterejch se jmenovala naše čtvrť – Carmel Hills. Jediná klika byla, že tahle cesta nebyla ve čtyry odpoledne moc rušná, jinak by naši sousedi museli z Paula zešílet, kdyby jim svým hlemejždím tempem zablokoval jediný spojení s civilizací.

„No jasně,“ potvrdil Paul. „Nebo aspoň do tý doby, než přestaneš bejt tvrdohlavá jako mezek a nasedneš.“

„Ne, dík.“

Šla jsem dál. Byl docela pařák. Začínala jsem cejtit, jak mi pod svetrem stejkaj po zádech čůrky potu. Ale stejnak mě do toho auta nikdo nedostane. Plahočila jsem se po kraji cesty, opatrně se vyhejbala všem rostlinám u škarpy, protože by se z nich moh vyklubat můj nepřítel jedovatej břečťan, a v duchu proklínala Teorii kritiky od dob Platonových, která mi s každým krokem připadala těžší a těžší.

„Děláš chybu, když mi nevěříš,“ poznamenal Paul, zatímco se plazil vedle mě do kopce ve svým nablejskaným skopčáckým šnekmobilu. „Máme hodně společnýho.“

„Upřímně doufám, že to není pravda,“ odrazila jsem ten útok. Už párkrát jsem si ověřila, že u některejch nepřátel mi strohá zdvořilost poslouží líp než namířená pěst. Ne, nedělám si prču. Schválně to někdy zkuste.

„Nerad ti beru naději,“ ozval se Paul, „ale je to pravda. A co ti vlastně říkal otec Dominik? Radil ti, abys se mnou nikdy nezůstávala o samotě? Abys mi nevěřila ani slovo z toho, co ti navykládám?“

„Tak to ani náhodou,“ odpověděla jsem mu tím odtažitě zdvořilým tónem. „Otec Dom si myslí, že bych ti měla poskytnout něco jako dobrodiní pochybností.“

Paul se za tím svým volantem v kůži zatvářil překvapeně. „Fakt to tak řek?“

„Si piš.“ Všimla jsem si trsu pryskyřníku u cesty a opatrně se mu vyhnula pro případ, že by se v něm schovávalo něco jedovatýho. „Otec Dom si myslí, žes k nám nastoupil proto, že chceš zůstat ve spojení s jedinejma dalšíma mediátorama, který znáš. Ten chudák věří, že je naše svatá povinnost, abysme ti umožnili napravit hříchy a pomohli tě obrátit na správnou cestu.“

„Ale ty s ním nesouhlasíš?“ ujišťoval se Paul a upřel na mě ledovej pohled. Koneckonců, proč ne? Vzhledem k rychlosti jeho jízdy nebylo zrovna nutný, aby věnoval plnou pozornost řízení a stavu vozovky.

„Hele,“ nadechla jsem se. Napadlo mě, jaká je to škoda, že nemám nějakej baret nebo tak něco, pod co bych si zastrčila vlasy. Takhle mě hrozně štípaly vzadu na zátylku. Želvovinová sponka, se kterou jsem dneska ráno vyrazila do školy, se mi někam záhadně ztratila. „Otec Dominik je ten nejlaskavější člověk, jakýho znám. Žije jenom pro to, aby moh pomáhat ostatním. Z celýho srdce věří, že lidi jsou ve svý podstatě dobrý a že se k tobě chovaj tak, jak se k nim chováš ty.“

„Ale ty s tím nesouhlasíš,“ dodal Paul klidně. „Rozumím tomu dobře?“

„Oba víme, že otec Dom nežije v reálným světě.“ Dívala jsem se přímo před sebe, když jsem se dál vlekla do kopce, a doufala jsem, že Paul neuhodne, že mý rozbušený srdce nemá ani tak co do činění s tělesnou námahou jako s tím, že jsem vedle něj tak blízko. „Ale protože ho nechci zklamat, nechávám si svůj názor – teda, že jseš manipulátor a psychopat – pro sebe.“

„Psychopat?“ Paul se zatvářil, jako by ho to hodnocení potěšilo… Další důkaz toho, že jsem se v tomhle klukovi nesekla. „To zní dobře. Už jsem o sobě slyšel ledacos, ale psychopat jsem zatím pro nikoho nebyl.“

„To nebyla lichotka,“ přišlo mi fér upřesnit, protože mi připadalo, že to bere vyloženě jako kompliment.

„Já vím,“ odpověděl. „Jenom mě to pobavilo. Ty jsi vážně zvláštní, víš to?“

„To máš fuk,“ odsekla jsem naštvaně. Sakra, tohohle kluka člověk nemůže ani pořádně urazit! „Řekni mi jedno…“

„A co?“

„Tu noc, kdy jsme na sebe narazili…“ zvedla jsem oči k obloze, „… víš kde?“

Kejvnul. „Uhm. A co jako?“

„Jak ses tam dostal? To chceš říct, že tě jako někdo zaříkal?“

Teď se Paul zašklebil ještě potěšenějc. Ke svýmu zklamání jsem si uvědomila, že se ho ptám přesně na to, o čem chtěl mluvit.

„Ne, nikdo mě nezaříkal,“ ohradil se. „A ani ty nepotřebuješ, aby tě kvůli tomu zaříkávali.“

Tak to mě teda málem uzemnilo. Strnula jsem uprostřed kroku. „Chceš mi snad naznačit, že se tam nahoru můžu jít promenádovat, kdy se mi zachce?“

„Je toho spousta,“ prohlásil Paul a potutelně se usmál, „co můžeš dělat, ale zatím to vůbec netušíš, Suze. Věci, o kterejch se ti ani nesnilo. Věci, který ti můžu ukázat.“

Sametovej tón jeho hlasu mě nijak neoblafnul. Paul dokázal bejt okouzlující, to je fakt. Ale taky pořádně nebezpečnej.

„Jo,“ utrousila jsem sarkasticky a modlila se, aby si nevšimnul, jak mi srdce pod růžovým svetříkem div neprotrhne hrudní koš. „To určitě.“

„Myslím to vážně, Suze,“ pokračoval Paul. „Otec Dominik je skvělej chlápek, to nepopírám, ale je to prostě obyčejnej mediátor. Ty jsi něco víc.“

„Chápu.“ Narovnala jsem ramena a znova vykročila. Konečně jsme se dostali až na vrcholek kopce a na mě začal dopadat milosrdnej stín borovic lemujících silnici. Moje úleva nad tím, že jsem konečně unikla tomu děsnýmu pařáku, by se skoro dala nahmatat. Jenom jsem si přála, abych se stejně lehce dokázala zbavit i Paula. „Takže když mi celej život nejrůznější lidi tvrdili, že jsem právě tohle, a ty teď přijdeš a začneš mi vykládat, že jsem něco úplně jinačího, měla bych ti jako z fleku začít věřit?“

„Jo.“

„Protože ty jseš prostě důvěryhodná osoba,“ zavtipkovala jsem. Znělo to sebejistějc, než jsem se ve skutečnosti cejtila.

„Protože jsem všechno, co máš,“ opravil mě.

„Tak to toho teda fakticky moc nemám,“ odsekla jsem a sjela ho naštvaným pohledem. „Nebo ti snad mám připomenout, že když jsme se viděli naposled, chtěls mě nechat peklu napospas?“

„To nebylo peklo,“ ohradil se Paul a zase tak zvláštně protočil panenky. „Nakonec bys našla cestu sama.“

„A co Jesse?“ vybuchla jsem. Srdce mi teď tlouklo ještě hlasitějc než předtím, protože na tomhle mi teda doopravdy záleželo. Ne na tom, co proved, nebo chtěl províst mně, ale co proved Jessemu… A co – jak jsem se nepřestávala děsit – by mu klidně moh províst znova.

„Už jsem ti přece řek, že mě to mrzí,“ ozval se Paul tak, jako by ho to už začínalo nudit. „A nakonec to přece dopadlo dobře, nebo snad ne? Je to, jak jsem ti říkal, Suze. Máš mnohem větší moc, než si uvědomuješ. Potřebuješ někoho, kdo ti ukáže skutečný možnosti. Potřebuješ učitele – opravdovýho učitele, ne šedesátiletýho kněze, kterej si myslí, že nějakej fráter Junipero Jánevimjak je začátkem a koncem vesmíru.“

„Aha,“ sykla jsem. „Takže ty jseš ten správnej chlápek, co by měl dělat pana Mijagiho mýmu Karate Kidovi.“

„Něco na ten způsob.“

Zabočili jsme za roh Pine Crest Road k číslu 99, baráku na vrcholku kopce, odkud se dalo shlížet na celý carmelský údolí. Můj pokojíček v přední části domu měl okno s vyhlídkou na oceán. V noci stoupala ze zálivu mlha a člověk jako by ji viděl na vlastní oči, jak se v mokrejch pramínkách protahuje přes parapet do pokoje, když jsem nechala otevřený okno. Byl to krásnej dům, jeden z nejstarších v Carmelu. Bejvalej penzion asi tak z roku 1850. A dokonce se o něm v okolí ani moc nevykládalo, že tady straší.

„Co ty na to, Suze?“ Paul měl pravačku ležérně opřenou o prázdný sedadlo spolujezdce. „Co takhle zajít někam na večeři? Povím ti věci – o tom, co ve skutečnosti dokážeš –, jaký ti nikdo jinej na tyhle planetě povědět nemůže.“

„Dík,“ pronesla jsem a vykročila ze silnice na náš pozemek posetej jehličím. Zalila mě ztřeštěná úleva. No – a proč vlastně ne? Přežila jsem setkání s Paulem Slaterem, aniž mě katapultoval do jiný roviny existence. To je přece úspěch! „Radši ne. Uvidíme se zejtra ve škole.“

A pak jsem se vydala po koberci z jehličí k naší příjezdový cestě, zatímco se za mejma zádama ozejvalo: „Suze! Suze, no tak, počkej!“

Ale já zaboha čekat nechtěla. Důstojně jsem dokráčela k přední verandě, vyšla po schodech nahoru, otevřela si a vklouzla dovnitř.

Neohlížela jsem se. Neohlídla jsem se ani jednou.

„Jsem doma!“ zavolala jsem pro případ, že by v přízemí byl někdo, komu by na tom záleželo. Což náhodou byl. Uvízla jsem v tenatech hloubkovýho výslechu, kterýmu mě podrobil můj nevlastní táta. Vařil něco v kuchyni a vypadal, že ho zrovna ze všeho nejvíc na světě zajímá to, jak jsem strávila první den ve škole. Něco jsem mu navykládala, pak si v kuchyni ulovila svačinu – jabko a dietní kolu – a uklidila se nahoru do svýho pokoje.

Na parapetu arkýřovýho okna tam seděl duch. Když jsem vešla, otočil se po mně.

„Ahoj,“ usmál se Jesse.

4

Jessemu jsem o Paulovi nic neřekla.

Nejspíš jsem měla. Bylo toho fůra, co jsem mu měla říct, ale prostě jsem to ze sebe nedokázala vydolovat.

Protože jsem věděla, co by se stalo, kdybych to udělala: Jesse by vystartoval, aby se s tím mizerou vypořádal… A mohlo by to dopadnout tak, že by byl někdo znova zaříkanej… a ten někdo by byl Jesse. S tím bych se asi nedokázala vyrovnat. S tímhle ne. Už nikdy.

A tak jsem si Paulův nenadálej příchod na misijní akademii nechala pro sebe. Teda, fakt je, že mezi mnou a Jessem to teď bylo trochu na levačku. Ale to přece ještě neznamená, že bych se nemohla bát, že o něj přijdu.

„Tak jak bylo ve škole?“ zjišťoval.

„Prima,“ odpověděla jsem neurčitě. Bála jsem se říct něco víc. Zaprvý jsem si nevěřila, že hned příští chvíli nezačnu blábolit o Paulovi. A zadruhý – prostě jsem zjistila, že čím míň se s Jessem v poslední době vybavuju, tím líp. Měla jsem sklony nervózně žvanit. Zjistila jsem, že moje užvaněnost většinou Jessemu brání v tom, aby se odhmotnil – což jinak poslední dobou s chvatnou omluvou rád dělával, když mezi náma zavládlo tíživý ticho. Ale nikdy to na oplátku nevyvolalo svěřovačku z jeho strany. To ani náhodou, vážení. Jesse byl většinou skoro k nesnesení tichej, od tý doby, co…

No jo. Od toho dne, co jsme se políbili.

Fakt nevim, jak to kluci takhle zvládaj – jeden den si s váma vyměňujou francouzáky, a druhej den se tvářej, jako byste byly vosk. Protože přesně takhle se poslední dobou choval Jesse. Aby bylo jasný, nejsou to ani tři neděle, co mě vzal do náruče a začal mě líbat a mě mrazilo na páteři a šimralo v žaludku. Roztávala jsem v jeho náruči a říkala si – konečně, konečně mu můžu dát najevo svý opravdový city, můžu mu říct, jak jsem ho celou tu dobu tajně milovala, od první minuty, kdy jsem ho uviděla… nebo aspoň skoro. Prostě od chvíle, kdy jsem nakráčela do svýho pokojíčku v našem novým domově a zjistila, že už je obsazeno. Někým, kdo tady vypustil duši před nějakým stoletím a půl.

Asi jsem si měla líp uvědomit, co to znamená, když se holka zamiluje do ducha. Jenomže s náma mediátorama to bejvá těžký. Nám duchové připadaj úplně stejně hmotný jako živí lidi. To, že byl Jesse po smrti, vůbec neznamenalo, že bysme se spolu nemohli vrhnout do žhavýho víru lásky nebo tak něco a provádět věci, po kterejch jsem toužila od chvíle, kdy mi odmítnul říkat jinak než celým jménem – Susannah –, což mimochodem nedělal nikdo kromě otce Dominika.

Jenomže žádný žhavý chvíle nebo tak něco nepřišly. Po tom prvním polibku – ze kterýho nás vzápětí vyrušil můj nejmladší bráška – už na druhej a třetí nedošlo. Jesse se mi nejdřív květnatě omluvil, jako že se neudržel, a pak se mi začal vyhejbat – i když jsem udělala snad všechno na světě, abych mu dala najevo, že je to v pořádku… víc než v pořádku… teda z mojí strany.

Ale teď jsem si nedokázala pomoct a v jednom kuse si lámala hlavu nad tím, jestli jsem třeba nebyla moc povolná… Aspoň podle Jesseho měřítek. Heleďte, aby bylo jasný, když byl ještě naživu, tak by nejspíš holka při takovým pokusu o líbnutí klukovi vrazila facku. Dokonce možná i klukovi, jako byl Jesse – s těma jeho hnědejma očima, hustejma tmavejma vlasama, vystouplejma bicákama a neodolatelným sexy úsměvem.

Pořád mi přišlo těžký uvěřit tomu, že by někdo moh nenávidět tohohle kluka natolik, aby se ho chtěl zbavit, ale to byl přesně ten důvod, proč Jesse zůstal strašit v mým pokojíčku – na místě, kde ho před sto padesáti lety zavraždili.

Vzhledem ke všem těmhle okolnostem mi nepřišlo moc moudrý zahltit ho podrobnostma o tom, jak jsem strávila den. A tak jsem mu jen podala Teorii kritiky od dob Platonových a dodala: „Pozdravuje tě otec Dominik.“

Jesse se zatvářil potěšeně, když tu knížku uviděl. Je fakt klika chodit s klukem, kterej je víc rozrušenej z nějaký platonický teorie než z toho, že by mi moh klidně strkat jazyk až do krku.

Listoval tou bichlí, zatímco já vyhazovala obsah batohu na postel. Už dneska nám navalili fůru domácích úkolů, a to byl teprve první den po prázdninách. Vypadá to, že třeťák bude fakticky samý vzrůšo. Jen si to vemte, Paul Slater a trigonometrie, dost hustá kombinace, ne?

Možná bych přece jen měla Jessemu o Paulovi říct. Měla bych začít tak nějak ve stylu: „Hele, víš, co je vlastně novýho? Pamatuješ se na toho Paula, jaks mu zkusil přerazit frňák? No tak ten teďka chodí k nám do školy.“

I když jsem kolem toho tancovala po špičkách, možná bych to neměla brát zase tak vážně. Je mi jasný, že Jesse toho kluka nenávidí, a taky k tomu má dobrej důvod. Ale to jeho přesvědčení, že Paul je zplozenec Satana, mi přišlo fakticky ujetý. Ten kluk má přece hodinky Fossil. Co je na tom zlověstnýho, prokrista?

Ale když už jsem konečně sbírala odvahu k tomu bezstarostnýmu: „Jo a hele, ten Paul Slater, pamatuješ se na něj? Tak představ si, že dneska ráno…,“ zaječel z přízemí Brad, že večeře je na stole.

Vzhledem k tomu, že můj nevlastní táta pokaždý nadělá příšernej povyk kolem toho, že se má rodina sejít večer u stolu a podělit se o chleba i o zážitky, musela jsem nechat Jesseho plavat – ne snad, že by se tvářil, jako by mu na tom kdovíjak záleželo – a jít si zakonverzovat s příbuzenstvem… Což byla ode mě fakticky oběť, když si vemete, co jsem mohla dělat místo toho: kroužit kolem muže svejch snů a dávat mu najevo, že bych neměla nic proti dalším polibkům.

Ale dneska večer to – stejně jako většinu večerů předtím – vůbec nevypadalo, že by se mělo konat nějaký další vášnivý objetí, takže jsem se nakonec zachmuřeně vydala po schodech dolů. Andy nám usmažil steaky fajitas, což je jedno z jeho nejvyhlášenějších jídel. Mámě se teda musí fakt nechat, že si našla chlapa, kterej je nejenom proslulej domácí kutil, ale navíc labužník a prvotřídní kuchař. Když si vemu, že jsme spolu předtím přežívaly na donesený pizze a číně, rozhodně pronikavě vylepšil náš přístup ke stravování.

Ale na druhou stranu nám tenhle šikula přispěl do rodiny třema povedenejma synáčkama… Tohleto věno mě ještě pořád trochu vyvádí z míry.

Když jsem vešla do jídelny, Brad si zrovna odříhnul. Je to jedinej člověk, co znám, kterej dokáže krkat slova. Když jsem kolem něj procházela, vylítlo z něj – jen pro mý uši: „Pech, co?“

„Si piš,“ odpověděla jsem dvojmyslně.

„Brade,“ ozval se přísně Andy, „skoč do kuchyně a přines smetanu, prosím.“

Nevlastní bratříček protočil panenky, sklouznul ze židle a vydal se načuřeně do kuchyně.

„Ahoj, Suzie!“ přiskotačila mamka a láskyplně mi pocuchala vlasy. „Jak ses měla první den ve škole?“

Jedině máma – ze všech bytostí na tyhle planetě i z onoho světa – mi smí říkat Suzie. Naštěstí se mi to povedlo dostatečně důrazně vysvětlit i novejm bráškům, takže už se ani tolik neřehtaj, když to zaslechnou.

Nepřišlo mi, že by něčemu prospělo, kdybych jí odpověděla podle pravdy. Koneckonců nemá chudák ani ponětí o tom, že její jediná dcera si ve volnejch chvilkách přilepšuje jako prostředník mezi živejma a mrtvejma. Nezná Paula Slatera, vůbec netuší, že už mě chtěl jednou zabít, a ani o Jessem nemá páru. Mamka si myslí leda to, že jsem trochu dětinská, ale že patřím k těm květinkám, který rozkvetou trochu pozdějc, a pak se i za mnou začnou stavovat kluci, budou mě vodit na večírky a všechno bude v pohodě. Což je dost naivní představa od ženský, která se živí jako televizní reportérka, i když jenom na místním kanále.

Někdy jí docela závidím. Musí se v tom svým nalinkovaným světě cejtit báječně.

„Měla jsem se fajn,“ odpověděla jsem stručně.

„A to není nic proti tomu, jak se poměješ zejtra,“ prohodil Brad, když kolem mě pochodoval s miskou smetany.

Mamka se usadila na svý místo a začala si rozbalovat ubrousek – podotýkám, že v tyhle domácnosti se používaj jenom látkový ubrousky. Další Andyho úchylka. Je to ekologicky mnohem zodpovědnější a z obyčejného jídla to dělá hostinu, konec citátu.

„Vážně?“ zareagovala zvědavě na Bradovu poznámku. „A proč?“

„Zejtra se budou navrhovat kandidáti do studentskýho výboru,“ vysvětlil její prostřední nevlastní syn a hrcnul sebou zpátky na židli. „A naše Suze má po funkci.“

Roztáhla jsem si ubrousek, položila ho na klín vedle Maxovy hlavy – Ackermanovic bernardýn trávil každý jídlo s čumákem na mým stehně a napjatě čekal na to, co mi spadne z vidličky do klína, ale už jsem si na to zvykla, takže jsem to ani nevnímala – a na mamčin tázavej výraz jsem odpověděla: „Nechápu, o čem to mluví.“

Brad se zatvářil jako nevinnost sama. „Copak tě Kelly po škole nechytila?“

To teda nechytila, protože po škole jsem byla po škole, milánku, a kdo by o tom věděl líp než ty? Chceš mě mučit náznakama, že to na mě práskneš, to jsem si mohla myslet.

„Nechytila,“ odsekla jsem. „Proč?“

„No, Kelly už pro letošek požádala někoho jinýho, aby jí dělal zástupce. Víš, toho novýho kluka – toho Paula Nevimjak.“ Brad pokrčil ramenama, ze kterejch se zvedal jeho mohutnej zápasnickej krk jako kmen dubu trčícího v hromadě balvanů. „Takže to vypadá, že Suze ve třídě jako místopředsedkyně skončila.“

Mamka se na mě starostlivě zadívala. „Tys o tom nevěděla, Suzie?“

Teď byla s pokrčením ramen řada na mě. „Ne,“ potvrdila jsem popravdě. „Ale to bude v pohodě. Stejnak jsem si o sobě nikdy nemyslela, že bych byla ten nejvhodnější typ pro vysedávání ve studentský samosprávě.“

Jenomže moje odpověď nepřinesla patřičnej efekt. Mamka sevřela rty a pak zamračeně pronesla: „To se mi vůbec nelíbí. Jak je možné, aby nějaký úplně nový chlapec nastoupil na Suziino místo? To není fér.“

„Možná to není fér,“ ozval se David, „ale je to přirozený vývoj. Darwin ve své evoluční teorii uvádí, že nejúspěšnější jsou v přírodě vždycky ti nejsilnější a nejpřizpůsobivější. A Paul Slater je v rámci lidského rodu rozhodně pozoruhodně nadprůměrný jedinec. Všiml jsem si, že všechny dívky, které se s ním dají do řeči, projevují sklony k nápadně afektovanému chování.“

Mamka si jeho komentář vyslechla s pobaveným úsměvem. „No páni,“ řekla mile. „A ty, Suzie? Vyvolává i u tebe Paul Slater sklony k nápadně afektovanému chování?“

„To určitě,“ zabručela jsem.

Brad si zase odříhnul. Tentokrát v tom bylo slyšet: „Lhářko.“

Zůstala jsem na něj zírat. „Brade,“ ozvala jsem se, „já Paula Slatera nesnáším.“

„Tak to se mi zrovna nezdálo,“ podotknul Brad, „když jsem vás dva viděl dneska před školou.“

„Tak to se pleteš!“ vyhrkla jsem naštvaně. „To se teda sakra pleteš!“

„Hele,“ provokoval mě dál Brad, „vzdej to, Suze. To bylo rozhodně ‚nápadně afektované‘, nebo jak to říká David. To, cos při tom vyváděla se svejma vlasama a tak.“

„Tak dost,“ uťala hádku mamka, než jsem se stačila nadechnout, abych to rozhořčeně popřela. „Oba, jasný?“

„Nesnáším Paula Slatera,“ zopakovala jsem pro případ, že by mě Brad přeslechnul. „Stojíš si na vedení? Nenávidím ho.“

Mamka se zatvářila zarmouceně. „Suzie,“ okřikla mě, „ty mě překvapuješ! Jak vůbec můžeš o někom tvrdit, že ho nenávidíš? A proč toho chudáka vlastně nenávidíš? Vždyť ho ani neznáš!“

„Ale ona ho dobře zná,“ vyvedl mamku z omylu ochotně Brad. „Potkali se o prázdninách v hotelu Pebble Beach.“

Zůstala jsem na něj zírat o pár vteřin dýl než předtím. „Odkud to zrovna ty můžeš vědět?“

Brad pokrčil ramenama. „Paul mi to řek.“

Nejdřív jsem ztuhla – přesně tohle byl Paulův styl, klidně by vyslepičil celou tu mediátorskou záležitost někomu z naší rodiny, čistě jenom aby mě vytočil – a pak se pokusila zeptat tak, aby to znělo jaksepatří lhostejně: „Jo? No nekecej. A co ti jako navykládal?“

„Jenom tohle,“ utrousil Brad. A pak jízlivě dodal: „Tobě to možná přijde divný, Suze, ale lidi si občas mezi sebou jen tak nezávazně povídaj.“

„Brade,“ prones varovným tónem Andy, kterej se zrovna vynořil z kuchyně s jedním tácem plným kouřících plátků hovězího a s komínkem tortil na druhým, „nech už laskavě těch řečí.“ Pak položil tácy na stůl a pohled mu sklouznul na prázdnou židli vedle mě. „Kde je Jake?“

Podívali jsme se po sobě. Já si ani neuvědomila, že tady můj nejstarší bratříček chybí. Nikdo z nás netušil, kde vězí, zato jsme z Andyho tónu pochopili, že ten kluk je prakticky mrtvej. Nebo bude mrtvej, hned jak dorazí.

„Možná,“ ozvala se chlácholivě mamka, „se zdržel ve škole. Je přece první den po prázdninách, Andy. Ještě nemají pevný rozvrh a –“

„Ráno jsem se ho výslovně ptal,“ přerušil ji zachmuřeně Andy, „jestli přijde včas na večeři, a on mi tvrdil, že ano. Pokud se někde zdržel, mohl mi aspoň zavolat.“

„Možná někde čeká ve frontě na zápis,“ zkusila to ještě jednou vyžehlit mamka. „Sedni si, Andy. Vypadá to úžasně. Byl by hřích nechat to vystydnout.“

Andy se sice posadil, ale nevypadalo to, že by se chtěl pustit do jídla. „Jde mi o to,“ nadechnul se ke svýmu oblíbenýmu proslovu, kterej už jsme všichni slyšeli nejmíň stokrát, „že když si dá někdo tu práci, aby nachystal ostatním dobrou večeři, bylo by přinejmenším zdvořilé dostavit se ke stolu včas –“

Právě v tu chvíli práskly domovní dveře a z haly k nám doletěl hlas: „Nech na hlavě, tati! Už jsem tady!“ Jake měl svýho tátu přečtenýho.

Mamka po Andym střelila pohledem nad mísou ledovýho salátu a talířkem se sejrem, kterej jsme si právě podávali dokola. Vidíš, já ti to říkala, vyčítala mu mlčky.

„Ahoj!“ Jake dorazil do kuchyně ve svým obvyklým malátným tempu. „Promiňte, že jdu pozdě. Zdržel jsem se v knihkupectví. Na skripta jsou tam příšerný fronty.“

Mamčino zadostiučinění se ještě prohloubilo.

„No dobře, protentokrát!“ zachrčel Andy. „Sedni si a jez.“ A na Brada houknul: „Ty mi podej salsu!“

Jenomže Jake ho neposlechnul. Místo toho zůstal stát v rohu místnosti s rukou v kapse džínů, kde cinkaly klíčky od jeho hondy.

„Ehm,“ odkašlal si, „heleďte…“

Všichni jsme se na něj vykuleně podívali a čekali, co se bude dít – jestli nám třeba oznámí, že v pizzerii, kde pracuje, nahonem změnili směny, takže se s náma dneska ani nestačí navečeřet. A vzápětí by následoval, jak jinak, Andyho zlostnej výbuch.

„Přived jsem s sebou návštěvu,“ prohodil místo toho Jake. „Doufám, že to nevadí.“

Můj nevlastní táta radši dával přednost tomu, když se kolem jeho pochoutek tlačily tisíce hladovců, než tomu, že by některej z jeho potomků odmítnul svátost společný večeře. „Jistěže nevadí, je toho spousta,“ souhlasil nevzrušeně. „Jenom dones z kuchyně další židli a příbor.“ Jake se ztratil v kuchyni a mezitím se objevila jeho „návštěva“. Nejspíš zatím přešlapovala v obýváku. Vsadila bych boty, že ji musela pořádně zastrašit ta galerie rodinnejch fotek na stěně. Rozvěsila je tam moje mamka.

Bohužel ta návštěva byla rodu mužskýho (tak trochu jsem v duchu doufala, že to bude holka, abych si Jakea mohla pozdějc dobírat). Ale Neil Jankow – jak se nám ten kluk představil – nepatřil zrovna k tomu druhu týpků, kterejm David říkal „pozoruhodně nadprůměrní jedinci“. Měl pečlivě upravený vlasy i nehty, což ho dost odlišovalo od Jakeovejch kámošů ze surfu. Rozkrok džínů mu neplandal někde mezi kotníkama, ale držel ho na místě kvalitní koženej pásek, což ho rozhodně vyčleňovalo ze stáda jeho vrstevníků.

Ale žádnej řízek to nebyl. Ani omylem. Byl dost vychrtlej, měl bledou pleť a delší blond vlasy. Ale myslím, že mamce se líbil – taky proto, že ji v jednom kuse oslovoval madam. „Děkuju, že jste mě pozvala na večeři, madam.“ I když tenhle jeho předpoklad byl teda sakra sexistickej vzhledem k tomu, že u nás vyváří Andy.

Naštěstí to nikoho neurazilo a ochotně jsme Neilovi udělali mezi sebou místo, takže se kluk posadil a pustil se s náma do jídla. Ne že by jed se zvláštní chutí, zato nešetřil chválou, která působila upřímně. Zjistili jsme, že s Jakem chodí na seminář Úvod do anglické literatury. Stejně jako Jake byl v prváku na SeKa, což byla místní zkratka pro Státní univerzitu Severní Kalifornie. A stejně jako Jake byl taky z Carmelu, až na to, že jeho rodiče mají dům dole ve Valley. Jeho tátovi ve městě patřila fůra restaurací – došlo mi, že v několika už jsem byla. Stejně jako Jake si Neil zatím nebyl jistej, na co by se chtěl specializovat, taky jako Jake oceňoval, že je na vejšce větší volnost než na střední. Ten si dneska naplánoval rozvrh tak, aby neměl dopoledne žádný přednášky a moh vyspávat. A pokud by se náhodou vzbudil už před polednem, může si jít užívat s prknem do zálivu, než vyrazí na akademickou půdu.

Ke konci večeře jsem si uvědomila, že bych se Neila ráda vyptala na spoustu věcí. Hlavně na jednu konkrétní a dost důležitou. Bylo to něco, o čem jsem tutově věděla, že to nikoho jinýho kromě mě netrápí. Ale stejnak mi připadalo, že bych si zasloužila nějaký vysvětlení. Ne snad, že bych se o tom mohla z fleku začít bavit. Aspoň ne před tímhle davem kolem.

V tom byla ta hlavní potíž. Kolem bylo až moc uší. Nemyslím jenom lidi kolem stolu v naší jídelně. Ne: byl tady ještě jeden kluk. Dorazil během večeře a celou dobu, co jsme jedli, postával za Neilovou židlí. Pozoroval ho mlčky, zato se zlověstným výrazem ve tváři.

Tenhle kluk vypadal na rozdíl od Neila jako řízek. Měl tmavý vlasy, ostře řezanou bradu, a pokud se moh člověk dohadovat, jak to vypadá pod jeho tričkem a černejma džínama, zdálo se, že strávil mraky času v posilovně na těch mašinách, který formujou tricepsy, nemluvě o mučícím skřipci na hrudní svalstvo.

Jenomže mezi tímhle klukem a Jakeovým kamarádem Neilem byl ještě jeden podstatnej rozdíl. Neil – aspoň podle mýho nejlepšího vědomí – vypadal i při svý bledulovitosti naprosto a nezpochybnitelně živě, kdežto ten kluk za jeho židlí byl…

Jo. Zásah.

Mrtvej.

5

Vypadalo to, jako by Jake přived do baráku návštěvu, kterou pronásleduje pomstychtivej duch.

Ne že by Neil projevoval nějakou známku toho, že ví o tom, jak mu za patama postává přízrak. Naopak se zdálo, že o tom nemá ani tucha – stejně jako zbytek naší rodiny, teda dá rozum, že až na Maxe. Ve chvíli, kdy se host usadil na židli, se Max rozběhnul ven z jídelny se zavytím, při kterým Andy zavrtěl hlavou a prohlásil: „Ten pes je čím dál neurotičtější.“

Chudák Max. Já věděla, jak mu je.

Jenomže jsem na rozdíl od něj nemohla zdrhnout z jídelny a schovat se v domě, i kdyby se mi chtělo sebevíc. Nebo mohla, ale za ten vodopád otázek by to nestálo.

A kromě toho, jsem mediátor. Pohovory s nemrtvejma mám v popisu práce.

I když je spousta okamžiků, kdy bych se z tohohle šolichu fakticky radši vyzula. Jako třeba teď.

Ne že bych si mohla nějak extra vybírat. Právo volby, jo? Nenechte se vysmát. Trčela jsem u stolu a musela se ládovat fajitas, zatímco jsem zírala na mrtvolu – suprový zakončení dnešního úžasnýho dne, nebo snad ne?

Ten mrtvej kluk vypadal teda pořádně načuřeně. Nakonec, proč by taky nevypadal? Už jsem vám přece jasně řekla, že byl mrtvej. Neměla jsem ponětí, proč jeho duše zůstala bloumat tady, ale zřejmě umřel zničehonic, protože vypadal, jako že si na svůj novej stav furt nemůže zvyknout. Když se někdo u stolu ozval, že chce podat nějakou věc, na kterou by ten duch dosáhnul, automaticky se po ní natáhnul… akorát že ho vždycky předešly živý prsty někoho ze stolovníků. Zřejmě ho to znechutilo ještě víc. Ale jeho nepřátelství, jak jsem si uvědomila, bylo namířený hlavně proti Neilovi. Každý sousto fajitas, který Jakeův kámoš spolykal, každý sousto namočený do guacamoly jako by toho mrtvýho kluka rozhicovaly doběla. Brada se mu vysouvala a pěsti křečovitě zatínal pokaždý, když Neil odpovídal svým tichým hlasem „Ano, madam“ a „Ne, madam“ na to, na co se ho mamka vyptávala.

Nakonec už jsem to fakt nevydržela – řeknu vám, že bylo dost strašidelný sedět u stolu s rozzuřeným duchem, kterýho jsem viděla jenom já… i když jsem na duchy celkem zvyklá – a vstala, abych posbírala od všech prázdný talíře, i když dneska by normálně byla řada na Bradovi. Ten na mě zůstal civět – s otevřenou pusou, takže nás všechny oblažil výhledem na kus zpola rozžvejkanýho masa –, ale neřek ani popel. Asi se bál, že kdyby se ozval, probrala bych se z toho pominutí, ve kterým jsem nejspíš uvěřila, že dneska je s nádobím řada na mně. Anebo usoudil, že se s ním snažím bejt zadobře, aby na mě neprásknul, že si „vodím do pokoje kluka“.

Mý pachtění s talířema každopádně posloužilo jedlíkům jako signál, aby se začali zvedat od stolu. Návštěva byla odvelená, aby se kochala pohledem na novej bazének s horkou vodou, což byla exkurze, který se nevyhnul žádnej člověk, co v poslední době prošel dveřma našeho baráku, ať už o to stál, nebo ne. Já jsem zůstala v kuchyni, kde jsem oplachovala talíře, dřív než je naskládám do myčky. S Neilovým stínem v závěsu. Ten stál vedle mě a zíral skleněnejma dveřma na zadní verandu. Byl tak blízko, že jsem lehce natáhla ruku obalenou mydlinkama a zatahala ho za košili tak, aby si toho nikdo jinej nevšimnul.

Pořádně jsem ho vyděsila. Obrátil se ke mně a zatvářil se vztekle a zároveň nedůvěřivě. Pořád mu nedocházelo, jak je možný, že ho vidím.

„Hele,“ zašeptala jsem, aby to nebylo slyšet na verandu, kde se všichni bavili o chloru a taky o dortu, kterej Andy podával jako zákusek pro vzorný jedlíky. „Musíme spolu hodit řeč.“

Kluka to šokovalo.

„T-ty mě vidíš?“

„Jasně.“

Zamrkal a pak se podíval skleněnou výplní dveří na zahradu. „A oni – mě neviděj?“

„Ne.“

„Ale proč?“ zeptal se. „Teda, proč ty – a oni ne?“

„Protože jsem mediátor,“ vysvětlila jsem mu.

Zatvářil se nechápavě. „Cože?“

„Počkej chvilku,“ sykla jsem, protože jsem si všimla, že mamka si to najednou namířila k zadním dveřím do kuchyně.

„Brrr,“ otřásla se, když vešla dovnitř. „Jak zapadlo sluníčko, udělala se tam najednou strašná zima. Co talíře, Suzie? Nepotřebuješ s něčím pomoct?“

„Kdepak,“ zatrylkovala jsem vesele. „Všechno v pohodě.“

„Vážně? Myslela jsem, že dneska je řada na Bradovi.“

„Mně to neva.“ Usmála jsem se a doufala, že si mamka nevšimne, jak moc se do toho musím nutit.

Ale nepovedlo se.

„Suzie, kočičko,“ zeptala se starostlivě, „nejsi rozčilená z toho, co říkal Brad? O tom chlapci, který má kandidovat na tvoje místo ve výboru?“

„Ehm…“ Zachytila jsem znechucenej pohled ducha, kterej vypadal, že ho tohle přerušení pořádně štve. Ne že bych mu to mohla mít za zlý. Taky si myslím, že je trochu neprofesionální plkat s mamkou, místo abych se věnovala mediátorování. „Ne, fakt ne, mami. Nevadí mi to, opravdu.“

A taky že jsem nelhala. Když tenhle rok nebudu muset sedět ve studentským výboru, budu mít daleko víc času na jinačí věci. Ne že bych už měla konkrétní představu, jak ho využiju, protože se mi fakt nezdá, že by mě čekaly nějaký časově náročný romantický zážitky s Jessem. Ale naděje vždycky umírá poslední.

Mamka dál postávala ve dveřích a tvářila se ustaraně.

„Víš, Suzie,“ začala opatrně, „myslím, že když nebudeš ve výboru, měla by sis vybrat nějakou jinou mimoškolní aktivitu. Až si budeš podávat přihlášku na vysokou, budou se tě na to ptát. A to bude ani ne za dva roky. Už za dva roky odejdeš z domova.“

Panebože! Mamka sice nemá o Jessem tucha, ale jako by dělala všechno pro to, aby nás dva držela od sebe dál. Jenomže o to se ani nemusí snažit. Jesse to zmákne sám.

„Tak jo, mami,“ souhlasila jsem a nejistě se zadívala na přihlížejícího ducha. Vlastně jsem nebyla moc nadšená ze zjištění, že nás při tyhle soukromý konverzaci šmíruje. „Mohla bych se třeba přihlásit do plaveckýho oddílu. To by ti udělalo radost? Kdybys mě musela každý ráno v pět vozit na tréninky?“

„To není moc dobrý nápad, Suzie,“ namítla mamka a znělo to dost suše. „Vím s naprostou jistotou, že se do plaveckého oddílu nikdy nepřihlásíš. Jsi posedlá svým účesem a tím, co by všechny ty chemikálie v bazénu udělaly s tvými vlasy.“

Pak trochu nakvašeně přepochodovala kuchyní a zmizela v obýváku, a mě nechala v místnosti samotnou s mrtvým klukem.

„Tak jo,“ šeptla jsem omluvně, „kde jsme to přestali?“

Duch zavrtěl hlavou. „Pořád nemůžu uvěřit, že mě vidíš,“ spustil šokovaně. „Teda, no… ty nevíš, jaký to je. Ať jdu, kam jdu, všude lidi koukaj skrz mě.“

„Jasně,“ souhlasila jsem a vyhodila papírovou utěrku, do který jsem si otírala ruce. „Protože jseš mrtvej. Ale otázka je, proč se z tebe stalo tohle?“

Duch se zatvářil, jako by ho moje reakce zaskočila. Uznávám, možná to ode mě bylo trochu drsný. Ale heleďte, dneska prostě nemám nejlepší den.

„A ty jseš…“ Obezřetně si mě měřil očima. „Cos to vlastně říkala, že jseš?“

„Jmenuju se Suze,“ představila jsem se. „A jsem mediátor.“

„Cože jseš?“

„Me-di-á-tor,“ zopákla jsem mu jako ve školce. „Pomáhám mrtvejm dostat se na druhou stranu… na onen svět, do dalšího života nebo jak tomu chceš říkat. A ty jseš…?“

Mrtvej kluk zamrkal. „Craig.“

„Aha. No tak poslouchej, Craigu. Něco je asi na pytel, protože silně pochybuju, že by vesmírný síly usilovaly o to, aby ses v rámci posmrtný praxe poflakoval po naší kuchyni. Musíš jít dál.“

Craig svraštil svý snědý čelo. „Jít kam?“

„To zjistíš, až se tam dostaneš,“ prohlásila jsem. „Ale otázka není, kam máš jít, ale proč tam ještě nejseš.“

„Ty myslíš…“ Craigovy oříškový oči se rozšířily. „Že tohle není… to?“

„Jasně že tohle není to,“ zašklebila jsem se, protože mě to pobavilo. „Ty jako myslíš, že každej člověk po smrti nutně skončí na adrese Pine Crest Road 99?“

Craig pokrčil svejma širokejma ramenama. „Ne. To asi sotva. Ale, víš… když jsem se probudil, prostě jsem nevěděl, kam mám jít. Nikdo mě… ty víš co. Neviděl. Šel jsem do obejváku a tam brečela máma a nemělo to konce. Přišlo mi to dost strašidelný.“

Pochopila jsem, že to nemyslí jako vtip.

„Já vim,“ souhlasila jsem o trošku mírnějc. „To se tak někdy stává. Ale není to normální. Většina lidí se přesune přímo do… no, do další fáze existence. Do novýho života, nebo do věčnýho zatracení, pokud to v tomhle životě nějak podělali.“ Při slovech věčný zatracení se mu rozšířily panenky, ale vzhledem k tomu, že já si existencí něčeho takovýho nebyla zrovna moc jistá, nehodlala jsem to dál rozpitvávat. „A my teď spolu musíme vykoumat, proč je to s tebou jinak. Proč ses nepřesunul rovnou. Něco tě nejspíš drží tady. Potřebujeme to –“

Ale v tu chvíli prohlídka bazénku – Andyho milovanýho bazénku s vířivkou a bublinkama, kterej se měl ani ne za tejden naplnit pivem a zvratkama, pokud Bradův plán s utajeným mejdanem vyjde – skončila a všichni se začali hrnout zpátky do domu. Kejvla jsem na Craiga, aby šel za mnou, a zamířila do patra. Měla jsem pocit, že bysme to konečně měli probrat bez dalšího přerušování.

Aspoň ze strany živejch. S Jessem to bylo něco jinýho.

„Nombre de Dios!“ vyhrknul, když odtrhnul oči od stránek Teorie kritiky od dob Platonových a zjistil, že se vracím do pokoje s Craigem v závěsu. Jesseho kocour Hřebík si protáhnul hřbet, ale když zjistil, že jsem to jenom já – teda s dalším ze svejch otravnejch mrtvejch známejch –, uvelebil se zase na svým místě vedle páníčka.

„Omlouvám se,“ pronesla jsem do prázdna. Viděla jsem, jak se Jesseho pohled přesouvá ze mě na mýho hosta, a zachovala se jako civilizovaná bytost. „Jesse, tohle je Craig. Craigu, tohle je Jesse. Vy dva byste si mohli docela rozumět. Jesse je totiž taky po smrti.“

Ale přišlo mi, že pro Craiga je pohled na Jesseho – ten byl jako obvykle oháknutej podle poslední módy toho roku, kdy byl naživu, což byla sezóna 1850 nebo něco málo k tomu: vysoký kožený holinky, úzký černý kalhoty a suprově nabíraná bílá košile rozepnutá od krku až na hrudník – trochu silný kafe. Vyčetla jsem to z toho, jak ztěžka ten kluk dopadnul na okraj mý postele. Pokud teda vůbec může ztěžka dopadnout někdo, kdo ve skutečnosti nemá žádný tělo.

„Ty jseš pirát?“ zeptal se Jesseho.

Ale tomu se to na rozdíl ode mě nezdálo zrovna vtipný. To už bych od něj asi chtěla moc.

„Ne,“ odpověděl koženě. „To nejsem.“

„Craigu,“ začala jsem a snažila se zachovat vážnou tvář a přehlížet pohledy, kterejma po mně střílel Jesse, „fakticky bys měl začít přemejšlet. Musí existovat nějakej důvod, proč trčíš tady, místo abys byl tam, kde máš správně bejt. Napadá tě, co by tě tady mohlo držet?“

Craigovi se konečně povedlo odtrhnout pohled od Jesseho. „Já nevím,“ zamumlal. „Možná to, že jsem neměl umřít?“

„Tak jo,“ povzdychla jsem si a snažila jsem se bejt trpělivá. Protože tohle si po smrti myslí úplně každej. Že umřel moc mladej. Mluvila jsem s jedním dědulou, kterej natáhnul brka ve 104 letech, a stěžoval si, jaká je to hrozná nespravedlnost.

Snažila jsem se to brát profesionálně. Koneckonců mediátorování je moje práce. Ne že bych za to dostávala plat nebo mi někdo přispíval na sociální pojištění. Jedinej hmatatelnej zisk jsou mý karmický bonusy. Aspoň doufám.

„Úplně chápu, že se na to díváš takhle,“ pokračovala jsem konejšivě. „Bylo to nečekaný? Chci se zeptat – nebyls nemocnej, nebo jo?“

Craig se zatvářil rozhořčeně. „Nemocnej? Utahuješ si ze mě? Zvedám na benči sedmdesát kilo a každej den běhám osm kiláků. A to už nemluvím o tom, že jsem ve veslařským týmu SeKy. A tři roky po sobě jsem vyhrál závody katamaránů v Jachtařským klubu Pebble Beach.“

„Ty bláho,“ hlesla jsem. Není divu, že ten kluk vypadal tak dobře. „Takže tvoje smrt byla nehoda, je to tak?“

„To teda doprdele byla,“ souhlasil Craig a zatnul prsty do mý matrace, jako by to chtěl zdůraznit. „Ta bouřka se objevila úplně náhodou. Převrátilo nás to dřív, než jsem měl čas vykasat plachtu. A já zůstal pod lodí.“

„Takže…“ Zaváhala jsem. „… ty ses utopil?“

Craig zavrtěl hlavou ne proto, že by mi to chtěl vyvracet, ale zoufalstvím.

„Nemělo se to stát,“ zamumlal a zíral skelným pohledem na svý boty… takový ty jachtařský boty, co tenhle typ kluků – myslím veslaře – nosí bez ponožek. „Neměl jsem to bejt já. Byl jsem na střední v plaveckým oddíle. Vyhrál jsem okresní přebory ve volným stylu.“

Pořád mi to nedocházelo.

„Promiň,“ přerušila jsem ho. „Já vim, že ti to přijde nespravedlivý. Ale všechno se obrátí k lepšímu, slibuju.“

„Jo, fakt?“ Craig odlepil pohled od podlahy a přišpendlil mě s ním ke zdi. „A jak? Jak by se to mohlo obrátit k lepšímu? Jsem mrtvej, pokud sis náhodou nevšimla.“

„Myslí to tak, že se všechno obrátí k lepšímu, až se posuneš dál,“ ozval se Jesse, kterej mi konečně přispěchal na pomoc. Zdálo se, že už vydejchal tu poznámku o pirátech.

„Tak k lepšímu, jo?“ Craig se nuceně, hořce pousmál. „Jako třeba pro tebe? Vypadáš, kámo, že na to čekáš o ňákej ten pátek dýl než já. Proč takový zpoždění?“

Jesse neodpověděl. Vlastně toho nebylo moc, co by se na tohle dalo říct. Tutově netušil, proč se pořád nepřesunul z tohohle světa do dalšího. A já taky ne. Ale ať už na tomhle místě a v tomhle čase Jesseho drželo, co chtělo, drželo ho to pevně. A když už to vydrželo století a půl, sobecky jsem doufala, že to vydrží aspoň do konce mýho života. Pokud ne navěky.

A přestože mi otec Dominik nepřestával opakovat, že Jesse jednou zjistí, co ho tady drží – a že bych se teda k němu radši neměla moc připoutávat, protože jednou přijde den, kdy už ho neuvidím –, tyhle dobře míněný rady byly na dvě věci. Už jsem se připoutala. A pořádně pevně.

A nedělala jsem vůbec nic pro to, abych se zase odpoutala.

„Jesse je v jiný situaci,“ zasáhla jsem tónem, kterej jsem považovala za uklidňující – pro Craiga i pro Jesseho. „Jsem si jistá, že s tebou to nebude zdaleka tak složitý.“

„To je sakra pravda,“ souhlasil Craig, „protože já tady v první řadě nemám co dělat.“

„Přesně,“ souhlasila jsem. „A já udělám, co budu moct, abych ti pomohla odejít do dalšího života…“

Craig se zamračil. Bylo to stejný zamračení, jaký mu sedělo na tváři celou tu dobu, co jsme večeřeli a co pozoroval Jakeova kámoše Neila.

„Ne,“ odseknul. „Takhle to nemyslím. Myslím jako, že tady nemám bejt. Nemám bejt mrtvej.“

Kejvla jsem. No jasně. Tohle už jsem slyšela tolikrát, že bych to ani nespočítala. Nikdo netouží se po smrti probudit a zjistit, že je tuhej.

„Je to těžký,“ připustila jsem, „já to chápu. Ale nakonec si na tu myšlenku zvykneš, slibuju. A bude to lepší, jen co zjistíme, co tě na tomhle světě drží –“

„Nic nechápeš!“ vybuchnul Craig a zavrtěl tmavovlasou hřívou. „Právě to se ti snažím vysvětlit. Drží mě tady fakt, že jsem neměl umřít.“

„No… možná že jo,“ zaváhala jsem. „Ale s tím já nic nenadělám.“

„Jak to myslíš?“ Craig vyskočil a vztyčil se vztekle proti stropu mýho pokoje. „Jak to myslíš, že s tím nic nenaděláš? Tak proč tady sakra trčím? Myslel jsem, žes tvrdila, že mi pomůžeš! Tvrdilas, že jseš mediátor.“

„To taky jsem,“ odvážila jsem se střelit pohledem po Jessem, ale ten se tvářil stejně zaskočeně jako já. „Ale já nerozhoduju o tom, kdo má bejt živej a kdo mrtvej. To není moje věc. Ani moje práce.“

V Craigově tváři se objevilo znechucení. „Tak v tom případě dík, i když fakt nemám zač,“ ucedil a vystartoval ke dveřím.

Nehrnula jsem se, abych ho zadržela. Vlastně jsem s ním už nechtěla mít nic společnýho. Vypadal jako pěkně tvrdej týpek, zvlášť s těma svejma svalama od veslování. Když nechce, abych mu pomohla, jeho problém.

Ale Jesse ho zarazil.

„Hej!“ zavolal hlubokým hlasem, ve kterým zazněl nepřeslechnutelnej rozkaz. „Omluv se jí!“

Kluk se na prahu zarazil a pomalu se obrátil k Jessemu.

„To se teda doprdele neomluvím,“ zopáknul svůj oblíbenej výraz.

Víc už říct nestačil. V příští vteřině už nemířil ke dveřím – nebo teda skrz ně –, ale byl k nim doslova přibitej. Jesse mu zkroutil jednu ruku za zádama v dost divným úhlu a celou svou vahou ho namáčknul na dřevo.

„A teď se hleď mladé dámě omluvit,“ zasyčel, „neboť se ti snažila prokázat laskavost. Nebudeš se obracet zády k někomu, kdo ti nabízí pomoc.“

Páni. Na kluka, kterej se tváří, že se mnou nechce nic mít, byl Jesse teda trochu dost háklivej na to, jak se ke mně lidi chovaj.

„Promiň,“ zahuhlal Craig do pantů. Znělo to, jako by ho něco hodně bolelo. A taky jo – jenom proto, že jste mrtvý, ještě nejste odolný vůči bolesti. Vaše duše si ji pamatuje, i když už nemáte tělo.

„To už je lepší,“ prohlásil Jesse a pustil ho.

Craig se zhroutil na práh. Ale i když se zachoval jako hajzlík, bylo mi ho líto. Heleďte, vypadalo to, že má za sebou ještě horší den než já, když si vemete, že tak znenadání umřel a to všechno kolem.

„To prostě není fér,“ zaúpěl bolestínským tónem a třel si ruku, kterou mu předtím Jesse zkroutil. „Neměl jsem to bejt já, chápete? To já měl přežít, ne Neil!“

Vytřeštila jsem na něj oči. „Cože? Neil byl s tebou na lodi?“

„Na katamaránu,“ opravil mě Craig. „Jasně že byl.“

„Byl to tvůj parťák z posádky?“

Craig se na mě zadíval s výrazem odporu, kterej se – po rychlým zašilhání na Jesseho – vzápětí proměnil ve formu zdvořilýho nesouhlasu.

„Jasně že ne,“ usadil mě. „Myslíš, že bysme se převrátili, kdyby tam byl se mnou někdo, kdo by v tom uměl plavat? Fér by bylo, aby byl mrtvej on! Nevim, co si naši mysleli. To bylo pořád: vem Neila s sebou, proč taky někdy nevemeš Neila… No, tak doufám, že teď jsou spokojený. Vzal jsem ho s sebou, a koukejte, jak to dopadlo. Jsem po smrti. A můj pitomej brácha si dál běhá po světě.“

6

Tak teď jsem aspoň pochopila, proč byl Neil při večeři tak tichej. Právě přišel o svýho jedinýho bráchu.

„Ten kluk nepřeplaval bazén na šířku,“ stěžoval si Craig, „aby při tom nedostal astmatickej záchvat. Tak mi řekni, jak se dokázal udržet sedm hodin na převráceným katamaránu v těch obrovskejch vlnách, než ho zachránili? Jak?“

To jsem mu vysvětlit nedokázala. A nedokázala jsem mu vysvětlit ani to, že je to právě jeho přesvědčení, že měl místo něj umřít jeho brácha, co ho drží na tomhle světě.

„Možná,“ zkusila jsem to, „tě ten vor praštil do hlavy.“

„A co jako?“ Craig se na mě podíval tak, že jsem nepochybovala: byla to trefa do černýho. „Blbeček Neil, kterej nedokázal hnout ani prstem, aby se zachránil, zůstal naživu. A já, kterej vybojoval všechny možný plavecký trofeje, se utopím. Na tomhle světě není spravedlnost. Proto jsem tady mrtvej a Neil se tam dole cpe pitomejma plackama.“

„Máš tedy v plánu pomstít svou smrt tím, že připravíš o život bratra?“ zeptal se ho přísně Jesse.

Zamrkala jsem. Při pohledu na vyjevenýho Craiga jsem vytušila, že nic podobnýho v jeho hlavě zatím neuzrálo. Mrzelo mě, že mu tam Jesse tohohle brouka nasadil.

„V žádným případě, čéče,“ ohradil se Craig. Potom se nad tím zamyslel. „Copak by to vůbec šlo? Teda jako že bych moh v tomhle stavu někoho zabít, kdybych chtěl?“

„Ne!“ vyhrkla jsem ve stejnou chvíli, kdy Jesse odpověděl: „Ano, ale tím bys ohrozil svou nesmrtelnou duši –“

Craig mě neposlouchal, to dá rozum. Vnímal jen to, co nadhodil Jesse.

„Supr,“ prohlásil a zadíval se na svý tlapy.

„Žádný zabíjení!“ vykřikla jsem. „Bratrovražda nebude. To nepřipustím!“

Craig se na mě překvapeně zadíval.

„Ale já ho nechci zabít,“ bránil se.

Zavrtěla jsem unaveně hlavou. „Tak co teda?“ zeptala jsem se. „Co tě tady drží? Je tady něco… já nevim… něco mezi váma dvěma, co jste si nestačili vyříkat? Chceš, abych mu od tebe něco vyřídila?“

Craig se na mě podíval, jako bych byla mimo.

„Neilovi?“ zavrčel. „Děláš si srandu? Nemám mu co říct. Je to vůl. Jen se na něj podívej, vždycky se motá kolem takovejch lidí, jako je tvůj brácha.“

I když jsem sama neměla svý nevlastní brášky ve valný úctě – až na Davida, aby bylo jasný –, neznamenalo to, že by je v mý přítomnosti moh někdo beztrestně urážet. Aspoň ne Jakea, kterej je většinou úplně neškodnej.

„Co je na mým bráchovi špatnýho?“ vyjela jsem na něj. „Teda nevlastním bráchovi?“

„Hele, nic proti němu,“ zamumlal Craig. „Jenomže, no… víš, Neil je v prváku a je to hrozná citlivka a tak. A já mu celou tu dobu říkal – na SeKa se nedostaneš nikam, pokud se začneš tahat se surfařema.“

Měla jsem pocit, že jsem toho od Craiga Jankowa slyšela už dost.

„Tak jo,“ ucedila jsem a vykročila jsem ke dveřím. „Ráda jsem tě poznala, Craigu. Tak zas někdy.“ To si buď jistej, že se ještě sejdem. Věděla jsem, kde ho najdu. Stačí sledovat Neila, a vsadím se, že Craig se potáhne za ním.

Zatvářil se dychtivě. „Chceš říct, že zkusíš vymyslet, jak bych se moh vrátit do života?“

„Ne,“ zklamala jsem ho. „Zkusím zjistit, jak by ses odsud moh posunout.“

„Jo,“ souhlasil Craig. „Zpátky.“

„Myslí do nebe,“ ozval se Jesse, protože zrovna nehoroval pro mý reinkarnační teorie. „Nebo do pekla.“

Craig, kterej od toho incidentu se zkroucenou rukou nepřestával po Jessem nervózně pokukovat, se zatvářil polekaně.

„Ech,“ vyrazil ze sebe a obočí mu vyletělo vzhůru. „Aj!“

„Anebo do dalšího života,“ dodala jsem s významným pohledem na Jesseho. „To my fakt nevíme, že ne, Jesse?“

Jesse, kterej se postavil, když jsem si stoupla já – protože se uměl chovat v přítomnosti dámy –, připustil s obvyklou zdrženlivostí: „Ne, to tedy vskutku nevíme.“

Craig zamířil ven, ale na prahu se zastavil a obrátil se k nám.

„Tak jo,“ zamumlal. „Myslím, že se ještě uvidíme.“ A k Jessemu chvatně dodal: „Mrzí mě to s tím pirátem, fakt.“

„V pořádku,“ ozval se zachmuřeně Jesse.

Pak Craig vysmahnul.

A Jesse se konečně uvolnil.

„Susannah, ten mladík bude dělat potíže. Měla bys ho zavést k otci Dominikovi.“

Povzdychla jsem si a svezla se na sedátko v arkýři, kde obvykle sedával on. Hřebík na mě zasyčel, jako to dělal vždycky, když jsem se k němu přiblížila a Jesse byl s náma – to aby mi ukázal, kdo je jeho pánem. Já rozhodně ne, i když jsem to já, kdo mu kupuje žrádlo a čistí pelech.

„Bude v pohodě, Jesse,“ namítla jsem. „Dohlídnem na něj. Potřebuje jen trochu času. Vždyť je čerstvě po smrti, že to tak musím říct.“

Jesse zavrtěl hlavou a v tmavejch očích se mu zablejsklo.

„Pokusí se svého bratra zabít,“ připomněl.

„Možná jo,“ odsekla jsem, „kdyžs mu to poradil.“

„Musíš zavolat otci Dominikovi,“ nabádal mě, přešel k telefonu a podal mi ho. „Pověz mu, že se s tím hochem musí setkat, s tím jeho bratrem, a včas ho varovat.“

„Fíha,“ ocenila jsem jeho snahu. „Jesse, brzdi. Zvládnu to sama, nemusíme do toho zatahovat otce Doma.“

Jesse se zatvářil skepticky. Jenomže i když se tváří skepticky, stejnak je to ten nejpřitažlivější kluk, co znám. Teda tím jako nechci říct, že by vypadal tak dokonale – má jizvu nad pravým obočím, bílou a zřetelnou jako čára křídou, a jak už jsem se před chvilkou zmínila, potřeboval by trochu vylepšit svůj šatník.

Ale jinak je ten kluk prostě supr, tmavejma vlasama počínaje a koňskejma – pardon, chtěla jsem říct jezdeckejma – holínkama konče. A mezitím je sto osmdesát cenťáků svalnatýho mužskýho těla.

Věčná škoda, že jeho zájem o mě je evidentně jen platonickej. Možná kdybych uměla líp líbat… Jenomže copak jsem někdy měla šanci si to pořádně vyzkoušet? Kluci – teda živí kluci – se za mnou nikdy extra netáhli. Ne že bych byla šereda. Upřímně řečeno, myslím si, že vypadám docela obstojně, když mám teďka ty zvlněný vlasy a oční stíny Mlha mocca. Ale je dost těžký víst ucházející společenskej život, když člověka v jednom kuse otravujou mrtví.

„Myslím, že bys mu měla zavolat,“ trval na svým Jesse a znova ke mně přistrčil telefon. „Říkám ti, querida, s tím Craigem bude víc práce, než si umíš představit.“

Zamrkala jsem. Ne kvůli tomu, co zrovna mlel o Craigovi, ale že mi zase řek querida. Nevyslovil to už od toho dne, kdy jsme se poprvé a naposled políbili. Vlastně mi to oslovení tak scházelo, že jsem si musela najít jeho význam v Bradově španělským slovníku.

„Nejdražší.“ Znamená to prostě „má nejdražší“ nebo „miláčku“.

Což není zrovna výraz, kterým častujete někoho, s kým se chcete jenom kámošit.

Aspoň doufám.

Nedala jsem ale najevo, že vím, co to slovo znamená, o nic víc než to, že jsem si všimla, jak mu uklouzlo.

„Ty to přeháníš, Jesse,“ napomenula jsem ho. „Craig svýmu bráchovi nic neudělá. Má ho rád. Akorát že si na to teďka nějak nemůže vzpomenout. A i kdyby to tak nebylo – kdyby měl fakticky vražedný choutky –, proč si najednou myslíš, že bych to nezvládla? Hele, Jesse, nebylo by to poprvý. Jsem na krvelačný duchy zvyklá.“

Jesse odložil telefon tak zprudka, až jsem si myslela, že to ten plast nevydrží.

„To bylo předtím,“ zavrčel.

Zůstala jsem na něj zírat. Venku se už setmělo, a tak jediný světlo v mým pokoji vydávala lampička na nočním stolku. V její zlatavý záři vypadal Jesse ještě víc nadpozemsky než obvykle.

„Před čím?“ nechápala jsem.

Jenomže já to věděla. Věděla.

„Než se tady objevil on,“ vysvětlil s hořkým důrazem na to krátký zájmeno. „A nepokoušej se to popřít, Susannah. Od té doby v noci nemůžeš spát. Viděl jsem tě, jak sebou házíš a vrtíš. A někdy ze spaní křičíš.“

Nemusela jsem se ptát, koho tím myslí. Věděla jsem to. Oba jsme to věděli.

„To nic,“ zamumlala jsem, i když šlo o mnohem víc než o pouhý nic, to snad chápete. Bylo to něco. Rozhodně něco. Ale ne to, co si zřejmě myslel Jesse. „Teda tím nechci říct, že jsem nebyla vyděšená, když jsme spolu uvízli tam… na tom místě. A máš pravdu, někdy kvůli tomu mívám zlý sny. Ale já to zvládnu, Jesse. Už se to lepší.“

„Nejsi nezranitelná, Susannah,“ poučil mě zamračeně, „i když si to zřejmě o sobě myslíš.“

Hrozně mě překvapilo, že si toho vůbec všimnul. Vlastně jsem si spíš začala dělat starosti, jestli si toho náhodou nevšimnul proto, že jsem se začala chovat zranitelně – nebo dobře, když chcete, tak teda žensky – v tu chvíli, kdy mě chytil a začal líbat. Tenkrát. Jednou.

Jenomže když mě obvinil ze zranitelnosti, nemohla jsem to na sobě nechat, to dá rozum. I když má recht.

„Jsem v pohodě,“ prohlásila jsem. Nemělo cenu se pitvat v tom, že to tak vůbec není a že pouhej pohled na Paula Slatera mi málem přivodí infarkt. „Už je to za mnou, Jesse, a i kdyby nebylo, neznamená to, že bych nedokázala pomoct Craigovi. Nebo teda spíš Neilovi.“

Ale jako by mě neposlouchal.

„Nech otce Dominika, ať si s tím poradí,“ vyzval mě znova. Pokejvnul bradou ke dveřím, kterejma před chvílí prošel – a to doslova – Craig. „Ještě nejsi připravená. Potřebuješ víc času.“

Teď jsem si teprve začala přát, abych mu předtím stačila říct o Paulově příjezdu – tak vysmátá, jak jsem měla původně v úmyslu: jako že o nic nejde, abych mu dokázala, že jsem nad věcí.

Jenomže nad věcí jsem teda rozhodně nebyla. A ani nikdy nebudu.

„Tvoje péče,“ začala jsem co nejjízlivějc, abych trochu zamaskovala rozpaky z toho, že mu musím tak odporně lhát – nejen o Paulovi, ale i o sobě, „je sice dojemná, ale není nutná. Já Craiga Jankowa zvládnu, Jesse.“

Znova se zamračil, ale tentokrát jsem viděla, že je fakticky rozčilenej. Kdybysme spolu začali doopravdy chodit, musel by se povinně koukat na talk show, aby se odnaučil ty svý mačovský instinkty z devatenáctýho století.

„V tom případě půjdu,“ prohlásil výhružně a jeho temný oči vypadaly ve světle lampičky černočerný jako dva onyxy, „a povím to otci Dominikovi sám.“

„Fajn,“ odsekla jsem. „Jen si posluž.“

I když tohle jsem mu původně říct nechtěla. Chtěla jsem se ho zeptat – proč? Proč nemůžeme bejt spolu, Jesse? Já vím, že ty to chceš taky! A neopovažuj se mi tvrdit, že nechceš! Cejtila jsem to, když jsme se líbali. Možná nemám zrovna kdovíjaký zkušenosti, ale tohleto přece poznám. Máš mě rád, aspoň trošku určitě. Tak v čem je problém? Proč mi vždycky musíš dát ledovou sprchu? PROČ?

Ať byl ten důvod, jakej chtěl, Jesse mi zatím nic nenaznačil. Ani teď ne. Místo toho vysunul čelist a zavrčel: „Dobrá. Jak chceš.“

„Tak si běž!“ odsekla jsem.

A taky že v tu ránu šel. Puf – a najednou jsem byla sama.

No a co? Potřebuje ho snad člověk k něčemu?

Tak jo. Jasně. Já ho potřebuju.

Ale pokusila jsem se ho ze svý hlavy rezolutně vymíst. A tak jsem se místo na něj začala soustředit na domácí úkol z trigonometrie.

*

Jenomže to jediný, na co jsem dokázala myslet, byl Jesse. I druhej den, aspoň až do chvíle, než se přiblížila čtvrtá vyučovací hodina – práce s počítačem. Řeknu vám, nic nenaruší studijní úsilí mladý holky spolehlivějc než pohlednej duch, kterej si myslí, že ví všechno nejlíp.

Měla jsem pochopitelně pracovat na eseji o občanský válce, rozsah dvě stránky, kterej našemu ročníku zadal za trest náš třídní pan Walden, protože se mu nelíbilo, jak se některý z nás chovali ráno při nominacích kandidátů do studentskýho výboru.

Panu Waldenovi se nezamlouvalo jmenovitě mý chování poté, co mi provedla Cee Cee. Když totiž Kelly navrhla za místopředsedu Paula, zvedla Cee Cee ruku a navrhla pro změnu mě.

„Jau!“ zaječela, když jsem ji pod lavicí kopla. „Co je to s tebou?“

„Nechci bejt místopředsedkyně,“ zasyčela jsem na ni. „Dej tu ruku dolů!“

Následoval smích, pošťuchování a pak další smích, tak dlouho, až po nás pan Walden – jinak nejtrpělivější kantor na světě – hodil křídu a prohlásil, že by nám prospělo procvičit se trochu v národních dějinách. Dvoustránkovým pojednáním o bitvě u Gettysburku, abych byla přesnější.

A stejnak jsem to nezachránila. Cee Ceein návrh podpořil Adam a navzdory mejm protestům nominace prošla. Takže jsem kandidátka na místopředsedkyni, Cee Cee manažerka mý volební kampaně a Adam, kterýmu dědeček založil štědrej fond, je naším sponzorem – a proti nám stojí Paul Slater. Kluk, kterýmu jeho otřesná sebejistota a neskutečně přitažlivá vizáž už předem získaly hlasy všech oprávněnejch voliček.

Ne snad, že by mi na tom nějak extra záleželo. Vůbec nestojím o to dělat někomu místopředsedkyni. Mám toho na krku ažaž – se vším tím mediátorováním a trigonometrií a rádoby přítelem, kterej je už nějakej pátek po smrti. Nemám zapotřebí dělat si k tomu všemu ještě hlavu s politikou.

Tohle dopoledne stálo prostě za starou belu. Nominace mě vyřídila, a esej od pana Waldena to korunoval.

A pak samozřejmě Paul. Po hodině na mě místo pozdravu výmluvně zamrkal.

A jako by to celý nestačilo, vzala jsem si dneska na nohy úplně nový boty od Jimmyho Chooa, který jsem koupila v letním výprodeji za směšnej zlomek původní ceny. Byly úžasný a perfektně se hodily k mý černý džínový sukni Calvin Klein, ke který jsem si oblíkla fakticky hustej růžověj top se stojáčkem.

Až na to, že ty boty parádně dřely. Už teď jsem měla puchejře po celejch chodidlech a náplasti, který jsem si vyžebrala na ošetřovně, mi posloužily leda k tomu, abych se zvládla překulhat z jedný učebny do druhý. Připadalo mi, že mi za chvilku musej odpadnout nohy. Kdybych věděla, kde Jimmy Choo bydlí, odpajdala bych rovnou k jeho dveřím a hodila mu ty křusky na hlavu.

Takže jsem seděla v počítačový učebně s vyzutejma botama, v palcích mi škubalo, dělala jsem si úkol z trigonometrie, zatímco jsem měla psát esej, a najednou mě vyděsil povědomej hlas, kterej mi zašeptal do ucha: „Chyběl jsem ti, Suze?“

7

„Dej mi laskavě pokoj,“ vyzvala jsem ho klidně, i když ke klidu jsem měla daleko, to je snad jasný.

„Ale no tak, Simonová!“ Paul si přitáhnul sousední židli, otočil ji a obkročmo se na ni posadil. „Tak už to vzdej. Přiznej, že tu nenávist ke mně jenom předstíráš.“

„Na to bych na tvým místě moc nesázela,“ odsekla jsem. Zaklepala jsem perem na blok a doufala, že to bude brát jako výraz znechucení, i když ve skutečnosti to bylo jen nervózní gesto. „Hele, Paule, mám děsně moc práce –“

Vytrhnul mi blok zpod ruky. „Kdo je Craig Jankow?“

Užasle jsem zamžourala na papír a zjistila, že jsem na prázdnou stránku bezmyšlenkovitě naškrábala zrovna tohle jméno.

„Nikdo,“ zabručela jsem.

„Tak to je dobře,“ zaradoval se Paul. „Už jsem se bál, aby to nebyl někdo, kdo by mě nahradil ve tvým srdci! Jestlipak o tom Craigovi ví Jesse?“

Zírala jsem na něj a doufala, že bude můj strach pokládat za vztek a dá si odchod. Ale nezdálo se, že by měl něco takovýho v úmyslu. Doufala jsem, že si nevšimne, jak mi na krku poskakuje žíla… a pokud si toho přece jen všimne, že si to nebude špatně vykládat. Paul si bohužel až moc dobře uvědomoval, jak je přitažlivej. Měl na sobě černý džíny, který mu perfektně seděly na místech, kde se to čekalo, a pak olivově zelený tričko s krátkým rukávem, ze kterýho koukalo jeho tělo, opálený při hodinách tenisu a golfu. Viděla jsem, že ostatní holky ve třídě – a zvlášť Debbie Mancusová – po Paulovi nenápadně pokukujou a pak zase urychleně upíraj zrak zpátky na monitor, jako by ho ještě ani ne před vteřinkou nechtěly doslova zhltnout pohledem.

Nejspíš taky žárlivě sledovaly, že Paul se ze všech lidí dává do řeči zrovna se mnou, jedinou holkou ze třídy, která si nedá diktovat názory od Kelly Prescottový a která si nemyslí, že Brad Ackerman je suprovej řízek.

Ale nemohly tušit, jak bych ocenila, kdyby Paul Slater poctil svou okouzlující přítomností některou z nich.

„Craig,“ zašeptala jsem pro případ, že by nás někdo poslouchal, „je mrtvej.“

„Jo?“ zašklebil se na mě Paul. „Já tušil, že máš pro tyhle kluky slabost.“

„Ty –“ zasyčela jsem a pokusila jsem se mu vyškubnout blok z ruky, ale držel ho mimo můj dosah, „jseš prostě nesnesitelnej!“

Zatvářil se zamyšleně, když se zahloubal do mejch poznámek. „Mít mrtvýho přítele, na tom přece jen něco bude,“ zašeptal nakonec. „Nemusíš ho představovat rodičům, protože by ho stejně neviděli…“

„Craig není můj přítel,“ zasyčela jsem na něj, zuřivá z toho, že se s tím klukem vůbec vybavuju. „Snažím se mu jenom pomoct. Včera se objevil u nás doma –“

„Panebože…“ Paul protočil svý výrazný modrý oči. „Další z těch charitativních akcí, co se do nich ty a ten pošetilej otec D. tak ochotně pouštíte.“

„Pomáhat zbloudilým duším je moje práce,“ pronesla jsem důstojně.

„To říká kdo?“ podivil se Paul.

Zůstala jsem na něj civět. „No – prostě – tak to je,“ mektala jsem jako nablblá sedmačka. „A co jako jinýho bych teda měla dělat?“

Paul sebral pero, který leželo vedle na lavici, a začal počítat příklady z trigonometrie. Zapisoval jednotlivý řádky rovnice rychle a úhledně. „To by mě taky zajímalo. Připadá mi nefér, že jsme dostali ten mediátorskej dar do vínku bez náležitý smlouvy, popisu práce nebo platovýho výměru. Aspoň já teda nic takovýho nepodepsal. Ty snad jo?“

„Jasně že ne,“ řekla jsem, jako bych si právě na tohle sama tolikrát nestěžovala – a skoro stejnejma slovama – otci Dominikovi.

„Tak jak můžeš vědět, jaký pracovní povinnosti máš vlastně plnit?“ připomněl celkem rozumně Paul a rozpovídal se. „Jasně, ty prostě předpokládáš, že tvůj úkol je doručovat mrtvý na místo určení, protože když je tam odlifruješ, přestanou tě otravovat a ty si můžeš žít zase v klídku. Ale zeptám se tě na jedno: kdo ti řek, že se od tebe čeká právě tohle? A kdo ti řek, jestli to děláš dobře?“

Vyvalila jsem na něj oči. Jasně – tohleto mi přece nikdo nikdy neřek. Nebo teda tak trochu můj táta. A pak taky jedno médium jménem madam Zara od nás z Brooklynu, ke kterýmu mě vzala moje kamarádka Gina. A taky otec Dom, to dá –

„No právě!“ zareagoval na můj výraz Paul. Dovtípil se, že mu na jeho otázku těžko odpovím. „Nikdo ti nic neřek. Ale já o tom mluvím proto, že o tom něco vím. Našel jsem něco – něco, co sahá daleko do minulosti, vlastně až do doby prvních psanejch záznamů – a tam se popisujou mediátoři, i když tenkrát se jim takhle neříkalo. A taky se tam píše, co je jejich skutečným úkolem – a to už nemluvím o popisu jednotlivejch technik!“

Pořád jsem na něj vyjeveně koukala. Znělo to tak… přesvědčivě. A poprvé za celou tu dobu se tvářil upřímně.

„Jestli máš doopravdy po ruce takový záznamy,“ ozvala jsem se váhavě, „tak bych… je ráda viděla.“

„Fajn,“ prohlásil Paul a zatvářil se potěšeně. „Přijď po škole ke mně a já ti je ukážu.“

Vyletěla jsem ze židle tak rychle, že jsem ji skoro převrátila.

„Ne!“ vyjekla jsem. Shrnula jsem si ze stolu učebnice a přitiskla je na prsa, jako by mě dokázaly nějak chránit – a zároveň zabránit tomu, aby si Paul všimnul, jak mi poskakuje srdce. „V žádným případě!“

Díval se na mě z protější židle, kde seděl, jako by ho moje reakce vůbec nepřekvapila.

„Hm,“ zabručel. „To jsem si moh myslet. Chceš se to dozvědět, ale zase ne tolik, abys kvůli tomu riskovala svoji pověst.“

„Nebojím se o svou pověst,“ sdělila jsem mu a snažila se přidat trochu na kyselosti, „ale o svůj život, víš? Už jsi mě chtěl zabít jednou, pamatuješ se?“

Asi jsem to trochu přepískla se zvukem, protože jsem si všimla, že pár lidí v učebně odvrátilo hlavy od monitorů. Zvědavě se na mě zadívali.

Jenomže Paul se dál tvářil znuděně.

„Nezačínej s tím zase,“ spustil po chvilce. „Hele, Suze, už jsem ti vysvětloval… Ale to je vlastně fuk, co jsem ti vysvětloval, protože ty stejně věříš jen tomu, čemu věřit chceš. Ale beze srandy: mohla ses odtamtud dostat sama, a to kdykoli.“

„Ale Jesse ne,“ procedila jsem mezi zubama. „Že ne? Díky tobě.“

„No jo,“ připustil Paul a rozhodil netrpělivě rukama. „Tak dobře, Jesse ne. Ale nezdá se ti, že to přeháníš, Suze? Nakonec – o co šlo? Ten chlápek už je beztak dávno po smrti –“

„Ty hajzle,“ ucedila jsem, i když se mi při tom klepal hlas natolik, že to tu nadávku připravilo o veškerej důraz.

A pak jsem vystartovala pryč. Vystartovala, jenomže daleko jsem nedošla, protože mě hned vzápětí zarazila Paulova klidná poznámka: „Suze! Nezapomnělas na něco?“

Ohlídla jsem se po něm. „Myslíš, jestli jsem ti jako nezapomněla říct, abys už na mě víckrát nezkoušel promluvit? Jo, zapomněla. Dík za upozornění.“

„Ne,“ usmál se zlomyslně Paul, „ale nejsou náhodou tyhle boty pod židlí tvoje?“ A ukázal na ten báječnej výtvor Jimmyho Chooa, bez kterýho jsem si to zrovna namířila ven z učebny. Sestru Ernestinu by asi klepla pepka, kdyby mě chytila, jak si to hasím po škole bosá.

„Aha,“ hlesla jsem. Můj dramatickej odchod byl najednou v háji. „No jo.“ Vrátila jsem se ke stolu a pokusila se zastrčit svý oteklý chodidla do těch hnusnejch bot.

„A než utečeš z plesu, Popelko,“ prohodil škádlivě Paul, „měla by sis vzít ještě něco.“ Podal mi můj sešit na trigonometrii. Letmým pohledem jsem zjistila, že příklad dokončil: úhledně, a jak jsem předpokládala, nejspíš taky se správným výsledkem.

„Dík.“ Vzala jsem si ho. S každou další vteřinou jsem si připadala víc a víc nemotorná. Fakt bych měla s tímhle klukem tak natvrdo vyběhnout? No jo, tak se mě – a Jesseho – pokusil jednou zabít. Nebo jsem si to aspoň myslela. Ale on mi pořád tvrdí, že to tak nebylo. Co když se pletu? Co když Paul není taková příšera, jakou z něj v duchu furt dělám? Co když je…

Co když je prostě stejnej jako já?

„A pokud jde o toho Craiga…“ prohodil zčistajasna.

„Paule…“ Sesula jsem se zpátky na židli vedle něj. Všimla jsem si pohledu, kterej po mně vrhla paní Tarentinová, která měla v počítačový učebně dozor. Zvedat se v jednom kuse ze svýho místa a zase si sedat není zrovna činnost, která se po vás při práci s počítačem očekává, pokud teda zrovna nechodíte pro papíry k tiskárně.

Ale ten pohled nebylo to jediný, co mě zase přišpendlilo k židli. Přiznávám. Byla jsem zvědavá. Zvědavá na to, co mi chce říct, a moje zvědavost byla nakonec silnější než můj strach.

„Vážně,“ ozvala jsem se, „já s tím ale nepotřebuju píchnout.“

„Já myslím, že potřebuješ,“ poznamenal Paul. „Co vlastně ten Craig po tobě chce?“

„To, co všichni duchové,“ odpověděla jsem unaveně. „Chce bejt zase naživu.“

„No jasně,“ souhlasil Paul. „A kromě toho?“

Pokrčila jsem ramenama. „To zatím nevim,“ připustila jsem. „Je tady ta záležitost s jeho mladším bráchou… Myslí si, že brácha měl umřít místo něj. Jessemu to připadalo, jako že –“ zarazila jsem se na poslední chvíli. Moc pozdě jsem si uvědomila, že vytahovat Jesseho jméno před Paulem není zrovna dvakrát taktický.

Ale Paul se tvářil, jako že ho to jenom zajímá. „No, co připadalo Jessemu?“

Pochopila jsem, že už z toho svýho spolubydlícího nevynechám. „Přišlo mu, že ten Craig chce svýho bráchu zabít. Víš, aby se mu pomstil.“

„Což mu samozřejmě nebude k ničemu,“ prohlásil Paul, jako by ho to vůbec nepřekvapilo. „Kdy už se to konečně naučej? Jo, kdyby se chtěl stát svým bráchou, to by bylo jinačí kafe.“

„Stát se svým bráchou?“ Nevěřícně jsem na něj zamžourala. „Jak to myslíš?“

„Vždyť víš,“ pousmál se Paul a pokrčil ramenama. „Stěhování duší. Kdyby chtěl získat tělo svýho bráchy…“

Tak tohle už bylo na obyčejný úterní dopoledne trochu moc. Aby bylo jasný, kvůli tomuhle klukovi jsem měla za sebou další neklidnou noc. A když jsem teď slyšela, co mu zase leze z pusy, nějak mi to najednou nedávalo smysl. Prostě to nebyla zrovna moje nejbystřejší hodinka, no. Takže jsem udělala něco, co mi jen těžko může někdo zazlívat.

„Získat tělo svýho bráchy?“ opakovala jsem. Pomalu jsem si spustila učebnice do klína. Pak jsem bezmyšlenkovitě natáhla ruku ke kožený opěrce a zaryla do ní nehty. „O čem to prosím tě mluvíš?“

Jedno Paulovo tmavý obočí vylítlo vzhůru. „O toms ještě neslyšela, co? Co tě to ten dobrotivej páter vlastně učí? Nejspíš nic důležitýho, jak to tak vypadá.“

„O čem to mluvíš?“ nedala jsem se zmást. „Jak by někdo moh získat tělo někoho jinýho?“

„Říkal jsem ti,“ pousmál se spokojeně, opřel se a zkřížil si ruce za hlavou, „že je toho spousta, co o mediátorech zatím nevíš. A ještě víc toho, co tě můžu naučit, když mi dáš šanci.“

Civěla jsem na něj. To s tím tělem – fakticky jsem neměla ponětí, o čem to mluví. Přišlo mi to jak z nějaký hororový sci-fi. A nebyla jsem si ani jistá, jestli mě Paul jen tak nekrmí, aby mě navnadil a nějak dostal tam, kde mě chce mít.

Ale co když ne? Co kdyby tady byla opravdu možnost, že by…

Potřebovala jsem to zjistit. Panebože. Potřebovala jsem to vědět víc než cokoli předtím ve svým životě.

„Tak jo,“ hlesla jsem. Cejtila jsem, jak mi mezi palcem a ukazováčkem stejká pot a opěrka židle pod mou dlaní vlhne. Jenomže mi to bylo fuk. Srdce jsem měla až v krku. A to mi bylo taky fuk. „Tak jo, přijdu dneska odpoledne k tobě. Ale jenom když mi povíš… tady o tom.“

V Paulovejch modrejch očích se něco mihlo. Byl to jen kratičkej záblesk – a byl hned pryč. Bylo v něm něco zvířecího, divokýho… Nedokázala bych popsat, co to vlastně znamenalo.

Ale v další vteřince už se na mě usmíval. Usmíval, ne šklebil.

„Fajn,“ souhlasil. „Vyzvednu tě ve tři u hlavní brány. A koukej tam bejt, jinak odjíždím bez tebe.“

8

Nechtěla jsem k němu jít. To je snad jasný, ne? Heleďte, i když to tak někdy může vypadat, nejsem přece máklá. Už párkrát se mi totiž v minulosti stalo, že jsem si dala rande s jistejma osobama, a najednou zjistila, že jsem přivázaná k židli, shozená ze střechy, nucená oblíknout si příšerně nevkusný plavky nebo jinak krutě mučená. Nechtěla jsem jít po škole k Paulu Slaterovi. Fakticky nechtěla.

Ale stejně jsem tam šla.

Protože co jinýho jsem měla dělat? To pokušení bylo moc silný. Páni, tak teda vážně existujou nějaký písemný svědectví o mediátorech? O tom, že duch může získat tělo někoho jinýho? Ani nejpříšernější sny o dlouhý, mlhou zalitý chodbě mě nezastaví před tím, abych konečně zjistila, co jsem zač a co všechno dokážu. Strávila jsem tolik let sžíraná zvědavostí a pochybnostma, že si takovouhle příležitost nemůžu nechat proklouznout mezi prstama. Nikdy jsem se nedokázala jako otec Dominik prostě útrpně smířit s tím, jak byly karty rozdaný. Vždycky jsem toužila zjistit, proč Černej Petr padnul právě na mě a jak a kdy ho mám teda vynýst. Musím se to dozvědět.

A jestli kvůli tomu musím strávit pár hodin s někým, kdo mě pravidelně straší ve snech, není to zase kdovíjaká oběť. To se vyplatí.

Teda aspoň doufám.

Adam a Cee Cee z toho nebyli zrovna odvázaní. Po vyučování na mě čekali v chodbě. Díky svejm úžasnejm botám jsem viditelně pajdala, ale Cee Cee si toho vůbec nevšimla. Byla zaujatá prodiskutováváním seznamu, kterej zplodila při biologii.

„Tak hele,“ začala, „musíme zajít do papírnictví pro fixky, zvýrazňovače, lepidlo a plakátový tabule. Adame, má tvoje máma v garáži ještě ty odznaky, co prodávali tenkrát při dobročinným bazaru? Mohli bysme je použít na placky s nápisem VOLTE SUZE.“

„Ech,“ vypravila jsem ze sebe nejistě, jak jsem se belhala za nima. „Heleďte se –“

„Suze, nemůžem jít lepit ty placky a malovat ty plakáty k vám? Pozvala bych vás k nám, ale znáte moje ségry. Určitě by nám po tom začaly jezdit na kolečkovejch bruslích.“

„Heleďte se,“ opakovala jsem nejistě, „fakt jsem vám vděčná a oceňuju to a tak vůbec… Ale nemůžu s váma jít. Už něco mám.“

Adam a Cee Cee si vyměnili pohledy.

„Ale?“ zeptala se kousavě Cee Cee. „Že by rande s tajemným Jessem?“

„Ehm,“ odkašlala jsem si. „To zrovna ne –“

Právě v tu chvíli kolem nás prošel Paul. Všimnul si mýho kulhání a nabídnul mi: „Když chvilku počkáš, zajedu s autem až k bráně, abys nemusela přes nádvoří.“ A pak si to odšustil pryč.

Adam se na mě šokovaně zadíval. „Bratříčkování s nepřítelem?“ vyhrkl. „Hanba!“

Cee Cee se zatvářila stejně ohromeně. „Ty teda chodíš s ním?“ Zavrtěla nevěřícně hlavou, až se jí světlý vlasy zaleskly. „A co Jesse?“

„Nechodím s ním,“ namítla jsem zdráhavě. „Prostě jen… spolu děláme na jedný věci.“

„Na jaký věci?“ Cee Ceeiny oči za brejlema se podezíravě zúžily. „Do školy?“

„No…“ Přenesla jsem váhu z nohy na nohu, protože jsem doufala, že si tím trochu ulevím, jenomže to nepomohlo. „To není do školy, ale… do… kostela.“

Už když mi to vylítlo z pusy, bylo mi jasný, že jsem sekla. Cee Cee by nevadilo, že ji nechám samotnou s Adamem – naopak, byla by ráda. Ale vadilo jí, že se z tý její předvolební akce chci vyvlíknout bez věrohodnýho důvodu.

„Do kostela?“ Koukala na mě, jako bych byla totální cvok. „Jenomže ty jseš židovka, Suze – pro případ, že se ti to v pomatení smyslů vykouřilo z hlavy.“

„No to zrovna… v podstatě… úplně ne,“ vymektala jsem. „Teda jako táta byl žid, ale máma ne –“ Za ozdobně kroucenejma vratama, za kterejma jsme postávali, zatroubil klakson. „Heleďte, to je Paul. Musím běžet. Nezlobte se.“

A pak jsem si to – poměrně svižně na malou mořskou vílu, který se do chodidel při každým kroku zabodávaj kudly Solingen – namířila do Paulova kabrioletu. Když jsem vklouzla na sedadlo spolujezdce, vydechla jsem úlevou. Jednak nad tím, že můžu konečně vsedě ulevit zrasovanejm nohám, a pak i proto, že jsem byla právě na cestě k objevu… nebo zjištění… toho, co jsem vlastně doopravdy zač.

Jenomže zároveň jsem měla hodně neodbytnej pocit, že se mi to, co zjistím, nebude ani trošku líbit. Popravdě řečeno mi nějaká moje rozumnější část mozku našeptávala, že možná zrovna dělám největší kravinu svýho života.

A moc mi v tom nepomáhalo ani vědomí, že Paul v těch slunečních brejlích a s okouzlujícím úsměvem vypadá jako filmová hvězda. Fakticky, jak se mi mohly zdát zlý sny o klukovi, kterej byl ztělesněním snů každý holky o ideálním řízkovi? Nemyslete si, že mi utekly ty závistivý pohledy, který jsem sklízela během cesty z parkoviště!

„Dovolíš mi poznámku,“ prohodil Paul, když mi upravoval bezpečnostní pás, „že ty tvoje lodičky jsou opravdu famózní?“

Polkla jsem. Vlastně jsem ani pořádně nevěděla, co to slovo znamená, ale podle tónu jeho hlasu jsem odhadovala, že to bude něco lichotivýho.

Nadechla jsem se. Chci se do toho fakticky pustit? Vyplatí se mi to?

Odpověď se mi zrodila někde v hloubi duše, tak hluboko, že jsem se s ni rozhodla spokojit: ano. Ano, ano. Jo.

„Tak jedem,“ pobídla jsem ho hlasem ještě chraptivějším než normálně, jak jsem se snažila spolknout svou nervozitu.

A Paul se rozjel.

Dům, ke kterýmu mě dovez, byla impozantní patrová vila na útesu hned vedle Carmel Beach. Postavili ji skoro celou ze skla, aby si obyvatelé nerušeně užívali všechno to slunce a oceán kolem.

Paul si nejspíš všimnul, jakej dojem na mě ten barák udělal. „Patří dědečkovi. Když šel do důchodu, koupil si domek u pláže.“

„Aha.“ Hlasitě jsem polkla. „Domek u pláže“ starýho pana Slatera musel přijít bratru na takovejch pět melounů. „Hele, a to mu nevadí, že ses k němu tak najednou nakvartýroval?“

„Blázníš?“ Paul se ušklíbnul a zajel s bavorákem do garáže, kde bylo místo na čtyry auta. „Skoro ani neví, že jsem tady. Je celej zpitomělej z těch léků.“

„Paule…“ napomenula jsem ho nejistě.

„Co je?“ Zamžoural na mě za svejma raybankama. „Jenom konstatuju holý fakta. Děda je upoutanej na lůžko a potřebuje celodenní péči, ale když se ho naši snažili přelifrovat do nějakýho vhodnýho ústavu, nechtěl o tom ani slyšet. Tak jsem se nabídnul, že se sem přestěhuju, abych na něj dohlížel, a děda s tím souhlasil. Teď jsme oba spokojený. Děda může dožít doma – teda s ošetřovatelem, kterej se o něj ve dne v noci stará – a já můžu chodit na školu svejch snů: Misijní akademii Junipera Serry.“

Polilo mě horko, ale pokusila jsem se udržet lehkej tón tyhle konverzace. „Takže tys snil o tom, že budeš chodit na katolickou střední, jo?“ přisadila jsem si jízlivě.

„Když je to škola, kam chodíš ty…“ souhlasil Paul. Taky se usmál, ale žádná jízlivost v tom nebyla.

Teď už jsem musela bejt rudá jak třešňová bowle. Potřebovala jsem od těch medovejch řečí nějak odpoutat pozornost, a tak jsem upjatě utrousila: „Stejnak si nemyslím, že to byl dobrej nápad.“

„Jenom klid, Simonová,“ protáhnul ležérně Paul. „Dědův ošetřovatel je tady, neboj. To jen pro případ, že by se tě zmocnily pochybnosti, že se mnou budeš v baráku sama.“

Sledovala jsem, kam Paul ukazuje, a všimla si, že na příjezdový cestě u domu parkuje prorezlá Toyota Celica. Mlčela jsem – hlavně proto, že mě pořád udivovalo, jak lehce mi Paul dokáže číst myšlenky. Seděla jsem vedle něj a potila se nejistotou, protože mě napadla ještě jedna věc. Nikdy jsem o tom sice s našima nemluvila, ale byla jsem si tutově jistá, že by mi zakázali chodit domů k nějakýmu klukovi, zvlášť když jeho rodiče nejsou doma.

Jenomže pokud to neudělám, nikdy nezjistím to, co se tak hrozně moc potřebuju dozvědět.

Paul vystoupil, obešel auto a otevřel mi dvířka.

„Tak jdeš, Suze?“ zeptal se, když jsem se pořád neměla k tomu, abych si rozepla pás.

„Ehm.“ Nervózně jsem se zadívala na ten skleněnej palác. Vypadal strašidelně prázdnej, navzdory tý toyotě.

Ale Paul jako by mi zase čet myšlenky.

„Tak vystoupíš už konečně, Suze?“ zeptal se a protočil panenky. „Tvoje ctnost je se mnou v bezpečí. Slibuju, že se tě ani nedotknu. Tohle je pracovní schůzka. Na zábavu bude dost času pozdějc.“

Pokusila jsem se zkušeně ušklíbnout, aby ho náhodou nenapadlo, že mně lidi – teda kluci – takovýhle věci zrovna moc často nevykládaj. Což byla obnažená a krutá pravda: nevykládali. A trochu mě vytáčelo, co se mnou tyhle Paulovy poznámky prováděj. Jasně že jsem ho nesnášela, ale stejně, kdykoli udělal nějakou takovouhle narážku – nebo naznačil, že mě považuje, no víte… za zvláštní –, zamrazilo mě z toho na páteři. A vůbec to nebyl nepříjemnej pocit.

Že by to bylo tím? Proč jsem se cejtila tak… dobře? Vždyť toho kluka nenávidím! A jsem hluboce a opravdově zamilovaná do někoho jinýho. I když Jesse mi nějak nedává najevo, že hodlá mý city opětovat. Ale to ještě přece neznamená, že začnu hned chodit s Paulem Slaterem! I když v těch raybankách vypadá fakt hustě.

Vystoupila jsem.

„Moudrý rozhodnutí,“ komentoval ten výkon Paul a zabouchnul za mnou dvířka bavoráku.

V tom hlasitým prásknutí jako by byla ukrytá jistá neodvratnost. Snažila jsem se nemyslet na to, do čeho se to tady vůbec pouštím, když jsem pochodovala za Paulem po betonovejch schodech k širokejm prosklenejm dveřím dědečkova domu, bosá, s lodičkama značky Jimmy Choo v jedný ruce a školní brašnou ve druhý.

Ve Slaterovic baráku bylo zima a ticho, takový ticho, že byste zřetelně slyšeli, jak se ani ne sto metrů od vás valí vlny Pacifiku. Pokud byly v domě vůbec nějaký ozdobný předměty, působily všechny tak modernisticky, hladce a nepřívětivě jako celá stavba zvenčí. Blesklo mi hlavou, že když se ráno valí od moře mlha, musí bejt v tomhle baráku pořádně sychravo, protože i uvnitř to bylo samý sklo a kov. Paul mě zaved po točitejch kovovejch schodech do kuchyně, která vypadala jako pilotní kabina kosmický lodi. Všechny technický vymoženosti se agresivně leskly.

„Koktejl?“ zeptal se zkušeně a otevřel prosklený dvířka malý chladničky na nápoje.

„Děsně vtipný,“ zašklebila jsem se. „Jenom vodu, dík. Kde je tvůj děda?“

„Dole v přízemí.“ Paul vytáhnul z obrovský stříbrný lednice dvě lahvičky s minerálkou. Musel si všimnout, jak se pořád nervózně ohlížím, protože mě vyzval: „Ale jestli mi nevěříš, tak se běž podívat.“

A tak jsem se teda šla podívat. Ne snad, že bych mu nevěřila… ale no jo. Tak jsem mu prostě nevěřila. I když by to od něj bylo dost ujetý, kdyby mi měl takhle lhát o něčem, co se dá lehce ověřit. Ale co bych asi tak mohla dělat, kdyby se nakonec ukázalo, že tady jeho děda není? V žádným případě jsem přece odsaď nemohla vysmahnout, dokud nezjistím to, co potřebuju.

Naštěstí se ukázalo, že tohle nemusím řešit. Slyšela jsem v dálce nějaký zvuky, a tak jsem se vydala dlouhatánskou prosklenou chodbou tím směrem, dokud jsem nedošla do místnosti se širokoúhlou obrazovkou. U ní seděl hrozně starej pán v hrozně moderním kolečkovým křesle. Hned vedle něj, v nepohodlně vyhlížející modernistický vymyšlenosti, byl zkroucenej kluk v modrý ošetřovatelský uniformě a čet si nějakej časák. Když jsem se objevila ve dveřích, podíval se na mě a usmál se.

„Ahoj.“

„Ahoj,“ odpověděla jsem a napjatě vešla do místnosti. Byl to nádhernej pokoj s jedním z nejkrásnějších výhledů v domě, jak se taky dalo čekat. Stála v něm nemocniční postel se zvedací plošinkou nahoře i dole a se spoustou všemožnech páček a hejblat. Na zdi visely kovový poličky na knihy a na nich stály kupy zarámovanejch fotek. Černobílý fotky nějakejch lidí, podle ujetýho ohozu asi tak ze čtyřicátejch let.

„Ehm,“ odkašlala jsem si směrem ke staříkovi na kolečkovým křesle. „Dobrý den. Já jsem Susannah Simonová, pane Slatere.“

Děda neodpověděl. Dokonce ani neodtrhnul oči od kvízu, kterej zrovna dávali v televizi. Byl holohlavej, kůži měl posetou jaterníma skvrnama a trochu slintal. Ošetřovatel si toho všimnul taky a přiskočil s kapesníkem, aby starýmu pánovi osušil mokrou bradu.

„Podívejte, pane Slatere,“ ozval se hlasitě, „tahleta krásná mladá dáma vás přišla pozdravit. Nepopřejeme jí taky dobrý den?“

Ale pan Slater vytrvale mlčel. Místo toho se ozval Paul, kterej nakráčel do pokoje za mnou: „Tak jak je, dědo? Další vzrušující den před bednou?“

Nevypadalo to, že by pan Slater Paula poznal. „Měli jsme se dobře, viďte, pane Slatere?“ odpověděl za něj ošetřovatel. „Prošli jsme se kolem bazénu a natrhali si pár citronů.“

„Tak to rád slyším,“ prohlásil Paul s nuceným úsměvem. Pak mě chytil za ruku a začal mě vláčet pryč z místnosti. Ne drsně, jen mi naznačil, že je nejvyšší čas zvednout kotvy. A já šla ochotně za ním, protože jsem z toho všeho byla pekelně vyděšená. A to je co říct. Teda když si vemete, jak mě děsil Paul, a pak uvážíte, že je tady někdo, kdo mě děsí ještě víc.

„Nashledanou, pane Slatere,“ pozdravila jsem, ale žádnou odpověď jsem nečekala… Což bylo jen dobře, protože taky žádná nepřišla.

Venku v hale jsem se Paula tiše zeptala: „Co je to s ním? Alzheimer?“

„Ne,“ odpověděl a podal mi tmavomodrou láhev s minerálkou. „Vlastně se to přesně neví. Když děda chce, dokáže vnímat úplně jasně.“

„Fakt?“ Tomu se dalo jen těžko uvěřit. Kdyby to byla pravda, je na světě vůbec někdo, komu by se chtělo dobrovolně slintat? „Možná už je prostě… starej.“

„Jo,“ souhlasil Paul a hořce se uchechtnul, „to teda je.“ A pak, bez dalších konverzačních vycpávek, najednou otevřel dveře po svý pravý ruce a prohodil: „Tak tohle je ono. To, co jsem ti chtěl ukázat.“

Šla jsem za ním do pokoje, kterej byl docela určitě jeho ložnice. Byl asi tak pětkrát větší než můj pokojíček – a taky postel byla pětkrát širší než moje. Stejně jako jinde v domě i tady bylo všechno hypermoderní a hladký, samej kov a sklo. Dokonce i deska psacího stolu, na kterým stál malej notebook, byla ze skla – nebo možná z plexiskla. Neválely se tady žádný předměty, co obvykle zaplevelujou můj pokoj – jako časáky a špinavý fusekle a laky na nehty a krabice s načatejma sušenkama. Vlastně tady nebylo vůbec nic osobního. Působilo to jako chladnej hotelovej pokoj.

„Tady to je,“ prohlásil Paul a posadil se na kraj obrovský postele.

„Aha,“ hlesla jsem, vystrašenější na nejvyšší míru… a nejenom proto, že Paul poklepal na prázdnej prostor vedle sebe. Bylo to i proto, že jediná barva, která tu místnost prostupovala (když teda nepočítám svý a Paulovo oblečení), byla k vidění za obrovským oknem: modrá obloha a pod ní tmavomodrý moře. „Tak to chci vidět.“

„Nedělám si srandu,“ ujistil mě Paul a přestal poklepávat na matraci, kam jsem se podle něj měla posadit. Místo toho se naklonil pod postel a vytáhnul velikou průhlednou bednu – takovou, do který se přes léto uklízej svetry.

Položil si ji vedle sebe a otevřel ji. Uvnitř bylo něco, co vypadalo jako výstřižky z novin a časopisů.

„Prohlídni si tohle,“ vyzval mě. Opatrně vyndal jeden hodně zažloutlej článek a rozložil ho na břidlicově šedej přehoz postele, abych si ho mohla přečíst. Pocházel z londýnskejch Timesů z 18. června 1952. Na fotce tam pózoval nějakej chlápek v egyptský hrobce před stěnou plnou hieroglyfů. Popisek pod fotkou tvrdil: Teorii archeologa Slaského se skeptici vysmívají.

„Doktor Oliver Slaski – to je ten chlapík na fotce – pracoval celý léta na překladu nápisů objevenejch v hrobce faraóna Tutanchamona,“ vysvětlil mi Paul. „A došel k závěru, že ve starověkým Egyptě existovala sekta šamanů, který dokázali putovat mezi naším světem a říší mrtvejch, a přitom tu cestu přežít. Těmhle šamanům se podle doktora Slaskýho říkalo inkarnátoři neboli převtělovači. Poznávacím znamením jejich sekty byla šakalí hlava. Dokázali se přenýst na onen svět, kdy se jim zachtělo. Pozůstalí si je proto najímali, aby vyprovázeli duše jejich nebožtíků, aby měli jistotu, že se jejich milovaní dostanou v pořádku tam, kam mají, místo aby celou věčnost někde bloudili jako duchové.“

Svalila jsem se na postel vedle něj, abych si líp prohlídla tu fotku, kterou mi ukazoval. Předtím se mi do toho moc nechtělo – pořád jsem měla takovej divnej pocit z toho, že bych se najednou ocitla tak blízko vedle Paula, nemluvě už o celý týhle postelový záležitosti.

Ale teď jsem to nějak totálně přestala vnímat. Naklonila jsem se nad článek, až se mi prameny vlasů otřely o zažloutlej papír.

„Inkarnátoři…“ opakovala jsem. Rty jsem měla najednou ztuhlý, jako bych si po nich přejela kostkou ledu. „Tím asi myslí mediátory.“

„Ani bych neřek,“ ozval se Paul.

„Ne,“ opakovala jsem. Nějak mi začínal docházet dech. Taky byste ho nemohli popadnout, kdybyste si celej život lámali hlavu, proč se tolik lišíte od všech ostatních, a pak jste na to zčistajasna kápli. Nebo se k tomu aspoň dostali hodně blizoučko.

„Ale to je přece přesně vono, Paule!“ vytrhla jsem se z transu. „Jedna karta v tarotu – ta, co se jí říká Poustevník nebo Devátá stezka – znázorňuje starýho chlapa s lucernou, přesně jako na tomhle obrázku!“ Ukázala jsem na kresbu v hieroglyfu. „Vždycky když mi vykládali karty, objevila se tahle devítka. A Poustevník je průvodce duší – teda ten, kdo má odvádět mrtvý tam, kam se maj normálně dostat. No jasně, na tomhle hieroglyfu je mladej kluk, ne dědek, ale jinak se to shoduje… To musí znamenat mediátory, Paule!“ Srdce mi div nevyskočilo z hrudníku. To je ohromný. Prostě ohromný! To, že existujou nějaký záznamy o lidech, jako jsem já… Nikdy jsem nedoufala, že jednou něco takovýho uvidím! Nemohla jsem se dočkat, až tohle všechno vylíčím otci Dominikovi. „Prostě musí!“

„Ale oni nebyli jen pomocníci, Suze,“ pokračoval Paul. Naklonil se zpátky k průhledný krabici a vytáhnul z ní další papír, taky pořádně zašlej a pomuchlanej. „Podle Slaskýho, kterej o tom napsal kupu článků, bylo v Egyptě takovejch zprostředkovatelů – nebo mediátorů, když jinak nedáš – jako naseto. Ale kromě nich tam byli inkarnátoři. A to…“ Paul se mi zadíval zpříma do očí. Jeho pohled nemusel urazit moc velikou dálku, protože jsme se popravdě řečeno na tý posteli dostali k sobě sakra blízko, „…to jsme my dva, Suze. Inkarnátoři.“

Zase mě zamrazilo. Po páteři se mi roztancovaly mrazivý pařáty strachu a chloupky na rukou se mi postavily do pozoru. Nevím, jestli za to mohlo to slovo, nebo způsob, jakým ho Paul pronesl. Ale zamávalo to se mnou. Jako kdybych znenadání strčila prsty do zásuvky od elektriky.

Zavrtěla jsem hlavou. „Ne,“ namítla jsem vystrašeně, „já teda ne. Já jsem prostě mediátor. Kdybych byla inkarnátor, nemusela bych se nechat zaříkat –“

„Tos taky nemusela,“ potvrdil Paul a jeho hlas zněl ve srovnání s mým vyděšeným skřehotáním ledově klidně. „Mohla ses dostat tam i zpátky jen s pomocí vlastní vůle, tím, že si to místo intenzivně představíš. Můžeš to udělat třeba hned teď, když budeš chtít.“

Zírala jsem na něj. Paulovy oči, jak jsem si všimla nad zmačkanejma stránkama článků doktora Slaskýho, byly zářivý a jasný. Skoro svítily, jako kdyby byly kočičí. Netušila jsem, jestli mi říká pravdu, nebo se jen snaží zvětšit ten zmatek, co už jsem v sobě tak jako tak měla. U Paula by mě to už ani nepřekvapilo. Rád na někoho vybaloval šokující věci a pak pozoroval, jak bude dotyčnej – no dobře, tak teda já – reagovat.

„To teda ne,“ zamítla jsem jeho úvahu, že bych mohla bejt něco jinýho, než jsem si odjakživa myslela. Jenomže jedinej důvod, proč jsem se s ním ocitla v jeho ložnici, byl danej tím, že jsem o sobě sama začínala pochybovat.

„Zkus to,“ naléhal Paul, „a soustřeď se na tu představu. Teď už přece víš, jak to tam vypadá.“

To teda sakra vím. Jako bych to – a zrovna jeho vinou – nevídala už tak dost často. Právě jeho vinou jsem tam uvízla na nejdelších patnáct minut ve svým životě. A ustavičně jsem se tam vracela, noc co noc ve svejch snech. I teď jsem slyšela v uších ozvěnu hlasitýho bušení srdce, když jsem uháněla tou temnou chodbou a kolem nohou se mi obtáčela mlha. Copak si Paul Slater vážně myslí, že se tam hodlám někdy vrátit, třeba jen na vteřinu?

„Ne,“ zavrčela jsem. „Ne, díky –“

Věnoval mi ironickej úsměv.

„Neříkej, že se Susannah Simonová něčeho bojí!“ Oči mu zaplály snad ještě jasnějc než předtím. „Vždycky se chováš, jako bys vůbec nevěděla, co je to strach – jako třeba některý lidi vůbec netušej, co je to nachlazení.“

„Ale já se nebojím!“ zalhala jsem s hranou důstojností. „Jenom se necejtím na to – jak se tomu říká? – převtělení. Aspoň teď ne. Možná pozdějc. Teď se tě chci zeptat na něco jinýho. Jaks mluvil o tom, že někdo může získat tělo jinýho člověka. Na to stěhování duší.“

Paul se celej rozzářil. „Říkal jsem si, že by tě to mohlo zajímat.“

Věděla jsem, jak to myslí – nebo jsem to aspoň tušila. Tváře mi polilo horko, ale pokusila jsem se tu rudou pustit z hlavy a zeptala se tak, aby to znělo pokud možno co nejlhostejnějc: „Jenom mě to zaujalo, to je celý. Je to fakticky možný?“ Natáhla jsem se pro zmuchlaný novinový články, který se povalovaly mezi náma. „Nezmiňuje se o tom někde ten doktor Slaski?“

„Možná,“ odpověděl Paul a položil dlaň na výstřižky, abych se k nim nedostala.

„Paule!“ Zatahala jsem za vrchní papír. „Jsem prostě zvědavá. Tys to někdy zkoušel? A fakticky to funguje? Vážně by se moh Craig zmocnit bráchova těla?“

Jenomže Paul ty výstřižky pustit nehodlal.

„Ty se mě nevyptáváš kvůli Craigovi, viď?“ Jeho modrý oči se do mě zabodly a z tváře mu vyprchal i poslední náznak úsměvu. „Suze, copak to máš zase za lubem?“

Teprve v tu chvíli jsem si konečně všimla, jak blízko k mý tváři se dostal jeho obličej. Jen pár cenťáků. Pokusila jsem se odtáhnout, ale prsty, který bránily články doktora Slaskýho, se najednou zvedly a sevřely se mi kolem zápěstí. Zadívala jsem se na Paulovu ruku. Jeho snědá kůže a můj loket připomínaly černý a bílý políčka na šachovnici.

„Jesse je mrtvej,“ pronesl Paul. „Ale to neznamená, že by ses musela chovat, jako bys byla taky po smrti.“

„Já se nechovám…“ zaprotestovala jsem. „Já –“

Ale k dokončení svý chabý obhajoby jsem se už nedostala. Protože přesně v tu chvíli se Paul naklonil a políbil mě.

9

Fakt nekecám. Byl to procítěnej polibek. Projel mi celým tělem až k ubohejm, otlačenejm, rozbolavělejm chodidlům.

Což ale neznamená, že bych ho začala líbat taky. Rozhodně ne.

No… teda… aspoň ne tak vášnivě jako on mě.

Aby bylo jasný, stalo se to jenom proto, že Paul byl v líbání dobrej. A mě už tak hrozně dlouho nikdo nepolíbil. Tak fajn, pokud to teda chcete slyšet, bylo prima vědět, že aspoň někdo o mě stojí. I když to byl zrovna člověk, kterým jsem opovrhovala.

Pravda je, že v určitým okamžiku bylo pro mě dost těžký rozpomenout se, proč bych vlastně měla Paulem opovrhovat. Aspoň ne, když mě tak suprově líbal. Chci tím říct, že se mi bohužel nestává každej den, aby kolem mě kroužili a líbali mě takovýhle řízci. Abych byla upřímná, zatím se mi to stalo jen párkrát.

A když to udělal Paul Slater… No, řekněme, že poslední věc, kterou bych bejvala čekala, bude to, že se mi to tak zalíbí. Heleďte, byl to přece ten samej kluk, kterej se mě přednedávnem pokusil zabít…

Akorát že on tvrdí, že to není pravda a že mi nikdy žádný nebezpečí nehrozilo.

Až na to, že mi bylo jasný, že tohleto je přece lež jako věž. Nebezpečí mi hrozilo nejenom tenkrát v tý nekonečný chodbě plný dveří, ale i teď: že ztratím hlavu pro kluka, kterej se ke mně zachoval hnusně, a ještě hnusnějc k tomu, koho miluju. Protože přesně tak jsem se při Paulově polibku cejtila. Jako že bych udělala cokoli – prostě cokoli –, aby mě líbal dál.

Což byla samozřejmě blbost. Protože já Paula Slatera nemilovala. Milovala jsem kluka, kterej je:

a) mrtvej; a

b) očividně nestojí o to rozvíjet se mnou nějaký romantický techtle mechtle.

Jenomže to neznamenalo, že se můžu začít spouštět s prvním řízkem, kterej mi přijde do cesty. Tím chci říct, že žena by měla ctít jistý zásady…

Jako třeba že se má šetřit pro někoho, koho doopravdy miluje, i když ten někdo je nejspíš moc hloupej na to, aby si dokázal uvědomit, jak bezvadně se k sobě hoděj.

Takže i když mě Paul líbal, což ve mně vyvolalo touhu dát mu volnou ruku kolem krku a políbit ho taky – a taky jsem to napůl začala uskutečňovat –, bylo to špatný, špatný, ŠPATNÝ!

A tak jsem se pokusila odtáhnout.

Ale víte co? Držel mě za zápěstí. A bylo to sevření pevný jako ocel. Ocel.

A co hůř – moje ochota k líbání způsobila, že se na mě začal tlačit, takže mě tisknul k posteli a pod mejma lopatkama se nejspíš mačkaly všechny ty vyšisovaný články doktora Slaskýho. A taky jsem tušila, že tohle muchlování neudělá dobře mý džínový sukni Calvin Klein.

Takže když už jsem na sobě měla takovejch pětasedmdesát nebo kolik kilo živý váhy sedmnáctiletýho kluka, a to nebyla žádná sranda – víte, když jde zrovna o kluka, který – ho na sobě rozhodně mít nechcete. Nebo možná v tu chvíli chcete, ale děláte, co můžete, abyste na to nereagovali, protože se chcete uchovat pro někoho jinýho… pro někoho, kdo vás podle všeho vůbec nechce. Ale to je teď fuk.

Konečně se mi podařilo odtrhnout svý rty od Paulovejch aspoň na tak dlouho, abych stačila zasyčet: „Pusť mě!“

„Ale Suze,“ prones takovým tím tónem, kterej působil jakoby zvláčnělej vášní. Nebo tak nějak se to přece píše v lovestorkách. Je mi líto, že to musím připustit, ale tón jeho hlasu mnou projel až do posledního konečku nervů. Koneckonců to byla vášeň, kterou jsem v něm probouzela já! Já, Suze Simonová, která ještě nikdy žádnýmu klukovi nepřipadala tak neodolatelná. Aspoň pokud mi bylo známo. „Neříkej mi, že na to nemyslíš celý odpoledne.“

„Ne,“ potvrdila jsem celá vděčná, že mu můžu říct pravdu, i když nepravděpodobnou. „To teda nemyslím. A teď mě laskavě pusť.“

Ale Paul mě začal líbat znova – ne na rty, protože jsem už odvrátila hlavu, ale na krk a taky na špičku ucha.

„To je kvůli těm volbám do studentskýho výboru?“ zeptal se mezi líbáním. „Protože mně vůbec nesejde na tom, abych byl nějakým nablblým místopředsedou nablblýho výboru. Jestli jseš naštvaná kvůli tomu, tak to stačí říct a já se z toho nějak vyvlíknu.“

„Ne, to není kvůli těm volbám,“ odpověděla jsem upjatě a pokusila se vykroutit svý zápěstí z jeho sevření a taky odtáhnout krk, aby se dostal z dosahu jeho polibků. Vypadalo to, že dotek jeho rtů dělá s mojí kůží psí kusy. Připadalo mi, jako bych ji měla v jednom ohni.

„Panebože! Není to kvůli Jessemu, doufám?“ Cejtila jsem, jak Paulovi tohle zasténání projelo celým tělem. „Suze, prober se. Ten kluk je mrtvej.“

„Neřekla jsem, že je to kvůli Jessemu.“ Znělo to možná až moc vzdorovitě, ale to mi bylo fuk. „Tys snad slyšel, že bych řekla něco takovýho?“

„Tos ani nemusela,“ odseknul Paul. „Máš to napsaný na čele. Suze, tak se nad tím aspoň zamysli! Kam to povede, když budeš milovat někoho takovýho? Uvědom si, že budeš postupně stárnout, ale on bude pořád stejně mladej jako v tom roce, kdy ho zamordovali. Vážně si myslíš, že s tebou půjde na maturiťák? A co kino? Co kdybyste spolu šli do kina? Kdo bude řídit? A kdo platit?“

Vlastně jsem se na něj ani nemohla zlobit. Protože na tomhle všem něco bylo. A taky předpokládal, že Jesse mý city opětuje, což bohužel nebyla pravda. Proč by se ode mě jinak celý tejdny tak odtahoval?

Ale potom Paul zakvedlal nožem v ráně ještě hloub.

„A kdybyste se vy dva k sobě měli vážně jako dvě holubičky, byla bys dneska tady? A líbala by ses se mnou tak, jako ani ne před minutou?“

A v tu chvíli se mě teprve zmocnil vztek. Protože v tomhle měl teda Paul určitě recht. V tom to bylo. Měl prostě recht.

A to mi málem zlomilo srdce. Víc než to, jak se ke mně choval Jesse.

„Jestli mě okamžitě nepustíš,“ procedila jsem skrz zuby, „vypíchnu ti voko!“

Paul se rozesmál. Ale smát se přestal, když jsem namířila palec proti jeho očnímu důlku a vyrazila.

„Au!“ zaječel a odkutálel se ode mě. „Co to děláš?!“

Vyskočila jsem z postele dřív, než by člověk stačil říct paranormální aktivity. Popadla jsem svý boty, tašku i zbytky důstojnosti a začala se pakovat.

„Suze!“ ječel Paul z ložnice. „Vrať se, Suze!“

Nevšímala jsem si ho. Prostě jsem upalovala, jako by mi za patama hořela koudel. Přelítla jsem kolem pokoje dědy Slatera – pořád civěl na opakování rodinný soutěže Hodina pravdy – a po točitým kovovým schodišti vylítla z toho naleštěnýho baráku.

Nebo bych vylítla, kdyby se najednou mezi mnou a dveřma nezhmotnil půldruhametrákovej Pekelnej anděl.

Přesně tak. V jednu vteřinu byla cesta ke dveřím volná, a v další chvíli ji zatarasil mamut v motorkářský kombinéze. Nebo spíš jeho duch.

„Ty vole!“ vyhrkla jsem, protože jsem do něj málem vrazila. Ten chlap měl kníry jako řídítka a potetovaný svalnatý ruce, který si zkřížil na prsou jako orientální džin. A byl taky, jak už jsem poznamenala, jednoznačně a totálně mrtvej. „Kde ty se tady bereš?“

„Na tom nesejde, mladá dámo,“ ozval se chraptivě. „Řek bych, že pan Slater by si s váma ještě rád trochu popovídal.“

Uslyšela jsem za sebou jeho kroky. Když jsem se otočila ke schodišti, stál tam Paul a jednou rukou si mnul oko.

„Suze,“ opakoval úpěnlivě, „nechoď pryč!“

„Bodyguard?“ vyhrkla jsem šokovaně. „Ty sis ochočil duchy jako bodyguardy? Co jseš to za člověka?“

„Už jsem ti to řek,“ chytil mě za slovo. „Jsem inkarnátor. Tak jako ty. A ty na to celý reaguješ strašně přehnaně. Nemůžeme si prostě jen tak popovídat, Suze? Slibuju, že se tě ani nedotknu.“

„Že bych to už někde slyšela?“

V tu chvíli se ten kníratej mamut rozhoupal a výhružně vykročil směrem ke mně. Udělala jsem jedinou věc, kterou jsem v daný situaci považovala za možnou. Popadla jsem jednu z lodiček značky Jimmy Choo a švihla ho s ní do oka.

Nebyl to nejspíš přesně ten účel, kvůli kterýmu milej pan Choo svý trendy botky navrhnul. Ale na druhou stranu musím uznat, že odvedly fakt slušnou práci. Motorkář se užasle chytil za palici, což ho na chvíli vyřadilo ze hry. Já vystartovala k otevřenejm dveřím a vyřítila se z baráku. A hezky rychle.

Uháněla jsem po betonovejch schodech k příjezdový cestě a slyšela za sebou Paula: „Suze! Suze, neblázni. Já to tak nemyslel – to, co jsem řek o Jessem! Fakt ne!“

Otočila jsem se. Bohužel musím s lítostí přiznat, že jsem na jeho omluvu zareagovala takovým tím celkem srozumitelným gestem, při kterým se zvedne prostředníček.

„Suze!“ Paul si odtáhnul ruku z obličeje, takže jsem si stačila všimnout, že oko je celý. Jenom ho měl rudý. „Nech mě aspoň, ať tě odvezu domů.“

„Ne, díky!“ odsekla jsem a na chvíli se zarazila, abych mohla vklouznout do lodiček. „Radši se projdu.“

„Suze, máš to domů skoro osm kiláků!“

„Už na mě prosím tě nemluv!“ požádala jsem ho se vší vážností a odkráčela. Doufala jsem, že za mnou nepoběží. Protože kdyby běžel, a kdyby mě zase zkusil líbat, byla tady dost velká pravděpodobnost, že bych ho začala líbat taky. To už jsem věděla. Až moc dobře.

Ale on za mnou neběžel. Odbelhala jsem se po příjezdový cestě k silnici, která vedla po pobřeží – měla dost výmluvnej název Scenic Drive, Vyhlídková trasa –, s žalostnejma pozůstkama toho, co kdysi bejvalo mojí sebedůvěrou. Teprve když jsem se dostala z dohledu oken baráku starýho pana Slatera, skopla jsem si lodičky a pronesla to, co jsem toužila říct nahlas celou tu dobu, kdy jsem utíkala – a tak nedůtklivě, jak jen to šlo: „Jau, jau, jaúúú!“

Stupidní boty. Nohy jsem měla jako ve svěráku. Napadlo mě, že bych ten zatracenej šunt měla mrsknout do vody. To by šlo províst docela snadno, vzhledem k tomu, kolik jí bylo zrovínka pode mnou.

Jenomže na druhou stranu stály ty boty skoro šest set babek, aspoň před zlevněním. Já za ně naštěstí dala mnohem míň, ale stejně. Moje nákupní vášeň mi nedovolovala jednat tak ukvapeně.

Takže jsem vykročila na cestu s botama v ruce a bosá držela očima v šachu každej střep a každičký stéblo u cesty, aby se z něj náhodou nevyklubal jedovatej břečťan.

V jednom měl totiž Paul pravdu – od jejich baráku k nám to bylo skoro osm kiláků. A co bylo horší, takový dva kiláky od jejich domu nebyl žádnej obchod, kde by měli telefonní automat, abych mohla aspoň zjistit, jestli by sem pro mě náhodou někdo nezajel. Možná jsem mohla dojít k některýmu z těch velkejch paláců Paulovejch sousedů, zazvonit a poprosit, jestli by mě nenechali si zatelefonovat. Ale dovedete si představit ten trapas? Ne, potřebuju automat. A taky ho za chvíli najdu, to si teda pište.

V mým plánu byla jen jedna chybička – počasí. Hele, abysme si rozuměli: bylo nádherně. Horkej zářijovej den. Na obloze ani mráček.

A to byl právě ten průšvih. Na Scenic Drive nelítostně pražilo slunce. Muselo bejt nejmíň třicet ve stínu, i když vítr od moře dělal to horko trochu snesitelnější. Jenomže chodník pod mejma bosejma nohama žádnej vítr neochlazoval. Beton, kterej se mi zdál po vyběhnutí z Paulova ledovýho doupěte příjemně teploučkej, jako by se víc a víc rozehříval. Rozhoříval. Jako plyn na skautským vařiči.

A nedalo se s tím nic udělat. Nemohla jsem si přece znova nasadit ty křusky. Puchejře mě bolely víc, než bych vůbec dokázala popsat. Možná že kdyby kolem jelo nějaký auto, mohla bych na něj zamávat – anebo snad radši ne… Moc jsem se styděla za to, jak vypadám, než abych to dokázala vysvětlovat někomu, koho neznám. A při mý klice bych si stopla nějakýho hromadnýho vrahouna a skončila buď s vydlabaným mozkem, nebo rozřezaná motorovou pilou.

Takže jsem se vlekla dál a proklínala sebe i svou hloupost. Jak jsem mohla bejt taková káča a souhlasit s tím, že pojedu s Paulem k němu domů? No, je pravda, že to, co mi vykládal o těch inkarnátorech, bylo zajímavý. A to se stěhováním duší… pokud by teda bylo možný něco takovýho, nechtěla jsem ani pomyslet na to, co všechno by to mohlo znamenat. Jako to, že by se něčí duch moh dostat do živýho těla…

Inkarnátoři! okřikla jsem se v duchu. Soustřeď se teď na ně. To je daleko důležitější téma než ta záležitost se stěhováním duší… a je to přijatelnější než myslet na to, jak jsem se mohla nechat tak unýst, že jsem se začala líbat s někým jiným, než je kluk, kterýho miluju.

Anebo to bylo prostě tak, že když se Jesse začal chovat tak odměřeně, jednoduše se mi ulevilo při zjištění, že jsem ještě přece jen pro někoho žádoucí? Protože já Paula Slatera ráda nemám. Ani trochu! Aby bylo jasný – fakt, že se mi o něm celou tu dobu zdály hrůzostrašný sny, to dokazuje víc než co jinýho. Vůbec nechápu, jak se mý proradný srdce mohlo rozbušit, když se jeho rty přisály na moje.

Když jsem v duchu probírala tohle, abych nemusela myslet na to, jak moc mě bolí nohy, šlo se mi přece jen trochu líp. Ale stejnak. Pochodovala jsem po Scenic Drive bez nejmenší ochrany před ostrým štěrkem, a horkej povrch silnice mě pálil do puchejřů. Já vím, že tahle bolest se dala brát jako trest za mý špatný chování. Pravda je, že mě Paul nalákal do jejich baráku pod záminkou, že mi ukáže něco zajímavýho, že mi řekne věci, který jsem tolik potřebovala zjistit. Ale stejně jsem měla odolat svýmu pokušení. Měla jsem tušit, že někdo jako Paul bude mít nekalý úmysly.

Nekalý úmysly s mou pusou.

Ale nejvíc mě štvalo, že se mi to asi tak minutu nebo dvě líbilo. Suze je ošklivá. Moc, moc ošklivá.

Konečně, asi po půl hodině mučivýho pochodování po žhavý lávě, se mi naskytnul ten nejkrásnější pohled na světě: kavárna u pláže. Hnala jsem se k ní – teda tak rychle, jak se člověk může hnát, když má nohy ohořelý až ke kotníkům – a v duchu probírala seznam lidí, kterejm bych mohla zavolat. Mamce? Ani náhodou. Ta by se moc vyptávala, a nakonec bych dopadla hůř než s tím masovým vrahem, protože by mě na fleku zabila za to, že jsem si dovolila jít k nějakýmu klukovi na návštěvu. K nějakýmu, kterýho ani nezná. Jake? Ne. To by bylo jako přes kopírák: taky by se v tom moc šťoural. Brad? Ne. Tomu ležím v žaludku tak, že by mě nejspíš nechal ve štychu. Adamovi?

Budu zkrátka muset zavolat Adamovi. Byl to jedinej známej, kterej mě odsaď odveze bez zbytečnýho vyptávání, jen proto, že si bude užívat roli zachránce. Nehledě na to, že si s chutí vyslechne historku, jak mě Paul sexuálně obtěžoval, a přitom nebude mít pocit, že by mu za to měl vymlátit mozek z hlavy. Adam dobře věděl, že by mu Paul Slater nakopal zadek, než by stačil říct ektoplazma. Ale je vám snad jasný, že se mu nebudu zmiňovat o tom, že jsem Paula taky trochu sexuálně obtěžovala já. Teda jestli ho to obtěžovalo, jako že spíš ne.

Mořská mlha – tak se jmenoval ten podnik, ke kterýmu jsem dopajdala – byla přímořská kavárnička se zahrádkou a parkovištěm. Na oběd už bylo pozdě a na večeři brzo, takže v ní neseděli žádný lidi, jenom číšníci, který se chystali na večerní nápor. Když jsem se tam do vlekla, jeden z nich zrovna dopisoval nabídku na tabuli vedle dveří.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem ho svým nejveselejším, nejmíň ublíženým hlasem.

Pingl se na mě zadíval. Jestli si všimnul toho, jak jsem rozcuchaná a zbídačená, nedal to na sobě znát. Obrátil se zpátky k tabuli a prohodil přes rameno:

„Večeře podáváme až po šesté.“

„Aha.“ Nadechla jsem se. Zdálo se, že to bude těžší, než jsem si myslela. „To je dobrý. Já bych si jen potřebovala zavolat, jestli tady máte automat.“

„Uvnitř,“ informoval mě otráveně pingl. A když mě sjel pohledem od hlavy až k patě, dodal: „Bez bot vás ovšem obsloužit nemůžeme.“

„Ale já boty mám,“ namítla jsem a podržela mu svý lodičky Jimmy Choo před obličejem. „Koukněte.“

Protočil panenky a definitivně si mě přestal všímat.

Nechápu, proč musí bejt tenhle svět zalidněnej samejma vopruzama. Fakt nechápu. Vždyť bejt hajzlík vyžaduje tolik energie! Někdy mě docela děsí zjištění, kolik jí lidi vyplejtvaj na to, jen aby ze sebe udělali pitomce.

Vevnitř v Mořský mlze panovalo chladno a stín. Přepajdala jsem kolem barovýho pultu tím směrem, kde jsem v šeru vyluštila na stěně nápis TELEFON/TOALETY. Na holku, která měla na chodidlech popáleniny třetího stupně, nemluvě o puchejřích ve velikosti Montany, to teda byla sakra dlouhá cesta. Ušla jsem z ní sotva půlku, když jsem za sebou uslyšela klučicí hlas, jak na mě volá.

Byla jsem si jistá, že je to Paul. Protože kdo jinej by to moh bejt? To Paul mě sem sledoval celou cestu od nich z baráku. Asi se mi chce omluvit.

A možná i něco víc.

Ale jestli si myslí, že mu to prominu – nebo že ho zase začnu líbat –, pak by si měl radši honem přešaltrovat myšlenky. Teda pokud jde o to líbání, možná že –

Ne. Ne!

Nasupeně jsem se otočila.

„Přece jsem ti jasně řekla,“ pronesla jsem a snažila se nehulákat na celý kolo, „že už se s tebou nemíním bavit…“

Zarazila jsem se. Za mnou nestál Paul Slater. Byl to ten Jakeův kámoš z koleje, Neil Jankow. Neil, Craigův brácha, kterej stál s deskama vedle barovýho pultu a vypadal ještě hubenějc než minule… A jak jsem pochopila, taky dost smutně.

„Susan?“ zeptal se váhavě. „Jseš to ty, viď? Já si nebyl jistej.“

Podívala jsem se na něj a pak na jeho desky. Barman, kterej stál hned vedle něj, držel podobný složky. Pak jsem si vzpomněla, jak nám Neil vyprávěl o tom, že jeho táta vlastní v Carmelu fůru restaurací. Craigův a Neilův táta, napadlo mě, nejspíš vlastní i Mořskou mlhu.

„Neile,“ nadechla jsem se, „jo, to jsem já, Suze. Jak… jak se máš?“

„Dobře,“ odpověděl mdle Neil a jeho pohled se zastavil na mejch zrasovanejch chodidlech. „Nejseš…? Není ti nic?“

V hlase mu zněl opravdickej zájem. Neil Jankow si o mě dělal starosti. O mě, o holku, se kterou se viděl poprvé včera. A u který si ani pořádně nezapamatoval, jak se jmenuje. Fakt, že se mnou soucítil tenhle úplně cizí kluk, zatímco jiný lidi – jmenovitě Paul Slater, a když už to takhle musím říct na plný pecky, taky Jesse – se na mý city vykašlali, mi vehnal slzy do očí.

„Nic mi není,“ zahuhlala jsem.

A pak – dřív než jsem se stačila zarazit – ze mě začala tryskat celá ta historie. Dá rozum, že ne nic o duchách ani o mediátorování, ale ten zbytek. Nevím, co mě to najednou popadlo. Prostě jsem tam stála uprostřed kavárny Neilova táty a chrlila ze sebe: „… a pak mě chytil, a já mu jasně řekla, aby mě pustil, ale to on nechtěl, víš, a tak jsem mu zabodla prst do voka a utekla jsem pryč, ale hrozně mě tlačily boty, takže jsem si je musela sundat, a taky nemám mobil, takže jsem nemohla nikomu zavolat, no prostě pech, a tohle je první místo, na který jsem narazila a kde maj telefon, a tak…“

Než jsem to stačila doříct, vzal mě Neil kolem ramen, doved mě k nejbližší barový stoličce a usadil mě na ni. „Hele, poslouchej… teď už je zase dobře,“ snažil se mě utěšit, i když z toho byl celej nervózní. Bylo jasný, že nemá moc velký zkušenosti s hysterickejma holkama. Poklepával mi po zádech, nabízel mi papírový kapesníčky, limonádu a tiramisu.

„D-dala… dala bych si… limonádu,“ vykoktala jsem nakonec, vyčerpaná ze samýho mluvení.

„Jasně,“ souhlasil Neil. „Jorge, dej jí limonádu, jo?“

Barman mi nalil pití ze džbánku, kterej schovával v chladničce za barem. Postavil přede mě sklenici a ostražitě mě pozoroval, jako bych byla pošuk, co jim tady každou chvíli začne recitovat poezii New Age. Je fakt povzbudivý zjistit, jakej první dojem na lidi děláte.

Napila jsem se. Limonáda byla studená a nakyslá. Po pár doušcích jsem sklenici postavila na pult a křečovitě jsem se usmála na Neila, kterej mě starostlivě sledoval: „Dík. Už je mi líp. Jseš moc hodnej.“

Uvedlo ho to do rozpaků. „Ehm. Díky. Hele, mám tady mobil. Tady máš a zavolej někomu… komu chceš. Třeba Jakeovi.“

Jakeovi? Ne, kristepane, jenom to ne! Panenky se mi rozšířily a hlava mi začala protestovat jako divá. „Ne!“ vyhrkla jsem, „Jakeovi ne! On by to… nepochopil…“

Neil se zatvářil vyděšeně. Skoro to vypadalo, jako by se mě chtěl co nejrychlejc zbavit. A kdo by mu to taky moh mít za zlý, že jo? „No tak třeba mamince, ne? Zavolej mamince.“

Zase jsem zavrtěla hlavou. „Ne. To nejde… teda… nechci jim vykládat, jakou pitomost jsem provedla.“

Barman popošel k nám. „Víš, Neile, tady už je všechno připravený. Jestli potřebuješ, můžeš jet…“

A vem ji s sebou. To už nedořek, ale působilo to dostatečně výmluvně. Bylo jasný, že milej Jorge chce vidět tu bláznivou holku s bosejma nohama pryč ze svýho podniku, a šupito presto… dřív než se dovnitř začnou trousit první hladový krky.

Neil se zatvářil ještě vyděšenějc. Napadlo mě, že musím fakticky vypadat hodně příšerně, když se mě vysokoškoláci bojej naložit do auta. Řeknu vám, to jednomu teda zvedne náladu. No jasně – nejenže jsem nezletilá, ale navíc nezletilá v nepoužitelným stavu, s krvavejma bolákama na nohách a děsivě zkroucenejma vlasama, to z tý soli v povětří.

Neil, kterej už držel svůj mobil v ruce, ho zase zacvaknul a zastrčil do kapsy pláťáků.

„Ehm,“ odkašlal si. „Chápu. Jestli chceš, odvezu tě domů sám…“

To bylo skoro všechno, co jsem v tu chvíli od života chtěla. V tu chvíli bych mu nemohla bejt vděčnější, ani kdyby mi řek, kde se vyprodávaj kabelky Prada za bombový ceny.

„To by bylo fakt bezvadný!“

Asi to bylo trochu moc přemrštěný poděkování, protože Neilova tvář rázem zrudla jako mý puchejře. Vyskočil, zamumlal, že musí ještě něco zařídit, a byl fuč. Ale mně to bylo putna. Domů! Doveze mě domů! Žádný trapný telefonáty, žádná chůze po rozpáleným betonu… panebože, už ani jeden zbytečnej krok! Nevěřila jsem, že se ještě vůbec někdy postavím na nohy. Stačilo mi, když jsem jen mrkla na chodidla, a už se mi začínala točit hlava. Měla jsem je černý od špíny, roztřepený proužky náplasti se začínaly odlepovat a mokvající boláky mi zíraly přímo do tváře jako ufoni. A neodvažovala jsem se ani podívat, jak mý nohy vypadaj zespoda. Věděla jsem jen to, že je vůbec necejtím. Jako bych byla ochrnutá.

„Tohleto,“ ozvalo se najednou za mnou, „je teda parádně zfušovaná pedikúra. Měla bys po nich chtít prachy nazpátek.“

10

Ani jsem nemusela otočit hlavu, abych se podívala, kdo to na mě mluví.

„Ahoj, Craigu,“ utrousila jsem koutkem pusy. Neil s Jorgem byli ale stejně tak zabraní do svýho vzrušenýho povídání, že si mě nevšímali.

„Čau,“ houknul Craig a uvelebil se na barový stoličce vedle mě. „Takže takhle vy mediátoři jako makáte? Zrasujete si nohy, abyste mohli pumpnout sourozence tuhejch dušiček o odvoz?“

„Normálně ne,“ zamumlala jsem.

„Aha.“ Craig si pohrával s krabičkou sirek, kterou vzal na baru. „Zrovna jsem chtěl říct, že je to fakt úžasná technika. V mým případě jsi teda úžasně pokročila, že jo?“

Povzdychla jsem si. Aby bylo jasný, po tom všem, co jsem dneska zažila, mi scházela už jen mrtvola, která si ze mě začne utahovat.

Nejspíš jsem si to zasloužila.

„Jak –“ Chtěla jsem se odlehčeným tónem zeptat, jak si Craig žije, ale v poslední chvíli jsem to spolkla. „Tak jak si zvykáš na to, že jseš mrtvej?“

„Nemá to chybu,“ odseknul Craig. „Vychutnávám si každou vteřinu.“

„Zvykneš si.“ Vzpomněla jsem si na Jesseho.

„Určitě si zvyknu,“ souhlasil nepřítomně Craig. Upřeně pozoroval Neila.

Asi mi to v tu chvíli mělo dojít. Ale nedošlo. Trčela jsem moc hluboko ve vlastních průšvizích… a to ani nemluvím o tom, jakejma nohama jsem do nich zapadla.

Neil podal svý desky Jorgemu, zavrtěl na něco nesouhlasně hlavou a vrátil se ke mně.

„Tak můžeme, Susan?“ zeptal se.

Vykašlala jsem se na to, abych ho opravovala, jak zní mý pravý jméno. Prostě jsem kejvla a sklouzla ze židličky. Musela jsem se nejdřív podívat, jestli mám nohy doopravdy na podlaze, protože jsem nic necejtila. Teda jako jestli vůbec stojím. Kůži na chodidlech jsem měla totálně umrtvenou.

„Ty jseš teda fakt číslo,“ ozval se Craig.

Ale na rozdíl od svýho bráchy mě chytil kolem pasu a podpíral mě celou cestu ke dveřím, kde už čekal Neil s klíčkama od auta v ruce.

Musela jsem vypadat děsně ujetě, když jsem se k němu blížila – opírala jsem se většinou váhy o Craiga, kterýho Neil nemoh vidět. Vytřeštil na mě oči a zeptal se: „Susan, určitě chceš jet rovnou domů? Neměli bysme se nejdřív zastavit na pohotovosti?“

„Ne,“ namítla jsem rychle. „Jsem v pohodě.“

„Přesně tak,“ zašeptal mi do ucha Craig.

S jeho pomocí jsem se nějak dokomíhala k Neilovu autu. Neil měl stejně jako Paul kabriolet bavoráka, ale ten jeho na rozdíl od Paulova asi pocházel z bazaru.

„Hele!“ zařval Craig, když ho uviděl. „To je moje auto!“

Byla to nejspíš normální reakce kluka, kterej najednou zjistí, že s jeho miláčkem drandí někdo jinej. Jake by nejspíš zařval úplně stejně. A ne jednou.

Ocenila jsem, že mě Craig i přes svý znechucení dokormidloval k sedadlu spolujezdce. Už jsem se na něj chtěla vděčně usmát, když najednou skočil dozadu. Jenomže mně to furt nedocvakávalo. Prostě jsem si myslela, že chce jet kousek s náma. Proč taky ne? Nevypadalo to, že by měl na práci jiný vzrušující věci, aspoň pokud mi bylo známo.

Neil nastartoval a v přehrávači naskočila Kylie Minogue.

„Nechápu, jak může poslouchat tenhle humus,“ ozval se ze zadního sedadla s odporem Craig, „v mým autě!“

„Mně se to líbí,“ ozvala jsem se.

Neil se na mě udiveně podíval. „Říkalas něco?“

Uvědomila jsem si, co mi uklouzlo, a rychle zavrtěla hlavou.

„Aha.“

Neil už mlčky – očividně nebyl zrovna dvakrát ukecanej – vyjel s autem z parkoviště u Mořský mlhy a namířil si to po Scenic Drive dolů do Carmelu, kterej jsme museli cestou k našemu baráku celej projet. A prodrat se tou zácpou ve městě nikdy nebyla procházka růžovým sadem, protože v centru se většinou motala fůra turistů. A turisti nikdy nevěděj, kam maj zahnout, protože ulice v Carmelu se nijak nejmenujou… a nejsou tady ani žádný semafory.

Ale navigovat někoho přes centrum letoviska Carmel-by-the-Sea bylo obzvlášť nebezpečný, když měl člověk na zadním sedadle ducha s vražednejma úmyslama.

Ne že bych už tušila, co má za lubem. To bych se totiž okamžitě pokusila o nějakou pořádnou… techniku mediace, abyste věděli. Místo toho mě napadlo, že když mám oba bráchy pohromadě, mohla bych se pokusit dát to mezi nima nějak kulantně do pořádku. Neměla jsem ani páru o tom, jak špatný vztahy mezi sebou ty dva měli, když byl Craig ještě naživu.

„Víš, Neile,“ začala jsem opatrně, když jsme si to uháněli po Scenic Drive se staženou střechou, vítr od moře mi cuchal vlasy a příjemně ochlazoval mou sluncem rozpálenou pleť, „slyšela jsem, co se stalo tvýmu bráchovi. Je mi to moc líto.“

Neil ani neodtrhnul oči ze silnice. Ale viděla jsem, jak se mu prsty křečovitě sevřely kolem volantu.

„Děkuju,“ hlesnul.

Všeobecně se má za to, že je společensky nepřístojný vrtat se v cizích tragédiích – zvlášť když oběť takový tragédie o tom sama nezačne –, ale pro nás mediátory je podobná neomalenost běžnej pracovní postup. Takže jsem pokračovala: „Tam na tý lodi to muselo bejt fakt hrozný.“

„Katamaránu,“ opravili mě dvojhlasně oba bráchové – Craig posměšně, Neil zdvořile.

„Chtěla jsem říct katamaránu,“ opravila jsem se. „Jak dlouhos tam vlastně trčel? Asi osm hodin, viď?“

„Sedm,“ zašeptal Neil.

„Sedm hodin,“ opakovala jsem. „To je hrozně dlouhá doba. Musela ti bejt strašná zima.“

„To byla,“ potvrdil Neil. Ten kluk toho vážně moc nenamluví. Ale to mě nemohlo odradit od původního záměru, teda jestli chápete.

„A slyšela jsem,“ tlačila jsem dál na pilu, „že tvůj brácha byl dobrej plavec. Že vyhrál nějaký závody.“

„To máš sakra pravdu,“ ozval se ze zadního sedadla Craig. „Celostátní –“

Zvedla jsem ruku, aby sklapnul. Od něj jsem to slyšet nechtěla.

„Byl šampión. V plavání. Ve veslování.“ Neilův hlas byl skoro stejně tichej jako vrnění bavoráku. „Ve všem byl lepší než ostatní.“

„Vidíš? Tak vidíš?“ Craig se naklonil dopředu. „To on měl bejt mrtvej! Ne já! Sám to přiznal!“

„Šššt,“ sykla jsem na Craiga a směrem k jeho živýmu bráchovi prohodila: „Lidi se nejspíš museli divit, co? Jako tomu, žes tu nehodu přežil ty, a ne Craig.“

„Spíš je to zklamalo,“ zamumlal Neil. Ale já ho dobře slyšela.

A Craig taky.

Opřel se o sedadlo a prohlásil triumfálně: „Já ti to říkal.“

„Tví rodiče jsou určitě zoufalí, že přišli o syna,“ poznamenala jsem a prskajícího ducha na zadním sedadle si nevšímala. „Budeš jim muset dát trochu času. Ale jsou rádi, že nepřišli i o tebe, Neile. To přece víš.“

„Nejsou,“ namítnul Neil tak nevzrušeně, jako by říkal, že dneska je na obloze jasno. „Měli Craiga radši. Všichni ho měli radši. Vím, co si myslej. Že jsem to měl bejt já. To já měl umřít, ne Craig.“

Duch na zadním sedadle se zase naklonil dopředu. „Tak to slyšíš? Dokonce i Neil to uznává!“

Ale mě teď víc zajímal jeho živej brácha. „Neile, to přece nemyslíš vážně!“

„Proč ne?“ Pokrčil ramenama. „Je to tak.“

„To není pravda,“ namítla jsem. „Existuje nějakej důvod, pročs zůstal naživu, a Craig ne.“

„Jo,“ ozval se zezadu Craig. „Někdo to nahoře podělal. Ve velkým.“

„Ne!“ zavrčela jsem na oba bráchy. „Tak to není. Craig se uhodil do hlavy. Proto se to stalo. Byla to nehoda, Neile! Ty za to nemůžeš.“

Neil se na mě podíval jako hromádka neštěstí, na kterou po období dešťů konečně zasvitlo sluníčko… jako by tomu furt nemoh uvěřit.

„Fakt si to myslíš?“ zeptal se dychtivě.

„Tutovka,“ potvrdila jsem. „O tom nepochybuj.“

Pro Neila to byla zpráva dne – možná tejdne –, ale Craig nad ní zuřivě zavyl.

„Co to má znamenat?“ zaječel. „To on měl umřít! Ne já!“

„Asi ne…“ zašeptala jsem tak, aby mě Neil neslyšel.

Ale zřejmě to nebyla správná odpověď. Ne proto, že by to nebyla pravda – protože to teda sakra byla –, ale proto, že se to Craigovi nelíbilo. Ani trošičku se mu to nezamlouvalo.

„Jestli musím bejt mrtvej já,“ procedil ledově, „tak on bude tuhej taky.“

Pak se naklonil dopředu a chňapnul po volantu.

Neil zrovna projížděl jednou zvlášť zákeřnou ulicí plnou turistů i stromů podél cesty. Nacházelo se tady spousta uměleckejch galerií a obchůdků s dekama, nad kterejma moje máma vždycky hejkala blahem, ale já se jim vyhejbala jako moru. Vlekli jsme se šnečím tempem, protože před náma popojížděl nějakej karavan, a ještě před ním zbloudilej autobus.

Ale když Craig popadnul volant, zadek karavanu se najednou hrozivě vztyčil před naším okýnkem. To proto, že tomu holomkovi se povedlo prostrčit nohu mezi našima sedadlama a přišlápnout s ní Neilovi plyn. Ten to nemoh vidět – jediný, co věděl jistě, bylo, že on na pedál rozhodně nešlape. Kdyby to nezachránil tím, že okamžitě dupnul druhou nohou na brzdu – takže vypuklo kvílení, skřípot, auto sebou začalo škubat a tak –, nalítli bysme přímo do zadku toho karavanu, anebo, což by bylo ještě horší, do davu turistů na chodníku, a zabili sami sebe i ty nevinný kolemjdoucí.

„Co to vyvádíš?!“ zaječela jsem na Craiga.

Ale byl to Neil, kdo mi roztřeseně odpověděl: „Já za to nemůžu, přísahám. Ten volant se najednou začal otáčet sám od sebe, i když jsem ho držel…“

Ale já ho neposlouchala. Vřískala jsem na Craiga, kterej v tu chvíli vypadal stejně jako Neil: ohromenej tím, co se stalo. Seděl a díval se na svý ruce, jako by si dovolily udělat něco samy, bez jeho vědomí.

„Už to víckrát nedělej!“ hulákala jsem rozzuřeně. „Nikdy, rozumíš?!“

„Promiň!“ vykřiknul Neil. „Ale já za to nemůžu, přísahám!“

Craig se s žalostným zaúpěním zamihotal a odhmotnil. Prostě si jen tak vysmahnul a nechal mě a Neila, ať si s tím zmatkem poradíme sami.

Což ale naštěstí nebylo tak hrozný. Koukala na nás sice spousta lidí, když jsme tak zčistajasna zastavili uprostřed ulice a začali na sebe ječet. Ale nic se nám nestalo. Nárazník karavanu jsme jen zlehýnka ťukli. Provoz se dal za chvíli do pohybu a my taky – se srdcem v krku.

„Radši bych měl dát to auto prohlídnout,“ ozval se Neil. Svíral volant tak, až mu na rukou zbělely klouby. „Možná se musí vyměnit olej nebo tak něco.“

„Nebo tak něco…“ opakovala jsem. Ve spáncích mi bušila krev. „To je dobrej nápad. Možná bys měl zatím jezdit autobusem.“ Dokud nevymyslím, co s tvým bráchou, dodala jsem v duchu.

„Jo,“ vzdychnul si Neil. „Budu jezdit autobusem.“

Nevim, jak bylo jemu, ale když mě vyhodil před naším domem, byla jsem pořádně otřesená. To byl teda den. Nestává se mi zrovna často, že bych si v rozmezí pár hodin dávala s klukem francouzáky, a vzápětí se mě někdo pokusil zavraždit.

Ale i když mi nebylo právě nejlíp, chtěla jsem Neilovi něco říct – něco, čím bych ho trochu povzbudila, aby nebyl furt tak zoufalej z toho, že z Jankowovic bráchů to byl zrovna on, kdo zůstal naživu… ale taky aby si dával na svýho povedenýho bratříčka majzla. Než si dal Craig před deseti minutama odchod, připadal mi rozzuřenější než včera.

Ale všechno, na co jsem se nakonec zmohla, bylo dost chabý: „Tak jo. Díky moc za svezení.“

Fakticky, to bylo celý. Díky moc za svezení. Není divu, že mám doma všechny ty medaile za mediátora roku.

Ale Neil stejnak vypadal, že mě moc nevnímá. Spíš že se mě chce co nejdřív zbavit, abych byla přesná. A co by ne? Kterej vysokoškolák by byl štěstím bez sebe, kdyby měl na krku švihlou středoškolačku s obrovskejma puchejřema na chodidlech? Žádnej, pokud je mi známo.

V tu chvíli, kdy jsem vystoupila z auta, dupnul na plyn a zabočil na naši příjezdovou cestu ve stínu borovic, jako by si už ani nevzpomínal na to, co se mu stalo jen před pár minutama.

Nejspíš se mu tak ulevilo, že mě má konečně z krku, že mu bylo fuk, i kdyby se měl v tom autě vzápětí zabít.

A mně se honilo hlavou jen to, že mě tam nechal stát, abych musela ujít celou tu dlouhatánskou cestu až ke dveřím úplně sama.

Nevim, jak se mi to povedlo, fakt ne. Ale vlekla jsem se jako nějaká devadesátiletá babička, došourala jsem se po schodech na verandu a pak dovnitř.

„Jsem doma!“ zavolala jsem pro případ, že by tam vevnitř někdo doopravdy prahnul po mý přítomnosti. Ale příběh mě pozdravit jenom Max a strkal do mě čumákem s bláhovou nadějí, že mám někde po kapsách poschovávaný jídlo. Když zjistil, že z toho nic nebude, zase odfuněl pryč. A přede mnou byl horolezeckej vejšlap do patra.

Zmákla jsem to, i když jsem umírala na každým schodě. Zabralo mi to aspoň deset minut, pokud ne čtvrt hodiny. Normálně beru schody po dvou, jenomže to dneska fakt nehrozilo.

Věděla jsem, že mě čeká fůra vysvětlování, jen co se srazím s někým jiným než s Maxem. Ale člověk, kterýho jsem toužila potkat ze všeho nejmíň, bude nejspíš ten první, na koho natrefím: Jesse. Jesse bude u mě v pokoji, až se přešourám přes práh. Jesse, kterýmu budu jen těžko vysvětlovat, proč jsem jela k Paulu Slaterovi domů.

Jesse, před kterým se dá dost těžko utajit, že jsem si olizovala krční mandle s nějakým jiným klukem.

A že se mi to líbilo. Svým způsobem.

Jenomže, říkala jsem si, když jsem brala za kliku svýho pokojíčku, je to stejně Jesseho chyba. Že jsem jako šla na rande s jiným. Protože kdyby mi Jesse dal v posledních tejdnech najevo aspoň sebemenší náznak citu, nikdy by mě nenapadlo začít se líbat s Paulem Slaterem. Ani za miliardu let.

Jo, tak je to. Může za to Jesse.

Ne že bych mu to snad mínila vyslepičit. Si pište, že ne. Říkala jsem si, že pokud se tomu budu moct nějak vyhnout, bude lepší jméno Paul Slater vůbec nevypouštět z pusy. Potřebovala jsem si jenom vymyslet nějakou báchorku – dost věrohodnou báchorku –, abych mu vysvětlila, proč mám svý ubohý nohy plný puchejřů…

A to už nemluvím o nateklejch rtech.

Ale ke svýmu značnýmu ulehčení jsem zjistila, že Jesse v pokoji není. Byl tam jenom Hřebík – vyhříval se na svým obvyklým místě na parapetu a olizoval se. Jeho páníček byl fuč. Nemusím nic vysvětlovat. Teď ne.

Hosana na nebi, aleluja.

Mrskla jsem tašku i boty do kouta a hasila si to do koupelny. Myslela jsem jen na jedno: že si musím okamžitě umejt nohy. Možná potřebujou jenom horkou vodu a bude to lepší. Možná že když je budu dostatečně dlouho máčet v mydlinkách, zase se mi do nich vrátí cit…

Roztočila jsem kohoutek na plný pecky, zašpuntovala vanu a sedla si na kraj. A pak jsem pomaloučku spustila nohy do vody.

Na vteřinku nebo dvě to bylo prima. Vlastně to byla blaženost sama.

Ale pak se voda dostala až k puchejřům a já šla bolestí do kolen. Už nikdy! zasténala jsem v duchu a chytila se okrajů vany, abych nesletěla. Už nikdy si nevemu lodičky od módního návrháře! Odteďka už nosím celej život jenom plátěnky. A je mi úplně fuk, jak děsně v nich budu vypadat. Za tohle mi teda image fakt nestojí.

Když jsem si myla chodidla houbou, bolest mi vystřelovala až do hlavy. Trvalo mi nejmíň pět minut, než jsem se dostala přes nános špíny a než jsem pochopila, proč mám chodidla tak necitlivý. Protože byly zespodu pokrytý souvislou vrstvou obrovskejch, krví podlitejch puchejřů, který jako by se v jednom kuse zvětšovaly. S hrůzou jsem si uvědomila, že to potrvá celý tejdny, než slezou a já zase budu schopná normálně chodit. Na to, že bych si na ně něco obula, můžu hezky rychle zapomenout.

Seděla jsem tam na vaně a proklínala Paula Slatera – a taky Jimmyho Chooa – za všechno příkoří, který jsem kvůli nim musela vytrpět. A pak jsem zaslechla další kletbu. A i když to znělo španělsky, nějak jsem jí rozuměla.

11

„Querida, co sis to udělala?“

Jesse stál vedle vany a zíral na mý zrasovaný nohy. Už jsem vypustila jednu špinavou vodu a natočila si další, abych si tu spoušť na chodidlech líp odmáčela. A přes čirou hladinu bylo úplně zřetelně vidět agresivně rudý boláky.

„Nový boty,“ řekla jsem stručně. Bylo to jediný vysvětlení, který mě v tu chvíli napadlo. S tou částí historky, jak jsem musela utíkat bosá před sexuálním maniakem, jsem se zrovna Jessemu svěřovat nechtěla. Aby bylo jasný, nechtěla jsem bejt příčinou nějakýho souboje, nebo čím se to tenkrát chlapi bavili.

Jo, jo, no tak dobře: možná chtěla…

Ale stejně. Řek mi zase querida. To už přece musí něco znamenat, nebo ne?

Až na to, že v jeho časech nejspíš říkal querida svejm ségrám. A možná i mamince.

„Chceš mi tvrdit, že tohle sis způsobila úmyslně?“ zeptal se Jesse a dál udiveně zíral na mý nohy.

„No,“ nadechla jsem se, „to vlastně ne…“ Ale místo abych mu začala vykládat o Paulu Slaterovi a našem líbání na postelovým přehozu v barvě břidlice, vychrlila jsem ze sebe rychlostí tisíc kilometrů v hodině: „Prostě jsem si vzala nový boty a naskákaly mi z nich puchejře, a pak… jsem prošvihla odvoz domů a musela jít pěšky, a nohy mě tak bolely, že jsem si ty zatracený boty musela sundat… a chodník byl asi rozpálenej od sluníčka nebo co, protože jsem si popálila chodidla –“

Jesse se zamračil a posadil se na kraj vany. „Ukaž, podívám se na to,“ vyzval mě.

Nechtělo se mi předvádět svý neuvěřitelně zmasakrovaný nohy klukovi, do kterýho jsem šíleně zabouchnutá už od chvíle, co jsem ho poprvé uviděla. A už vůbec jsem mu je nechtěla předvádět, když jsem pomyslela na to, že jsem si to udělala na útěku od kluka, u kterýho jsem v první řadě vůbec neměla co pohledávat.

Ale na druhou stranu, holka má přece právo chodit ke klukům domů, aniž se na ni musej hned vrhat a líbat ji tak, až se jí začne chtít je taky líbat. No teda… bylo to trochu moc složitý i na mě, a to jsem moderní mladá žena s racionálním uvažováním začátku jednadvacátýho století. Tak jak se v tom má vyznat chudák rančer z roku osmnáct set pade?

Jenomže z Jesseho výrazu jsem pochopila, že mě nenechá na pokoji, dokud mu ty svý pitomý nohy nepředvedu. Takže jsem protočila panenky a zeptala se: „Tak ty je chceš vidět, jo? Fajn, tak se teda drž.“

A vytáhla jsem z vody pravou nohu a strčila mu ji pod nos.

Čekala jsem, že se otřese odporem. A pak mi vynadá, že jsem blbá. Jako bych se už tak necejtila jako káča.

Ale k mýmu úžasu se Jesse ani neoklepal, ani mi nezačal kázat. Prozkoumal mi nohu se zájmem, kterej by se nejspíš dal označit jako klinickej. Když byl u konce s pravou, požádal mě, ať mu předvedu i druhou.

A tak jsem strčila pravou do vody a vytáhla levou.

A zase – žádný odtažení, žádnej výkřik typu: „Suze, nombre de Dios, jak můžeš být tak hloupá?!“ Což teda nebylo zase až tak divný, protože Jesse by mi nikdy neřek Suze. Místo toho prozkoumal levou nohu stejně pečlivě jako tu pravou. Potom ji pustil a zamyšleně prohlásil: „No, už jsem viděl horší… i když jen zřídka, pravda.“

To mě teda šokovalo.

„Tys někdy viděl hůř zrasovaný nohy?“ vykřikla jsem. „A kde?“

„Měl jsem pár sester, což si nevzpomínáš?“ prohodil a v temnejch očích se mu něco zablejsklo – ne snad přímo pobavení, protože mý nohy k smíchu fakt nebyly… Nebo že by se tomu Jesse přece jen smál? Co když jo? „A občas se obuly do nových střevíců… s podobným výsledkem.“

„Už nebudu nikdy chodit, co?“ zasténala jsem a podívala se lítostivě na to, co kdysi bejvalo mejma nohama.

„Ale budeš,“ ozval se Jesse. „Za den, za dva. Ty spáleniny tě musejí hodně bolet. Potřebuješ máslo.“

„Máslo?“ Nakrčila jsem nos.

„Nejlepším lékem na spáleniny je odjakživa máslo,“ poučil mě Jesse.

„Hm,“ odfrkla jsem nedůvěřivě. „Možná bylo – někdy v devatenáctým století. Teď se lidi spolíhaj spíš na léčivou sílu brufenový masti. V lékárničce za tebou bude krabička.“

A tak mi Jesse namazal puchejře brufenem a pak mi je kolem dokola omotal obvazem. Vypadalo to fakt sexy, to vám teda povim. A potom jsem se zkusila postavit.

Jenomže jsem to dlouho nevydržela. Ne že by to tolik bolelo – nebylo to zase tak hrozný, ale připadala jsem si divně. Jako bych chodila po něčem měkkým, třeba po houbách…

Po houbách, co mi rostou z chodidel.

„Tak dost!“ zarazil mě Jesse. A pak už vim jenom to, že mě chytil do náruče.

Ale místo aby mě něžně položil do postele a přilehnul si ke mně, jako to vždycky dělaj kluci v romantickejch filmech, prostě mě do ní z vejšky hodil, takže jsem se skulila stranou a málem bych na druhým konci přepadla na podlahu, kdybych se včas nechytila matrace.

„Dík,“ utrousila jsem. Ani jsem se zvlášť nesnažila tlumit ironii v hlase.

Vypadalo to, že si toho Jesse vůbec nevšimnul.

„Není zač,“ prohlásil způsobně. „Chceš podat nějakou knížku? Nebo si chceš udělat úkoly? Anebo bych ti mohl číst –“

Zvednul Teorii kritiky od dob Platonových.

„Jen to ne!“ zarazila jsem ho. „Radši si udělám ty úkoly. Kdybys mi moh podat tašku, prosím tě.“

*

Byla jsem ponořená až po uši do eseje o bitvě u Gettysburku – anebo jsem to aspoň úspěšně předstírala. Doopravdy jsem se snažila nemyslet na Jesseho, kterej seděl u okna a čet si. Snažila jsem se taky v jednom kuse nemyslet na to, jaký by to bylo, kdyby mě začal líbat jako Paul. Když si to tak vemete, měl mě teď v ideální pozici – vzhledem k tomu, že jsem nemohla chodit. Co by za to jiný kluci dali, mít holku takhle uvězněnou v posteli! Jenomže – bohužel – až na Jesseho. Nakonec mě zachránil Andy, když mě odzdola zavolal k večeři.

Je vám snad jasný, že jsem na ni nešla. Ne proto, že jsem chtěla zůstat v pokoji a potají se dívat na Jesseho, jak si čte, ale protože jsem se nedokázala ani postavit, natož udělat kloudnej krok. Nakonec za mnou poslali Davida, aby se mrknul, proč mi to tak dlouho trvá. Sotva uviděl ty náplasti, rozběhnul se dolů pro mamku.

Pokud jde o mý zranění, můžu jenom prohlásit, že moje vlastní matka se projevila jako mnohem míň soucitná osoba než Jesse. Řekla, že jsem si zasloužila každej puchejř, když jsem tak hloupá, že si vemu nový boty hned do školy, místo abych je doma nejdřív pořádně rozchodila. Pak proběhla pokojem, sem tam něco zvedla a uklidila (i když vzhledem k tomu, že jsem měla za spolubydlícího latinskoamerickýho fešáka, dávala jsem si fakt pozor, abych tady neměla svinčík. Chci tím říct, že by bylo dost trapný, kdybych tady nechávala Jessemu na očích válet svý podprdy. Ale fakticky – binec v tomhle pokoji dělal většinou on, protože všude vršil hromady těch svejch knížek, a taky nikdy nevracel cédéčka do krabiček. A k tomu všemu ten jeho Hřebík!).

„Vážně, Suzie,“ zavětřila máma a podívala se na ten zrzavej soudek, kterej se rozvaloval na sedátku v arkýři, „ten kocour tedy opravdu poněkud…“

Jesse, kterej se zdvořile odhmotnil, když mamka přišla, aby mi dopřál aspoň zdání soukromí, by zrovna neskákal radostí do stropu, kdyby slyšel tyhle narážky na svýho miláčka.

„Tak jak se má náš marod?“ zahlaholil Andy, kterej se objevil na prahu s tácem jídla – nesl mi grilovanýho lososa s koprovou omáčkou, studenou okurkovou polívku a čerstvě rozpečený rohlíčky. Víte, i když jsem byla dost zoufalá z toho, že se mamka rozhodla znova se vdát a donutila mě vláčet se sem přes celej kontinent – o novejch nevlastních bratříčkách ani nemluvě –, musím uznat, že už jen kvůli tomu jídlu to za to stálo.

No – jídlu a Jessemu. Aspoň teda donedávna.

„Zítra rozhodně nemůže jít do školy,“ prohlásila mamka a zoufale zavrtěla hlavou nad mejma nohama. „Podívej se na to, Andy. Neměli bychom ji vzít… někam na pohotovost?“

Andy se sklonil nad mejma chodidlama. „Pochybuju, že by s ní udělali něco víc.“ Vypadalo to, jako by oceňoval Jesseho dokonalou obvazovou techniku. „Vidíš? Už se ošetřila sama, a moc šikovně.“

„Víte, co budu asi potřebovat?“ ozvala jsem se. „Nějaký časáky a basu s dietníma kolama v plechu a taky hodně velký balení čokoládovejch lupínků.“

„Na to zapomeň, mladá dámo!“ okřikla mě přísně mamka. „Nemysli si, že se budeš celý den povalovat v posteli jako raněná primabalerína! Večer zavolám panu Waldenovi, aby ti poslal úkoly. A musím ti říct, Suzie, žes mě tentokrát vážně zklamala. Na takovéhle hlouposti jsi už dost stará, nemyslíš? Mělas mi zavolat do televize. Přijela bych pro tebe.“

Jo, jasně. Ale to bys zjistila, že se nevleču domů ze školy, jak jsem všem navykládala, ale z domu jednoho kluka, kterej má jen tak náhodou k ruce jednoho mrtvýho Pekelnýho anděla a – bacha na to – snažil se mě líbat a muchlovat se se mnou hned vedle svýho bezmocnýho dědy. Jo. A tak příjemně, že jsem mu v tom chvílema pomáhala.

Ne, mami, fakticky dík.

Když vycházela s Andym z místnosti, slyšela jsem svýho nevlastního otce, jak ji šeptem krotí: „Jsi na ni moc přísná. Nemyslíš, že už se vytrestala sama?“

Ale mamka vůbec nešla do sebe. A ani nešeptala jako on – chtěla, abych ji naopak dobře slyšela. „Vůbec ne, Andy. Za dva roky půjde na vysokou, bude se muset postavit na vlastní nohy, a jestli je tohle ukázka, jak si představuje zodpovědný přístup, pak se jen děsím toho, co nás s ní ještě všechno čeká. Vlastně mě napadlo, že nejspíš budeme muset zrušit tu páteční akci.“

„Za nic na světě!“ slyšela jsem Andyho důraznou námitku. Podle ozvěny už byli skoro u paty schodiště.

„Ale…“

„Žádné ale,“ zarazil mamku. „Pojedeme.“

A pak už jsem je neslyšela.

Jesse, kterej se zjevil akorát ke konci jejich drobný výměny názorů, se neznatelně usmíval. Určitě to taky slyšel.

„To není prča,“ upozornila jsem ho lítostivě.

„Trochu snad ano,“ namítnul.

„Ne,“ trvala jsem na svým. „Ani omylem.“

„Myslím, že nastal čas na četbu,“ prohlásil, usadil se pod oknem a otevřel tu svou bichli od otce Doma.

„Ne!“ zasténala jsem. „Žádný Teorie kritiky poslouchat nebudu. Prosím! To není fér! Nemůžu nikam utýct.“

„Já vím,“ souhlasil Jesse a v očích se mu zablejsklo. „Konečně tě mám tam, kde jsem tě chtěl vždycky mít.“

Musím přiznat, že když to řek, dech mi v krku na chvilinku přibrzdil.

Jenomže on to samozřejmě nemyslel tak, jak bych bejvala chtěla já. Myslel to tak, že mi může začít předčítat ty svý pitomý teorie, a já mu nemůžu vzít roha.

„Haha,“ zamumlala jsem kousavě, abych zamaskovala, že jsem to nejdřív pochopila úplně špatně.

Pak ale Jesse odtáhnul desky Teorie kritiky a já uviděla, že v ní má schovaný Cosmo. Když jsem se na něj užasle zadívala, vysvětlil mi: „Vypůjčil jsem si to u tvé matky v ložnici. Soudím, že tenhle list paní a dívek teď nebude chvíli postrádat.“

A hodil mi ten časák na postel.

Skoro jsem se zalkla dojetím. To byla ta nejlaskavější – nejkrásnější! – věc, jakou pro mě někdy někdo udělal. A že to udělal zrovna Jesse, o kterým jsem si v poslední době začínala myslet, že mě nemá rád –, tak to mě teda fakticky uzemnilo. Je možný, že by mě přece jen rád měl? Heleďte, já vim, že mě má rád. Proč by mi jinak v jednom kuse zachraňoval život a tyhlety věci? Ale bylo možný, že by mě měl rád tím jistým způsobem? Anebo je na mě hodnej jenom proto, že jsem raněná?

Ale to je fuk. Aspoň v tuhle chvíli. To, že mě Jesse konečně přestal přehlížet – ať už za tím bylo, co chtělo –, bylo to jediný, na čem mi teďka záleželo.

Spokojeně jsem si začala číst článek o sedmi způsobech, jak udělat radost muži, a vůbec mi nevadilo, že žádnýho nemám – teda jako muže. Protože najednou to vypadalo, že ať se stalo mezi mnou a Jessem od toho dne, kdy jsme se políbili – tím krátkým a tak zoufalým polibkem – cokoli, teď už to bylo nenávratně pryč. Třeba se teď všechno začne vracet k normálu. Třeba mu už dochází, jak byl celou tu dobu hloupej. Možná si konečně srovnal v hlavě, že mě fakt potřebuje. A víc než potřebuje. Že mě chce.

Aspoň tak, jak mě chce Paul Slater, jak jsem teď věděla.

Heleďte, holka má přece právo na sny, nebo ne?

A přesně ty jsem si taky dopřála. Blaženejch osm hodin jsem snila o světě, kde mě miluje a chce právě ten kluk, kterýho miluju já. Pustila jsem z hlavy všechny myšlenky na mediátory, inkarnátory, stěhování duší, Paula Slatera, otce Dominika i Craiga a Neila Jankowovy. To poslední bylo zvlášť jednoduchý: poprosila jsem Jesseho, aby dával na Craiga bacha místo mě, a on mi to s potěšením slíbil.

A můžu vám říct ještě něco: bylo to fakt suprový. Žádný zlý sny o tom, jak utíkám nekonečnou chodbou a kolem nohou mi stoupá mlha. Připadalo mi to skoro jako ty starý a spokojený předpolibkový dny. Ale nemělo to trvat dlouho. Jen do rána, než zazvonil telefon.

„To snad není pravda!“ začala mi vřískat do uší Cee Cee. „Zrovna dneska se hodíš marod! Jaks to mohla udělat, Suze? Tolik jsme se snažili!“

Chvíli mi trvalo, než mi docvaklo, jak to vlastně myslí. Pak jsem vyhrkla: „Jo, ty myslíš ty volby? Cee Cee, heleď se –“

„Ne, ty heleď. Měla bys vidět, co vyvádí Kelly! Rozdává čokoládky – čokoládky! –, který maj na obalu nápis VOLTE PRESCOTTOVOU A SLATERA. Chápeš? A co uděláš ty? Válíš se v posteli, protože máš bolavý nožičky, teda jestli tvůj brácha nekecal.“

„Nevlastní brácha,“ opravila jsem ji automaticky.

„Na to ti víš co… Suze, tohle mi nemůžeš dělat! Je mi jedno, jak to provedeš, třeba si ty nohy obal vložkama, ale koukej sem naklusat a bejt okouzlující jako vždycky.“

„Cee Cee,“ začala jsem, protože pro mě bylo trochu těžký se soustředit, když Jesse byl tak blízko. A nejenom blízko: dotýkal se mě… No dobře, vyměňoval mi obvazy, ale stejnak mě to dost rozptylovalo. „Vim naprosto přesně, že nechci bejt místopředsedkyně –“

Ale přesně tohle Cee Cee slyšet nechtěla.

„Suze!“ ječela do Adamova mobilu. Věděla jsem, že si půjčila telefon od Adama a že je zrovna polední přestávka, protože jsem z dálky slyšela křik racků – rackové se vždycky slítaj na nádvoří školy, když obědváme, protože můžou sem tam ukořistit nějakej ten brambůrek, co spadne na zem – a taky Adama, jak ji povzbuzuje. „Už tak je dost děsný, že každej rok zvolej předsedkyní naší třídy tuhle Dárkyni mozku. Ale kdyžs byla vloni místopředsedkyně ty, tak výbor získal aspoň ňáký zdání důstojnosti! Ale jestli letos zvolej toho modrookýho zazobanýho cápka, tak už to bude jen Kellyin vocásek. Jemu je to fuk, to je vidět. Bude dělat, co po něm bude chtít vona.“

V jednom se Cee Cee nepletla: Paulovi to bylo fuk. Mohla mu bejt ukradená celá naše třída a Misijní akademie Junipera Serry jakbysmet. Nebyla jsem si jistá, na čem Paulovi vlastně záleží, ale věděla jsem určitě, že to není ani jeho rodina, ani mediátorování. Ale na druhou stranu jsem si byla jistá, že bude brát svoji funkci – teda pokud ho zvolej – naprosto vážně.

„Cee Cee, poslouchej,“ začala jsem, „fakt mě to mrzí. Ale mám šíleně zrasovaný chodidla a nemůžu udělat krok. Snad zejtra.“

„Zejtra!“ zavyla Cee Cee. „Ale v pátek jsou volby! To už ti na kampaň zůstane jenom jeden jedinej den!“

„Hm,“ souhlasila jsem nevzrušeně. „Možná bys měla kandidovat místo mě.“

„Já?“ vybuchla znechuceně Cee Cee. „Tak zaprvý, nebyla jsem nominovaná, a zadruhý, pro mě by nikdy nehlasovali žádný kluci. Hele, Suze, měj rozum. Ty jseš jediná, kdo má mozek a taky dobře vypadá. Jseš v naší třídě něco jako Reese Witherspoonová v Pravý blondýnce. Já jsem spíš jako… Dick Cheney.“

„Cee Cee, když ty se strašně podceňuješ…“ začala jsem ji povzbuzovat. „Jseš –“

„Víš co?“ přerušila mě hořce. „Zapomeň na to. Mně je to fuk. Je mi úplně fuk, co se stane s touhle třídou. Jen ať si tady místopředseduje Paul Mrkej na mý nový fáro. Já to vzdávám.“

Kdyby volala z normálního telefonu, asi by mi v tuhle chvíli praštila sluchátkem, ale takhle ho musela jednoduše vypnout. Zkusila jsem ještě říct několikrát haló, protože jsem nepoznala, jestli to už fakticky típla. Ale když nikdo neodpovídal, zavěsila jsem.

„No jo,“ povzdechla jsem si před Jessem. „Má vztek.“

„To jsem pochopil,“ prohodil. „Kdopak je ten nový mladík, co kandiduje proti tobě? Ten, co si o něm Cee Cee myslí, že zvítězí?“

A bylo to tady. Přímá otázka. Tak přímá, že jediná upřímná odpověď na ni byla: jó, milej zlatej, ňákej Paul Slater. A pokud takhle neodpovím, pokud teď tohle jméno nevyslovím, znamená to, že budu Jessemu lhát.

Všechno, co jsem mu až doteďka navykládala, byly v nejlepším případě polopravdy. Nebo jen nevinný lži.

Jenomže tentokrát to bude něco jinýho. Totálně jinýho. Asi tak o tisíc světelnejch let. Plus minus. Takže jsem před sebou měla dilema jménem Paul Slater.

Ale protože jsem usoudila, že to nejlepší, co se tady dá dělat, je řídit se heslem Co můžeš odložit, odlož na zítřek, a že budu mít fůru času zabejvat se tím, až se Jesse zase vypaří, odpověděla jsem neurčitě: „Ále, prostě jeden novej spolužák.“

Což by mě možná zase zachránilo, kdyby o pár hodin pozdějc nezaklepal na dveře David a nezavolal: „Suze? Suze, něco ti přišlo!“

„Pojď dál!“

David rozrazil mý dveře, ale neviděla jsem ho. Z postele, ve který jsem ležela, byla totiž vidět jenom obrovská kytice rudejch růží. Muselo v ní bejt dobře přes dvacet kytek.

„Ty bláho!“ Rychle jsem se posadila. Protože mě v první chvíli nic nedocvaklo. Myslela jsem, že mi to snad posílá Andy.

„No jo.“ Davidův obličej jsem pořád neviděla, protože ho zakrejvaly ty květy. „Kam to mám položit?“

„No,“ zaváhala jsem a střelila pohledem po Jessem, kterej se tvářil stejně užasle jako já, „na to sedátko pod oknem… třeba.“

David postavil růže – který ke mně doputovaly i s vázou – na sedátko. Musel nejdřív odhodit stranou pár polštářků, aby jim udělal místo. Když je tam uplacíroval, sáhnul mezi sytě zelený lístky a vytáhnul odtamtud něco bílýho. „Máš v nich nějakej vzkaz.“

„Dík.“ Popadla jsem obálku a roztrhla ji.

S láskou Andy – to byl vzkaz, kterej jsem očekávala.

Anebo: Moc nám chybíš. Třetí ročník Misijní akademie Junipera Serry.

Nebo možná taky: Mé pošetilé Susannah srdečně otec Dominik.

Ale to, co tam bylo, mě totálně odrovnalo. Možná nejvíc proto, že Jesse stál vedle mě, takže mi moh číst přes rameno. A dokonce i David, kterej stál o kus dál, by vyluštil ty velký černý písmena:

Odpusť mi, Suze. S láskou Paul.

12

Takže jsem byla mrtvá. Prostě mrtvá.

Zvlášť když se David – kterej neměl ani tušení, že Jesse stojí hned vedle; nebo že přesnějc řečeno hned vedle stojí kluk, po kterým na světě toužím ze všeho nejvíc, teda pokud se zrovna nelíbám s Paulem Slaterem – zeptal: „To je od toho Paula? Já si to myslel. Pořád se mě vyptával, proč nejseš ve škole.“

Tak mě to zahanbilo, že jsem se ani nedokázala podívat směrem, kde stál Jesse.

„Ehm,“ zamumlala jsem. „Jo.“

„A co mu máš odpustit?“ pokračoval David. „To, že kandiduje na tvoje místo?“

„Ehm.“ Zavrtěla jsem se. „To teda fakticky netuším.“

„Protože, víš, tvoje kampaň asi není moc dobře vedená,“ vysvětloval David. „Teda neuraž se, ale Kelly dokonce rozdává čokoládový tyčinky. Radši by ses měla rychle uzdravit a přijít, nebo ti přebere všechny voliče –“

„Díky, Davide,“ zarazila jsem ho. „Tak ahoj.“

Podíval se na mě, jako by nechápal, proč ho vyhazuju. Rozhlídnul se po místnosti, jako by ho vážně napadlo, že tady možná nejsme sami, zrudnul a vyhrknul: „Dobrý, tak zatím ahoj.“ A vystřelil z pokoje jako namydlenej blesk.

Sebrala jsem všechnu svou odvahu, otočila se k Jessemu a vypravila ze sebe: „Hele, to není, jako že by…“

Ale hlas jako by mi postupně umlkal, protože mi došlo, že se Jesse tváří naprosto vražedně. Fakticky. Jako by tady chtěl co nevidět někomu zakroutit krkem.

I když se dalo jen těžko hádat, kdo je na tuhle poctu kandidát číslo jedna. Myslím, že jsem s Paulem o tohle právo mohla s úspěchem soutěžit.

„Susannah,“ zeptal se mě Jesse hlasem, jakej jsem od něj jaktěživo neslyšela, „co to má znamenat?“

Ale pravda je, že vůbec neměl nárok zuřit. Vůbec žádnej. Měl přece taky šanci, nebo ne? Jasná zpráva. A podělal to ve velkým stylu. Má náhodou kliku, že nejsem holka, která by se tak lehko vzdávala.

„Jesse,“ spustila jsem znova, „počkej, já ti to vysvětlím. Prostě jsem ti jen zapomněla –“

„Zapomněla co? Něco povědět?“ Ta jizva nad Jesseho pravým obočím – zjistila jsem, že to není výsledek souboje s banditou, jak jsem si vždycky romanticky představovala, ale že ho tam kdysi kousnul pes – viditelně zbělela. Neklamná známka toho, že Jesse je fakt, ale fakt naštvanej. Jako bych to už tak nepoznala z tónu, kterým se mnou mluvil. „Takže Paul Slater se vrátil do Carmelu – a tys mi nic neřekla?!“

„Už se tě nebude snažit zaříkat, Jesse,“ vyhrkla jsem horlivě. „Ví, že by mu to neprošlo, se mnou teda ani náhodou –“

„Na tom mi nesejde!“ ucedil opovržlivě Jesse. „To tebe přece nechal smrti napospas, vzpomínáš? A tenhle mladík teď chodí k vám do školy? Co na to otec Dominik?“

Zhluboka jsem se nadechla. „Otec Dominik si myslí, že bysme mu měli dát druhou šanci. On –“

Ale Jesse mě nenechal domluvit. Vyskočil z mý postele, začal si to rázovat po pokoji a mumlal si kletby ve španělštině. Neměla jsem ani ponětí, co to mele, ale nijak příjemně to neznělo.

„Hele, Jesse,“ začala jsem zdráhavě, „právě proto jsem ti to nechtěla vykládat. Věděla jsem, že z toho budeš zbytečně jančit –“

„Zbytečně jančit?“ opakoval zhnuseně. „Susannah, vždyť se tě pokusil zabít!“

Zavrtěla jsem přesvědčeně hlavou. Chtělo to fakticky pořádnou dávku kuráže, ale udělala jsem to.

„On říká, že to tak nebylo, Jesse,“ hlesla jsem. „Paul… říká, že bych odtamtud sama našla cestu ven… Povídal mi o lidech, kterým se říká inkarnátoři. A já k nim prej taky patřím. Říkal, že jsme jiný než mediátoři, že nejsme jenom… no víš, schopný mluvit s mrtvejma, ale že můžeme chodit do říše mrtvejch jako –“

Ale místo aby se Jesse zatvářil zaujatě, vypadal ještě vzteklejc než předtím.

„To zní, jako byste si spolu nedávno popovídali,“ přerušil mě.

Kdybych ho neznala líp, muselo by mě napadnout, že Jesse mluví tak nějak – já nevim, žárlivě…? Jenomže já ho znala. Těžko mi moh dávat najevo viditelnějc, že ke mně necejtí to samý, co cejtím já k němu. A tak jsem jenom pokrčila ramenama.

„A co jako myslíš, že jsem měla dělat? Hele, on teďka chodí k nám do školy. Nemůžu ho přece jen tak přehlížet.“ Jasně že jsem se nemínila pouštět do historky, jak jsem se náhodou stavila u něj doma a na řadu přišly francouzáky a tak. To byla jediná věc, kterou jsem chtěla před Jessem utajit stůj co stůj. „A kromě toho, on ví fakt hodně věcí o mediátorování. Ví věci, o kterejch se otci Dominikovi ani nesnilo…“

„Jistě. A tenhle Slater se s tebou o svoje znalosti jistě rád podělí,“ prones uštěpačně Jesse.

„No jasně – proč ne,“ vyhrkla jsem na svou obranu. „Nakonec oba máme ten neobvyklej dar a –“

„On přece odjakživa dychtil po tom, aby se o svoje názory mohl podělit s ostatními mediátory,“ doplnil Jesse kousavě.

Polkla jsem nasucho. Ten kluk má pravdu. Proč byl Paul zničehonic celej říčnej, aby mi to moh vysvětlit? Vzhledem k tomu, jak po mně ve svým pokoji vystartoval, jsem po odpovědi nemusela dlouho pátrat. Ale stejnak jsem nedokázala sama sebe přesvědčit, že mu šlo jen o svádění. Na misijní akademii byla přece fůra hezčích holek, který by moh dostat bez těhletěch strachů.

Jenomže žádná z nich – aspoň pokud jsem věděla – s náma nesdílela jistej neobvyklej talent.

„Hele,“ umravňovala jsem Jesseho, „nepřeháněj. Paul je hajzlík, to je pravda, a já mu nevěřím ani nos mezi očima. Ale nemám dojem, že by do Carmelu přišel kvůli tomu, aby mi něco udělal. Nebo tobě.“

Jesse se pousmál, ale nebylo znát, že by mu tahle situace přišla nějak extra zábavná. „Ne, mně opravdu nechce nic udělat, tím jsem si jistý, querida. To tobě přece posílá růže.“

Podívala jsem se na ten pugét. „No jo…“ hlesla jsem a cejtila, jak mě polejvá horko. „Jasně, já chápu, jak to myslíš. Ale řekla bych, že mi je poslal jenom proto, že ho fakticky mrzí, jak se choval.“ Nemyslela jsem to, jak se ke mně choval při našem posledním setkání, aby bylo jasný. Prohodila jsem to schválně tak neurčitě, aby to vypadalo, že tím narážím na to, jak se choval v létě.

„Já myslím, že prostě nikoho nemá. Vůbec nikoho, s kým by si moh popovídat,“ dodala jsem zamyšleně, když jsem si vybavila dům Paulova dědečka se vším tím kovem, sklem a nepohodlným nábytkem. „Víš, Jesse, já si myslím, že Paulův hlavní problém je v tom, že je doopravdy hodně, hodně osamělej. A neví, co s tím, víš, protože ho nikdo nenaučil, jak se má chovat slušnej člověk.“

Ale pochybovala jsem, že by se na to Jesse díval zrovna takhle. Já dokázala Paula politovat – a myslet to vážně, zvlášť když jsem si vzpomněla, jak suprově umí líbat –, ale pro Jesseho byl ten kluk prostě hnisávej vřed.

„Inu, na někoho, kdo netuší, jak se má chovat slušný člověk,“ zopáknul Jesse mý slova a při tom přešel k váze s růžema, „to tedy umí docela obstojně předstírat. Dovede se chovat jako mladý muž, který je hluboce zamilovaný.“

Napadlo mě, že teď musím bejt rudá jako ty kytky, co vedle nich Jesse stojí.

„Paul do mě není zamilovanej,“ ohradila jsem se. „Věř mi.“ Protože kluci, který jsou do holek doopravdicky zamilovaný, neposílaj svý mrtvý mamutí nohsledy, aby těm holkám zabránili zdrhnout z jejich dosahu. Anebo posílaj? „A i kdyby byl, tak teď už určitě není…“

„Ale – tak není?“ Jesse pokejvnul bradou na kartičku v mý ruce. „Myslím si, že volba výrazů – s láskou místo s pozdravem, případně srdečně nebo prostě zdraví – naznačuje něco jiného, že ano?“ Jeho temný oči zaplály prudkou září. „Susannah, přihodilo se mezi vámi dvěma něco? Něco, o čem jsi mi dosud neřekla?“

Sakra! Sklopila jsem oči do klína a nechala si pár pramenů vlasů spadnout přes tvář, aby Jesse neviděl, jak moc jsem teď na rozpacích.

„Ne,“ zahuhlala jsem do polštáře. „Jasně že ne.“

„Susannah?“

Když jsem zvedla oči, už nestál vedle vázy s růžema. Místo toho stál vedle mý postele. Vzal mě za ruku a zadíval se mi přímo do očí tím svým temným, neproniknutelným pohledem.

„Susannah,“ opakoval, a teď už jeho hlas nezněl vražedně… zněl jemně, jemňoulince jako dotek motýlích křídel. „Poslouchej mě. Nezlobím se. Ne na tebe. Jestli je něco, co bys mi chtěla povědět – můžeš mi to říct. Cokoli.“

Zavrtěla jsem hlavou – pořádně, aby se mi při tom rozlítly vlasy a švihly mě do tváří. „Ne!“ prohlásila jsem pevně. „Už jsem ti to jasně řekla. Nic se nestalo. Vůbec nic.“

Ale Jesse svíral mou ruku dál. Místo, aby ji pustil, pohladil mě po okraji dlaně svým mozolnatým ukazováčkem.

Zadržela jsem dech. Co má zase tohle znamenat? říkala jsem si. Je možný, že po všech těch tejdnech, co se mi Jesse vyhejbal, teď konečně – konečně! – došel k názoru, že musí přiznat, co ke mně doopravdy cejtí?

Ale co když – letělo mi hlavou, zatímco srdce mi tlouklo až někde v krku – to nejsou ty city, po kterejch toužím? Co když mě vůbec nemiluje? Co když ta pusa byla jenom… já nevim. Jenom pokus, nebo tak něco? Zkouška, ve který jsem totálně propadla? Co když se právě na základě toho Jesse rozhod, že se spolu budeme jenom kámošit?

Umřu. Normálně si tady lehnu a umřu.

Ale ne! okřikla jsem se. Žádnej kluk by holku nehladil takhle, kdyby jí chtěl svěřit, že ji vlastně vůbec nemiluje. V žádným případě. To by neudělal. Ne, Jesse mě miluje. Určitě. Jenom ho něco – nevim co – nutí, aby se ode mě držel dál…

Zkusila jsem ho povzbudit, aby se nebál a vyklopil, co chci slyšet.

„Víš, Jesse,“ začala jsem, ale neodvažovala jsem se mu podívat do těch jeho uhrančivejch očí, takže jsem se radši dívala na jeho prsty na svý ruce, „jestli je něco, co bys chtěl říct ty mně, tak klidně do toho. Můžeš mi říct fakt… cokoli.“

Přísahám, že už měl něco na jazyku. Přisámbohu. Když jsem se konečně odvážila odtrhnout oči z klína a podívat se na něj, něco mezi náma proběhlo. Nevim co… ale něco. Jesseho rty se od sebe oddělily, jako by chtěl začít vy-víte-s-čím, ale vtom se dveře mýho pokoje rozrazily. Dovnitř vtrhla Cee Cee s Adamem v závěsu. Tvářila se vztekle a měla plnou náruč plakátů.

„Tak hele, Simonová,“ vyštěkla, „konec flákání! Potřebujeme se do toho dát hned teď. Jinak nám Kelly s Paulem nakopou zadky! Musíme vymyslet slogan kampaně, a hezky rychle. Do voleb už zbejvá jenom jeden den!“

Zírala jsem na ni stejně vyjeveně jako Jesse. Ten pustil moji ruku, jako by v tu ránu vybuchla.

„No ahoj, Cee Cee,“ vypravila jsem ze sebe. „Čau, Adame. To je fajn, že jste se stavili. Ale že byste taky zkusili zaklepat?“

„Jo? A proč bysme jako měli klepat?!“ vyštěkla načuřená Cee Cee. „Abysme tě nevyrušili s tím tvým úžasným Jessem?“

Když to Jesse uslyšel, obočí mu povyjelo vzhůru. Asi tak metr dvacet.

Zahanbeně jsem zrudla – nechtěla jsem, aby věděl, že se o něm vybavuju se svejma kámošema – a zavrčela: „Drž zobák, Cee Cee.“

Ale mezitím moje milá kámoška rozložila plakáty na podlaze a teď se probírala sbírkou tlustejch fixek. „Dobře víme, že tady není,“ pokračovala nevzrušeně ve spikleneckým tónu. „Před barákem nestojí žádný auto. A kromě toho nám Brad řek, že můžem nahoru.“

Adam, kterej slídil kolem růží, se zvědavě zeptal: „A tohle nadělení je od koho? Od Jesseho? Teda ten kluk je fakt třída, to se mu musí nechat.“

Netušila jsem, jak na tuhle lichotku reaguje Jesse, protože už jsem se neodvažovala podívat jeho směrem.

„Jo,“ zalhala jsem, abych se vyhnula zdlouhavýmu vysvětlování. „Heleďte, já vás nechci vyhazovat, ale –“

„Fúúúj!“ Cee Cee si přidřepla na podlahu k plakátům, takže byla zrovna v pozici, kde měla ideální výhled na mý zrasovaný nohy. „To je ale humus! Vypadáš jako ty lidi, co je snášej z Mount Everestu.“

„Ty maj omrzliny,“ opravil ji Adam a sklonil se nad mejma chodidlama. „Ty je maj černý. Ale Suze má zrovna opačný problémy, jak tak koukám. Tohle vypadá na puchejře jako u popálenin.“

„Taky že jo,“ potvrdila jsem. „A fakt to děsně bolí. Takže, kdyby vám to nevadilo –“

„Tak to teda ne, Simonová!“ zarazila mě Cee Cee. „Z tohohle se tak lehko nevyvlíkneš. Potřebujem vymyslet ten slogan. Já zneužiju toho, že mám jako šéfredaktorka školních novin zdarma přístup ke kopírce, a rozmnožím ty plakáty. Neboj, moje ségry se už domluvily s holkama z pátý třídy, že je budou o polední přestávce rozdávat. Ale potřebuju vymyslet něco údernýho, co na ně napíšem. Takže laskavě roztoč závity!“

Seděla jsem tam jako bluma a můj mozek byl plnej jedinýho tématu, na který jsem byla v tu chvíli schopná myslet: Jesseho.

Adam odšrouboval uzávěr fixky a zhluboka si povzdychnul. „A co takhle VOLTE SUZE: HRAJE NA ROVINU?“

Cee Cee si pohrdavě odfrkla. „S tímhle tě Kelly roznese na kopytech! Nezapomínej, že její táta je právník. Budou to považovat za útok na ni, že ona na rovinu nehraje.“

Adam začal ohryzávat fixku. „Tak co prostě SUZE JE KUS?“

„Dost uhozenej rým,“ odsekla Cee Cee. „Navíc to vypadá, jako by ji měli volit jen proto, že dobře vypadá, a to přece není pravda.“

Riskovala jsem jeden pohled na Jesseho, jenom abych zjistila, jestli nás zrovna poslouchá. Ale nevypadal na to. Zíral na Paulovy růže.

Kristepane, pomyslela jsem si vztekle. Až se vrátím do školy, tak toho parchanta namouduši zabiju.

„A co to zkusit přes tu dětskou hru – Simon říká,“ vychrlila jsem, aby si ty dva už konečně dali odchod a já mohla zůstat se svým klukem o samotě. „Já se přece jmenuju Simonová, takže by to třeba mohlo někomu přijít vtipný… SIMONOVÁ ŘÍKÁ: VOLTE SUZE.“

Cee Cee, která klečela na zemi nad plakátama, ke mně zvedla hlavu. Její vlasy se v záři sluníčka, který sem dopadalo oknem, leskly jako zlato.

„SIMONOVÁ ŘÍKÁ: VOLTE SUZE,“ opakovala pomalu. „Jo, jo. To beru. Super, Simonová.“

A sklonila se, aby to heslo začala psát na plakáty, rozesetý všude po podlaze. Bylo jasný, že ani ona, ani Adam nehodlaj hned tak vysmahnout.

Podívala jsem se na Jesseho, abych mu pohledem jemně naznačila, že mě tahle nenadálá návštěva fakticky moc mrzí.

Jenomže Jesse už byl – k mýmu velkýmu zklamání – v čudu.

Co je to sakra s těma klukama? Když je konečně dokopete k tomu, že užuž otevíraj pusu, aby vám vyznali lásku – nebo co to jako předtím mělo bejt –, najednou bác! Klidně si zmizí.

A když je ten kluk mrtvej, je to ještě horší. Protože ho nemůžete vystopovat ani podle adresy v řidičáku, ani podle telefonního operátora.

Ne snad, že bych mu měla za zlý, že zdrhnul. Asi by se mi taky nechtělo tvrdnout v pokoji s lidma, který mě ani neviděj. A navíc v tom smradu z lihovek.

Ale stejnak jsem furt myslela na to, kam se asi ztratil. Doufala jsem, že se šel mrknout na Neila Jankowa, aby mi ušetřil práci s tím, že budu mít brzo na krku dalšího ducha. A taky jsem doufala, že se brzo vrátí.

Teprve když jsem se znova podívala na Paulovy růže, napadlo mě něco strašlivýho. Došlo mi, že otázka nestojí tak, jestli se Jesse vrátí brzo, ale jestli se vrátí vůbec. Protože když jste se nad tím zamysleli, fakticky nebyl žádnej důvod, proč by se ten chudák kluk měl ještě někdy obtěžovat.

Cee Cee a Adamovi jsem tvrdila, že nebrečím. Řekla jsem jim, že mám oči podrážděný z těch fixek. Vypadalo to, že tomu veřej.

Ale bohužel tam zůstal ještě jeden člověk, kterýmu jsem nic nabulíkovat nemohla.

Já.

13

Nebyla to zase taková dřina vypátrat, kam se Jesse vypařil.

Aspoň relativně. Vzhledem k nekonečnosti vesmíru a všem těmhle serepetičkám. Vlastně mi to trvalo jenom den a půl. To už jsem se dokázala zase postavit na nohy, a dokonce si nazout pantofle Steve Madden a odkulhat do školy.

Kde mě okamžitě zavolali do ředitelny.

Fakticky. Stalo se to v rámci ranního projevu otce Dominika. Vykládal nám tam v aule zrovna něco ve stylu: „… a nezapomeňte připomenout svým rodičům slavnost na počest otce Serry tady v misii. Oslavy začínají zítra dopoledne v deset hodin. Čeká tu na vás občerstvení, hry, hudba a zábava. Susannah Simonová, byla bys tak laskavá a dostavila se po shromáždění do ředitelny?“

Jo, přesně takhle.

Říkala jsem si, že se otec D. chce jenom ujistit, že už je mi líp. Víte, zameškala jsem kvůli těm nohám celý dva dny. Nejspíš se chce jenom poptat na mý zdraví. Je tak pozornej!

Jenomže vzápětí se ukázalo, že mý zdraví je otci Dominikovi naprosto ukradený. Nebo aspoň to fyzický. Zajímalo ho jedině mý duševno a jeho utajovaný zákoutí.

„Konečně, Susannah,“ spustil, hned jak jsem vešla do ředitelny. No, vešla je možná moc nadnesenej výraz. Doslova jsem tam vpajdala. Naštěstí byly mý pantoflíčky zevnitř vyměkčený a pod těma černejma páskama, co je držely na noze, ani nebyly vidět vrstvy náplasti.

Ale stejnak mi pořád připadalo, jako bych chodila po nějakejch houbách. Jenom některý z těch puchejřů zatím stačily ztvrdnout na kámen.

„Kdy ses mi vlastně chystala povědět o tom, co je mezi tebou a Jessem?“ vybafnul na mě otec D.

Vytřeštila jsem na něj zrak. To už jsem byla usazená do křesílka proti jeho stolu, kde jsem vždycky sedávala, když jsme měli naše pravidelný mediátorský porady. A jako obvykle jsem si ze spodního šuplíku vytáhla jednu z těch hraček, který učitelé během roku zabavovali mrňatům z nižších ročníků. Tentokrát jsem nahmátla kovboje Woodyho.

„Mezi mnou a Jessem?“ opakovala jsem přihlouple, protože jsem upřímně řečeno neměla ani páru, o čem to otec Dom mluví. Teda, spíš bych ráda věděla… jak se vůbec moh domáknout, že se mnou a Jessem se… něco děje? Kdo mu to moh vyslepičit?

„Že ty… že vy dva…“ Vypadalo to, jako by měl otec D. najednou potíže s volbou nejvhodnějších výrazů.

A podle toho jsem taky naprosto přesně pochopila, co má na mysli – mnohem dřív, než to ze sebe stačil vypotit.

„Že jste s Jessem… že spolu chodíte, jak se dneska říká,“ vymáčknul se konečně.

Tváře mi z fleku zrudly do odstínu arcibiskupský komže, která měla na školu co nevidět přivlát.

„Ale to my neto… nechodíme,“ namítla jsem zmateně. „Vlastně je to úplně naopak, teda, nevim jak –“

Ale pak mě najednou něco osvítilo. Pochopila jsem, jak se to otec Dominik domáknul. Nebo jsem si to domyslela.

„To vám nakukal Paul?“ vybuchla jsem. „Protože to mě fakt překvapujete, otče. Víte vůbec, že Paul je zodpovědnej za to, jak teď pajdám? Prostě se na mě najednou vrhnul a já…“ Vzhledem k okolnostem mi nepřišlo tak úplně nezbytný dodávat, že já se zrovna dvakrát nebránila. „A když jsem se mu snažila utýct, poslal za mnou mrtvýho Pekelnýho anděla –“

Otec Dom mi ale skočil do řeči, což je věc, kterou nemívá ve zvyku.

„Pověděl mi to Jesse,“ oznámil mi. „A jak že to bylo s Paulem?“

Dalo mi dost zabrat lapání po dechu, než abych ještě stíhala odpovědět na jeho otázku.

„Cože?“ vybuchla jsem ohromeně, hned jak jsem se zmátořila. „To vám řek Jesse?“ Připadalo mi, jako by někdo čapnul svět, kterej tak důvěrně znám, a obrátil ho naruby. Tak to Jesse vyzvonil otci Dominikovi, že my dva spolu chodíme? Že mě miluje? Dřív, než se to obtěžoval povědět mně? To přece nemůže bejt pravda. Něco tak úžasnýho, tak bezvadnýho se mi přece nemůže stát!

„A co přesně,“ začala jsem váhavě, protože jsem si chtěla bejt jistá dřív, než pustím svý naděje z vodítka, „vám Jesse napovídal, otče?“

„Že jste se líbali.“ Otec Dominik to ze sebe vysoukal tak zdráhavě, jako by ho každý slovo škrábalo v krku. „A musím zdůraznit, Susannah, že jsi mě velice zklamala. Proč ses mi s tím nesvěřila už tenkrát, když jsme spolu hovořili o tvém vztahu k Jessemu? Začínám se děsit toho, kolik jsi toho přede mnou ve skutečnosti zatajila –“

„Nic jsem vám neřekla,“ vyhrkla jsem dotčeně, „protože to byla jenom jedna pitomá pusa. A tak už je to celý tejdny. To je celý, otče Dominiku.“ Doufala jsem, že si nevšimne hlubokýho zklamání v mým hlase. „O nic nejde. Věřte mi.“

„Vždycky jsem si myslel, že my dva jsme si natolik blízcí, aby ses mi s něčím tak závažným mohla svěřit,“ prohlásil zachmuřeně otec Dominik.

„Závažným?!“ vykřikla jsem a stiskla kovboje Woodyho v dlani, až mi zbělely klouby. „Otče, co je na tom tak závažnýho? K ničemu nedošlo, jasný?“ K ničemu, k mýmu neskonalýmu zklamání. „K ničemu takovýmu, co si asi myslíte.“

„To si uvědomuji,“ prohlásil podmračeně otec D. „Jesse je čestný mladík, který by nikdy nezneužil dané situace. Ale musím ti povědět, Susannah, že nemohu s klidným svědomím připustit, aby něco takového pokračovalo –“

„Aby pokračovalo co, otče?!“ Připadalo mi, že to musí bejt jen další zlej sen. Přece není možný, že bych fakticky seděla v ředitelně a vybavovala se s ním o takovejch věcech? Jako bych se najednou probudila v Zemi Oz. „Už jsem vám přece řekla, že se nic –“

„Tví rodiče ode mě očekávají,“ pokračoval otec Dominik, jako bych mu ani neskočila do řeči, „že budu bdít nad tvým duševním rozvojem i nad tvým fyzickým zdravím. A mám své závazky k Jessemu jako jeho zpovědník –“

„Jako jeho co?!“ zvrátila jsem se v křesílku tak, že jsem z něj málem přepadla.

„Nemusíš tolik křičet, Susannah. Myslím, žes mě slyšela dobře.“ Otec D. se tvářil stejně ztrápeně, jak jsem se nejspíš v tu chvíli tvářila i já. „Věc se má tak, že ve světle těchto… za současné situace jsem… ehm… Jessemu doporučil, aby se přestěhoval k nám na faru.“

Tak teď jsem fakt upadla. Ne teda doslova, ale křeslo se se mnou povážlivě zakymácelo. Pokusila jsem se vyskočit dřív, než se svalím naznak, jenomže mý bolavý nohy mě neunesly a já se zřítila na otce Dominika. Až na to, že mezi náma byl ten jeho obrovskej psací stůl, takže jsem se nezřítila úplně na něj, jestli chápete. A ani jsem ho nemohla popadnout za to jeho pitomý roucho a zaječet mu proč? proč?? rovnou do tváře. Místo toho jsem se chytila oběma rukama okraje stolu a začala ze sebe sypat takovým tím holčičkovským hláskem, kterej jinak příšerně nenávidím: „Na fara? Na faru?“

„Ano, na faru,“ potvrdil zaskočeně otec Dominik. „Tam bude spokojený, Susannah. Vím, že pro něj bude těžké smířit se s tím, že by měl začít pobývat na jiném místě, než kde… ehm… zemřel. Ale my tady v misii žijeme velmi prostě. Tak, že se to v mnohém podobá dobám, kdy byl Jesse naživu…“

Dalo mi dost práce přebrat si v hlavě to, co jsem si zrovna vyslechla.

„A Jesse s tím souhlasil?“ slyšela jsem se, jak se zase ptám tím dětským hláskem. Čí hlas to proboha je? Můj teda určitě ne. „A Jesse řek, že s tím souhlasí??“

Otec Dominik se na mě podíval způsobem, jakej se dá označit jediným slovem: lítost.

„Ano,“ potvrdil, „a moc mě mrzí, že ses to musela dozvědět právě takhle, Susannah. Ale Jesse se zřejmě domníval, a já s ním byl nucen souhlasit, že by pro… pro dívku tvého temperamentu mohlo být… ehm… příliš… příliš obtížné smířit se s tím, že…“

A v tu chvíli, kde se vzaly, tu se vzaly, mi vyhrkly slzy. Bez jedinýho varování, až na to zašimrání v nose. Dál už si vzpomínám jenom na to, že jsem se hlasitě rozvzlykala. Protože jsem věděla, co se mi otec Dom chystá říct… Bylo to jasný jak facka: Jesse mě nemiluje. Nikdy mě nemiloval. Ten polibek – to byl jen takovej úlet. A co úlet: byla to chyba. Strašná, hrozitánská chyba.

A když teď navíc zjistil, že jsem mu lhala o Paulovi – a co víc, nejspíš mu taky došlo, proč jsem mu vlastně lhala… Protože jeho, Jesseho, miluju, vždycky jsem ho milovala, a nechtěla jsem ho ztratit… Prostě když si to můj bejvalej spolubydlící všechno přebral, radši se odstěhoval, než aby mi řek pravdu: že on mý city neopětuje. Odstěhoval se! Už se mnou nehodlá strávit ani den! Taková ubožačka jsem!

Zapadla jsem zpátky do křesílka před stolem otce D. a tělem mi lomcovaly vzlyky. Bylo mi fuk, co si o tom otec Dominik myslí – jako o tom, že brečím kvůli klukovi. Uvědomovala jsem si jenom to, že i když teď naprosto jistě a nezvratně vím, že mě Jesse nemiluje, já ho nedokážu přestat mít ráda. Vůbec ne.

„J-já to n-nechápu,“ hučela jsem do dlaní, který jsem si tiskla k obličeji. „C-co jsem udělala špatně?“

Hlas otce Dominika zněl už trochu vyčerpaně. „Nic, Susannah. Nic jsi neudělala špatně. Prostě to tak bude lepší. To musíš jistě sama uznat.“

Otec Dominik teda není zrovna nejlepší maník, pokud jde o útěchu v srdečních záležitostech. S duchama si sice dokáže poradit suprově, ale s holkama, kterým právě někdo zlomil srdce? Nic moc.

Ale stejnak se snažil. Vstal, obešel stůl, položil mi ruku na rameno a chlácholivě mi na něj poklepal.

Překvapilo mě to. Otec D. nepatří k lidem, co se druhejch rádi dotýkaj.

„Ale no tak, Susannah, neplač,“ konejšil mě. „No tak. Všechno bude zase v pořádku.“

Ale nebude. Hlavně já. Já už v pořádku nebudu nikdy.

Jenomže otec Dom ještě neskončil.

„Vy dva jste v tom nemohli pokračovat. Jesse musel odejít. Jinak to nešlo.“

Nemohla jsem si pomoct – musela jsem se zachechtat. Moc veselej smích to nebyl, to si teda pište.

„Jinak že to nešlo? A proto musel odejít z domova?“ Vztekle jsem si utřela oslepený oči rukávem semišovýho saka. Asi je vám jasný, co udělá taková sůl se semišem. Jo, až takhle hluboko jsem klesla. „Ani bych neřekla.“

„Ale to nebyl jeho domov, Susannah,“ opravil mě laskavě otec D. „Je to přece tvůj domov. Jesseho domov to nikdy nebyl. Byl to pouze penzion, kde ho zavraždili.“

Když jsem uslyšela slovo zavraždili, musím bohužel přiznat, že mi slzy začaly stříkat proudem. Otec Dom zintenzivnil poklepávání po mým rameni.

„No… no tak,“ zabručel s pochopením. „Však ty se z toho dostaneš, Susannah.“

Nezřetelně jsem něco zahuhlala. Sama jsem nevěděla co.

„Nepochybuji o tom, že se s touhle situací dokážeš vyrovnat, Susannah,“ pronesl pak vážně, „jako ses vyrovnala s jinými obtížnými momenty ve svém životě – pokud ne přímo důstojně, tak přinejmenším rozumně. A teď už bys měla raději jít. Končí první hodina.“

Jenomže já zůstala sedět. Pokoušela jsem ze sebe vydolovat patetickej úsměv, zatímco mi dál tekly po tvářích slzy jako hrachy. Ještě že jsem se ráno rozhodla pro vodovzdornou řasenku.

Ale místo aby mě otec Dominik litoval, jak se na duchovního sluší a patří, podíval se na mě trochu podezíravě. „Susannah,“ ozval se, „doufám, že… ehm… nebude snad nutné… totiž, měl bych tě varovat… Jsi velice tvrdohlavá dívka a já doufám, že vedeš v patrnosti to, o čem jsme spolu už jednou hovořili. Nesmíš se snažit využívat svůj šarm a půvaby k tomu, abys zvrátila Jesseho rozhodnutí. Tehdy jsem to myslel vážně, a teď zrovna tak. Pokud kvůli tomu musíš plakat, pak plač u mě v kanceláři. Ale neplač prosím před Jessem. Nedělej mu to ještě těžší, než je to pro něj teď. Rozumíme si?“

Vyskočila jsem, ale bolest v chodidlech mě přiměla, abych toho vzápětí litovala.

„Panebože,“ vyhrkla jsem dotčeně, „za koho mě máte! Myslíte, že se ho budu doprošovat? Když chce pryč, tak ať si jde, to je jeho věc! Já jsem náhodou ráda, že odešel!“ Hlas se mi zlomil a přešel v dětinský zafňukání. „Ale víte, vůbec to není fér. Ani trošku!“

„Na světě je fér jen málo věcí, Susannah,“ souhlasil soucitně otec Dom. „Ale rád bych ti připomněl, že máš v životě mnohem větší štěstí než jiní lidé. Vlastně jsi velice šťastná dívka.“

„Šťastná?“ zopakovala jsem s hořkým pousmáním. „Jo, to teda sakra sedí.“

Otec Dominik se na mě dlouze zadíval. „Vypadá to, že už ses dala trochu dohromady, Susannah. Tak co kdybys už raději běžela? Mám ještě spoustu práce s přípravami té zítřejší slavnosti…“

Napadlo mě, kolik dalších věcí jsem mu nestačila říct. Myslím o Craigovi a Neilovi Jankowových, když už nemluvím o doktoru Slaským a jeho inkarnátorech.

Asi jsem mu měla povědět aspoň o Paulovi. Měla jsem ho pošťouchnout, jak pořádně se seknul ve svý dobromyslný představě, že Paul prahne po novým začátku s čistým štítem. Ten se teda rozhodně nemíní obrátit na stranu Světla, jak dokazovaly mý zrasovaný nohy.

Jenomže, víte, byla jsem na otce Dominika docela naštvaná. Taky by mi moh dát najevo víc pochopení, no ne? Vždyť mi právě zlomil srdce. A ještě hůř: udělal to místo Jesseho. Jesse v sobě nemá ani tolik slušnosti, aby mi vpálil do očí osobně, že mě nemiluje. Kdepak: musel tím pověřit svýho „zpovědníka“! Bezva finta. Fakticky lituju, že jsem prošvihla ty úžasný padesátý léta v předminulým století. To muselo bejt teda suprový, když si všichni dávali kopačky prostřednictvím kněze.

Aby bylo jasný, nemohla jsem běžet, jak mi navrhoval otec Dominik. Nemohla jsem technicky vzato ani chodit, natož přidat do kroku. Ale vybelhala jsem se z jeho kanclu a v duchu se nepřestávala litovat. Taky jsem nepřestávala bulit – a to tak, že když mě uviděla sekretářka otce Dominika, zakvokala s mateřským zájmem: „Děvenko, není ti něco? Na, tady máš kapesníčky…,“ což bylo v podstatě mnohem laskavější gesto než ta pochybná útěcha, jakou mi během uplynulý půlhodiny poskytnul ředitel tohohle slavnýho vzdělávacího ústavu.

Vzala jsem si od ní balíček papírovejch kapesníčků a začala do nich troubit. Pak jsem si zkusila otřít oči, ale to bylo celkem k ničemu. Dost jsem zapochybovala, že bych někdy dokázala přestat brečet. Aspoň určitě ne do konce vyučování.

Vyšla jsem z ředitelny do křížový chodby. Snažila jsem se ze všech sil dát se trochu do kupy. No tak jo, ten kluk mě prostě nemiluje. Už se mi v minulosti párkrát stalo, že jsem se zabouchla do někoho, kdo o mě nestál, a nikdy jsem se z toho takhle nehroutila. No jo, ale tohle je Jesse – kluk, kterýho jsem milovala nejvíc na světě. Jasně. Jenomže když mě nechce, tak víte co? Tak ať si trhne. Jeho chyba.

Tak proč sakra nedokážu přestat bulit?

Co budu bez něj dělat? Když já byla tak zvyklá, že ho vždycky najdu ve svým pokojíčku. A co bude s tím jeho blbým kocourem? Postěhuje se na faru i Hřebík? To by teda měl. Ta pitomá kočka miluje Jesseho skoro stejně ujetě jako já. Šťastná kočička. Může si příst s páníčkem.

Pochodovala jsem dlouhou křížovou chodbou a zírala na sluncem zalitý nádvoří, ale ve skutečnosti jsem viděla houby. Možná – převalovala jsem si v hlavě –, možná má otec Dominik pravdu. Možná to takhle bude lepší. Heleďte, co kdyby mě potom Jesse začal mít taky rád? Nebo ještě víc – co kdyby mě začal milovat? Co by se dělo potom? Bylo by to přesně, jak naznačoval Paul. Rande? Společný kino? Já bych platila – a nejenom za lístek. Kdyby mě někdo zmerčil, jak chodím sama a brblám si něco pro sebe, pasovali by mě na největšího úchyla pod sluncem. Bezva vyhlídka.

To, co potřebuju, usoudila jsem pevně, je normální kluk. Nejenom takovej, kterýho uviděj všichni ostatní. Ale takovej, co mě bude mít fakticky rád, a já budu mít ráda jeho. Tohleto potřebuju. Nutně. A taky rychle.

Protože až Jesse zjistí, že s někým chodím, uvědomí si konečně tu obrovskou chybu, kterou udělal.

Byla to nejspíš ironie osudu, že zrovna když mi tohle blesklo hlavou, vyloupnul se zpoza jednoho sloupu Paul Slater a usmál se na mě.

14

„Táhni!“ vyštěkla jsem.

Protože pravda je, že jsem v tu chvíli nepřestávala brečet, a Paul Slater byl poslední člověk na světě, u kterýho bych stála o to, aby mě takhle viděl. Doufala jsem, že si mýho rozpoložení nevšimne.

Ale taková klikařka zase nejsem. Okamžitě se zeptal: „Proč ten vodotrysk?“

„Proto,“ odsekla jsem a zase si utřela oči rukávem. Všechny kapesníčky z balíčku už byly posmrkaný. „Mám alergii.“

Paul se natáhnul a chytil mě za ruku, kterou jsem si šmudlala oči. „Počkej. Vem si tohle.“ A nabídnul mi velkej bílej kapesník, kterej vytáhnul z kapsy.

Srandovní bylo, že po tom všem, co se mi dneska stalo, jsem se nedokázala soustředit na nic jinýho než na ten obrovskej bílej plátěnej čtverec. „Ty nosíš látkový kapesníky?“ Hlas mi tak divně skřípěl.

Paul pokrčil ramenama. „Člověk nikdy neví, kdy bude potřebovat někomu ucpat pusu roubíkem.“

To zrovna nebyla odpověď, jakou bych čekala, a tak jsem se trochu uchechtla. Aby bylo jasný, chci tím říct, že Paul mě trochu děsil… no tak dobře, pořádně mě děsil. Ale taky uměl bejt vtipnej.

Vypijákovala jsem si oči kapesníkem a uvědomovala si fyzickou blízkost jeho majitele. Paulovi to dneska fakt slušelo – měl na sobě tmavohnědej kašmírovej svetr a čokoládový kožený sako. Nedokázala jsem si pomoct, abych nezírala na jeho pusu a nevybavovala si při tom, jak jsem ji posledně prozkoumala zblízka i zevnitř. A jak příjemný to bylo. Víc než příjemný.

Pak můj pohled přeskočil k jeho očím – i k tomu, který jsem mu málem vydloubla. Ale žádnou modřinu tam neměl. Tohohle kluka jen tak něco nezkosí.

Nevím, jestli se Paul domáknul, na co se to dívám – řekla bych, že bylo naprosto zřejmý, že mu civím na pusu. Najednou zvednul ruce a obtočil je kolem širokýho sloupu, kterej podpíral střechu chodby a teď taky mě. Vlastně mě k němu svejma rukama přišpendlil.

„Tak co, Suze?“ zeptal se přátelsky. „Co ti chtěl otec Dominik?“

I když jsem teď byla pro případný zájemce zase k mání, furt jsem si nebyla jistá, jestli zrovna Paul je pro mě ten pravej. Teda já chápu, že je to řízek a že je chytrej, a pak je tady i ta naše společná záliba v mediátorování.

Ale taky to, že se mě pokusil zabít. Nad něčím takovým je přece jen těžký mávnout rukou.

Takže když jsem tam tak stála jištěná u sloupu, byla jsem totálně rozpolcená. Na jednu stranu bych neměla vůbec nic proti tomu, kdyby se ke mně naklonil, přiblížil se svou pusou k mojí a vtisknul mi pořádnej polibek.

Na druhou stranu mi stejně žádoucí připadalo vykopnout nohou směrem k jeho slabinám, abych mu oplatila to, co jsem si kvůli němu musela protrpět, a taky toho Pekelnýho anděla a všechny nepříjemnosti kolem.

Ale nakonec jsem to neudělala. Jenom jsem tam tak stála a srdce mi poskakovalo jako splašený. Koneckonců tohle byl kluk, o kterým se mi v posledních tejdnech zdály docela hustý sny. A něco takovýho hned tak nevyšumí jen proto, že vám někdo strčí jazyk do pusy.

„Neboj,“ vypravila jsem ze sebe nakonec hlasem, kterej byl po všem tom breku dost zastřenej. Musela jsem si odkašlat, aby mi vůbec bylo rozumět. „Nic jsem o tobě otci D. nevykládala, pokud ti leží v hlavě tohle.“

Paulovi se očividně ulevilo. Dokonce zvednul ruku ze sloupu a chytil do prstů pramen vlasů, kterej mi vyklouznul z účesu a teď se mi usadil na rameni.

„Líbí se mi, když máš rozpuštěný vlasy,“ usmál se. „Měla bys je tak nosit pořád.“

Protočila jsem panenky, abych zakamuflovala, že mě jeho dotek nenechal v klidu, a pokusila jsem se proklouznout pod tou rukou, kterou mi pořád bránil v pohybu.

„Kampak si myslíš, že utečeš?“ zeptal se laškovně a rychle mi přehradil možnost ústupu. Taky popošel blíž, takže naše obličeje byly už jen kousíček od sebe. Dech, jak jsem si všimla, mu i teď voněl po zubní pastě.

Jesseho dech nevoněl nijak, to dá rozum – ten kluk byl přece mrtvej.

„Paule,“ napomenula jsem ho, „tady ne, jasný?“

„Fajn.“ Ale neuhnul ani o píď. „Tak teda kde?“

„Jéžišikriste, Paule,“ odfrkla jsem si a přiložila si dlaň na čelo – bylo přesně tak horký, jak jsem tušila. Ale věděla jsem, že to není horečka. Od čeho jsem tak rozpálená? Tady v chodbě je přece chládek. Že by mě tak rozhicoval Paul? „Já fakt nevim. Mám toho teď tolik… Nemůžeš prostě… nemůžeš mi dát trochu času?“

„Ale jistě,“ souhlasil potměšile. „Dostalas růže?“

„Dostala,“ potvrdila jsem stručně. Nevim, co mě to popadlo, abych se s ním vybavovala dál, když jediný, po čem jsem upřímně a z celý duše toužila, bylo schovat se v holčičí umejvárně a zašívat se tam až do další přestávky. „Ale jestli si myslíš, že se smaže, cos mi proved, jenom proto, že mi pošleš nějakej blbej pugét, tak –“

„Suze,“ přerušil mě Paul, „už jsem ti říkal, že mě to mrzí. A ještě víc mě mrzí, co se ti stalo s nohama. Mělas mě nechat, abych tě odvez domů. Nic bych na tebe nezkoušel, přísahám.“

„Jo, fakt?“ Podívala jsem se na něj. Byl o hlavu vyšší než já, ale jeho rty teď byly od mejch jen kousíček. Kdybych se jich chtěla dotknout, stačilo mírně pohnout hlavou. Ne že bych o to stála! To by mě ani ve snu nenapadlo. „A jak bys nazval to, co děláš teď?“

„Suze,“ zopakoval a natočil si na prst další pramínek mejch vlasů. Na tváři mě zašimral jeho dech. „Jak jinak tě mám přimět, abys se mnou mluvila? Získalas o mně naprosto špatný mínění. Myslíš si, že jsem zloduch. A to nejsem, ani náhodou. Jsem… jako ty, víš?“

„Nevím proč, ale nějak se mi to nezdá,“ ušklíbla jsem se. Ale bylo dost těžký se ušklíbat, když stál tak blízko. A ne proto, že by mě tak děsil. Aby bylo jasný, pořád mě děsil, ale teď to najednou bylo jiný.

„To nechápu,“ prohlásil. „Vážně máme hodně společnýho. A nejenom tu mediátorskou záležitost. Myslím, že oba bereme život stejně. Teda až na to tvoje přesvědčení, že bys měla lidem pomáhat. Ale to se poddá. Jinak jsme úplně stejný. Oba jsme cynici a nevěříme ostatním. Skoro až misantropicky, dalo by se říct. Jsme starý duše, Suze. Oba jsme už byli na světě mockrát. Nic nás nepřekvapí, nic na nás neudělá dojem. Nebo aspoň…“ Jeho ledově modrý oči se zabodly do mejch. „… doteďka. Pokud jde o mě.“

„To je možný, Paule,“ pronesla jsem v tuhle chvíli tak povýšeně, jak jsem dokázala – což teda nebylo nic moc, protože stál tak blízko, že jsem se skoro nemohla nadechnout. „Problém je v tom, že jseš člověk, kterýmu nejvíc na světě nedůvěřuju.“

„To taky nevím proč,“ ohradil se Paul. „Jsme prostě stvořený jeden pro druhýho. Jenom proto, že Jesseho jsi potkala dřív –“

„Ne!“ To slovíčko ze mě vystřelilo jako raketa země – vzduch. Nedokázala jsem ho zadržet, stejně jako jsem nemohla snýst, že vyslovil Jesseho jméno. „Paule, varuju tě –“

Překvapil mě, když mi zničehonic položil na rty ukazováček.

„Pšššt,“ zarazil mě. „Neříkej nic, čeho bys pak mohla litovat.“

„Tohohle nebudu nikdy litovat!“ vybuchla jsem. „Jseš –“

„Ty to tak nemyslíš,“ prohlásil sebevědomě Paul, sklouznul prstem z mejch rtů, obkroužil mi s ním bradu a pak mi zlehounka přejel po straně krku. „Máš jenom strach. Máš strach si přiznat, co doopravdy cítíš. Bojíš se toho, že vím věci, o kterejch nemá ten tvůj moudřej Gandalf Dominik ani páru. Bojíš se, že bych moh mít pravdu a že nejseš tak vášnivě oddaná tomu svýmu dokonalýmu Jessemu, jak sis myslela. Tak už to v sobě přestaň dusit. Něco jsi cítila, když jsme se líbali. To nepopřeš.“

Něco že jsem cejtila? Sakra že cejtila, ale to nebylo nic proti tomu, co cejtím teď – a to nedělá nic jinýho, než že mi přejíždí ukazováčkem po krku. Tohle nemá vejšku: zrovna kluk, kterýho nenávidím – a já ho nenávidím, vím to! – se mnou dělá věci, ze kterejch mi tak úžasně běhá mráz po zádech…

… zatímco kluk, kterýho miluju, může za to, že si připadám jako absolutní –

Paul se naklonil tak blízko, až se jeho čokoládový sako dotklo mýho svetru.

„Nechceš to zase zkusit?“ zeptal se mě jemně. Jeho rty se pomalu blížily, až byly sotva cenťák od těch mejch. „Jenom takovej malej testík?“

Nevím, proč jsem ho nenechala. Aby mě zase políbil, pokud to teda chcete slyšet. Chtěla jsem to. V mým těle nebyl nerv, kterej by po tom netoužil. Mý sebevědomí bylo v ředitelně tak krutě zadupaný do země a já toužila po tom, aby mě někdo chtěl. Kdokoli. Dokonce i kluk, kterej mě vyděsil k smrti.

A nejspíš mě tak trochu děsil i teď. Nebo to, co by mi moh udělat. Právě proto mi srdce tlouklo jako na poplach.

Ale to je fuk – prostě jsem se s ním nedokázala líbat. Nemohla jsem. Ještě ne. A ne tady. Zaklonila jsem krk, abych se vymanila z jeho dosahu.

„Radši ne,“ sykla jsem. „Mám dneska fakt blbej den, Paule. Vážně bych ocenila, kdyby sis dal pohov –“

A při tý poslední slabice jsem napřáhla ruce a odstrčila ho od sebe tak silně, jak jsem dokázala.

Paul to nečekal. Ucouvnul a zavrávoral.

„Pane jo,“ vyhrknul, když zase získal rovnováhu – a taky důstojnost. „Co je to s tebou?“

„Nic,“ zavrčela jsem a zmuchlala jeho kapesník v dlani. „Prostě jsem se dozvěděla špatný zprávy… To je celý.“

To nejspíš nebylo to nejchytřejší, co jsem mu měla říct, protože se zatvářil zvědavě. A když je zvědavej, nedá mi pokoj nikdy. „No ne? Copak se stalo? Že by tě kovbojík pustil k vodě?“

Nedokázala jsem zareagovat jinak, než že jsem ze sebe vyrazila něco mezi vzlykem a zalapáním po dechu. Nevim, kde se ve mně takovej zvuk vzal. Nejspíš číhal někde v hrudi celou dobu jenom na to, až na něj konečně dojde řada. Paula to zarazilo stejně jako mě,

„Páni,“ opakoval, tentokrát úplně jiným tónem. „Fakt pustil? Promiň, já… fakticky?“

Zavrtěla jsem hlavou, ale promluvit jsem nedokázala. Chtěla jsem, aby mi Paul dal už konečně pokoj, aby zavřel klapačku a vysmahnul. Ale vypadalo to, že nemá v úmyslu ani jedno.

„Já si hned myslel,“ prohlásil, „že v ráji budou nějaký hadi, když se ani neukázal, aby se mi pokusil zakroutit krkem. Víš, kvůli tomu, co se stalo u nás.“

Konečně jsem zase ovládla svůj hlas. Zněl sice skřehotavě, ale aspoň něco. „Já si svý bitvy vybojuju sama,“ prohlásila jsem pateticky. „Na to Jesseho nepotřebuju.“

„Chceš říct, že ses mu nesvěřila,“ opravil mě Paul. „Žes mu o nás dvou neřekla.“

Když jsem odvrátila hlavu, pokračoval: „Takže je to pravda. Neřeklas mu to. Anebo ses mu svěřila – a ukázalo se, že je mu to jedno. Nebylo to náhodou takhle, Suze?“

„Musím už do třídy,“ vyhrkla jsem a rychle se od něj odvrátila.

Ale Paulův hlas mě zase přimrazil k zemi.

„Otázka je, pročs mu to zatajila? Je možný, že někde v hloubi duše ses tomu chtěla vyhnout… protože někde hluboko uvnitř tušíš, že ke mně něco cítíš, i když to sama sobě nedokážeš přiznat?“

Otočila jsem se na svý bolavý patě.

„Anebo možná,“ vyhrkla jsem rozlíceně, „v hloubi duše nechci mít na rukou krev! Napadlo tě to někdy, Paule? Protože Jesse tě už takhle nemá moc v lásce. Kdybych mu řekla, cos mi udělal – o co ses pokusil –, zabil by tě!“

Jo, jo, přiznávám, že tohleto jsem navařila z vody. Ale to Paul nemoh tušit.

Jenomže to vzal stejně jinak, než jsem zamejšlela.

„Tak vidíš,“ prohodil s úsměvem, „přece jen mě máš trochu ráda, když nechceš, aby mě zabil.“

Nadechla jsem se, abych se proti takový nehoráznosti ohradila, ale pak jsem si uvědomila naprostou marnost toho všeho, a otočila se k němu znechuceně zády.

Jenomže právě v tu chvíli se rozletěly dveře tříd a do chodby začali proudit studenti. Na misijní akademii se nezvoní – lidi rozjímající na důstojnejch duchovních místech, jako jsou kostel a hřbitov, by totiž rušilo, kdyby se tady co chvíli rozdrnčel zvonek na hodinu a pak zase na přestávku – takže hodina prostě končí vždycky ve chvíli, kdy velká ručička doleze ke dvanáctce. Když se ty hordy začaly valit kolem mě, uvědomila jsem si, že první hodina je v háji.

„Tak co, Suze?“ zeptal se Paul. Zůstal stát nevzrušeně na místě, i když kolem něj proudily davy lidí. „Je to tak? Nechceš mě vidět mrtvýho. Chceš mi bejt nablízku, protože mě máš ráda. Tak už si to konečně přiznej.“

Zoufale jsem zavrtěla hlavou. Fakticky – přesvědčovat o něčem tohohle kluka je ztráta času. Je tak sebestřednej, že k němu názory jinejch lidí vůbec nedolehnou.

A pak, čistě teoreticky, je tady taková nepatrná možnost, že by moh mít pravdu.

„Paule, tak tady jseš!“ Kelly Prescottová se vynořila z laviny těl a kolem ní se jako aura přelejvaly její medově zlatý vlasy. „Všude jsem tě hledala! Víš, myslela jsem na ty volby a co bysme pro ně mohli udělat o polední přestávce. Co kdybysme se spolu vydali po dvoře a rozdávali ty čokoládový tyčinky? Víš, abysme jako připomněli lidem, koho maj volit.“

Ale Paul si Kelly vůbec nevšímal. Jeho ocelově modrý oči i jeho pozornost byly upřený na mě.

„No, Suze?“ pobídnul mě za doprovodu obvyklý zvukový kulisy – cvakání zámků u skříněk a povykování, i když nás ve škole v jednom kuse napomínali, ať jsme o přestávkách zticha, abysme nerušili turisty. „Tak dokážeš si to přiznat, nebo ne?“

Zavrtěla jsem hlavou. „Ty nepotřebuješ mě. Ty potřebuješ dobrýho psychiatra.“

A pak jsem prošla mezi nima.

„Paule, haló!“ Kelly zatahala Paula za sako. „Houston volá Paula. Volby, pamatuješ? Dneska odpoledne!“

A pak udělal Paul něco, co – jak jsem si pozdějc uvědomila – vejde do análů Misijní akademie Junipera Serry, a nejenom proto, že to viděla Cee Cee, která si to operativně poznamenala do bloku pro využití v nejbližším vydání školních novin Misijní zvon. Ne – Paul udělal něco, co si zřejmě netroufnul udělat vůbec nikdo (s výjimkou mojí maličkosti, to dá rozum) za celejch těch jedenáct let Kellyiný školní docházky: poslal ji do hajzlu.

„Nemůžeš mě nechat,“ zasyčel na ni a vyškubnul jí z prstů svý kožený sako, „aspoň chvíli na pokoji?! Aspoň podělanejch pět minut?!“

Kelly Prescottová zůstala ohromeně stát, jako by ji proplesknul. „C-cože?“

„Slyšelas dobře,“ odseknul Paul. I když on to nejspíš nevnímal, všichni v celý tý dlouhatánský chodbě přestali dělat to, čím se zrovna zabejvali, jen aby zjistili, co se bude dít dál. „Už se mi chce blejt z tebe a z těch podělanejch voleb a z tyhle podělaný školy! Chápeš?! A teď zmiz, než řeknu něco, čeho budu pozdějc litovat.“

Kelly zamrkala, jako by jí z očí vypadly kontaktní čočky. „Paule!“ vydechla nevěřícně. „Ale… volby… čokoládky…“

Paul ji probodával pohledem. „Seber si ty svoje čokoládky,“ poradil jí, „a strč si je do –“

„Pane Slatere!“ Jedna z novicek, který se promenovaly chodbou a měly za úkol bachařit, skočila rovnou na Paula. „Do kanceláře ředitele! A honem!“

Paul předvedl novicce gesto, který – jak jsem si byla jistá – mu vynese pár dní podmínečnýho vyloučení, pokud ho nevylejou úplně. Byla to taková sprosťárna, že jsem se začervenala i já, a to mám tři bráchy v pubertě. Teda nevlastní. A dva z nich se vyjadřujou sakra oplzle, když jejich táta není na doslech.

Novicka se rozplakala a rozběhla se za otcem Dominikem. Paul se díval, jak uhání chodbou a jak za ní vlaje černej hábit. Pak se obrátil na Kelly, která taky brečela. A pak na mě.

V tom pohledu toho byla spousta. Hněv. Netrpělivost. Znechucení.

Ale nejvíc ze všeho – a myslím si, že v tom jsem se teda nesekla – tam byla ublíženost. Vážně. Paula ranilo to, co jsem mu řekla.

Nikdy mě nenapadlo, že bych tomuhle klukovi dokázala něčím ublížit.

Možná že to, co jsem o něm řekla Jessemu – že Paul je hrozně osamělej –, bude nakonec pravda. Možná jen doopravdy potřebuje kamaráda.

Ale pokud si ho chtěl najít na misijní akademii, tak na to určitě nešel nejlíp.

Vzápětí uhnul očima, otočil se ke mně zády a vypochodoval ze dvora. Za chvíli už jsem uslyšela túrování motoru jeho sporťáku a zaskřípění pneumatik na parkovišti před školou.

A byl pryč.

„No teda,“ ozvala se Cee Cee, která se objevila za mnou, a v hlase jí byla znát úleva. „Člověk by řek, že mu na těch volbách bude záležet víc, že jo?“

A pak mě chytila za zápěstí a zvedla mi ruku vysoko vzhůru, jako se to dělává vítězům. „Ať žije místopředsedkyně!“

15

Ten den už se Paul do školy nevrátil.

Ne snad, že by to někdo čekal. Šeptanda, která se šířila naší třídou, tvrdila, že i kdyby se vrátil, čeká ho tejdenní vyloučení. Debbie Mancusová to slyšela od jedný svý kamarádky ze šestý třídy, která to zase zaslechla v kanceláři otce Dominika, když tam čekala na propustku.

Připadalo mi nejrozumnější, aby se Paul držel dál, než se všichni trochu uklidní. Říkalo se, že ta novicka, který ukázal vztyčenej prostředníček, dostala hysterickej záchvat a musela si jít lehnout na ošetřovnu s mokrým hadrem na hlavě. Všimla jsem si, jak před ošetřovnou rázuje otec D. a mračí se. Trochu jsem měla chuť zajít za ním a připomenout mu: „Vidíte, otče? Já vám to říkala.“

Ale připadalo mi to, jako kdybych si vyrazila na zajíce s plamenometem, a tak jsem to radši pustila z hlavy.

A kromě toho jsem byla na otce Dominika furt naštvaná kvůli Jessemu. A čím víc jsem na to myslela, tím větší vztek se mnou lomcoval. Přišlo mi, jako by se na mě ty dva domluvili. Jako bych byla jenom nějaká pitomá šestnáctka, nešťastně zamilovaná nána, se kterou si oni dva musej poradit. Ten zmetek Jesse byl tak vyděšenej z představy, že by mi musel říct do očí, že mě nemiluje… Ale co čekal, že asi udělám? Že mu jednu vrazím? No, ne že bych na to neměla chuť.

Zároveň s chutí jít se stočit někam do klubíčka a tiše si umřít.

Řekla bych, že jsem na tom nebyla bídně jenom já. Kelly Prescottová vypadala taky pořádně zdrchaně. Ale nesla roli oběti líp než já, to musím přiznat. Dramaticky strhala všechny obaly z čokoládiček, na kterejch bylo jméno SLATER. A pak všude dopsala ke svýmu jménu SIMONOVÁ. Vypadalo to, že už v tom zase jedeme spolu.

Vyhrála jsem volby na post místopředsedkyně třetího ročníku Misijní akademie Junipera Serry jednomyslně, teda až na jedinej hlas, kterej dostal Brad Ackerman. Nikdo nepochyboval o tom, kdo moh Brada volit. Ten vůl se dokonce ani nesnažil zfalšovat rukopis.

Ale všichni mu to prominuli, to dá rozum, kvůli tomu mejdanu, co pořádal večer. Pařiči byli upozorněný, aby se nezjevovali před desátou – teprve v deset totiž přijede ze šichty v Poloostrově Pizza Jake a dovalí pivo a pizzy. Mamka s Andym nám nechali ráno, když odjížděli, na lednici vzkaz, ve kterým nám výslovně zakazujou zvát si někoho domů, zatímco tady nebudou. Brad se z toho moh potrhat smíchy.

Pokud jde o mě, měla jsem na starosti úplně jiný věci než jeho blbý mejdlo ve vířivce.

Cee Cee s Adamem chtěli jít po škole oslavit mý vítězství, který bylo fakt bezpracný, když protivník sám vyklidil pole. Ale Adam se nabídnul, že koupí láhev jablečnýho moštu, a to se fakt nedalo odmítnout. Koneckonců se on i Cee Cee tak snažili, abych vyhrála, zatímco já k tomu nijak nepřispěla – pokud nepočítám ten stupidní slogan. Cejtila jsem se tak provinile, že jsem s nima jela po škole na pláž a zůstala tam až do přípitku k západu slunce, což byl zvyk, kterej jsme zavedli, když jsem volby vyhrála poprvé – tenkrát před osmi měsícema, kdy jsem se přistěhovala do Carmelu.

Hned jak jsem dorazila domů, zjistila jsem pár věcí. Zaprvý: některý hosti začali přijíždět mnohem dřív, než se řeklo, například Debbie Mancusová, která odjakživa jela po Bradovi, nebo aspoň od toho večera, kdy jsem je spolu nachytala na večírku u bazénu u Kelly Prescottový, jak se muchlujou v altánku. A zadruhý: Debbie věděla o Jessem.

Nebo si aspoň myslela, že o něm ví.

„Tak kdo je ten kluk, se kterým podle Brada chodíš, Suze?“ zeptala se, zatímco stála u naší kuchyňský linky a umělecky aranžovala na tác plastový kelímky na pivo. Brad byl venku s bandou dalších nadrženců a dávali vířivce zabrat pořádnou dávkou chloru, nejspíš s vědomím, s kolika bakteriema se bude muset bazének vypořádat, až se do něj ponořej všichni ty jeho odporný kámoši.

Debbie už byla v plný polní na večírek, což v jejím případě zahrnovalo top, co končil vysoko nad pupkem, a takový ty nabíraný harémový kalhoty, ve kterejch si asi myslela, že schová svůj zadek, ale popravdě řečeno v nich vypadala ještě tlustší. Nerada podceňuju příslušnice vlastního pohlaví, ale Debbie Mancusová je fakticky parazit. Už léta se věší na paty Kelly Prescottový. Jenom jsem doufala, že teď nemá v úmyslu přeskočit na mě.

„Prostě jeden kluk,“ odsekla jsem chladně a odsunula ji stranou, abych si vyndala z lednice dietní kolu. Potřebovala jsem pořádnej kofeinovej nářez, abych se obrnila na večer – na večer bez Jesseho, zato s večírkem na zápraží.

„Chodí na RLS?“ zajímala se Debbie.

„Ne,“ procedila jsem a odtrhla víčko plechovky. Všimla jsem si, že Brad už sundal z lednice vzkaz od mamky a Andyho. Asi by se za něj před kámošema styděl. „Nechodí na střední.“

Debbiiny oči se rozšířily. „Fakt, jo? Takže je na vejšce? A Jake ho zná?“

„Ne,“ odsekla jsem.

Když jsem to dál nerozváděla, Debbie se nervózně zahuhňala: „To bylo dneska hustý, co? To s tim Paulem.“

„To jo,“ souhlasila jsem o něco sdílnějc. Napadlo mě, jestli Jesse přece jen není nahoře a nečeká na mě. Nebo fakt odešel nadobro, a ani se se mnou nerozloučil? No, podle toho, jak se věci vyvinuly, bych spíš vsadila na to druhý.

„Já myslim… Teda holky říkaly…“ Debbie nikdy nepatřila k lidem, co uměj nějak extra formulovat svý myšlenky, ale teď to vypadalo, že narazila na zásadní problém. „Že jako ten Paul, to… že je do tebe zabouchnutej.“

„Jo?“ Suše jsem se zasmála. „Tak aspoň někdo.“

A pak jsem vystartovala ke schodům do svýho pokojíčku.

Cestou jsem potkala Davida, kterej zase upaloval dolů. Nes si spacák, batoh a brašnu s laptopem, kterej vyhrál na letním počítačovým táboře za to, že naprogramoval nějakou úžasnou počítačovou hru. Za patama měl Maxe.

„Kam se ženeš?“ zeptala jsem se ho.

„K Toddovi,“ vysvětlil. Todd je jeho nejlepší kámoš. „Říkal, že u něj s Maxem můžeme přespat. Nevypadá to, že v tomhle baráku by dneska někdo dokázal usnout.“

„Dobrej nápad,“ ocenila jsem jeho rozhodnutí.

„Ty bys měla udělat to samý,“ poradil mi můj nejmladší nevlastní bráška, kterýmu jsem ještě nedávno přezdívala Prófa. „Měla bys přespat u Cee Cee.“

„Asi jo,“ souhlasila jsem. „Ale mám tady něco na práci.“

David pokrčil ramínkama. „Tak jo. Ale nestěžuj si, že jsem tě nevaroval.“

A pak se dali s Maxem zase do klusu.

Když jsem doběhla do svýho pokoje a zjistila, že tam Jesse není, moc mě to nepřekvapilo. Srab. Skopla jsem z nohou pantofle, odkráčela do koupelny a zamkla za sebou. Ne snad, že by duchové takovou překážku nezmákli. Ale co, Jesse už se stejně neukáže. A dneska jsem se takhle cejtila bezpečnějc.

Napustila jsem si vanu, svlíkla se a ponořila se do horký vody, abych si odmáčela svý bolavý nohy a ulevila unavenýmu tělu. S bolavým srdcem jsem bohužel nic províst nemohla. Možná by na to pomohla čokoláda, ale v koupelně jsem bohužel žádný zásoby neměla.

Jenomže nejhorší na tom všem bylo, že někde hluboko uvnitř jsem cejtila, že otec Dominik měl s tím Jesseho přestěhováním na faru pravdu. Bude to tak lepší. Protože co by mě jinak čekalo? Kdyby zůstal u mě v pokoji – a já do něj byla furt zabouchnutá? Neopětovaná láska je sice prima námět pro filmy i knížky, ale v normálním životě je to dost na palici.

No… nevim, ale já bych prostě přísahala, že předtím, než jsme si dali tu pusu, ke mně Jesse něco cejtil. A vůbec nemám na mysli to, co se dělo se mnou, když jsem zírala Paulovi na pusu, protože to byl jen čistej chtíč. Ten kluk – teda jeho tělo – mě fakticky vzrušuje, to připouštím. Ale nemiluju ho.

Byla jsem si jistá – tak jistá, že Jesse mě miluje.

Jenomže jsem se pletla, jak je vidět. Celou tu dobu jsem se pletla.

A co je jinak novýho? Když jsem se trochu odmáčela, vylezla jsem z vany. Pak jsem si zase obvázala boláky a vklouzla do svejch nejpohodlnějších džínů. Byly samá díra a mamka mě varovala, že je za žádnou cenu nesmím nosit mezi lidi. V jednom kuse vyhrožovala, že je vyhodí do popelnice, ale já je nedala. K nim jsem si natáhla vybledlý černý tričko.

A když jsem se vrátila do svýho pokoje, našla jsem tam Jesseho. Seděl na svým místě pod oknem, s tou pitomou kočkou na klíně.

Věděl to. Z jeho výrazu jsem pochopila, že už mu otec Dominik vyslepičil, že se mnou mluvil, a teď si tady prostě čeká – a dost napjatě –, co já na to.

Nechtěla jsem ho zklamat, takže jsem se zdvořile zeptala: „Ale, tak ty jseš pořád tady? Myslela jsem, že ses odstěhoval na faru.“

„Susannah…“ spustil váhavě. Hlas měl hlubokej, jako když Hřebík vrčí přes dveře na Maxe.

„Nerada bych tě zdržovala,“ prohodila jsem ve společenským duchu. „Slyšela jsem, že v misii bude teď přes noc spousta práce. Jako s přípravou na tu zejtřejší slavnost. Tak abys nedostal sprďáka, že se někde flákáš.“

Slyšela jsem, jak mi ty jedovatosti prouděj z pusy, ale namouduši jsem neměla ponětí, odkud do ní přiskákaly. Tam ve vaně jsem si umínila, že budu dospělá, rozumná a chápavá, ale teď jsem mluvila jako načuřený dítě, a to jsme si nepovídali ještě ani minutu.

„Susannah,“ zopakoval Jesse a postavil se, „musíš pochopit, že takhle to bude lepší.“

„Aha.“ Pokrčila jsem ramenama, abych mu dala najevo, jak strašně málo mě celá tahle záležitost zajímá. „Ale jistě. Tak ode mě pozdravuj sestru Ernestinu.“

Pořád tam tak stál a díval se na mě. Jeho výraz byl naprosto nečitelnej. Panebože! Kdybych věděla, jak to dopadne, dala bych si víc bacha na to, do koho se zamilovávám. Bylo tak ponižující vědět, že se na mě dívá, a při tom nic necejtí. Oči měl temný a neproniknutelný – tak temný, jako je měl Paul světlý.

„Takže to je všechno,“ prones. Z nějakýho důvodu, kterej jsem fakt nedokázala dešifrovat, to znělo rozzuřeně. „… všechno, co mi řekneš?“

Tak tohle mi teda mozek nebral. Taková drzost! Jen si to představte – ten chlap si dovoluje zuřit na mě!

„Jo,“ odsekla jsem. „Vlastně ne, počkej.“

V černejch očích se mu zablejsklo. „Ano?“

„Craig,“ vyhrkla jsem. „Zapomněla jsem na Craiga. Co dělá?“

Jesseho pohled zase potemněl. Vypadal, jako by ho to zklamalo. Jako by zrovna on měl důvod bejt zklamanej! Já jsem přece byla ta, kdo má srdce na cucky!

„Nic se nezměnilo,“ odpověděl. „Je stále nešťastný z toho, že je mrtvý. Pokud chceš, můžu požádat otce Dominika –“

„No jasně,“ přerušila jsem ho. „Já zapomněla, že jste teď s otcem Dominikem jedna ruka. Ale já Craiga zvládnu sama, dík za nabídku.“

„Dobře,“ uzavřel stručně Jesse.

„Dobře,“ zopakovala jsem.

„Takže…?“ Jeho hnědý oči se do mě tázavě zabodly. „Sbohem, Susannah.“

„Jo,“ zavrčela jsem. „Měj se.“

Ale Jesse se ani nepohnul. Místo toho udělal něco naprosto nečekanýho. Natáhnul ke mně dlaň a pohladil mě po tváři.

„Susannah,“ vypravil ze sebe. V očích se mu odráželo světlo mý noční lampičky, když do mě zabodnul ten pohled. „Susannah, já –“

Ale už jsem se nedozvěděla, co mi chtěl říct, protože dveře mýho pokoje se zase najednou rozletěly dokořán.

„Promiňte, že ruším,“ ozval se Paul Slater.

16

Paul. Úplně jsem na něj zapomněla. Vykouřilo se mi z hlavy, že my dva jsme spolu v posledních dnech tak nějak začali chodit.

Ale tohle bych před Jessem nikdy nepřiznala.

„Co takhle zaklepat?“ vyjela jsem na Paula. Doufala jsem, že si nevšimne zděšení v mým hlase. A ani toho, jak jsme se s Jessem od sebe polekaně odtrhli.

„Ale,“ odrazil mě Paul. Na kluka, kterej byl zrovna za trest na tejden podmínečně vyloučenej ze školy, se tvářil pořád dost samolibě. „Slyšel jsem nějaký hlasy, tak jsem si myslel, že tu máš nejspíš hosty. Nenapadlo mě, že tady bavíš pana de Silvu.“

Všimla jsem si, že Jesse na Paulův jízlivěj úšklebek odpověděl pěkně výhružným pohledem. „Slatere…“ připomněl se ledově.

„Jesse,“ oplatil mu mile Paul, „tak jak se dneska večer máme?“

„Než jsi sem vrazil,“ odpověděl Jesse sarkasticky, „měl jsem se vcelku dobře.“

Paulovo obočí vyletělo metr dvacet. „Vážně? Takže Suze ti nic neřekla?“

„Co mi ne –“ začal Jesse, ale já mu skočila do řeči.

„Myslíš o těch inkarnátorech?“ vyhrkla jsem a postavila se rychle před Jesseho, jako by ho mý tělo dokázalo ochránit před Paulovejma špatnejma úmyslama. „A o tom stěhování duší? Ne, zatím jsem mu to nestačila povědět, ale zrovna jsem se na to chystala. Dík, že ses stavil.“

Paul se na mě zašklebil. A něco v tom jeho úšklebku způsobilo, že mi srdce začalo zběsile tlouct, ale tentokrát ne proto, že bych myslela na líbání s tímhle klukem.

„Jenomže proto jsem nepřišel,“ ozval se Paul a předved nám svý vzorově bílý zuby.

Cejtila jsem, jak se Jesseho tělo za mnou napnulo. I Hřebík jako by pociťoval k Paulovi stejnou zášť jako jeho páníček: vyskočil na parapet, vztyčil se tam se zježenejma chlupama a hlasitě na Paula syčel. Jesse to sice zatím nedával najevo tak otevřeně, ale měla jsem dojem, že je to jen otázka času.

„Jestlis teda přišel na Bradův mejdan,“ vložila jsem se do těch vražednejch pohledů, „tak ses trochu zatoulal. Ta sranda se bude dít o patro níž.“

„Nepřišel jsem na žádnej mejdan,“ vyvedl mě z omylu Paul a zalovil v kapse. „Přišel jsem ti vrátit tohle. Nechala sis to u mě v ložnici.“ A vylovil z kapsy džínů něco malýho a tmavýho.

Zaostřila jsem na to. Byla to moje želvovinová sponka do vlasů – ta, kterou jsem nemohla zaboha najít. Ale ne proto, že bych ji nechala u něj. Ne – hledala jsem ji už od pondělka, od prvního dne novýho školního roku. Asi mi musela někde upadnout, a on ji našel.

Našel ji – a pak celej tejden čekal, až to bude moct Jessemu takhle vpálit do tváře.

A zničit mi život! Protože právě tohle Paul ve skutečnosti byl: žádnej mediátor, žádnej inkarnátor. Ničitel.

Rychlý zašilhání na Jesseho mi potvrdilo, že tahle řízená střela – nechala sis to u mě v ložnici – neminula cíl. Můj bejvalej spolubydlící vypadal, jako by dostal pěstí přímo do žaludku.

Věděla jsem přesně, jak mu je. Paul takhle na lidi působil.

„Dík,“ zasyčela jsem a vyrvala Paulovi sponku z ruky. „Ale ztratila jsem ji ve škole, ne u tebe.“

„A víš to jistě?“ usmál se na mě mile Paul. Zvláštní, jak bezelstně se někdy dokázal tvářit. „Já bych přísahal, že sis ji sundala u mě v posteli.“

Ta pěst se vynořila odnikud. Vůbec jsem ji neviděla. V jednu chvíli jsem tam stála jako tvrdý Y a říkala si, že tohle už Jessemu nedokážu vysvětlit, a v další jsem sledovala, jak jeho pravačka přistává v Paulově obličeji.

Ani Paul ji nejspíš neviděl, jinak by uhnul. Ta rána ho zastihla naprosto nepřipravenýho a srazila ho na můj toaletní stolek. Voňavky a laky na nehty se rozletěly do všech stran, když Paulovo tělo narazilo na dřevěnou desku.

„Tak dost!“ Skočila jsem mezi ně. „Jesse, jen se tě snaží vytočit, chápeš? Nic mezi náma nebylo, jasný? Šla jsem k němu domů, protože mi tvrdil, že ví něco o tom, čemu se říká stěhování duší. Myslela jsem si, že by ti to mohlo nějak pomoct. Ale přísahám, že je to celý! Nic nebylo.“

„Nic nebylo…“ opakoval Paul pobaveně, když se zvedal na nohy. Z nosu mu tekla červená a stříkala mu na košili, ale on vypadal, jako by si toho vůbec nevšímal. „Hele, Jesse, prozraď mi něco. Když se líbá s tebou, taky vzdychá?“

Chtělo se mi ho zabít. Jak může…? Jak??

Ale spíš jsem se měla ptát sama sebe, jak jsem to vůbec mohla připustit? Jak jsem mohla bejt tak pitomá a nechat ho, aby mě líbal? Protože já ho nechala – a líbala ho taky. Nic z toho by se nejspíš nestalo, kdybych se dokázala aspoň trochu ovládat.

Byla jsem raněná, byla jsem rozzuřená, a když mám bejt upřímná – byla jsem sama. Stejně jako Paul.

Ale nikdy jsem tím nechtěla nikomu ublížit.

Tentokrát ho Jesseho pěst odlifrovala na sedátko ve výklenku. Hřebík, kterej nebyl z nejnovějšího vývoje událostí nijak nadšenej, vztekle zasyčel a pak proskočil otevřeným oknem na střechu verandy. Paul přistál obličejem v polštářích, a když zvednul hlavu, všimla jsem si, že mi krví pocákal všechny sametový povlaky.

„To stačí!“ vykřikla jsem a chytila Jesseho za ruku, kterou napřahoval k další ráně. „Panebože, Jesse, copak nechápeš, co má za lubem? Snaží se tě co nejvíc vytočit! Tak proč mu na to skáčeš?!“

„Ne, o to mi nejde,“ ozval se Paul ze země. Zaklonil hlavu do zakrvavenejch polštářů a stisknul si kořen nosu, ze kterýho mu pořád stříkalo. „Snažím se vysvětlit tady Jessemu, že potřebuješ opravdovýho přítele. Heleďte, neblázněte, vy dva! Jak dlouho tohle může pokračovat? Suze, nikdy předtím jsem o tom nemluvil, ale mluvím o tom teď, protože vím, co sis umanula. Stěhování duší je možný jen v případě, kdy ze živýho těla vyhodíš duši jeho majitele a nastěhuješ tam jinou. Jinejma slovama, mluvíme tady o vraždě. A promiň, ale vy dva na mě jako vrahouni nepůsobíte. Ten tvůj Jesse bude jednou muset vykročit za světlem. To ty ho držíš tady –“

Ucejtila jsem, jak se Jesseho paže pod mojí vahou začíná neúprosně zvedat, takže jsem se na ni pověsila celým tělem.

„Sklapni, Paule!“

„A co ty, Jesse? Co ty jí sakra můžeš nabídnout?“ Paul se rozesmál, což s tím zakrváceným obličejem působilo dost strašidelně. „Vždyť ji nemůžeš pozvat ani na jediný pitomý kafe –“

Jesse mě setřás, jako by v mým sevření najednou explodoval. Vrhnul se na Paula a váleli se spolu po koberci, jak se snažili jít si jeden druhýmu po krku. Když žuchli na podlahu, připadalo mi, jako by se otřás celej barák.

Teda ne snad, že by je někdo slyšel. Dole rozhicoval Brad stereo na plný pecky a zdi se třásly pod náporem decibelů. Hip hop, muzika Bradova srdce. Bylo mi jasný, že všichni naši sousedi budou dneska usínat za doprovodu těch podmanivejch melodií.

Jesse a Paul se mi váleli u nohou. Napadlo mě, jestli bych je neměla něčím majznout po kebulích. Ale vzhledem k tomu, že jsou oba tak tvrdohlaví, jsem dost pochybovala, že by to něčemu prospělo. Jenomže něco jsem udělat musela, jinak se ty dva zabijou a všechno to bude moje vina. Jedině moje vina.

Nevim, proč mě napadnul zrovna hasicí přístroj. Stála jsem tam, dívala se, jak si Paul s Jessem pokoušej navzájem rozbít hlavu o mou knihovnu, a najednou se mi v hlavě rozsvítilo: Jasně. Hasičák! Obrátila jsem se, vyřítila se z pokoje, seběhla schody – a jak jsem hnala dolů, zvuky hip hopu byly pořád hlasitější, zatímco zvuk rvačky v mým pokoji slábnul.

Dole už bylo Bradovo mejdlo v plným proudu. Spoře oděný dívčiny se vinuly k propocenejm tričkům svalovců v rytmu duc duc. Půlku z těch lidí jsem vůbec neznala. Pak mi došlo, že to budou nejspíš Jakeovi kámoši z vejšky. V poklusu jsem zahlídla Neila Jankowa s tím modrým kelímkem, který předtím Debbie tak pečlivě aranžovala na tácy. Když jsem prolítla kolem, vyšplíchla mu z něj pěna.

A tak jsem pochopila, že dorazil Jake i se štěnětem.

Musela jsem se protáhnout kolem zdi v chodbě, abych se dostala do přecpaný kuchyně. Jedinej pohled na prosklený dveře na zadní dvorek mi napověděl, že ve vířivce, do který se vešlo maximálně osm lidí, se mačká nejmíň třicet zoufalců, většinou dvojic propletenejch do sebe. Připadalo mi, jako by se náš barák znenadání proměnil v kulisy erotickýho thrilleru.

Hasicí přístroj jsem našla nad dřezem, kde ho měl Andy nachystanej pro případ, že by začal hořet omastek na sporáku. Když jsem se s ním řítila zpátky ke schodům, musela jsem hulákat: „S dovolením, s dovolením!“, aby mi lidi uhnuli z cesty. Když jsem se konečně probojovala k prvnímu schodu, zarazila jsem se, protože jsem uslyšela, jak na mě někdo volá. A když jsem se otočila, ke svý hrůze jsem si všimla, jak za mnou stojí Cee Cee a Adam.

„Co tady děláte?“ vyjekla jsem.

„Dostali jsme pozvánku!“ zakřičela na mě Cee Cee, abych ji v tom randálu slyšela. I tak to znělo trochu nejistě. Všimla jsem si, že se tváří dost vyjeveně. Aby ne. Nepohybovali se s Adamem ve stejnejch společenskejch kruzích jako Brad a jeho sací komando.

„Hele!“ Adam mi ukázal jeden z těch Bradovejch nechutnejch letáků. „Jsme zvaný.“

„No, super,“ vyhrkla jsem. „Tak to jo. V tom případě si to užijte. Já mám zrovna něco důležitýho nahoře –“

„Jdem s tebou!“ houkla na mě Cee Cee. „Tady je moc velkej randál.“

Jenomže u mě v pokoji moc klidu nenajdou. Vzhledem k tomu, že se tam zrovna rve Paul Slater s duchem mýho rádoby přítele.

„Radši počkejte tady!“ vykřikla jsem. „Za minutku jsem zpátky!“

Ale Adam už si stačil všimnout hasičáku, kterej jsem s sebou vlekla. „Super! Zvláštní efekty!“ zahulákal natěšeně a vystartoval za mnou.

Zaboha jsem netušila, jak bych mu to rozmluvila. Musela jsem se rychle vrátit nahoru, abych stačila zabránit tomu, že se Paul a Jesse zabijou – nebo přesnějc řečeno Jesse zabije Paula, protože sám už byl po smrti. Jestli chtěj jít Adam a Cee Cee za mnou, tak se prostě budou muset vyrovnat s tím, co tam uviděj.

Doufala jsem, že je třeba na schodech nějak setřesu, ale byla to planá naděje, protože když jsem začala supět vzhůru, zahlídla jsem, že Paul s Jessem se mezitím stačili vypotácet z mýho pokojíčku a teď se navzájem vlečou po schodišti do přízemí.

Teda, to jsem viděla já. Dva kluky, zaklesnutý do sebe v boji na život a na smrt, jak se válej po zemi a navzájem si rvou košile.

Ale úplně něco jinačího viděla Cee Cee s Adamem a taky všichni ostatní, co na ně v tu chvíli zírali. Viděli jen zakrvácenýho Paula Slatera, jak se valí z mýho pokoje a očividně se snaží praštit do hlavy – sám sebe.

„Jéžiši!“ vyhrkla Cee Cee, když jí Paul – propletenej s Jessem, kterýho nemohla vidět – dopadnul k nohám. „Co se to děje?“

Jesse se vzpamatoval jako první. Vydrápal se na nohy, popadnul Paula pod krkem a zvednul ho – jen proto, aby ho moh znova praštit.

Ale Cee Cee, Adam i všichni ostatní v obýváku viděli jen Paula, se kterým škubla nějaká neviditelná síla do stoje a pak ho odeslala přes celou místnost.

Většina z těch, co se zrovna muchlovali, toho užasle nechala. Muzika duněla dál, ale nikdo už netancoval. Všichni strnule zírali na Paula.

„Jéžiši!“ vyjekla zase Cee Cee. „Je zfetovanej?“

Adam zavrtěl hlavou. „To teda o tom klukovi vysvětluje hodně věcí.“

V tu chvíli se zjevil Jake, kterýmu dal nejspíš někdo hlášku. Procpal se mezi lidma až k Paulovi, kterej se svíjel na podlaze – s Jesseho rukou kolem krku, ale tu jsem viděla jenom já –, a vyhrknul: „Ale do hajzlu!“

Pak si všimnul, jak stojím hned vedle s hasičákem v ruce, vyrval mi ho a namířil na Paula proud bílý pěny.

Ne že by to nějak extra pomohlo. Ty dva se začali kutálet k jídelně – lidi, který jim stáli v cestě, stačili jen polekaně uskakovat – a narazili do mámina kredence s porcelánem. Ten se pochopitelně zakymácel a poroučel se k zemi. Slyšeli jsme jen řinčení rozbíjenejch talířů.

Jake vypadal ohromeně. „Co je to za kluka? Je na hadry, nebo co?“

Neil Jankow, kterej stál hned vedle s kelímkem piva, se nesměle ozval: „Možná dostal nějakej záchvat. Měli bysme zavolat záchranku.“

Jake se zatvářil vyděšeně.

„Ne!“ vyjeknul. „Ne, nikdo se volat nebude!“

Právě v tu chvíli mrštil Jesse Paulem proti skleněnejm dveřím na zadní verandu.

Sprška střepů upoutala pozornost milenců ve vířivce natolik, že se s jekotem pokusili vyskočit z vody, ale vzápětí zjistili, že je dost nebezpečný řítit se na verandu plnou rozbitýho skla jen tak naboso. Neměli chudáci kam utýct, a tak mohli v bazénku jen bezmocně zírat, jak se po verandě zmítá Paulovo tělo a hrozí, že každou chvíli vletí mezi ně.

Brad byl jeden z těch, co uvízli ve vířivce, a Debbie na něm pochopitelně visela jako klíště. Nevěřícně zíral na díru v zašupovacích dveřích, a pak zaburácel: „Slatere! To si teda zaplatíš, debile!“

Ale Paul zrovna nebyl v situaci, kdy by si mýho nevlastního brášky všímal. Jesse mu právě vyrazil dech a přidržel mu hlavu nad okrajem vířivky.

„Tak dáš od ní ruce pryč?!“ zasyčel mu do tváře. Oči, ve kterejch se odrážely světla kolem bazénku, mu plály strašidelnou září.

„V žádným případě!“ zasípěl Paul.

Jesse mu strčil hlavu pod vodu a chvíli ji tam podržel.

Neil, kterej vyběhnul za Jakem na zadní verandu, zaječel: „Chce se utopit! Ackermane, dělej něco, krucinál!“

„Jesse!“ vykřikla jsem. „Pusť ho! Nestojí ti za to!“

Cee Cee okamžitě zbystřila. „Jesse?“ opakovala. „On je tady?“

Jesse se nechal natolik rozptýlit, že povolil stisk, a Jake s Neilem mezitím vytáhli Paula ven. Lapal po dechu a z nosu mu crčela krev, která se mu na prsou vpíjela do promočený košile.

Už jsem se na to nemohla dál dívat. „Tak dost!“ okřikla jsem Paula i Jesseho. „Náš barák je zničenej! Všichni jsou vyděšený! A taky –“ rozhlídla jsem se kolem sebe po těch napůl vystrašenejch a napůl ohromenejch tvářích, „mám nadobro zničenou pověst!“

Ani Paul, ani Jesse se neodvážili muknout. Ale odpověděl mi někdo jinej.

„No to je prostě neuvěřitelný,“ prohodil Craig Jankow, kterej se zčistajasna zhmotnil vedle svýho bráchy. „Takovýho piva je tady, a mě nikdo nepozve! Tohleto,“ pokračoval, když jsem po něm vrhla nevěřícnej pohled, „je fakticky drsnej mejdan. Vy mediátoři to teda umíte roztočit!“

Jesse se zatím stačil obrátit k Paulovi. „Už se k ní nikdy nepřibližuj, rozumíš?“

„Polib mi…“ ucedil Paul.

Jeho hlava znova zajela pod hladinu. Jessemu totiž nedalo moc práce vyrvat ho z Jakeova sevření.

Ale divný bylo, že tentokrát šel s Paulem pod vodu i Neil. To Craig. Učil se rychle, a Jesse mu teď názorně předved, jak by se měl vypořádat s dilematem, že měl vlastně umřít jeho brácha.

„Neile!“ zaječel Jake a pokusil se vytáhnout jak Paula, tak svýho kámoše – o kterým mi bylo jasný, že půjde ke dnu jako první. Ale on sám nemoh tušit, že ho k němu tlačí ruce ducha.

Ale já to věděla. A taky jsem věděla, že v danej okamžik neexistuje nic, co by se dalo udělat, aby toho ty dva mrtví konečně nechali. Duchové maj nadlidskou sílu. Nikdo z nás nemoh udělat nic, aby jim vyrval zpod pracek jejich oběti, aspoň dokud Neil s Paulem nebudou stejně mrtví jako jejich… no jo. Vrahové.

Pochopila jsem, že musím udělat něco, co se mi fakticky vůbec nezamlouvalo. Jenomže jsem neviděla jinou cestu, jak s tím vším skoncovat. Jo, hrozby ani hrubá síla tady nefungovaly. Měla jsem jen jedinou možnost.

Ale fakticky, fakticky se mi do toho vůbec nechtělo. Hrudník se mi svíral strachem, a skoro jsem nedejchala, jak příšerně jsem byla vyděšená. Jasně – když jsem na tom místě byla posledně, málem jsem umřela. A neměla jsem žádnou možnost ověřit si, jestli mi Paul nekecal. Co když zkusím udělat to, co mi radil minule, a skončím na nějakým ještě horším místě než posledně?

I když bylo dost těžký si představit, jaký místo by mohlo bejt ještě horší.

Ale měla jsem na vybranou? Ani omylem.

Jen se mi do toho hrozně, hrozně nechtělo.

Jenomže v životě člověk asi nemůže dělat jen to, co ho baví.

Se srdcem až v krku jsem hrábla do horký vířící vody a popadla dvě košile. Netušila jsem, čí oblečení to v tu chvíli držím. Věděla jsem jen to, že se tady snažím zabránit vraždě.

Pak jsem zavřela oči a představila si to místo, o kterým jsem upřímně doufala, že už ho víckrát neuvidím.

A když jsem otevřela oči, byla jsem tam.

17

A nebyla jsem sama. Byl se mnou Paul. A taky Craig Jankow.

„Co to…?“ vyjeknul Craig a zadíval se do dlouhý temný chodby plný dveří, která byla po ohlušující zvukový kulise Bradova mejdanu najednou strašidelně tichá. „Kde to sakra jsem?“

„Jsi tam, kams měl jít už dávno,“ odseknul mu Paul a začal si čistit košili. Ale vzhledem k tomu, že jsme tady byli v jiný rovině existence a tohle celý se odehrávalo jenom v našem vědomí, neměl na ní žádný fleky. Pak se obrátil ke mně a dodal s úsměvem: „Čistá práce, Suze. A na první pokus!“

„Drž hubu!“ Neměla jsem náladu na zdvořilosti. Byla jsem někde, kde jsem hrozně, ale hrozně moc nechtěla bejt… na místě, který jsem navštěvovala jenom ve svejch nejhorších snech, a vždycky jsem z toho byla fyzicky i psychicky úplně na dně. Na místě, který ze mě vysávalo život… o odvaze radši nemluvě. „Nejsem z toho dvakrát vodvázaná.“

„Ani já ne.“ Paul se dotknul svýho nosu, ale tady jsme byli ve spirituálním světě, takže mu nekrvácel. A oblečení měl taky suchý. „Když jsme tady, znamená to, že naše těla tam dole jsou v bezvědomí,“ připomněl.

„Já vim.“ Nervózně jsem se zadívala do dlouhý chodby plný mlhy. Stejně jako v těch hororovejch snech jsem nedohlídla na její konec. Viděla jsem jen nekonečný množství dveří, který vedly do ztracena.

„Tímhle určitě upoutáš Jesseho pozornost,“ prohodil Paul laškovně. „Teda když upadneš do komatu.“

„Drž zobák!“ okřikla jsem ho. Bylo mi do breku. Ale nenáviděla jsem ten pocit, kdy se člověku tlačej do očí slzy. Nenáviděla jsem ho snad ještě víc než to, že jsem se zase ocitla v tyhle nekonečný čekárně. „Je to tvoje vina. Neměls ho provokovat.“

„A ty,“ vyštěknul Paul a v očích mu zajiskřilo, „ses neměla líbat –“

„Pardon,“ ozval se Craig, „ale moh by mi tady někdo vysvětlit, co tohle přesně –“

„Ty drž hubu!“ okřikli jsme ho jednohlasně.

Když jsem trochu popadla dech, začala jsem bejt na Paula míň ostrá: „Hele, to u tebe doma – fakticky mě to mrzí. Jo? Prostě jsem ztratila hlavu. Ale to neznamená, že by mezi náma něco bylo.“

„Ztratilas hlavu…?“ opakoval bezvýrazně Paul.

„Jo,“ potvrdila jsem. Chloupky na krku mi stály v pozoru. Tohle místo se mi vůbec nelíbilo. Nelíbily se mi ty bílý pramínky mlhy, který se mi obtáčely kolem kotníků. Nelíbilo se mi, že tady bylo ticho jako v hrobě. A už vůbec se mi nelíbilo, že jsem viděla sotva na pár kroků před sebe. Kdoví, co může číhat v tak hustý mlze?

„A co když já chci, aby mezi náma bylo něco víc?“ ozval se Paul.

„Tak to máš prostě blbý,“ odsekla jsem mu.

Pak jsem si všimla Craiga, kterej se mezitím vydal chodbou a prohlížel si se zájmem nejbližší dveře.

„A co inkarnátorství?“ vybuchnul Paul.

„Co?“

„To já ti o tom pověděl, už si nevzpomínáš? Je tady ještě fůra dalších věcí, který zatím nevíš. Věci, který tě můžu naučit a o kterejch se ti ani nesnilo.“

Vytřeštila jsem na něj oči. Vzpomněla jsem si na to, co mi říkal tam u sebe v ložnici: na to stěhování duší. Nějaká část mý duše pořád hrozně toužila dozvědět se o tom víc. Hrozně, hrozně moc po tom toužila.

Ale větší a silnější část mý osobnosti trvala na tom, že s Paulem Slaterem už nechci mít nic společnýho.

„Neblázni, Suze,“ ponoukal mě Paul. „Sama dobře víš, že umíráš touhou se to dozvědět. Celej svůj život jsi byla zvědavá, kdo – nebo co – jseš zač. A já ti říkám, že znám odpovědi. Já to vím. A naučím tě všechno, když mě necháš.“

Zamračila jsem se. „A co čekáš na oplátku za tu svou velkorysou nabídku?“ vybafla jsem.

„Potěšení ze tvý společnosti,“ odpověděl s úsměvem.

Prohodil to jakoby mimochodem, ale já věděla, že to má promyšlený. A právě proto – i když jsem umírala touhou dozvědět se o všech těch věcech, o kterejch mluvil – jsem na ten jeho návrh nemohla přistoupit. Byla to past. Musela bych za to zaplatit tím, že budu trávit veškerej volnej čas s Paulem Slaterem.

Ale třeba by se to vyplatilo. Nejen proto, že bych se dostala k informacím o pravý povaze toho našeho údajnýho daru, ale taky proto, že bych tím zajistila Jessemu bezpečí… aspoň dokud by o mě Paul neztratil zájem.

„Tak jo,“ odpověděla jsem.

Konstatování, že Paul vypadal v tu chvíli překvapeně, by muselo dostat nominaci na Nejledabylejší výrok roku. Ale než stačil vůbec nějak zareagovat, zachmuřeně jsem dodala: „Ale necháš Jesseho na pokoji, rozumíš? Myslím to smrtelně vážně. Už žádný provokace. Žádný rvačky. A žádný zaříkávání.“

Paulovo levý obočí vylítlo. „Tak proto…“

„Jo,“ potvrdila jsem. „Proto.“

Mlčel tak dlouho, až jsem si začala říkat, že snad zapomněl, o čem se tady spolu bavíme. Já bych mu to teda rozhodně nepřipomínala. No teda… až na tu část o Jessem.

Ale Paul nakonec pokrčil ramenama a prohlásil: „Tak dobře. Souhlasím.“

Zírala jsem na něj a nechtěla věřit vlastním uším. Že bych zrovna zajistila – nehledě na to, jakou oběť to bude vyžadovat ode mě – Jessemu bezpečí?

Byla to právě Paulova nenucenost, která mě nakonec přesvědčila, že je to tak. I jeho odpověď Craigovi, kterej váhal s rukou na klice nejbližších dveří, a nakonec se zeptal: „Co je za nima?“

„To, co si zasloužíš,“ odpověděl mu s úšklebkem Paul.

Craig se po něm nedůvěřivě ohlídnul a nakrčil nos: „Co si zasloužím? To jako za co?“

„Uvidíš.“

„Neposlouchej ho, Craigu,“ vložila jsem se do toho. „On nemá ani páru, co je za těma dveřma. Možná to, co si zasloužíš. Možná další život. Nikdo to neví. Musíš jít prostě dál a zjistit to.“

Craig se podezíravě zadíval na dveře před sebou. „Další život?“ opakoval váhavě.

„Nebo věčná spása,“ dodal Paul. „Anebo, podle toho, jak ošklivej chlapeček jsi byl, věčný zatracení. Jen upaluj. Otevři ty dveře – a budeš mít jasno.“

Craig pokrčil ramenama, ale nedokázal z těch dveří spustit zrak.

„No,“ nadechnul se, „pořád to bude lepší než potulovat se tam dole. Vyřiďte Neilovi, že mě fakt mrzí, že jsem se choval jako… to je fuk. Ale stejně to není fér, víte? Není to fér.“

Pak stisknul kliku – a dveře se na maličkej kousíček pootevřely. A Craiga vcucnul paprsek světla tak oslepujícího, že jsem musela zvednout ruku, abych si chránila oči.

„Takže,“ ozval se Paul, „když ho teď máme konečně z krku…“

Spustila jsem ruku zase k boku. Craig byl pryč. Chodba v těch místech, kde ještě před chvílí stál, zela prázdnotou. Mlha vypadala stejně neproniknutelně jako předtím.

„… můžeme konečně zvednout kotvy?“ dopověděl Paul a trochu se oklepal. „Z tohohle místa mi totiž naskakuje husí kůže.“

Pokusila jsem se skrejt svůj úžas nad tím, že Paul cejtí to samý, co já, pokud jde o tenhle duchovní rozměr. Zajímalo by mě, jestli se mu o tyhle chodbě taky zdává. Tak nějak jsem měla tucha, že spíš ne.

Ale taky mi blesklo hlavou, že ani mě už tyhle sny pronásledovat nebudou.

„No klidně,“ souhlasila jsem. „Ale jak se dostanem zpátky?“

„Úplně stejně,“ prohlásil Paul a zavřel oči. „Prostě si to představ.“

Zavřela jsem oči, cejtila teplo Paulovejch prstů na svý ruce a chlad mlhy, která mi olizovala kotníky…

O vteřinku pozdějc strašidelný ticho vyšumělo a nahradilo ho hlasitý duc duc. A jekot. A sirény.

Otevřela jsem oči.

První věc, kterou jsem uviděla, byl Jesseho obličej, kterej se nade mnou skláněl. V záblescích rudejch a bílejch světel ambulance vypadal hrozně bledě. Vedle jeho obličeje byl Cee Ceein, stranou Adamův.

Cee Cee se ozvala jako první. „Probrala se! Panebože, Suze! Probírá se! Není ti nic?“

Zmateně jsem se posadila. Popravdě řečeno mi nebylo nejlíp. Připadala jsem si, jako by mě něčím majzli po hlavě. Něčím tvrdým. Sevřela jsem si ji dlaněma. Měla jsem ji jako střep. Ve spáncích mi tepalo a zvedal se mi kufr.

„Susannah!“ Jesse mě objal kolem ramen a jeho hlas zněl polekaně. „Co se stalo? Jsi v pořádku? Kde… kam jsi šla? A kam se poděl Craig?“

„Tam, kam patří,“ odpověděla jsem a přimhouřila oči, jak mě majáček sanitky oslňoval. „Co Neil? Je živej?“

„Je.“ Jesse vypadal otřeseně, stejně jako já… protože přesně tak jsem se cejtila. Otřesená. Ani jsem si neuvědomila, jak hroznejch bude těch pár minut pro něj. Jako když mě tam viděl ležet v bezvědomí, a bez zjevný příčiny… Džíny jsem měla mokrý, jak jsem se namočila v bazénku. A jak vypadaj mý vlasy, to jsem radši ani nechtěla domejšlet. Až půjdu kolem zrcadla, budu předstírat, že jsem slepá.

„Susannah!“ Jako by si mě Jesse chtěl tím sevřením nějak přivlastnit. Díkybohu! „Co se stalo?“

„Kdo je zase ten Neil?“ zjišťovala okamžitě Cee Cee. Podívala se ustaraně na Adama. „Panebože, ona má halucinace!“

„Povim ti to potom,“ slíbila jsem jí unaveně, ale sjela jsem ji výstražným pohledem. Kousek opodál jsem viděla Paula, jak si taky sedá. Na rozdíl od Neila se mu to dařilo bez pomoci saniťáků, ale stejně jako on vykašlával spoustu chlorovaný vody. A neměl mokrý jenom džíny: byl promočenej od hlavy až k patě a z nosu mu tekla červená.

„Co se to tady dělo?“ zeptala se ošetřovatelka ze záchranky. Klekla si nade mě, sevřela mi zápěstí a začala měřit puls.

„Omdlela,“ vysvětlila jí Cee Cee. „A nepila nic, jestli vás zajímá tohle.“

„Jistě, jako nikdo z vás,“ prohodila nedůvěřivě ošetřovatelka. Pořád mi kontrolovala tep. „Uhodila ses do hlavy?“

„Já nevim,“ přiznala jsem a zamžourala do protivný záře její baterky.

„Možná že jo,“ ozvala se Cee Cee. „Jak padala.“

Ošetřovatelka se na mě znechuceně zamračila. „Kdy už to vy děti konečně pochopíte? Alkohol,“ poučila mě přísně, „a horká voda nejdou k sobě.“

Nemínila jsem se s ní hádat, že teda rozhodně nejsem opilá. A taky že jsem, pokud jí jde teda o tohle, do vyhřátýho bazénku nevlezla dobrovolně. Taky ji to mohlo napadnout, když viděla, že jsem oblečená. Ale stačilo mi, když prohlásila, že mý životní funkce ohrožený nejsou, že mám vypít hodně vody a jít si okamžitě lehnout. Neil dostal podobný doporučení. Viděla jsem ho o něco pozdějc, jak si ze svýho mobilu volá taxíka, a tak jsem za ním zašla a ujistila ho, že podle mýho názoru už je naprosto bezpečný jezdit zase autem. Podíval se na mě, jako bych byla totální trotl.

Paul neměl takovou kliku jako my dva. Ukázalo se, že má přeraženej nos, takže ho odvezli na pohotovost. Viděla jsem ho naposled chvíli předtím, než se za ním zabouchly dveře sanitky, a nevypadal nijak zvlášť vesele. Zamrkal na mě přes dlahu, kterou mu upevnili k obličeji.

„Bolí tě hlava?“ zeptal se huhňavě.

„Příšerně,“ přiznala jsem.

„Zapomněl jsem tě varovat,“ prohlásil. „To se po tom stává vždycky.“

Tvář se mu stáhla a já si uvědomila, že se pokouší o úsměv. „Já se vrátím,“ prohlásil, jako by citoval z Terminátora, ale tak nějak smutně. A pak už za ním saniťák zašoupnul dvířka.

Když Paula odvezli, začala jsem se rozhlížet po Jessem. Neměla jsem ponětí, co bych mu vlastně měla říct… Možná něco v tom smyslu, že už z Paula nemusí mít strach?

Ale zřejmě se zase někam odhmotnil, protože jsem ho nikde neviděla. Místo toho jsem si všimla Brada, jak se ke mně žene celej říčnej. „Suze, dělej, poď mi píchnout! Nějakej debil zavolal poldy! Musíme někam zašít ten soudek s pivem!“

Podívala jsem se na něj jako leklá ryba. „Na to zapomeň.“

„No tak, Suze!“ Brada se očividně zmocnila panika. „Zabavěj nám ho! Možná nás všecky zavřou!“

Rozhlídla jsem se kolem a uviděla Cee Cee, jak se chystá nastoupit do Adamova auta. „Hej, Cee! Mohla bych u vás dneska přespat?“

„Že váháš, pokud mi budeš vypravovat o tom Jessem!“ zahulákala.

„Není o čem,“ zamumlala jsem. A fakticky nebylo. Jesse byl v tahu. Měla jsem sice celkem jasno, kam zmizel…

… ale nebylo nic, co bych s tím mohla udělat.

18

„Tak už se s tím smiř, Suze,“ vyzvala mě Cee Cee, když zhltla svou půlku sejrovýho šátečku, kterej jsme si spolu daly na slavnosti na počest Junipera Serry. „S chlapama je to těžký.“

„To mi povídej,“ povzdechla jsem si.

„No fakt. Buď je chceš, a voni tě nechtěj, nebo tě chtěj, ale ty je nechceš –“

„Vítej v mým světě,“ prohodila jsem zamračeně.

„Ale jdi,“ vyhrkla, zřejmě zaskočená mou zahořklostí. „Přece to zase nemůže bejt až tak špatný.“

Neměla jsem zrovna naládují to vyvracet. Zaprvý jsem se sotva přenesla přes bolení hlavy, protože to ještě nebylo ani dvanáct hodin od úspěšný inkarnátorský mise. A navíc jsem netušila, co by se na téma Jesse dalo dodat.

Jako bych už tak neměla dost starostí. Tak zaprvý, mamka a Andy. Taky nemuseli hned tolik vyvádět, když se vrátili ze San Franciska a našli barák v troskách, nemluvě o policejním hlášení… Brad si jen taktak ubránil hlavu na krku. A Jakeovi, kterej mu s celým tím mejdanem helfnul, nemluvě o konvoji alkoholu, zkonfiskovali celej fond na nákup camara, aby se z něj zaplatily škody na vybavení domácnosti. Jenom to, že David přespal u Todda a nedošel taky k úhoně, zabránilo Andymu, aby svý dva starší synáčky na místě nezabil. Ale stejnak to vypadalo, že o tyhle možnosti furt uvažuje… zvlášť ve chvíli, kdy mamka zjistila, jak a kam dopad její památeční porcelán.

Ne že já bych z toho vyvázla se ctí – teda ne že by se domákli, že za ten rozbitej porcelán můžu v první řadě já, ale z toho důvodu, že jsem svý nevlastní bráchy nedokázala zkrotit. Jenomže kdybych mamce a Andymu naznačila, že jsem se v podstatě stala obětí vydírání, začali by se zajímat, co hroznýho na mě Brad ví.

A tak jsem radši držela pusu na deset západů a byla ráda, že jsem zase projednou mimo epicentrum. No, až na ten porcelán, ale tam jsem si svý zavinění naštěstí uvědomovala jenom já. A nehodlala jsem to nijak ventilovat, protože mi bylo jasný, kam by jinak proudily veškerý budoucí příjmy z hlídání cizích dětiček.

Řekla bych, že naši dost vážně uvažovali o tom, že by na mě taky uvalili domácí vězení. Jenomže mi dost dobře nemohli zakázat účast na slavnosti otce Serry, protože jsem jako místopředsedkyně studentskýho výboru naší třídy měla bejt k ruce sestře Ernestině. Proto jsem skončila nad jedním sejrovým šátečkem se Cee Cee, která tady zase musela poskakovat jako šéfredaktorka školních novin. Ani jedna z nás nebyla po včerejší noci ve svý kůži – nejdřív ta děsná rvačka, pak výlet do země nikoho a nakonec celonoční drbání doprovázený pojídáním popcornu a čokoládiček. Ale vypadalo to, že nikdo z hostů, který si k nám chodili pro šátečky – dolar za kus, nekup to –, si kruhů pod našima očima nevšímal… Možná proto, že jsme se maskovaly slunečníma brejlema.

„Fajn,“ uzavřela Cee Cee. Od sestry Ernestiny nebylo teda moc chytrý, že nám dvěma svěřila na starost stánek s lahůdkama, protože většina nabízenýho zboží nejspíš skončí v našem žaludku. Po takovýhle noci jsme potřebovaly pořádnej přísun uhlohydrátů. „A co Paul Slater?“

„Co je s ním?“

„Jede po tobě.“

„Asi jo,“ zamručela jsem po chvilce.

„To je všechno, co mi na to řekneš?“

„Už jsem ti to přece vysvětlovala,“ připomněla jsem jí. „Mám ráda někoho jinýho.“

„Aha,“ souhlasila Cee Cee. „Jesseho.“

„Jo, Jesseho.“

„Ale ten tě nemiluje?“

„No… nemiluje.“

Pak jsme seděly asi minutu úplně potichu. Poblíž vyhrávala mexická lidová kapela. U fontány si děti pinkaly s pálkama. Socha Junipera Serry měla na hlavě květinový věnce. Vedle nás voněl další stánek s párkama a papričkama a hned vedle něj stánek s kukuřičnejma plackama. Ve zdejší církevní obci bylo totiž stejně Italů jako Hispánců.

Cee Cee si najednou posunula na nose sluneční brejle a zeptala se: „Jesse je duch, viď?“

Zakuckala jsem se kouskem šátečku.

„C-cože?“

„Duch,“ opakovala Cee Cee. „Hele, už to přede mnou nemusíš tajit, Simonová. Myslím, že to, co se u vás dělo, se prostě jinak vysvětlit nedá. Mluvilas na něj, ale nikdo tam nestál. Ale přece někdo držel Paulovi hlavu pod vodou.“

Zrudla jsem jako přezrálý rajče. „Jseš cvok.“

„Ne,“ namítla klidně Cee Cee. „To teda nejsem. Ty víš, jak tyhlety věci nesnáším. Teda věci, který se nedaj racionálně zdůvodnit. A ty úchyly v televizi, co tvrděj, že mluvili s mrtvejma. Ale –“ Právě dorazil nějakej turista, opilej z prudkýho sluníčka, čerstvýho mořskýho vzduchu a ze všeho toho piva, co do sebe naklopil u německýho stánku. Položil na pult dolar a Cee Cee mu způsobně podala šáteček. Poprosil o ubrousek. Všimli jsme si, že zásobník na ubrousky je prázdnej. Cee Cee se zákazníkovi omluvila, turista se dobromyslně zasmál a se šátečkem v ruce se odpotácel.

„Ale…?“ připomněla jsem nervózně.

„Ale když jseš do toho zamotaná ty, jsem ochotná tomu začít věřit. A jednou,“ dodala významně a vytáhla prázdnej zásobník na ubrousky, „mi to všechno vysvětlíš.“

„Cee Cee,“ vypravila jsem ze sebe, když mi srdce naskočilo do normálního rytmu, „věř mi, že je lepší o tom nic nevědět.“

„Ne,“ zatvářila se rozhodně. „Nenávidím věci, o kterejch nic nevím.“ Ukázala na zásobník. „Dojdu ho doplnit. Neva, když tě tady nechám na chvíli samotnou?“

Zavrtěla jsem hlavou a Cee Cee vyrazila pro ubrousky. Nevím, jestli si dokázala představit, jak moc mě tím vyšokovala. Tohle tajemství věděla jen jediná živá bytost na celým širým světě – teda kromě otce Dominika a Paula, to dá rozum –, a dokonce ani ta, teda má nejlepší kámoška Gina od nás z Brooklynu, o tom neví všechno, protože… kdo by tomu taky věřil?

Ale Cee Cee tomu věřila. Přišla na to sama – a věřila tomu. Možná, pomyslela jsem si užasle, možná to zase není až tak ujetý, jak jsem si vždycky myslela.

Seděla jsem tam a klepala se, i když bylo přes třicet stupňů a sluníčko pražilo, jako by mu to nestačilo. Byla jsem tak pohroužená do svejch myšlenek, že jsem si ani neuvědomila, že na mě někdo mluví z protější strany pultu. Teprve když mě oslovil křestním jménem – nebo něčím přibližným – a třikrát ho zopakoval, zpozorněla jsem.

Zvedla jsem oči a zadívala se na něj. Byl to mladík v bleděmodrý uniformě. „Susan, že jo?“ opakoval vytrvale.

Sklouzla jsem očima na tvář starce na vozíčku, kterýho tlačil před sebou. Paulův dědeček a jeho ošetřovatel. Otřásla jsem se a stoupla si.

„Ehm,“ odkašlala jsem si, „ahoj.“ Říct, že jsem byla v tu chvíli zmatená, by přesně nevystihovalo mý duševní rozpoložení. „Co tady děláte? Já myslela – myslela jsem –“

„Myslela jste, že nevycházíme z domu?“ doplnil mě ošetřovatel. „To ne, pan Slater chodí rád ven, že chodíme rádi na sluníčko, pane Slatere? Vlastně trval na tom, že si chce vyrazit zrovna dneska. Nevěděl jsem, jestli se to hodí, vzhledem k tomu, co se včera v noci stalo jeho vnukovi… Ale pan Paul je doma, hezky se nám zotavuje, a pan Slater si postavil hlavu… že jsme si postavili hlavu, pane Slatere?“

Paulův dědeček udělal něco, co mě totálně odrovnalo. Naprosto příčetně se na ošetřovatele podíval a pobídl ho: „Dones mi pivo, hochu.“

Mladík se na něj zamračil. „Ale, ale, pane Slatere,“ napomenul ho, „váš doktor říká, že –“

„Hoď sebou a nemel!“ vyštěknul pan Slater.

Ošetřovatel se na mě pobaveně zadíval, kejvnul hlavou, jako by říkal no a co s ním mám jako dělat? a odešel ke stánku s pivem. Nechal mě s dědou o samotě.

Zírala jsem na něj. Když jsme se viděli naposledy, byl úplně mimo. Ale teď ne. Modrý oči měl uslzený, to je fakt. Ale stejnak jsem si byla skálopevně jistá, že ví naprosto přesně, co se kolem něj děje.

A všechno se mi potvrdilo, když se ozval: „Poslyšte, nemáme moc času. Doufal jsem, že vás tady najdu.“

Mluvil rychle a tiše. Vlastně jsem se musela naklonit přes pult se šátečkama, abych ho slyšela. Ale i když byl staříkův hlas zastřenej, vyjádřil se neobyčejně jasně.

„Jste jedna z nich,“ prohlásil. „Z inkarnátorů. Já to poznám. Věřte mi. Já k nim taky patřím.“

Vytřeštila jsem na něj zrak. „Vy… taky?“

„Ale jistě,“ odseknul nedůtklivě. „A jmenuju se Slaski, ne Slater. To až můj nezdárný syn si změnil jméno. Nechtěl, aby si ho spojovali s tím pošetilcem, co všude rozhlašoval, že určití lidé mají schopnost vcházet do říše mrtvých.“

Zírala jsem na něj a pořád netušila, co mám říct. Co se na to taky dalo říct? Vyšokoval mě ještě víc než předtím Cee Cee.

„Vím, co vám navykládal můj vnuk,“ pokračoval pan Slater – teda doktor Slaski. „Neposlouchejte ho. Bere to za špatný konec. Jistě, máte schopnost tam vcházet. Ale zabíjí vás to. Ne hned, ale postupně.“ Pozoroval mě jiskrnejma očima v tý svý vrásčitý tváři plný stařeckejch skvrn. „Věřte mi, že vím, o čem mluvím. Býval jsem stejný hlupák jako můj vnuk. Taky jsem si myslel, že jsem bůh.“

Zamrkala jsem. „Ale co –“

„Neopakujte chybu, které jsem se dopustil, Susan. Držte se od toho dál. Držte se dál od krajiny stínů.“

„Ale –“

Jenomže Paulův dědeček si všimnul, jak se vrací jeho ošetřovatel s úlovkem, a okamžitě se vrátil do svýho napůl vytuhlýho stavu. Nevypadlo z něj už ani slovo.

„Tady to máme, pane Slatere!“ Mladík mu vtisknul do ruky kelímek. „Studený, napěněný pivečko.“

Doktor Slaski alias Slater naklonil kelímek a k mýmu naprostýmu zděšení si vycmrndal pivo na bradu a na košili.

„Jéje,“ vyjeknul ošetřovatel, „no to jsme tomu dali! Radši si to zajedeme trochu vyčistit.“ Zamrkal na mě. „Rád jsem vás zase viděl, Susan. Mějte se hezky.“

A odtlačil kolečkový křeslo se starým pánem směrem ke stánku, kde se střílelo na plechový kachny.

A bylo to. Pochopila jsem, že teď potřebuju bejt o samotě. Musím se stůj co stůj dostat od pultu se šátečkama. Neměla jsem ani ponětí, kam se poděla Cee Cee, ale až se vrátí, bude si muset poradit s prodejem týhle laskominy sama. Já potřebuju trochu klidu.

Podklouzla jsem pod pultem a celá omámená se vydala mezi ty davy lidí v misii, až jsem narazila na první dveře, který mi stály v cestě. Bezmyšlenkovitě je otevřela.

Zjistila jsem, že jsem se octla na misijním hřbitově. Ale nezařadila jsem zpátečku. Hřbitovy mě nijak neděsej. Já vim, že to asi bude znít divně, ale na hřbitově se duchové většinou nezdržujou. Myslím jako blízko svejch hrobů. Maj spíš ve zvyku potulovat se po místech, kde byli zvyklí chodit zaživa. Hřbitovy jsou pro nás mediátory fakticky místem odpočinku.

Nebo pro nás inkarnátory, ke kterejm – jak si myslej Paul Slater i jeho děda – taky patřím.

Paul Slater, kterej, jak jsem si teď uvědomovala, nebyl jenom obyčejnej studentík a taky manipulátor, co po mně tak trochu šílí. Ne – podle svýho dědy byl Paul něco jako ďábel.

A já mu zrovna prodala svou duši.

S tímhletím zjištěním jsem se nedokázala tak lehko vyrovnat. Potřebovala jsem přemejšlet. Potřebovala jsem se rozhodnout, co dál.

Vstoupila jsem na zastíněný prostranství hřbitova a vykročila úzkou pěšinou mezi hrobama, která mi nebyla tak úplně nepovědomá. Vlastně jsem sem chodila docela často. Když jsem si ve škole brala propustku s tím, že potřebuju na záchod, zdrhala jsem místo toho sem. Protože na konci tyhle cesty bylo něco, co je pro mě hodně důležitý. Něco, na čem mi fakticky hodně záleží.

Když jsem došla až na konec pěšinky, uvědomila jsem si, že nejsem sama. Stál tam Jesse a upřeně pozoroval svůj náhrobní kámen.

Ty slova, který si čet, jsem znala nazpaměť, protože jsem je tam nechala vytesat já – teda s pomocí otce Dominika.

Zde leží Hector „Jesse“ de Silva, 1830-1850, milovaný bratr, syn a přítel.

Když jsem došla až k pomníku, Jesse se na mě podíval. Pak beze slova natáhnul ruku přes vrcholek náhrobku. Mlčky jsem vklouzla prsty do jeho dlaně.

„Omlouvám se ti,“ zašeptal, oči temný a neproniknutelný jako vždycky, „za všechno.“

Pokrčila jsem ramenama a uhnula pohledem k hlíně kolem pomníku, která byla stejně temná jako jeho oči. „Myslím, že to chápu.“ I když bych to radši nechápala. „To není tvoje vina, že ke mně necejtíš… no… to, co já k tobě.“

Nevim, proč jsem to vůbec vyslovila. Ve chvíli, kdy mi to vyklouzlo z pusy, jsem si začala přát, aby se Jesseho hrob otevřel a pohltil mě navždycky do svejch útrob.

Umíte si představit, jak mě ohromilo, když se Jesse zeptal hlasem, kterej jako by ani nebyl jeho, jak překypoval emocema: „Takže tohle si myslíš? Že jsem se chtěl odstěhovat?“

„A nechtěls?“ Civěla jsem na něj naprosto zpitoměle. Snažila jsem se ze všech sil, abych tomu zase nepřikládala nějaký významy, který to nemá. Ale mý srdce – to, o kterým bych přísahala, že je už dva dny totálně na cucky – se najednou probralo k životu, i když jsem ho předem varovala, aby to radši nedělalo.

„Jak bych mohl zůstat?“ zanaříkal Jesse. „Po tom, co se mezi námi stalo? Susannah, jak bych mohl…?“

Upřímně řečeno jsem neměla ani ponětí, o čem to zase mele. „Co se mezi náma stalo? O čem to mluvíš?“

„Ten polibek.“ Pustil moji ruku tak nečekaně, až jsem zavrávorala.

Ale bylo mi to jedno. Bylo mi to naprosto fuk, protože mě najednou napadlo něco úžasnýho. Viděla jsem, jak Jesse zvedá ruku, aby si prohrábnul vlasy, a jak se mu ta ruka třese. A proč by se mu asi jako třásla?

„Jak bych mohl zůstat?“ opakoval zoufale. „Otec Dominik má pravdu. Potřebuješ si najít někoho, koho tvá rodina i přátelé uvidí. Potřebuješ být s někým, kdo s tebou zestárne. Potřebuješ někoho živého.“

A mně to všechno najednou začalo dávat smysl. Všechny ty tejdny, kdy jsme kolem sebe chodili jako cizí. Jesseho odtažitost. To nebylo kvůli tomu, že by mě nemiloval. Vůbec ne.

Zavrtěla jsem hlavou. Krev, o který jsem byla přesvědčená, že mi v posledních dnech zatuhla v žilách, se znenadání zase rozproudila. Doufala jsem, že nedělám nějaký další ukvapený závěry. Doufala jsem, že to není jen sen, ze kterýho se za chvíli probudím – a bude po všem.

„Jesse,“ nadechla jsem se, málem opilá štěstím, „já nic takovýho nepotřebuju. Ten polibek… to bylo to nejhezčí, co mě v životě potkalo.“

Bylo to jen prostý konstatování. Prostej fakt, o kterým jsem byla přesvědčená, že už si ho přece musel dávno všimnout.

Ale vypadalo to, jako by ho to dost překvapilo – protože hned vzápětí si mě přitáhnul k sobě a začal mě zase líbat.

A já cejtila, jako by se svět, kterej byl v posledních dnech totálně naruby, zase vrátil do starejch kolejí. Jesse mě svíral v náručí, líbal mě a všechno bylo krásný. Víc než krásný. Dokonalý. Protože mě miluje.

No jo, možná že to s tím přestěhováním pořád myslí vážně… A pak tady máme ještě tu záležitost s Paulem Slaterem, se kterou si fakticky nevim rady…

Ale co na tom záleží? Jesse mě miluje!

A když jsme se začali líbat tentokrát, už nás nikdo nevyrušil.