Meg Cabot

Nenasytná 01. Nenasytná

1)

9.15, úterý, 13. dubna

Metro, linka č. 6

Roh Sedmdesáté sedmé a Lexington Avenue New York, stát New York

Byl to zázrak.

Mína rychle skočila do vozu metra a chytila se jedné z lesklých stříbrných tyčí. Jen sotva dokázala uvěřit svému štěstí.

Byla ranní špička a ona měla zpoždění. Čekala, že se bude muset vměstnat do vagonu přecpaného stovkami dalších dojíždějících, kteří na tom byli stejně jako ona.

Najednou je ale uvnitř vagonu, ještě udýchaná z běhu na stanici metra. A vagon je přitom skoro prázdný.

Možná, pomyslela si, mi dnes budou věci pro změnu vycházet.

Mína se nedívala kolem. Svůj pohled upírala k reklamě nad hlavou, která hlásala, že může mít nádhernou čistou pleť, pokud teď hned zavolá nějakému doktoru Zizmorovi.

Nedívej se, říkala sama sobě. Ať se děje cokoliv, nedívej se, nedívej se, nedívej…

Pomyslela si, že s trochou štěstí by to až na Padesátou první ulici mohla zvládnout bez jediného očního kontaktu nebo jakékoliv jiné interakce s jinou žijící bytostí…

Byli to ale motýli – v životní velikosti – kteří jako první přilákali Míninu pozornost. Žádná dívka z New Yorku by nenosila bílé střevíčky s obrovským hmyzem na špičce. Román, který četla, byl psán azbukou. Mína usoudila, že se jednalo o román odpovídající obrázku na přebalu, na kterém byla beznadějně se tvářící slečna s očima plaché laně.

4

Ta dívka měla navíc u sebe ohromný kufr na kolečkách, což byla další známka toho, že nebyla z města.

Každopádně nic z toho – včetně dlouhých blonďatých copů sepnutých ve stylu filmu Za zvuků hudby na temeni hlavy a levných žlutých šatů z umělotiny kombinovaných s fialovými legínami – nevypovídalo tolik o tom, že není zdejší, jako to, co následně udělala.

„Ach, promiňte,“ řekla a podívala se na Mínu s úsměvem, který změnil celou její tvář, a z celkem hezké se naráz změnila v okouzlující. „Prosím, chtít sedět?“

Dívka posunula tašku, kterou měla vedle sebe na sedadle, aby si tam Mína mohla sednout. Nikdo z New Yorku by nikdy nic takového neudělal. Obzvlášť když ve vlaku byla spousta jiných volných míst.

Míně se skoro zastavilo srdce.

Najednou si byla naprosto jistá dvěma věcmi.

Jednak tím, že věci dnes rozhodně nepůjdou tak, jak by si přála, tedy kromě toho zázraku skoro prázdného metra.

A jednak tím, že ta dívka s plastovými motýly na střevíčkách bude do týdne mrtvá.

5

2)

9.30, úterý, 13. dubna

Vagon na lince č. 6

New York, stát New York

Mína zadoufala, že se v té věci o slečně Motýlkové mýlí.

Bohužel se ale nikdy nemýlila. Tedy, šlo-li o smrt.

Mína se přestala bránit tomu, co přijít muselo, pustila se lesklé tyče a sesunula se na sedadlo, které jí dívka nabízela.

„Tohle je vaše první návštěva?“ zeptala se Mína dívky, i když odpověď už znala dopředu.

Dívka, stále s milým úsměvem ve tváři, přikývla.

„Ano, město New York!“ zvolala nadšeně.

Skvělé. Její angličtina byla opravdu špatná, vlastně skoro žádná.

Slečna Motýlková vytáhla svůj telefon a začala si v něm prohlížet nějaké fotografie. Na jedné se zastavila a ukázala ji Míně.

„Vidíte?“ řekla pyšně. „Přítel. Můj americký přítel Gerald.“

Mína se podívala na rozostřený obrázek. No pane jo, pomyslela si.

Proč? zeptala se potom sama sebe. Proč se tohle děje ze všech dní právě dneska? Neměla na to čas.

Měla schůzku. A ještě musela vymyslet nějakou zápletku. Stále také bylo volné to místo hlavního scenáristy, které se uvolnilo poté, co se Ned během jarních zmatků v jídelně přede všemi nervově zhroutil.

Bylo to zajímavé místo. V takové show, jako je Nenasytná, by se konečně daly vydělat pořádné peníze.

Mína peníze potřebovala. A byla si jistá, že ona by žádnému nervovému zhroucení nepodlehla, i kdyby čelila jakýmkoliv tlakům.

Zatím ovšem žádné neprodělala a kromě Nenasytné by se nejspíš musela strachovat ještě o spoustu dalších věcí.

6

Z reproduktorů se vagonem rozlehl ženský hlas oznamující, že dveře se zavírají. Příští zastávka, jak hlas oznámil, bude Dvaačtyřicátá ulice, stanice Grand Central.

Mína, která právě přejela správnou zastávku, se ze svého místa nepohnula.

Bože, pomyslela si. Kdy už můj život konečně začne za něco stát?

„Vypadá velmi mile,“ lhala slečně Motýlkové o Geraldovi. „Přijela jste ho navštívit?“

Slečna Motýlková energicky přitakala.

„On pomoci mi sehnat vízum,“ řekla. „A…“ Svým telefonem naznačila, že se fotí.

„Fotografovat?“ zeptala se Mína. Pracovala v oboru. Věděla přesně, o čem slečna Motýlková mluví. Srdce jí pokleslo ještě víc. „Takže vy chcete být modelka. Nebo snad herečka?“

Slečna Motýlková se rozzářila a přikývla. „Ano, ano. Herečka.“

Samozřejmě. Samozřejmě, že tahle krásná dívka chce být herečkou.

Super, pomyslela si Mína cynicky. Takže Gerald bude její manažer.

To vysvětlovalo hodně o té baseballové čapce – stažené tak nízko do čela, že mu ani nebylo vidět do očí – a spoustě zlatých řetězů kolem krku, které měl na fotce.

„Jak se jmenujete?“ dotázala se Mína.

Slečna Motýlková na sebe ukázala, jako kdyby byla překvapená, že se chce Mína bavit o ní a ne o jejím naprosto fantastickém Geraldovi.

„Já? Já jsem Yalena.“

„Výborně,“ řekla Mína. Otevřela kabelku, chvíli prohrabovala nepořádek uvnitř a nakonec vytáhla svou vizitku. Vždycky u sebe jednu měla právě pro takové případy, jako byl tenhle. A ty bohužel přicházely až příliš často… zejména když jela metrem. „Yaleno, když budete cokoliv potřebovat – opravdu cokoliv – chci, abyste mi zavolala. Moje číslo je tady. Vidíte?“ ukázala na číslo na vizitce.

„Můžete mi zavolat kdykoliv. Jmenuji se Mína. Pokud vám to s přítelem nevyjde – pokud by na vás byl zlý nebo vám nějak ubližoval – ráda bych, abyste věděla, že mi můžete zavolat. Přijdu si pro vás, ať už budete kdekoliv. Ve dne i v noci. A poslouchejte…“ dodala.

„Neukazujte tuhle vizitku svému příteli. Je to tajemství. Pro případ nouze. Jen mezi přítelkyněmi. Rozumíte?“

Yalena se na ni s úsměvem podívala.

7

Nerozuměla. Vůbec netušila, že Mínino číslo pro ni může znamenat doslova hranici mezi životem a smrtí.

Nikdo to nikdy nechápal.

Vlak se zastavil ve stanici u Dvaačtyřicáté ulice. Yalena vyskočila.

„Grand Central?“ zeptala se s náznakem paniky.

„Ano,“ potvrdila Mína. „Tohle je Grand Central.“

„Tady setkat, můj přítel,“ oznámila Yalena nadšeně a popadla svoje obrovské zavazadlo, až se zakymácelo. Míninu vizitku vzala do druhé ruky. Byla celá rozzářená. „Děkuji! Volat brzy.“

Myslela tím, že zavolá, aby si spolu někdy zašly na kávu.

Mína ale věděla, že jí bude Yalena volat kvůli něčemu úplně jinému. Tedy pokud tu vizitku neztratí… Nebo pokud ji neobjeví Gerald a nezničí ji. A potom Yaleně ještě navrch přidá pořádnou ránu pěstí.

„Pamatujte si,“ opakovala Mína, která vyšla z vlaku spolu s dívkou.

„Neříkejte svému příteli, že máte mou vizitku. Někde ji schovejte.“

„Dělám,“ řekla Yalena a zamířila k nejbližšímu schodišti. Svůj kufr vlekla za sebou. Kufr byl tak obrovský a Yalena tak drobná, že ho sotva za sebou táhla. Mína věděla, že jí nezbývá nic jiného, než popadnout spodek toho neuvěřitelně těžkého kufru a pomoci jí ho vytáhnout nahoru po strmém a přecpaném schodišti. Potom Yaleně ukázala, kterým směrem se má dát – s přítelem se měla setkat „pod hodinami“ na „velké stanici“.

Pak se s povzdechem otočila a rychle zamířila na metro jedoucí zpátky do centra, aby se dostala na roh Madison Avenue a Padesáté třetí, kde byla zaměstnána.

Mína věděla, že Yalena nepochopila ani slovo z toho, co jí řekla.

No dobrá, rozuměla tak možná každému pátému.

A i kdyby rozuměla všem, nemělo by žádný smysl říkat jí celou pravdu. Beztak by jí nevěřila.

Stejně tak by nemělo smysl jít teď za ní a prohlédnout si toho jejího přítele na vlastní oči a pak mu říct něco jako: „Vím, kdo ve skutečnosti jsi, a taky vím, čím se živíš. Jdu to oznámit na policii.“

Protože prostě nejde na někoho zavolat policii jen proto, že se něco chystá udělat. Stejně tak nejde jen tak někomu říct, že brzy zemře.

K tomuto poznání dospěla Mína dost krušnou cestou.

8

Znovu si povzdechla. Pokud bude chtít stihnout další metro, bude muset utíkat…

Jenom se modlila, aby v něm nebylo moc lidí.

9

3)

18.00, úterý, 13. dubna

Katedra historie

Bukurešťská univerzita

Bukurešť, Rumunsko

„Pane profesore?“

Lucien Antonescu se na ni usmál zpoza masivního starožitného stolu, za kterým právě opravoval práce studentů. „Ano?“

„Takže je pravda,“ položila Natalia první otázku, která ji napadla, protože svůj původní dotaz úplně zapomněla, jen co se na ni upřely jeho tmavé oči, „že vůbec nejstarší lidské pozůstatky byly nalezeny v Rumunsku?“

Ale ne! Lidské pozůstatky? Jak nechutné! Jak se mohla zeptat na něco tak hloupého?

„Nejstarší lidské pozůstatky nalezené v Evropě,“ opravil ji jemně profesor Antonescu. „Vůbec nejstarší lidské pozůstatky byly objeveny v Etiopii. A ty jsou téměř o sto padesát tisíc let starší než ty nalezené v Jeskyni kostí, tedy na území dnešního Rumunska.“

Dívka poslouchala jenom napůl. Byl nejpřitažlivějším ze všech jejích učitelů, a to i včetně všech asistentů. Na univerzitních studentských stránkách Ohodnotsvehoucitele.com dostal profesor Lucien Antonescu v kategorii vzhled samé desítky.

A to právem. Byl totiž přes šest stop vysoký, štíhlý, s širokými rameny, měl husté tmavé vlasy, které nosil sčesané po stranách dozadu, a navíc hladké, nádherné čelo.

A aby toho nebylo málo, měl tmavě hnědé oči, které se za určitého světla rudě blýskaly, když se například během přednášky rozohnil u nějaké látky, což se dělo poměrně často, protože byl východoevropskou historií naprosto fascinován.

10

Některé ty zkazky, které jste mohli tu a tam o něm zaslechnout, byly ale docela určitě přehnané… obzvláště ty, co naznačovaly, že je příbuzný s rumunskou královskou rodinou, že je kníže nebo hrabě nebo něco podobného.

Ale od chvíle, co se přihlásila do profesorova kurzu, už Natalia chápala, proč je on – i jeho přednášky – tak populární. A taky proč je před jeho pracovnou při konzultačních hodinách vždycky taková fronta čekajících dívek. Bylo tam i pár studentů. Koneckonců, okázalý obdiv profesora Antoneska k ženským křivkám, patrný z toho, jak prezentoval obrázky starého rumunského umění, jasně dokazoval, že nemůže být gay. Byl to skvělý řečník s velmi vznešeným, podmanivým vystupováním…

A byl tak strašně, strašně přitažlivý.

„Takže,“ řekla Natalia váhavě, zatímco jí myšlenky rušil pohled na jeho perfektní kašmírové sako šité na míru, jež mu těsně obepínalo ramena. Přemýšlela, proč mu lépe nevidí do očí, do těch jeho tmavých, blýskavých očí. Potom jí došlo, že v pracovně jsou zatažené závěsy. Doufala, že si i přesto všiml jejího nového trička, které svým výstřihem dokonale zvýrazňovalo její přednosti. Koupila ho v ohromné slevě u H&M a vypadala v něm neodolatelně. „Dalo by se tedy celkem bez obav říci, že Rumunsko je vlastně kolébkou evropské civilizace.“

Tohle, pomyslela si Natalia, znělo docela inteligentně.

„To by jistě byla krásná myšlenka,“ zamyšleně odpověděl profesor Antonescu. „Lidé tu žijí docela určitě už přes dva tisíce let. Tato část světa byla svědkem mnoha krvavých tažení, od Římanů po Huny, než se konečně zrodilo to, čemu dnes říkáme Rumunsko… Moldávie, Vlašsko a samozřejmě Transylvánie. Ale kolébka civilizace… Nevím, jestli by se tomu tak dalo říkat.“ Když se usmál, vypadal ještě lépe, tedy pokud bylo něco takového vůbec možné.

„Pane profesore.“

Ten jeho úsměv ji vyvedl z míry. Věděla, že není první. Jeho status svobodného mládence byl legendární a počet údajných milostných pletek se zvyšoval, kdykoliv byl spatřen s nějakou ženou – nikdy dvakrát s tou samou – v luxusních restauracích v centru. Kolika z nich se asi dostalo pozvání do jeho zámku – on totiž vlastnil zámek! – který se nachází kousek od Sighisoary, nebo do jeho ohromného podkrovního apartmá v nejlepší čtvrti Bukurešti?

11

To nikdo nevěděl. Možná jich byly stovky. Možná žádná.

Rozhodně se ale nezdálo, že by se chtěl oženit a založit rodinu.

Tohle všechno by se mohlo změnit, jen kdyby ochutnal něco, co by mu uvařila. Iliana, která teď stojí ve frontě hned za ní, se jí vysmívala, že ho chce pozvat na večeři. Jak staromódní! Prý by mu měla raději rovnou nabídnout, aby se s ní na místě vyspal, stejně jak to plánuje udělat ona.

Matka totiž Natálii vždycky chválila, že umí udělat ty nejlepší sarmate z celé rodiny. Jediné sousto, říkala, a jakýkoliv muž bude tvůj.

„Ano?“ zeptal se profesor Antonescu a pozvedl jedno z těch dvou hustých tmavých obočí.

Natalia si přála, aby to byl neudělal. Byl teď ještě přitažlivější a ona si kvůli tomu, co se právě chystala udělat, připadala ještě bláznivěji.

„Nepřišel byste někdy k nám domů na večeři?“ vyhrkla ze sebe.

Srdce jí divoce tlouklo. Byla si téměř jistá, že to profesor v tom jejím ohromném výstřihu zpozoroval.

V matně osvětlené pracovně se ale najednou něco ozvalo.

„Prosím za prominutí,“ omlouval se profesor Antonescu. Sáhl do vnitřní kapsy svého drahého saka a vytáhl tenký telefon… ten nejmodernější, samozřejmě. „Myslel jsem, že jsem ho vypnul.“

Natalia tam stála a přemýšlela, že možná měla říct něco o těch sarmate nebo si třeba rozepnout ještě jeden knoflíček u blůzky, jak by to určitě udělala Iliana…

…ale zaváhala, když spatřila, jak se změnil profesorův výraz, když na displeji uviděl jméno volajícího.

„Velice se omlouvám,“ řekl. „Tohle je nesmírně důležitý hovor, musím to vzít. Mohli bychom to probrat někdy jindy?“

Natalia cítila, že se začíná červenat. Bylo to tím, že se na ni díval…

a ještě ani jednou přitom nepohlédl níže než na její hrdlo.

„Samozřejmě,“ odpověděla zahanbeně.

„A řekněte prosím ostatním,“ požádal profesor Antonescu, když přijímal hovor, „že dnes budu muset své konzultační hodiny kvůli naléhavé rodinné záležitosti ukončit dříve.“

Rodinná záležitost? Tak on má rodinu?

„Vyřídím jim to,“ slíbila Natalia, kterou profesorova žádost velmi potěšila. Měl v ni důvěru! To bude Iliana koukat!

„Děkuji vám,“ řekl profesor Antonescu zdvořile, když vyklouzla z tmavé, bohatě zdobené místnosti, plné koženě polstrovaného 12

nábytku a rukopisů, které byly o celá staletí starší než ona. Dokonce i profesorova pracovna byla jiná než pracovny ostatních vyučujících, které byly holé jako kanceláře politických představitelů a stejně tak pochmurné.

Otevřela dveře, prošla jimi a otočila se, aby za sebou zavřela.

Ale ještě předtím zaslechla, jak profesor říká hlasem, jaký u něj vůbec neznala, a navíc anglicky: „Cože? Kdy?“ a potom „Snad ne znovu?“

Natalia se otočila a zahlédla na jeho tváři takový výraz, že se jí málem zastavilo srdce.

Ne však ze samého štěstí, jako když ho sledovala přicházet chodbou k přednáškovému sálu.

Teď byla vyděšená.

Na smrt vyděšená.

Protože ty jeho krásné hnědé oči se zbarvily do ruda… měly tu samou barvu jako voda, když se tuhle ve sprše řízla při holení do nohy.

Tohle ale nebyl jen pramínek vody, to byly oči člověka. Jeho oči.

A měly barvu krve.

Jeho pohled ji provrtával, jako kdyby mohl vidět skrz její blůzu, skrz podprsenku, až do těch nejintimnějších částí jejího srdce.

„Ven,“ přikázal jí hlasem, o němž později, když to vyprávěla své matce, přísahala, že snad ani nebyl lidský.

Natalia se otočila, rozrazila dveře a vyběhla ven s tváří bílou jako smrt. Kolem ostatních studentů čekajících před pracovnou jen proběhla.

„Tak tohle šlo zjevně rychle,“ ušklíbla se Iliana.

Když ale zkusila kliku od profesorovy pracovny, bylo zamčeno.

Několikrát zaklepala, až nakonec s dlaněmi kolem očí přitiskla obličej k mléčnému sklu dveří ve snaze něco uvidět.

„Světlo nesvítí. Nikoho tam nevidím. Myslím… řekla bych, že odešel.“

Jak ale mohl profesor opustit zamčenou místnost, ze které nevede žádný jiný východ?

13

4)

9.45, úterý, 13. dubna

Před budovou ABN

Roh Padesáté třetí a Madison Avenue

New York, stát New York

„Dobré ráno, slečno Míno. Tak co, jako obvykle?“ zeptal se jí Abdullah, chlapík ze stánku s kávou, který byl před jejich budovou. Konečně na ni přišla řada.

„Dobré ráno, Abdullahu,“ odpověděla mu Mína. „Raději si dneska dám větší kávu. Mám totiž důležitou schůzku. Tu kávu s netučným mlékem, prosím. A ani se neobtěžuj tu housku opékat, už teď mám zpoždění. Jdu opravdu, ale opravdu velmi pozdě.“

Abdullah přikývl a začal připravovat objednávku, zatímco Mína ho bedlivě pozorovala. Bylo jí jasné, že navzdory tomu, co mu poradila minulý týden, ještě nebyl se svým stoupajícím vysokým krevním tlakem u doktora.

Bude to ale nakonec ona, koho jednoho dne raní mrtvice, pokud jí lidi nezačnou naslouchat. Věděla, že brát si volno z práce kvůli návštěvě lékaře je otrava.

Ale co když tou druhou možností byla smrt?

Předtucha.

Mimosmyslové vnímání.

Čarodějná síla.

Je jedno, jak tomu kdo říká: podle Míny to byla schopnost, která byla naprosto k ničemu.

Bylo jí snad k užitku, když se jí konečně podařilo přesvědčit svého dlouholetého přítele Davida, aby si došel na vyšetření, protože cítila, že se mu v mozku rozrůstá nádor?

Jistě, zachránila mu tím život (kdyby ten nádor objevili později, již by nebylo možné ho operovat, řekl doktor).

14

David nakonec Mínu stejně opustil. Kvůli jedné z těch přírodou obdařených sestřiček z radiologie. A to hned poté, co se uzdravil.

Brianna prý pomáhá léčit nemocné lidi. Není to žádná zrůda, která jim říká, že zemřou, povídal.

Co Mína získala tím, že Davida zachránila? Nic, jen zlomené srdce.

A přišla o polovinu zálohy na byt, který si spolu pořídili. Pořád mu ještě něco dluží. A ten mizera požaduje, aby mu to z té almužny, co vydělává, splácela.

David a Brianna si pořídili dům a těší se na svoje první děťátko. Jak jinak.

Mína si z toho vzala poučení – tak jako ze všech předchozích situací – že celkem pochopitelně nechce nikdo vědět, jak zemře.

Jedinou výjimkou byla její nejlepší kamarádka Leisha, která Míně naslouchala vždycky… a to od chvíle, co ji v deváté třídě pozval Rob Pace na koncert Aerosmith. Mína ji tehdy přesvědčila, že nemá chodit. Rob pak místo ní pozval Angie Harwoodovou.

Tak se tenkrát stalo, že o hlavu přišla Angie Harwoodová, a ne Leisha. Cestou z koncertu domů se vedle jedoucímu náklaďáku utrhlo kolo a přistálo rovnou na Robově Camaru.

Když se Mína o nehodě druhý den ráno dozvěděla (Rob jako zázrakem vyvázl jen se zlomenou klíční kostí), okamžitě vyzvracela celou snídani.

Proč jí nedošlo, že když zachrání před jistou smrtí svou nejlepší kamarádku, tak na to doplatí jiná dívka? Měla varovat taky Angie a měla udělat cokoliv – všechno, co šlo – aby Robovi zabránila ten večer na koncert jet.

Přísahala si, že už nikdy nedopustí, aby se to, co se přihodilo Angie Harwoodové, stalo komukoliv jinému. Ne, pokud ona tomu bude moci zabránit. Nebylo tedy divu, že střední škola, pro mnohé i tak hrozné utrpení, byla pro Mínu něco ještě mnohem horšího.

Tak se vlastně dostala k psaní televizních scénářů. Spolužáci její společnost zrovna nevyhledávali. Nejspíš i kvůli její přezdívce „funebrajda“.

Ale lidé, které Mína poznala v máminých oblíbených programech – nejoblíbenějším byl seriál Nenasytná – ji vždycky viděli rádi.

A když se seriály náhodou nevyvíjely tak, jak by si bývala přála, začala si Mína psát příběhy sama.

15

Tenhle koníček se jí překvapivě vyplatil.

Pokud ovšem chcete tvrdit, že být scenáristou druhého nejsledovanějšího seriálu v Americe se vyplatí.

A tomu Mína bezmezné věřila. Tak trochu. Věděla, že má práci, pro kterou by miliony lidí i zabíjely… práci snů.

Vzhledem ke svému „daru“ Mína také věděla, že život by mohl být ještě tisíckrát horší. Jen se podívejte, jak dopadla taková Johanka z Arku.

Anebo Kassandra, dcera trójského krále Priama. Taky měla dar proroctví. Ale protože nepřijala dvoření jednoho z bohů, její dar se proměnil v kletbu, takže Kassandřiným proroctvím, ač byla pravdivá, nikdo nevěřil.

Ani Míně skoro nikdo nevěřil. Ale to pro ni neznamenalo, že to nebude zkoušet dál. Nevzdá to ani u takových dívek, jako byla ta, kterou potkala v metru, ani u Abdullaha. K tomu doktorovi ho časem určitě dostane.

Byla to prostě smůla, že jediná budoucnost, do níž Mína neviděla, byla ta její vlastní. Alespoň doposud.

Teď už si ale opravdu musí pospíšit. Jinak ztratí jakoukoliv šanci Sye přesvědčit, že má o to místo opravdu vážný zájem.

Na post hlavního scenáristy by pak mohla zapomenout.

K tomu ani nepotřebovala být věštkyní.

16

5)

19.00, úterý, 13. dubna

Kopce v okolí Sighişoary

Zupa Mures, Rumunsko

Lucien Antonescu zuřil, a když zuřil, tak občas ztrácel kontrolu.

Tu mladou studentku ve své pracovně vyděsil na smrt. A to přece nechtěl. Cítil její strach… byl ostrý a svíravý jako oprátka. Byla to hodná dívka, toužila jen jako většina dívek jejího věku po lásce.

A on ji tak vyděsil.

Teď ale neměl čas, aby si tím zatěžoval hlavu. Nastala velmi komplikovaná situace, které teď bude muset věnovat všechnu svou pozornost.

A tak dělal vše, co mohl, aby se trochu uklidnil. Jeho oblíbený klasický kus – od Čajkovského – zněl z reproduktorů, které si pořídil a nechal s neuvěřitelnými náklady přivézt až z USA. Kvalita zvuku byla pro něj důležitá.

Otevřel si jednu z těch skutečně exkluzivních lahví bordeaux, které měl ve své sbírce a nechával zrát ve své vinotéce. Jeho taniny dokázal ucítit i přes půlku místnosti. Ta vůně byla mimořádně uklidňující…

Stejně si ale nemohl pomoci. Chodil sem a tam po velké hale s ohromným kamenným krbem, v němž hlasitě praskal oheň. Po stěnách visely vycpané trofeje zvířat, které kdysi ulovili jeho předkové.

„Tři,“ zamumlal na laptop ležící na dlouhém bohatě vyřezávaném dřevěném stole uprostřed místnosti. „Tři mrtvé dívky? Všechny v průběhu posledních týdnů? Proč mi o tom nikdo neřekl dříve?“

„Netušil jsem, že by mezi nimi mohla být spojitost, můj pane,“

ozvalo se anglicky z reproduktorů počítače. Hlas zněl znepokojeně.

17

„Tři těla zbavená krve, všechna ponechána nahá v různých parcích, v různých částech města?“ Lucien se nepokoušel skrýt sarkasmus. „Se stopami po kousnutí? A ty jsi netušil, že by mezi nimi mohla být spojitost! Samozřejmě.“

„Nejvyšší místa nechtějí, aby ve městě vypukla panika,“ oznámil hlas nervózně. „Moje zdroje o stopách po kousnutí nic nevěděly, tedy až do dnešního rána…“

„A jaké kroky byly učiněny k dopadení toho, kdo má ta zvěrstva na svědomí?“ zeptal se Lucien, jenž předchozí poznámku zcela ignoroval.

„Všichni, se kterými jsem mluvil, popírají, že by něco…“

Lucien ho přerušil. „Potom tedy očividně nemluvíš s těmi správnými lidmi. Nebo někdo lže.“

„Já… já, neumím si představit, že by se někdo opovážil,“ řekl hlas váhavě. „Vědí, že mám vaše pověření, pane. Myslím si… pokud tedy mohu, pane… že to není… no, prostě nikdo z nás. Někdo, koho známe.“

Lucien přestal obcházet místnost. „To není možné,“ řekl suše.

„Neexistuje nikdo, koho bychom neznali.“

Otočil se a přistoupil ke karafě, naplněné hustou rudou tekutinou.

Její dokonalý oblý tvar měkce odrážel světlo plamenů.

„Je to někdo z nás,“ prohlásil Lucien a nadechnul se zemité vůně bordeaux. „Někdo, kdo ztratil sebekontrolu. A zapomněl i na svoji přísahu.“

„To určitě ne,“ řekl hlas nervózně. „Nikdo by se neopovážil.

Všichni jsou si vědomi, jaké následky by mělo spáchání takového zločinu za vaší vlády. Každý ví, že vaše odplata by byla rychlá… a krutá.“

„To každopádně!“ Lucien zvedl karafu a pozoroval, jak její obsah zanechává na vnitřní straně rudý film. „Někdo barbarsky zabíjí ženy a pohazuje po parcích jejich těla, aby byla nalezena právě v tomhle stavu.“

„Všechny nás tím ohrožuje,“ souhlasil hlas z počítače.

„Ano,“ potvrdil Lucien, „a přitom docela zbytečně. Ten, kdo to dělá, musí být odhalen, potrestán a zastaven. Jednou provždy!“

„Ano, můj pane,“ přitakal hlas. „Jenomže… jak? Jak ho máme najít?

Policie… moji informátoři mi řekli, že policie nenašla jedinou stopu.“

Lucienovy dokonalé rty se protáhly v hořký úsměv. „Policie,“ řekl.

„O, ano. Policie.“ Odvrátil pohled od karafy, kterou stále ještě držel v 18

ruce, a svůj pohled upřel na tvář na obrazovce počítače, jenž byl jen pár metrů od něj. „Emile, najdi mi nějaký byt. Okamžitě se vydávám na cestu!“

„Pane?“ Emil vypadal překvapeně. „Vy sám? Jste si tím jist? Určitě to nebude…“

„Jsem si naprosto jistý. Já toho našeho vraždícího přítelíčka odhalím. A potom…“

Lucien otevřel dlaň a nechal karafu dopadnout na kamenné dlaždice. Sklo se rozletělo na tisíc kousků a víno vytvořilo na podlaze temně rudou kaluž. Byla to ta samá podlaha, kde před stovkami let Lucien viděl svého otce drtit mozky tolika sloužících.

„Sám mu ukážu, co se stane, když se někdo opováží porušit přísahu, kterou mi dal.“

19

6)

10.30, úterý, 13. dubna

Budova ABN

Madison Avenue č. 520

New York, stát New York

Mína do sebe rychle cpala bagetu, ale vtom Paul, jeden ze scenáristů, nakoukl do její kanceláře.

„Paule, zrovna teď opravdu nemám čas updatovat tvůj Facebook,“

řekla Mína. „Zbývá mi asi minuta, než poběžím na schůzku se Syem.“

„Takže jsi o tom asi neslyšela, co?“ pronesl Paul nevrle.

„Neslyšela o čem?“ zeptala se Mína s plnou pusou.

„No to o Šošoně.“

V Míně zatrnulo.

Takže se to konečně stalo. A všechno to byla její chyba, protože nikomu nic neřekla.

Ale jak někomu říct, že ho nakonec zabije vlastní závislost na cvičení? Pásy na běhání většinou nikdo za smrtelně nebezpečné nepovažuje a Šošona byla tak hrdá na to, že dokázala svoje tělo zeštíhlit do velikosti 00.

Pravda byla taková, že Mína neměla Šošonu nikdy moc ráda.

„Ona… je mrtvá?“

„Ne,“ Paul se na Mínu nedůvěřivě podíval. „Dostala to místo hlavního scenáristy. Myslím, že rozhodnutí padlo včera večer.“

Mína se zakuckala.

„C-cože?“ Musela mrkat, aby jí nevyhrkly slzy. Zkoušela si nalhat sama sobě, že jí tečou slzy z toho, jak jí zaskočila ta bageta v krku.

Nebyla to pravda.

„Tys nečetla ten e-mail?“ zeptal se Paul. „Rozesílali ho dneska ráno.“

„Ne,“ zakuňkala Mína. „Byla jsem v metru.“

20

„Aha,“ řekl Paul. „No, tak já si půjdu aktualizovat životopis.

Čekám, že ona mě teď stejně brzy vyhodí, aby mohla najmout někoho z těch svých přítelíčků, se kterými chodí flámovat. Nevadilo by ti, kdyby ses mi pak na to mrkla?“

„Jasně,“ odpověděla mu strnule Mína.

Ale poslouchala ho jen napůl. Tak oni dali přednost Šošoně? Po tom všem, co pro ně tenhle rok udělala! Musela dělat za Šošonu spoustu práce, protože ta nestíhala a pořád pospíchala do tělocvičny.

Ne. To rozhodně ne.

Mína dorazila před Syovu kancelář přesně dvě minuty předtím, než měli mít schůzku. Bublal v ní vztek.

„Sy,“ řekla. „Ráda bych si s tebou promluvila o…“

V tu chvíli si všimla, že už tam sedí v jednom z křesel u jeho stolu Šošona. Na sobě měla jako obvykle něco z dětského oddělení, tak byla hubená.

„Jé, Míno,“ zahlaholila Šošona Metzenbaumová a uhladila si dlouhé tmavé hedvábně jemné vlasy. „Tady jsi. Zrovna jsem Syovi povídala, jak se mi líbí ten tvůj nápad. Víš, jak se Tabby zamiluje do toho kluka, co se octne na špatné straně zákona. To je tak dojemné!“

Dojemné? Až doteď bylo v seriálu Nenasytná jediným Šošoniným, ale i Míniným úkolem psaní dialogů pro zápletky, které vymyslely.

Obě rozpracovávaly především scény, kde vystupuje hlavní a v seriálu nejdéle angažovaná hvězda Cheryl Trentová, která hraje Victorii Worthingtonovou Stoneovou. Teď k tomu ještě navíc přibyly dialogy i pro její dospívající dceru Tabithu.

I přesto, že Šošona měla problém zvládnout i běžnou práci, tak vždycky odcházela dřív, aby byla co nejrychleji v tělocvičně. Nebo se telefonicky omlouvala, že přijde pozdě, protože se jí cestou z venkovského domu Metzenbaumových v Hamptons, odkud se vracela po víkendu, rozbil kabriolet.

Jindy zase tvrdila, že se dekoratér, který jí předělává byt, neobjevil v dohodnutou dobu nebo že zmeškala poslední let ze St. Croix a bude tam muset zůstat o jednu noc déle.

Ne že by právě tohle mohlo někomu vadit! Vzhledem k tomu, kdo byli její tetička a strýček: Fran a Stan Metzenbaumovi, producenti a spolutvůrci seriálu Nenasytná.

Bylo by to úplně něco jiného, pomyslela si Mína, kdyby si Šošona to povýšení skutečně zasloužila. Nebo kdyby to místo dostal Paul 21

nebo nějaký jiný scenárista, který se v kanceláři skutečně čas od času ukáže. To by Míně tak nevadilo.

Ale Šošona? Mína ji jednou dokonce zaslechla, jak se svěřuje kamarádce do telefonu, že ten seriál nikdy předtím ani neviděla, tedy dokud ji teta a strýček nenajali, aby pro ně pracovala… Ne jako Mína, která nikdy nevynechala jedinou epizodu – ani jedinou – od chvíle, co jí bylo dvanáct. Šošona vůbec neznala jména všech Victoriiných ex-manželů, tak jako je znala ona, nebo proč se rozešli (Victoria byla nenasytná, to je pravda, ale taky neměla štěstí v lásce). Nevěděla ani, že Victoriina milovaná dospívající dcera Tabitha jde vlastně jen v matčiných stopách. (Zatím se podařilo zabít všechny, do nichž se Tabitha zamilovala. Ten poslední právě zahynul při nehodě na sněžném skútru, kterou původně zinscenoval jeden úchyl pro Tabby samotnou.)

„Jsem ráda, že se ti to líbí,“ řekla Mína s nucenou trpělivostí.

„Napadlo mě, že pokud pro Tabby vybereme záporáka, mohlo by to přilákat mladší obecenstvo.“

„Přesně to nám říkali i naši akcionáři,“ potvrdila Šošona a vrhla udivený pohled na Sye. „Zrovna jsme se teď tady o tom bavili. Že ano, Sy?“

„Ano, přesně tak,“ řekl Sy a s úsměvem pokynul Míně. „Tak pojď dovnitř, má milá, a sedni si. Už jsi slyšela ty skvělé zprávy o Šošoně?“

Mína se nemohla přinutit, aby se na ni podívala. Hrozně zuřila.

Pomalu si sedala do křesla a nespouštěla přitom Sye z očí. „Ano, slyšela,“ pronesla. „Ale chtěla jsem s tebou prodiskutovat dnes ráno něco soukromého, Sy.“

„Tady před Šošonou nemám žádné tajnosti,“ řekl Sy žoviálně a mávl rukou. „Myslím, že je to fantastické. Ovládne to tu síla estrogenu!“

Mína nevěřila vlastním uším. Opravdu Sy právě řekl síla estrogenu!

Cožpak on vůbec neví, že to byla právě Mína, kdo dělal během posledních dvanácti měsíců za Šošonu všechnu práci?

„Přesně tak,“ ozvala se Šošona. „Taky si myslím, že Mína by měla být jednou z prvních, kdo by měl vědět o přání vedení společnosti ohledně toho, kudy se náš seriál má ubírat.“

„Vedení společnosti?“ opakovala Mína rozzlobeně.

„No, popravdě, náš sponzor,“ opravila se Šošona.

22

Pokud bylo Míně známo, tak Consumer Dynamics Inc. – ohromný nadnárodní konglomerát technologií a služeb, který byl také vlastníkem celé ABN a shodou okolností i hlavní sponzor Nenasytné – se ještě nikdy nesnížil k tomu, aby se zabýval samotným seriálem.

Až doteď, jak se zdá.

„Zjednodušeně řečeno,“ pokračovala Šošona, „chtějí, abychom se dali na upíry, má to být odteď úplně celé o upírech.“

Mína v tu chvíli ucítila, jak se jí ta bageta a káva, co měla k snídani, vrací ze žaludku zpět do krku.

„Ne,“ namítla poté, co s obtížemi polkla. „To nemůžeme udělat!“

Sy na Mínu zmateně zamrkal. „A proč by to sakra nemělo jít?“

Měla to tušit. Tenhle den, který už tak špatně začal, mohl být už jen horší a horší. Ostatně, poslední dobou měl vůbec celý její život klesavou tendenci.

„No, především proto, že na konkurenční stanici již seriál o upírech běží a bezpečně nás drtí ve sledovanosti,“ prohlásila Mína.

„Přitom je to taková trapárna. Jmenuje se to Touha. Vždyť to určitě znáte. Musíme snad mít taky trochu hrdosti a sebeúcty. Nemůžeme přece tu jejich Touhu jen tak zničehonic okopírovat.“

Po celou dobu, co Mína mluvila, se Šošona tvářila, že má spoustu práce s narovnáváním svých vzorovaných punčoch. Sy, natahující se očima přes stůl, nemohl z jejích dlouhých antilopích nohou spustit oči.

Mína si přála mít u sebe nějakou čokoládovou tyčinku. Nebo prostě Šošonu praštit přes ty její hladce vyžehlené vlasy.

Žehlení vlasů! Koho to dneska ještě vůbec zajímá?

Určitě ne Mínu, která se na Leishin pokyn zbavila většiny svých černých vlasů. Leishin „talent“ spočíval v tom, že ať se podívala na kohokoliv, okamžitě věděla, jaký účes mu bude nejvíce slušet. Mína sotva stíhala přicházet do práce včas i bez starostí se žehlením vlasů.

Navíc byla zaneprázdněná zachraňováním dívek, které potkávala v metru, před jistou smrtí na trhu s bílým masem.

„Budeme vypadat jako totální blázni,“ prohlásila Mína.

„To si nemyslím,“ řekla Šošona chladně. „Touha dělá očividně něco dobře. Je to jeden z mála seriálů, jehož natáčení se nemuselo ukončit nebo přemístit do L.A, aby se ušetřilo. V současnosti jde jeho sledovanost dokonce nahoru. A jak jsi sama řekla, pokud chceme 23

přežít i my, potřebujeme přilákat pozornost mladých diváků. Mladé nezajímají romance. Je naláká leda tak nějaká reality show.“

„A co je podle tebe,“ naléhala Mína, „reálného na upírech?“

„Ujišťuji tě o tom, že upíři skutečně existují,“ řekla Šošona s kradmým úsměvem. „Četla jsi snad o těch totálně vycucaných dívkách, které teď policie nachází po parcích v New Yorku, nebo snad ne?“

„Proboha,“ zasténala Mína. „Ty dívky nebyly vycucané, byly jen uškrcené!“

„Ehm, promiň,“ řekla Šošona. „Já mám svoje interní zdroje a ty tvrdí, že ty dívky někdo pokousal po celém těle a zbavil je i té poslední kapky krve. Tady na Manhattanu řádí skutečný upír, co vysává nevinné dívky.“

Mína obrátila oči v sloup. Dobře, pravdou je, že v posledních dnech bylo v několika městských parcích nalezeno několik mrtvých dívek.

Ale že by je někdo zbavil veškeré krve? Šošona dostala upíří horečku, která docela určitě zachvátila i celou zemi. To se nedalo popřít. Bylo to tak zjevné, že to zaujalo dokonce i jejich majitele, Consumer Dynamics Inc. Ti jsou přitom jinak ke všem novým trendům dost nevšímaví, takže si třeba stále ještě myslí, že největší terno je mít stránku na MySpace.

„Dodáme tomu seriálu trochu šťávy. Opřeme to o skutečné novinové titulky,“ pokračovala Šošona, „a necháme toho upíra, aby pil krev i našim děvenkám z Nenasytné. Třeba Tabbyiným kamarádkám.

Můžeme ho taky nechat ovládnout samotnou Tabby, která se pak stane jeho upíří nevěstou.“

Sy ukázal na Šošonu. „Upíří nevěsta,“ vykřikl. „To se mi líbí! To budou šéfové milovat!“

Mína už zvažovala, že by se zvedla, odkráčela až k oknu a vyskočila z něj ven.

„A to jste ještě neslyšeli ten zlatý hřeb,“ prohlásila Šošona. „Já totiž můžu přesvědčit Gregoryho Banea…“

Sy zalapal po dechu a naklonil se dopředu. „Cože?“

Mína zasténala a složila hlavu do dlaní. Gregory Bane hrál upíra v Touze. Na celé planetě nebylo člověka, který by nesnášel Gregoryho Banea víc než Mína.

A to se s ním přitom ještě ani jednou nesetkala.

24

„…aby přesvědčil Stefana Dominika, aby šel na zkoušku na roli našeho upíra,“ pokračovala Šošona.

Sy, který vypadal zklamaně, klesnul zpět do křesla. „Kdo to sakra je, ten Stefan Dominie?“ vyštěknul.

Šošona se zaculila.

„Nikdo menší než nejlepší přítel Gregoryho Banea,“ řekla. „Každý víkend spolu obrážejí kluby ve městě. Určitě jsi jejich fotku viděl v Us Weekly, Sy. Zájem tisku, když ho dostaneme, bude obrovský. Nemůžu uvěřit, že ho někdo neobsadil už dřív. A víte, co je nejlepší? Že už má zavedenou hereckou kartu a může přijít už tenhle pátek na zkoušku s Taylor.“ Šošona se tvářila jako kočka, která právě spořádala kanárka.

„Už jsem s ním o tom mluvila. Chodí totiž do stejného fitka jako já.“

Náhle bylo Míně jasné, proč Šošona tráví v posilovně tolik času právě na běhacím pásu. Nemělo to nic společného s tím, že se chtěla vejít do těchhle dětských šatiček…

„To se absolutně nemůže podařit,“ řekla Mína ve snaze zachovat klid, „aby Taylor“ – Taylor Mackenzieová byla herečka, která hrála Tabby – „souhlasila s tím, že bude hrát upíří nevěstu.“

Taylor nedávno přešla na makrobiotickou dietu a najala si osobního trenéra, aby svojí postavu smrskla až na Šošoninu velikost.

Ačkoliv byla Taylor celá nadšená z pozornosti, jakou jí kvůli tomu věnoval bulvár, musela si i ona dávat pozor, pokud nechtěla skončit v rakvi… Právě proto se ji Mína snažila varovat a nechávala jí v šatně velké čokoládové tyčinky. Nebylo to zrovna moc důvtipné, ale v každém případě to nejlepší, co pro ni Mína mohla udělat.

„Pokud jí to společnost nakáže, Tabby bude souhlasit,“ opáčila Šošona. „A oni chtějí právě tohle.“

Mína měla co dělat, aby nezačala skřípat zuby. Zubař ji už tak káral za to, že jimi skřípe ve spánku, a předepsal jí speciální chránič.

Mína ho nepoužívala ráda, protože to nebyla zrovna ta nejromantičtější věc, s níž by se chtěla v posteli ukazovat. Vypadala s ním spíš jako nějaký hokejový brankář.

Ale musela si vybrat: buď chránič, nebo nová, méně stresující práce, řekl jí zubař.

A taková žádná nebyla, přinejmenším ne u psaní pro televizi.

A protože zrovna teď spávala Mína sama, tak uznala, že je jedno, jak v posteli vypadá.

25

„Cheryl se to určitě líbit nebude,“ varovala je. Cheryl byla zaběhnutá veteránka, která hrála Victoru Worthingtonovou Stoneovou již více než třicet let. „Dobře víte, jak doufá, že letos konečně vyhraje Emmy.“

Třicet let, deset manželství, čtyři samovolné potraty a jedno umělé přerušení těhotenství, dvě vraždy, šest únosů, později jedno zlé dvojče, ale Cheryl Trentová stále nedostala ani jednu Emmy.

Podle Míny to byl zločin. Nejen proto, že Mína byla jednou z Cheryliných oddaných fanynek a možnost pro ni psát byl jejím životním zážitkem, ale už kvůli tomu, že Cheryl byla jednou z těch nejmilejších dam, které kdy Mína poznala.

Součástí Minina plánu, alespoň v té zápletce, kterou ukázala Syovi – která však byla zastíněna Šošoninou upírskou verzí – bylo to, že se Victoria Worthingtonová Stoneová zamiluje do otce Tabbyina nového přítele, zahořklého policejního důstojníka, kterému by Victoria pomohla opět se sblížit se ztraceným synem… což by Cheryl docela určitě k té zlaté sošce, po které tak touží, pomohlo.

Ale upírská linie příběhu? Nikomu přece nebudou dávat Emmy za něco takového.

„Ano, to je pravda,“ přiznala Šošona, která na Mínu upírala svůj pohled. „Cheryl si asi vypláče oči.“

Míně poklesla čelist. Tohle bylo poděkování za to, že Šošoně tolikrát kryla záda, když měla zpoždění se svými scénáři?

Proč se vůbec obtěžovala?

„Je to senzační!“ řekl Sy a protahoval si při tom klouby na prstech.

„Řekni to tetičce a strýčkovi. Já už musím jít.“ Zvednul se.

„Sy,“ řekla Mína, v ústech měla úplně sucho.

„Co je?“ podíval se na ni podrážděně.

„Nesmíš…“

Bylo toho tolik, co chtěla říct. Cítila, že to říct musí. Pro dobro svojí duše. Pro dobro seriálu. Pro dobro celé země.

Místo toho jen prostě řekla: „Nejezdi po Páté. Je tam hrozný provoz. Slyšela jsem to v rádiu. Raději jeď taxíkem přes Park Avenue.“

Syova tvář se uvolnila. „Díky, Harperová,“ řekl. „Konečně z tebe vypadlo taky něco užitečného.“ Potom se otočil a odešel.

Mína obrátila hlavu k Šošoně a probodla ji pohledem.

Ne protože by byla podrážděná z toho, že zrovna zachránila Syovi život – a on jí nebyl ani trochu vděčný. Pokud by jel po Páté, dostal by 26

se jeho taxík do zácpy, která by ho vytáčela tak, že by vystoupil a nerozhlédl se před přechodem na Dvaačtyřicáté, kde by ho pak srazil náklaďák firmy Fresh Direct. Byla naštvaná, protože přesně věděla, co znamená to „Řekni to tetičce a strýčkovi“.

Znamenalo to, že Šošona vyhrála.

„Upíři,“ řekla Mína. „To se ti fakt povedlo, Metzenbaumová.“

Šošona se postavila a přehodila si přes rameno kabelku. „Zkus se přes to přenést, Harperová. Jsou všude. Nedá se jim uniknout.“

Otočila se a odešla.

Teď teprve si Mína všimla draka vykládaného drahokamy, který se houpal po straně Šošoniny tašky.

Ne, to přece nemůže být… Ale bylo.

Kabelka značky Marc Jacobs, po které Mína tajně toužila už víc jak půl roku, ale kterou si odepřela, protože stála přes pět tisíc dolarů.

V žádném případě si nemohla dovolit – či takový nákup ospravedlnit – utratit tolik peněz za jednu kabelku.

Šošona ji měla v modré, a ne v té rubínově rudé, která by se tak perfektně hodila do Mínina šatníku. Ale co.

Mína za ní hleděla se skřípáním zubů. Teď jí nezbývalo nic jiného než jít na oběd a doplnit si svou tajnou zásobu cukrovinek.

27

7)

12.00, 13. dubna

Parkoviště u Walmartu

Chattanooga, Tennessee

Alaric Wulf se nepovažoval za snoba. Ani zdaleka ne.

Kdyby se ho kdokoliv z kanceláře vůbec obtěžoval zeptat – což s výjimkou jeho parťáka Martina nikdo neudělal – poukázal by Alaric na to, že prvních patnáct let ze svého pětatřicet let dlouhého života prožil v ponižující bídě, kdy dostal jíst, jen pokud některý z jeho otčímů vyhrál v sázkách a pokud něco z těch peněz zbylo poté, co si vzala svůj díl i jeho na drogách závislá matka.

Alaric si v rodném Curychu radši vybral život na ulici (dost nerozumně), dokud ho nenašla sociálka a nepřiměla ho, aby se přestěhoval do dětského domova. Tam s překvapením zjistil, že se mu od těchto cizích lidí dostává lepší péče, než s jakou se kdy setkal u své vlastní rodiny.

Právě v tomhle dětském domově si ho povšimla a později i rekrutovala Palatinská garda. Ukázalo se, že má ohromnou sílu při držení meče, neomylnou mušku, vrozený talent na jazyky a mimo jiné i to, že ho nikdo a nic – ani jeho otčímové, ani sociální pracovníci, ani kněží, kteří tvrdili, že k nim promlouvá samotný Bůh, a ani krvežízniví upíři – nedokázalo zastrašit (nebo ohromit).

Teď Alaric každou noc uléhal do luxusního povlečení z egyptské bavlny (osm set gramů na metr čtvereční), jezdil v Audi R8 a zcela běžně si k večeři dopřával takové lahůdky jako foie gras nebo pečená kachní stehýnka. Všechny jeho obleky byly z Itálie, a ani by ho nenapadlo vzít si na sebe košili, která by nebyla ručně ušitá. Každé ráno si dal s chutí sto bazénů a pak si vydechl v sauně; vedl velmi aktivní sexuální život se spoustou nádherných a vzdělaných žen, které netušily nic o tom, z jakých poměrů pochází. Měl také sbírku komiksů 28

Betty a Veronica (které si za nemalé náklady nechával do Říma posílat z Ameriky). A pracoval pro ultratajnou vatikánskou vojenskou jednotku, která měla hubit upíry.

Žilo se mu dobře…

Pravda, jeho životní styl některé spolupracovníky pobuřoval.

Většina z nich například dávala na cestách přednost ubytování v místních klášterech nebo na farách, ale Alaric nocoval zásadně v tom nejlepším hotelu, který tam mohl najít… Samozřejmě, že si ho platil sám. Proč by taky ne? Neměl děti ani rodiče, které by musel zabezpečit. Byla to snad jeho chyba, že jeho zájem o investování (především do drahých kovů, hlavně zlata, které se zdálo v okolí Vatikánu být obzvláště dobrou volbou) z něj udělal nejoblíbenějšího klienta jeho curyšského bankéře?

Alaric se ale v žádném případě nepovažoval za snoba. Mohl to dokázat, kdykoliv se mu zachtělo. Vlastně to dokazoval právě teď.

Seděl v Chattanooze – Chattanooga, které město se tak může jmenovat! – ve vypůjčeném autě před obchoďákem s ohromnými slevami a pozoroval davy, které o polední pauze proudily do obchodu.

Útržkovitá zpráva nějakých zoufalých rodičů si našla svou cestu až k uším jeho nadřízených v Palatinské gardě: mladou ženu, zaměstnankyni Walmartu, napadl v noci cestou z práce domů tady na parkovišti upír. Na jejím krku zůstaly znatelné, jasně hovořící rány.

Problémem bylo, že ta dívka trvala na tom, že ty stopy po kousnutí nejsou následkem napadení, nýbrž „milostného kousnutí“.

Jinými slovy, do svého útočníka se zamilovala.

Samozřejmě, pomyslel si Alaric s dávkou svého obvyklého cynismu. Tak je to se všemi. Společnost si upíry tak zromantizovala, že se mladé dívky doslova vrhají na herce, kteří ve filmech a v televizi upíry představují.

Ne že by se jim to dalo zazlívat. Ženy jsou geneticky naprogramované tak, aby je přitahovali mocní a dobře vypadající muži, muži nabití testosteronem, kteří by dobře zabezpečili jejich děti. A právě tak jsou upíři zobrazováni ve filmech – bohatí, vysocí, silní a krásní.

Alaric přemýšlel, jestli by ženy toužily po upírech stejně, kdyby mohly vidět Martina, jeho bývalého parťáka ze zásahové jednotky, hned po té akci v upířím hnízdě ve skladišti nedaleko Berlína. Upíři 29

tehdy ukousli Martinovi půlku obličeje. Ještě teď musí ten chudák jíst večeři brčkem.

Naštěstí mu ti démoni nepoškodili oči, takže se mohl alespoň těšit z toho, jak jeho dcera Simone, kterou se svým partnerem adoptovali – Alaricova kmotřenka – slaví čtvrté narozeniny.

Tolik k Alaricově oddanosti práci.

Samozřejmě jí byl plně oddaný už i předtím, než se tohle stalo.

Kolik jiných povolání má v náplni práce užívání meče? Napadalo ho jen velmi málo možností.

Na svém meči, Seňoru špičatém, si velice zakládal. Čepel, na rozdíl od lidí, nikdy nelže. Nepodvádí a nediskriminuje… i když upíři jsou hloupí. Hlavně ti v Americe. Chodí na místa, kam by on nikdy nevkročil, obzvlášť kdyby byl nesmrtelný. Chodí na podivná místa, jako jsou střední školy. Nebo Walmart.

Kdyby on byl upírem – a k tomu nikdy nedojde, protože i kdyby ho nějakou podivnou hříčkou osudu nějaký upír kousnul tolikrát, aby se to vůbec mohlo stát, Martin by ho na místě zabil, taková byla domluva – tak by tam prostě nevkročil. Do Targetu ale možná ano.

Alaric se domníval, že upíři se Targetu vyhýbají kvůli bezpečnostním kamerám na parkovištích. (To, že upíři v zrcadle nebo na filmu nejsou vidět, je jenom mýtus. No, možná v minulosti to mohla být pravda, když se používala zrcadla se stříbrným podkladem a obyčejný film. Ale teď, když je všechno digitální – a zrcadla jsou levná –, odraz upíra je úplně stejný jako kohokoliv jiného.) Alaric měl vlastně Target rád. Škoda že v Římě žádný nemají. Když byl v Targetu posledně, tak si koupil hodinky s Goofym. Kolegové si z něj kvůli tomu dělali legraci, ale jemu se líbily. Byly staromódní a neměly žádné funkce, ukazovaly jen čas.

Občas ale to jediné, co potřebujete, je vědět, kolik je hodin.

Zavibroval mu telefon. Alaric odložil Betty a Veronica a vylovil ho z kapsy svého pláště a pak si se zájmem přečetl zprávu, která mu právě přišla.

Manhattan. Zprávy o kompletně vysátých tělech. Přinejmenším tři mrtvé.

Alaric si musel zprávu přečíst dvakrát, aby se ujistil, že rozumí dobře.

Vysátá těla? Upír, který by byl tak hloupý, aby vysál úplně všechnu krev, to se nestalo už snad sto let. Tedy alespoň pokud Alaric věděl.

30

Protože tohle – na rozdíl od toho upíra v Chattanooze – byla vražda, a ne jen obyčejný útok ostrými špičáky.

Takový útok ani nemohl být řádně dokázán – ne u normálního soudu – protože oběť s tím souhlasila… protože upír ovládl její mysl, samozřejmě.

Ale tomu věří jen Palatinská garda a rodiče té dívky.

Pokud je ale nějaký upír tak hloupý, aby svou oběť skutečně zabil, tak to může znamenat jen jedinou věc.

Kníže konečně vylezl z té své díry, kde se po celá staletí ukrýval.

Musí. Nemůže dovolit, aby někdo takhle ohrozil bezpečnost jeho rodu.

Alaric se usmál. Tenhle týden najednou vypadal mnohem lépe.

Z davu se zničehonic vynořila zaměstnankyně Walmartu v uniformě a zamířila jeho směrem, tedy přímo k autu, o kterém rodiče té napadené dívky řekli, že je její, a u kterého Alaric tak nenápadně zaparkoval.

Sarah se vůbec nepodobala té dívce z fotografie, kterou mu ukázali její rodiče… tedy už ne. Být upírovým osobním dárcem krve, to člověka změní. Její původně kulaté tváře byly propadlé, uniforma na ní vyloženě visela. Kudrnaté zrzavé vlasy ztratily někdejší pružnost. Kolem krku měla šátek, aby zakryla „milostné kousnutí“, které po sobě nechal její nový přítel při poslední návštěvě.

Byla tak zesláblá, že ani nepostřehla, když Alaric vystoupil z auta a postavil se před ni. Jeho Seňor špičatý byl pečlivě ukryt – prozatím – v záhybech jeho nepromokavého pláště. Sarah usrkávala kolu z velkého kelímku, který držela v ruce.

Věděl, že teď potřebuje hodně pít. Pokud se dnes v noci měla stát něčí večeří, musela si vytvořit novou plazmu.

„Sarah,“ oslovil ji Alaric tiše.

Zastavila se a konečně na něj pohlédla. Její modré oči byly bez zájmu.

Právě teď nastala ta správná chvíle jí ukázat meč. Někdy to byla ta jediná věc, kterou byly oběti upírů schopny přes své omámení vnímat.

Alaric odhrnul svůj plášť.

„Řekni mi, kde ho najdu,“ řekl jemně. „A nechám tě žít.“

31

8)

14.00, 13. dubna

Budova ABN

Madison Avenue č. 520

New York, stát New York

SRDEČNĚ VÁS ZVEME…

CO: vybraná večeře u nás doma, Park Avenue č. 910, apartmá č. 11a

KDY: čtvrtek, 15. dubna v 19.30 hod.

PROČ: Emilův bratranec, ten kníže, je tady!

ODĚV: Slavnostní! OBLÉKNĚTE SE ELEGANTNĚ! Máte jedinečnou příležitost se setkat s pravou starobylou šlechtou! Vezměte si svoje nejlepší, nejvyzývavější a nejdražší boty a šaty a přijďte se pobavit!

Netruchlete, když Vám manžel nedovolí trochu provětrat jeho platinovou kartu! Vyberte si něco ze svého šatníku a ve čtvrtek na viděnou!

xoxo Mary Lou

Mína zírala na monitor.

Plánovala si, že bude pracovat na dialozích pro divokou scénu, která se má točit příští týden a v níž se Tabby pohádá se svou matkou, protože se vyspala s Romerem, instruktorem v autoškole, do kterého je ale zamilovaná i ona.

Avšak jediné, nač mohla myslet, byla Šošona, její povýšení a ta příšerná dějová linie příběhu o upírech, kterou Fran a Stan samozřejmě odsouhlasili, tak jako celá stanice (která souhlasila s CDI). Prý to udělá Nenasytnou přitažlivou pro celé demografické spektrum – od osmnáctiletých po čtyřicetileté – což zvýší příjmy z reklamy. A to by v konečném důsledku mohlo znamenat, že všichni 32

dostanou přidáno (v Nenasytné měli scenáristé zmrazené platy už víc než rok).

A pak jí na monitoru vyskočil tenhle e-mail od Mary Lou.

Mína už se nedokázala soustředit na cokoliv jiného.

Celá rozrušená přeposlala e-mail své nejlepší kamarádce Leishe.

„Kdo je to?“ volala Leisha už za pár minut, plná zvědavosti.

„Moje sousedka odvedle, Mary Lou,“ odpověděla jí Mína, překvapená, že si ji Leisha nevybavuje. Stěžovala si přece každou chvilku, že Mary Lou zase něco udělala nebo řekla.

„Jó, to je vlastně pravda,“ řekla Leisha. „To je ta, cos ji měla docela ráda, než tě začala sledovat každý den ve výtahu…“

„…co mě chce dát dohromady s kdejakým nezadaným chlapem, kterého zná,“ dokončila Mína. „Tedy potom, co jsme se s Davidem rozešli. Ano. Plus to, že neustále vypráví o tom, jak vypátrala původ svého manžela Emila až k jeho šlechtickým kořenům v Rumunsku.

Zjistila tak, že je hrabě, což znamená, že ona je…“

„Hraběnka,“ doplnila Leisha. Mína slyšela v pozadí hučení fénu.

Leisha pracovala jako kadeřnice v jednom luxusním salónu v SoHo.

„Není to ta z domovní rady, která původně nechtěla tobě a Davidovi ten byt vůbec prodat, protože jste nebyli ještě manželé? Ale potom se dozvěděla, že píšeš pro Nenasytnou, a změnila názor, protože je velkou fanynkou Victorie Worthingtonové Stoneové?“

„Přesně tak,“ přisvědčila Mína a zakousla do mini-tyčinky, kterou vytáhla ze své tajné zásoby. „A nesnáší Jona, i když se tváří, že jí nevadí.“

„Co jí vadí na tvém bratrovi?“ Teď mluvila Leisha překvapeně.

„Myslí si, že je to flákač a že se ke mně nastěhoval, jen aby mě využíval,“ řekla Mína. „Ale tou hlavní otázkou je, jak se mám z té party vyvléct?“

„No,“ řekla Leisha, „nechci se tě dotknout… ale proč bys tam nešla? Co jsem naposledy slyšela, tak tvůj společenský život není zrovna ohromující.“

„No dobře,“ uznala Mína. „Právě teď ale nemám čas navazovat kontakty s domnělými rumunskými hrabaty, když mám spoustu práce s tím, co se stane Victoru Worthingtonové Stoneové a její bezbranné, ale tvrdohlavé dceři Tabby.“

Mína si zase ukousla z tyčinky. Toužila, aby tyčinka vydržela co nejdéle, což nebylo snadné, když byly tak malé.

33

„Tak to ode mě nebylo zrovna chytré,“ řekla Leisha. „Samozřejmě.

A co se tedy stane Victorii Worthingtonové Stoneové a její bezbranné, avšak tvrdohlavé dceři Tabitě?“

Mína si povzdechla. „Hádej. Dneska nám ta zpráva doletěla pěkně zvysoka. Vytesaná do kamene, přímo od samotné Consumer Dynamics Inc.“

„Jaká zpráva?“

„Touha nastartovala upíří horečku a teď nás ve sledovanosti pěkně drtí. Takže…“

Leishe vyklouzlo uchechtnutí. „O ano, Gregory Bane. Muži v jednom kuse chtějí, abych jim udělala účes, jako má on. Jako by to byl opravdu nějaký styl, a ne jen něco, co dokážeš udělat pomocí žiletky a trochy pěny. Lidi jsou do něj úplně zbláznění.“

„No, o tom mi povídej.“ Mína se otočila na kancelářské židli, takže mohla vyhlédnout ven na to šedivé údolí mrakodrapů, které tvořilo Padesátou třetí ulici mezi Madison Avenue a Pátou. Věděla, že tam někde venku Yalena právě zjišťuje, že její sny o novém životě v Americe nevycházejí přesně tak, jak si představovala. Mína přemýšlela, jak dlouho bude trvat, než jí zavolá. Tedy pokud vůbec někdy zavolá. „Naprosto to nechápu. Vždyť ten chlap vypadá jako vlasaté párátko.“

Leisha vyprskla smíchy. Mína zbožňovala její smích. Rozveseloval ji a připomínal dobu, kdy ještě ani jedna z nich neměla na krku žádnou hypotéku.

Stejně Míně připadalo, že to musí říct. „To není moc vtipné. Znáš přece můj vztah k upírům.“

„No jo,“ protáhla Leisha trochu znuděně. „Jakže to vždycky říkáš?

V klubu nepřátel žen upír je králem?“

„Vždycky si jako kořist vyberou nějakou krásnou dívku. A ženám to z nějakého nepochopitelného důvodu ještě připadá sexy.“

„Mně ne,“ prohlásila Leisha. „Já chci, aby mě zabil Frankenstein.

Mám ráda obrovské mužské, a hloupé. Ale neříkej to mému manželovi.“

„I když přiznávají, že nechtějí nic jiného než nás zabít,“

pokračovala Mína, „tak myšlenka, že to nakonec neudělají, nás má přitahovat? Promiň, ale jak tě může vzrušovat myšlenka na to, že tě někdo chce zabít?“

34

„Ten fakt, že on by chtěl, ale neudělá to, vyvolává v dívce pocit, že je výjimečná,“ odpověděla jí jednoduše Leisha. „Navíc, upíři jsou bohatí. Klidně bych se vyrovnala s tím, kdyby mě nějaký bohatý muž chtěl zabít, ale velkoryse si to odpustil, protože by do mě byl zamilovaný. Adam je sice bez práce, ale nepomůže mi ani s prádlem.“

„Upíři ale neexistují!“ vykřikla Mína do telefonu.

„Uklidni se. Podívej, fakt nevím, v čem je takový problém,“ řekla Leisha. „Pokud může existovat někdo, kdo dokáže poznat, kdy zemře jakákoliv osoba, na kterou pohlédne, tak proč by potom nemohli existovat i upíři?“

Mína zhluboka vydechla. „Už jsem ti povídala, že ten post hlavního scenáristy dostala Šošona? Proč prostě tou kudlou, co mám v zádech, ještě neotočíš?“

„A sakra,“ omlouvala se Leisha. „To je mi tak líto, Míno. Co budeš dělat?“

„Co můžu dělat?“ zeptala se Mína. „Prostě musím čekat. Určitě někde pořádně zakopne. Můžeme jenom doufat, že až k tomu dojde, bude seriál i já ještě tady, abych mohla nastoupit na její místo a všechno tady zachránit.“

„Chápu,“ řekla Leisha. „Komplex hrdinného zachránce.“

Mína zvedla obočí. „Cože?“

„Upíři jsou ze všech příšer ti největší nepřátelé žen,“ řekla Leisha.

„A ty máš komplex hrdiny. Vždycky jsi ho měla. Samozřejmě že doufáš, že seriál nakonec zachráníš. A možná i celý svět, když už jsme u toho.“

Mína zasupěla. „No jasně. Dost už o mně. Jak se má Adam?“

„Už tři dny se nezvedl z gauče,“ odpověděla jí Leisha.

Mína přikývla, zapomněla, že ji Leisha nemůže vidět. „To je normální první měsíc po tom, co člověk dostane vyhazov.“

„Prostě tam jen leží a kouká na CNN, tváří se jak bubák. Začíná docela vysilovat kvůli tomu masovému vrahovi.“

„Jakému masovému vrahovi?“ Najednou si Mína vzpomněla, že o tom mluvila Šošona na schůzce u Sye. „Kvůli tomu, co nechává mrtvé dívky v parku?“

„Přesně. Dokonce brblal, i když jsem ho tuhle hezky poprosila, jestli by nedošel dolů pro poštu.“

Mína si povzdechla. „Jon byl na tom úplně stejně, když přišel o práci a musel se ke mně nastěhovat. No, alespoň teď pere prádlo. Ale 35

to jen proto, že mám v bytě pračku i sušičku a on už o ty kupy prádla skoro zakopával.“

„Ptala jsem se Adama, když už začne připravovat ten dětský pokoj,“ řekla Leisha. „Nebo spíš dětský koutek, protože ten pokojík je tak maličký, že to vypadá spíš jako velký šatník. Ale stejně tam musí nasadit dveře a vymalovat tam a všechno ostatní. Víš, co mi na to řekl? Ještě je na to brzy, máme přece ještě tolik času. Thomas se přece narodí až za dva měsíce! Opravdu občas nevím, jestli to všechno zvládneme. Nevím.“

„Určitě ano,“ konejšila ji Mína. „Zvládneme to, my dvě ano.

Určitě.“

Mína tomu samozřejmě nevěřila. Jsou to už měsíce, co její bratr Jon přišel o práci u investiční společnosti, a stále není o nic blíž nalezení něčeho nového, než byl ten den, kdy ho vyhodili… Stejné to bude i s Leishiným manželem Adamem, jenž býval Jonovým spolubydlícím z koleje, ovšem jen do té doby, než ho Jon seznámil s Leishou. O těch pár volných míst, která byla v jejich oboru k mání, se ucházely stovky dalších, stejně kvalifikovaných zájemců.

„Je tohle předtucha?“ zeptala se Leisha.

„Ano je,“ odpověděla pevně Mína.

„Budu na to spoléhat,“ řekla Leisha. „No dobře, tak hodně štěstí s tím knížetem. Já bych si na sebe vzala něco černého. Černá se vždycky hodí. I na setkání se šlechticem.“ Pak zavěsila.

Mína položila sluchátko a skousla si dolní ret. Nesnášela, když musela Leishe lhát.

Protože nic nebude v pořádku.

Něco bylo špatně. Leisha pořád říkala, že má termín za dva měsíce.

A možná jí to takhle řekl lékař.

Ale ten lékař se mýlil. Pokaždé, když Leisha řekla – „Thomas se narodí za dva měsíce“ – ucítila Mína nepříjemné bodnutí.

To miminko – Mína myslela pozitivně – se narodí už příští měsíc.

Možná, že ještě dřív.

A Thomas! Leisha a Adam chtěli to miminko pojmenovat Thomas Weinberg!

No, bude s tím jménem vypadat dost směšně, pokud to bude holčička, a ne kluk.

36

Ale jak můžete říct nastávající matce, že všechno, co jí tvrdí její lékař, je špatně… když je to všechno založené jen na pocitu? Obzvlášť, pokud se všechny vaše předešlé předtuchy týkaly smrti, a ne nového života?

Jednoduše. Prostě to neřeknete vůbec. Zamknete pusu na dva západy a vyhodíte klíč.

Když se otočila zpět k počítači, hned ji do očí uhodil e-mail od Mary Lou. Jen těžko mohla uvěřit tomu, že stále ještě existují lidé, kteří, aby se uživili, nemusejí tvrdě pracovat… Dámy s královskými příbuznými, které nedělají vůbec nic, jenom plánují honosné večírky a při celodenních nákupech používají manželovu kreditku.

A zároveň tady byly dívky jako Yalena, kořist takových ničemů, jako je její přítel Gerald, se kterým policie nenadělá vůbec nic…

Takoví lidé ale existují.

A bydlí v tom samém domě jako ona. Vlastně v bytě hned vedle ní.

Mína rezolutně stiskla Vymazat, pak otevřela nový dokument a začala psát.

37

9)

23.00, úterý, 13. dubna

Někde nad Atlantikem

Lucien Antonescu nesnášel komerční lety, ale pravděpodobně ho k tomu vedly jiné důvody než ostatní cestující. Neměl problém s kontrolou – tedy pokud nepočítáme kontrolu nad vlastními výbuchy hněvu – a samozřejmě ho netížil ani strach ze smrti.

Představa děsivého či bolestného konce ho nijak netrápila.

Potíže mu činilo především to, jakým způsobem aerolinky dokázaly nacpat své cestující do toho dutého kovového válce, kterému říkaly „letadlo“, a přitom očekávaly, že pasažéři budou po celé hodiny dlouhého letu klidně sedět v těch nemožně malých karikaturách sedadel, a to bez jakékoliv možnosti se protáhnout nebo se nadechnout čerstvého vzduchu.

Už je to pěkně dlouho, co Lucien letěl nějakým jiným letadlem než svým vlastním (jeho osobní Lear-jet byl ideální pro běžné kratší cesty, ale na dlouhý transatlantický let nebyl bohužel dost silný).

Pozvání na konference v zámoří nebo na turné se čtením z jeho knih Lucien většinou odmítal. Nesnášel publicitu, a to za žádných okolností…

Dnes letěl první třídou. Sedadla tam byla projektována jako jakási soukromá oddělení, takže cestující v křeslech před ním nebo vedle něj nebyli vůbec vidět. Nedlouho po startu mu krásná mladá letuška – dnes se jim už říká stevardky, musel si připomenout – předložila menu, kde si mohl vybrat ze závratného množství pokrmů a vín, v nabídce bylo dokonce i slušné italské Barolos…

Později, když pilot ztlumil světla, se ho letuška zeptala, jestli mu má připravit lůžko. Nabídku čistě ze zvědavosti přijal. Jaké lůžko?

38

Jeho velké, prostorné křeslo se rozložilo a automaticky poskládalo do docela velkého lůžka (i když ne dost velkého pro něj, přece jen měřil skoro dva metry), a to všechno po stisknutí jediného tlačítka.

Jiným tajným tlačítkem potom roztomilá letuška vytvořila ještě čalouněnou matraci, připravila opravdové lůžkoviny, přikrývku a polštář, který ještě načechrala.

Potom mu podala velkou tašku, obsahující značkové pyžamo, kartáček a pastu na zuby a masku na oči.

Nakonec mu popřála dobrou noc a ještě mu věnovala úsměv.

Úsměv jí oplatil, ačkoliv rozhodně neměl v úmyslu převléci se do pyžama nebo jít spát. Musel ocenit, že celý ten proces – i ona – byly naprosto okouzlující.

Jeho úsměv způsobil, že se začervenala. Byla rozvedená a její bývalý manžel byl muž bez skrupulí, který ji podváděl po celou dobu jejich osm let trvajícího manželství, i o dítě se musela starat sama.

Teď už si přála jen jediné, aby alespoň někdy zaplatil alimenty a občas se přišel na dceru podívat. To Lucienovi samozřejmě nevykládala… ale ani nemusela. On její myšlenky znal, protože nemohl setrvávat vedle člověka, aniž by jeho skrytá tajemství nepronikala až do jeho mysli.

Bylo to něco, na co si už za ta léta zvykl a čas od času docela i využíval. Připadal si pak zase jako člověk.

Téměř.

Letuška se omluvila a šla obsloužit dalšího pasažéra, korpulentního obchodníka naproti v 6J. Vypadalo to, že si nikdy nepřestane stěžovat. Jeho polštář nebyl dost měkký, pyžamo dost velké, štětinky kartáčku byly zase moc tvrdé a sklenka šampaňského nebyla nalita dost rychle.

Lucien vypozoroval, že 6J přivolával stiskem tlačítka letušku přibližně každých čtyři až pět minut a obtěžoval tak nejen posádku, ale i pasažérku sedící na sedadle před ním, která si z očí sundala masku, jen aby se podívala, kvůli čemu je kolem pořád tolik povyku.

Ráno měla mít důležitou schůzku a potřebovala se vyspat.

Zatímco letuška vklouzla zpět do kabinky, aby obchodníkovi přinesla jiný polštář, Lucien se zvedl a vykročil k 6J vykonat malou návštěvu.

„Co tady chcete?“ Mysl tohoto muže už snad ani nemohla být povrchnější. Nehezky se na Luciena ušklíbl.

39

Když se letuška vrátila, velmi ji překvapilo, že našla cestujícího z 6J nepřirozeně bledého a v hlubokém spánku, skoro jako kdyby upadl do kómatu. Tázavě se podívala kolem a její pohled se setkal s Lucienovým. Stál v uličce a vyndával si knihu z úložného prostoru nad hlavou.

„Nejspíš ho zmohlo to šampaňské,“ řekl jí. „Na takové množství kvalitního alkoholu není asi zvyklý.“ Spiklenecky na ni mrknul.

Letuška nejdřív zaváhala, ale potom, jako omámená Lucienovým úsměvem, mu úsměv nesměle oplatila a nabídla mu polštář navíc.

„To není nutné, děkuji,“ řekl.

Později, když se procházel potemnělými uličkami kabiny, zatímco letadlo uhánělo noční oblohou směrem k New Yorku, poslouchal oddychování spících cestujících a nahlížel do jejich snů. Lucien si se zájmem prohlížel ta zranitelná, místy pochrupující hrdla a myslel si, že by někdo měl přimět aerolinky, aby takové potěšení z letu nabízely všem, a ne jen privilegované první třídě.

40

10)

18.30, 13. dubna

Park Avenue č. 910

New York, stát New York

Mína stiskla tlačítko u výtahu a pokradmu se rozhlédla kolem.

Byla po dlouhém dni unavená a doufala, že alespoň jedna věc, vlastně úplná maličkost, bude podle jejích představ.

Doufala, že se jí podaří proklouznout do výtahu, aniž by narazila na svou sousedku Mary Lou, a bude si tak moci při cestě do jedenáctého patra užít alespoň trošky klidu a ticha.

Dům, ve kterém Mína bydlela – Park Avenue č. 910 – byl velice elegantní, mosazné vstupní dveře střežil vrátný, lobby byla vyvedená v mramoru a osvětloval ji křišťálový lustr a k dispozici byly podzemní garáže s parkovacími místy, které mohli obyvatelé domu za měsíční poplatek 500 dolarů využívat. I kdyby Mína ty peníze měla, raději by je šetřila na jistou ošperkovanou kabelku značky Marc Jacobs…

Její byt však tak elegantní jako samotná budova nebyl – nutně potřeboval vymalovat, štuky okolo stropu opadávaly, parketová podlaha chtěla vybrousit, starobylý krb se nedal používat, francouzské dveře vedoucí na malý balkónek se zasekávaly. Bylo z něj vidět na terasu patřící k apartmá Mary Lou (ta terasa byla asi tak stejně velká jako celý Mínin byt). Navíc bylo v bytě zoufale málo místa.

Nejpodstatnější ale bylo, že to byl její byt – anebo alespoň bude, až konečně Davidovi splatí ten podíl na záloze. Měli opravdu štěstí, protože byt koupili ve chvíli, kdy jeho cena byla hodně nízká, jelikož se předchozí majitelé zrovna rozváděli a zoufale se ho snažili rychle prodat. Mohla si to dovolit jen díky malému dědictví po pratetě Wilhelmíně, po které dostala Mína své jméno (její matka zvolila kratší tvar Mína, protože se bála, že původní jméno je moc dlouhé).

41

I když tu David už dlouho nebydlel, Mínu zatím ještě nenapadlo, že by si do bytu přivedla někoho na rande. Když ale viděla dneska odcházet Šošonu z kanceláře s velmi pohledným mužem (možná to byl ten nechvalně známý Stefan Dominie), cítila tak trochu závist.

Než ti dva zmizeli ve výtahu, aby si po práci zašli na skleničku, Mína si stihla všimnout jen jeho tmavých vlasů.

Mína si už ani nepamatovala, kdy byla sama na nějakém rande…

tedy pokud se nepočítá, jak jednou – a také naposledy – podlehla Mary Lou a vyšla si s jedním mužem z kanceláře jejího manžela…

právě s tím, kterého Mína musela ve vybrané restauraci v centru – zrovna si pochutnávali na kalamárech – varovat, aby si dával pozor na cholesterol, pokud nechce dostat infarkt v pětatřiceti nebo možná i dřív.

Není nutné dodávat, že jí už nikdy nezavolal, aby ji pozval na další schůzku. Mína se utěšovala, že snad alespoň zavolal svému lékaři a nechal si předepsat Lipitor.

Mína se modlila, aby jí alespoň tahle jediná věc dneska konečně vyšla a ona Mary Lou nepotkala. Potkávaly se tak často, že by se mohlo leckomu zdát, že spolu něco mají.

Každé ráno, bác! Mary Lou se objevovala vždycky přesně ve chvíli, kdy Mína mačkala tlačítko u výtahu. A to samé večer.

Byla to otrava.

Nikdy se nenaplnily ani její naděje, že by obě mohly za jízdy prostě jen civilizovaně mlčet.

Mína byla pokaždé nucena poslouchat, jak Mary Lou nadšeně vypráví o tom, koho zase potkala, a že si je stoprocentně jistá, že by se k Míně perfektně hodil, případně o tom, jakou neuvěřitelnou zápletku vymyslela včera večer pro Nenasytnou.

Ne, opravdu? musela pak Mína zdvořile odpovídat. Děkuji, Mary Lou. Ale zrovna s někým chodím. Pracuje u nás…

Anebo: Ne, opravdu, o tomhle musím říct Fran a Stanovi, to je nápad, že by se Victorie Worthingtonová Stoneová mohla stát velvyslankyní v Brazílii. Určitě je to nadchne.

Až na to, že ten někdo z práce, s nímž by se Mína vídala, neexistoval (až na téměř platonické přátelství s Paulem, který je už pětadvacet let ženatý a má tři děti) a že hraběnka nikdy, ani jednou jedinkrát, nevymyslela nic, co by se dalo v seriálu využít.

42

Přesto měla Mína tu vřelou, i když trochu přehánějící Mary Lou a jejího skromného, trochu nejisté vypadajícího manžela docela ráda.

Mína se asi cítila podobně, jako se musel cítit Ned tenkrát v jídelně těsně předtím, než to v něm prasklo… cítila se tak od té doby, co ji opustil David a Mary Lou byla posedlá jejím milostným životem.

Jak by si Mína vůbec mohla někoho přivést domů, když se po bytě pořád poflakoval její bratr a vařil si fettucine Alfredo? Někdo musí Mínu postrčit tím správným směrem.

A Mary Lou si připadala pro tento úkol jako stvořená.

Bylo to zcela zjevné i dnes, kdy se Míně opět nepodařilo, aby se své sousedce hraběnce vyhnula.

Bum!

Byla tady.

„Míno!“ vypískla hraběnka. „Jsem tak ráda, že tě vidím! Dostala jsi můj e-mail? Emilův bratranec, ten kníže, přijíždí do města. Určitě se ti bude moc líbit. Je to taky spisovatel. Ale píše knihy, ne seriály.

Vlastně je to profesor rumunské historie. Dostala jsi ten e-mail o večeři, kterou pořádám na jeho počest tento čtvrtek? Myslíš, že budeš moci přijít?“

„No,“ řekla Mína. „Nevím. V práci je to teď blázinec…“

„Uf, ta tvoje práce!“ Mína si uvědomila, že měla být raději zticha, protože Mary Lou okamžitě přesedlala na tohle téma. „Nějak to přeháníš, s tou prací. I když já sama jsem z ní naprosto unesená.

Minulý týden, když se Victoria začala líbat s otcem Juanem Carlosem ve vestibulu hned potom, co se mu vyzpovídala, že se vyspala s Tabbyiným instruktorem autoškoly, jsem se musela zakousnout do kapesníku, abych nevykřikla a nevyděsila tak služebnou při luxování.

To mě teda dostalo! Bylo to naprosto brilantní! Tuhle scénu jsi vymyslela ty, že ano?“

Mína skromně přikývla. Byla na tuhle scénu s Victorií a přitažlivým knězem pyšná. Bylo to něco jiného, když to byl kněz, který velkoryse odmítal se s ní vyspat. A navíc otec Juan Carlos nechtěl Victorii zabít.

„No, vlastně…“ chtěla dodat, ale Mary Lou ji přerušila.

„Pokud budeš pro seriál takhle otročit, přivodíš si akorát předčasnou menopauzu. No, ale poslouchej…“

43

Dveře výtahu se s cinknutím otevřely a Mína s hraběnkou do něj vstoupily, aby vyjely nahoru. Mína věděla, že to pro ni bude až příliš dlouhá jízda.

Mary Lou pak dopodrobna popisovala zámek, ve kterém kníže obvykle trávil léto. Mary Lou zámek velmi dobře znala, protože se nacházel nedaleko od toho jejich zámečku v Rumunsku, kde se svým manželem trávila každé léto celé dva měsíce – dva požehnané měsíce, kdy Mína mohla jezdit výtahem bez hraběnky.

Když míjely páté patro, pozastavila se Mína nad tím, že ještě nikdy neměla předtuchu o Mary Lou nebo jejím manželovi Emilovi. Bylo to opravdu zvláštní.

Na druhou stranu je možné, že její schopnost předvídat smrt, která se u ní objevila asi tak ve dvanácti letech, se začala pomalu zase vytrácet, jak se jí blížila třicítka (to by si alespoň přála).

Ale pravděpodobnější bylo, vzhledem k jejímu štěstí, že se ta schopnost začínala transformovat do něčeho jiného… jen si vzpomeňte na ten divný pocit, který měla u Leishy a jejího miminka.

Když míjely desáté patro, vyslechla už Mína o vlivech rumunské kultury víc, než mohla vystát.

„No, koho by to napadlo,“ řekla Mína, když se dveře výtahu v jejich patře konečně milosrdně otevřely.

„A Míno,“ řekla hraběnka, když se vydaly směrem ke svým dveřím.

„Zapomněla jsem se zeptat. Jak se daří bratrovi?“

A teď to přišlo. Ten typický sklon hlavy.

Sklon hlavy doprovázený tím soucitným pohledem. Hraběnce rozhodně nebyl cizí botox, to bylo Míně naprosto jasné, protože Mary Lou mohlo být dobře přes čtyřicet, ale neměla jedinou vrásku, jako kdyby jí bylo tolik, co Míně – možná také proto, že Mary Lou měla tak mimořádnou kolekci klobouků a rukavic, které nosila s urputnou snahou držet si slunce od těla. Dnes to byla kaštanově hnědá kombinace.

Tak to bylo tady, sklon hlavy, ta „jedenáctka“ mezi obočím (dvě malé vrásky značící zaujetí) a rty jako kdyby chtěly říct: Záleží mi na tom. Upřímně. Pověz mi, jak se má tvůj bratr?

„Jon se má skvěle,“ pronesla Mína s takovým entusiasmem, jaký jen dokázala předstírat, když vezmeme v úvahu, kolikrát do týdne musela tuhle větu opakovat. „Opravdu skvěle. Cvičí, hodně čte, a dokonce i vaří. Zrovna včera zkoušel nový recept. K večeři mi udělal 44

čínské hovězí na pomerančích, recept našel tuhle v Timesech. Bylo to vynikající!“

Tohle byla jasná lež. Ve skutečnosti to chutnalo příšerně a Mína byla na Jona naštvaná, že to vůbec zkoušel. Nebyl zrovna nejlepší kuchař. Takhle steaky grilované u Míny na balkoně, to byla jeho parketa, a ne něco, co si můžou klidně objednat až domů. Museli to vyhodit do koše. Mína doufala, že to hraběnka a její manžel necítili, když se vraceli domů z nějaké recepce. Stále chodili na nějaké charitativní akce – pokud sami zrovna nějakou nepořádali – a vraceli se z nich až pozdě večer. Jejich jména byla pravidelně zmiňována ve společenských magazínech jak pro jejich štědré dary, tak pro jejich účast na večírcích.

„Ach,“ přitiskla Mary Lou ruku na své sáčko od Chanel. „To je báječné. Obdivuji tě, že ho u sebe necháváš bydlet, než se zase postaví na vlastní nohy. Je to od tebe tak šlechetné! Kníže miluje ušlechtilé lidi a určitě si zamiluje i tebe. Samozřejmě…“ Mary Lou dala ruku pryč a její sedmi – nebo osmikarátový diamantový prsten se v záři lampy zaleskl. „Vezmi Jona ve čtvrtek na tu seznamovací večeři s sebou. Je samozřejmě také vítán. Takový úžasný mladý muž!“

Mína se dál strnule usmívala.

„Dobře, děkuji,“ řekla potom s hraným nadšením. „Ale nejsem si úplně jistá, jestli to vyjde. Dám ti ještě vědět. Dobrou noc!“

„Tobě také,“ řekla Mary Lou. „Au revoir!“

Jedna věc, pomyslela si Mína, zatímco spěchala k sobě do bytu.

Ještě jedna věc jí dnes mohla udělat radost. Nikdy se nevzdávala poslední naděje. Co by nám taky bez naděje zbylo?

Nic. To je ten problém.

Pořád ještě se mohla pohlédnout po té kabelce s rubínovým drakem. Zkusit ji objednat online, nebo tak něco.

Háček byl v tom, že i ta ne úplně nová byla nad její možnosti. Bylo by dost sobecké, kdyby si koupila něco tak zbytečného, co očividně vůbec nepotřebovala, obzvlášť, když všude kolem bylo tolik lidí bez práce. Lidí, co si sotva mohli dovolit koupit jídlo nebo byli zneužívaní tak příšernými typy jako ten Yalenin přítel.

Tu kabelku si nikdy nekoupí. Ani z druhé ruky.

Naději ale ztrácet nemusí.

45

11)

18.30, úterý, 13. dubna

Park Avenue č. 910, apartmá 11B

New York, stát New York

MÁTE NA TO STÁT SE POLICISTOU?

Abyste se mohli ucházet o zařazení do newyorského policejního sboru, musíte projít sérií lékařských, fyzických a psychologických testů, které určí, zda jste pro tuto práci vhodným kandidátem.

Chcete se dozvědět o našich požadavcích více?

Jon se zahleděl na obrazovku počítače, pokrčil rameny, napil se limonády a kliknul na Dozvědět se více.

Věk uchazeče musí být v den zkoušky, na kterou se přihlásil, nejméně sedmnáct a půl roku.

„No jasně,“ řekl Jon. „To je to, o čem mluvím.“

Mínin pes, Jack Bauer, při zvuku lidského hlasu vyskočil ze svého pelíšku a zvědavě přiběhl k pohovce, aby viděl, co se to děje. Jon pozvednul láhev limonády směrem k němu, jako by si s ním chtěl připít, a pokračoval ve čtení.

Uchazeči nesmí být v první den zkoušky, na kterou se přihlásil, více než 35 let.

„To sedí,“ řekl Jacku Bauerovi. „Dáme se totiž k policii!“

Jack Bauer tázavě naklonil hlavu, sednul si a zaštěkal.

46

„Ano.“ Jon odložil limonádu, zvedl telefon a vytočil číslo. Jakmile osoba na druhém konci odpověděla, řekl: „Kámo. Dáme se k newyorské policii.“

„To by tak ještě scházelo,“ zasténal Adam. „Ze mě se brzy stane otec. Budu potřebovat práci, ale ne nějakou, kde mi akorát tak ustřelí zadek. Víš ty vůbec, že tam venku řádí masový vrah?“

„Jsem si jistý, že jich tam je několik,“ řekl Jon a položil si svoje velké nohy na sestřin konferenční stolek. Jack Bauer, inspirován tímto vývojem událostí, vyskočil na gauč, což měl od Míny přísně zakázané.

Jon se trochu posunul, aby mu udělal místo. „A my je pochytáme.

Protože hádej co? Newyorská policie dělá nábor. Jen ti musí být víc než sedmnáct a půl a míň než pětatřicet. Bingo. Přesně pro nás.“

„A taky musíš být blázen. Četl jsi tuhle část? Tu, že člověk musí být blázen, aby se v tomhle zpropadeném městě stal poldou?“

„Ano, kromě písemné zkoušky a zkoušky z fyzické zdatnosti jsou tam i psychologické testy,“ řekl Jon a díval se do laptopu. „A tahle část by ti mohla dělat problém, až zjistí, že jsi obchodoval s jistinami a měl přitom na krku hypotéku.“

„Už jsi skončil?“ zeptal se Adam. „Protože já už musím jít.“

„Jo,“ řekl Jon. „Tak se na ty policejní webové stránky alespoň podívej. Fakt si myslím, že bychom to měli zkusit. Můžeme se zasloužit o změnu, Weinbergu. Můžeme zatýkat zločince. Můžeme pomáhat malým zneužívaným dětem.“

„Poslouchej mě,“ řekl Adam. Jon slyšel v pozadí klikání a věděl, že Adam dělá to, co mu řekl. „Zločince. Jako kdybys něco o zločincích věděl. To ses zase díval na nějaký kriminální seriál, že jo?“

„Mluvím vážně. Přemýšlej o tom. Co jsme dělali v práci doteď?

Jasně, vydělali jsme spoustu prachů, jak pro ostatní lidi, tak pro nás.

Ale ovlivnili jsme nějak smysluplně životy těch lidí? Ne.“

„No tak to prr,“ řekl Adam. „Já jsem vyjednal ten penzijní fond pro Unii učitelů na Aljašce.“

„A,“ řekl na to Jon, „co se s tím stalo, Adame?“

Adam zamumlal: „To nebyla moje chyba.“

„Tihle učitelé budou v pohodě,“ řekl Jon. „No tak možná ne. Ale třeba naše propuštění bylo v podstatě požehnáním. Tohle by mohla být naše šance vrátit lidem to, o co jsme je připravili. Budeme pomáhat lidem, kteří to opravdu potřebují.“

47

„A nosit zbraň,“ upozornil Adam. „Přiznej si to! Tebe tam láká hlavně to, že bychom dostali bouchačky.“

„To, že by nám mohly být svěřeny zbraně a že bychom měli povolení je legálně používat, to mě už taky napadlo,“ řekl Jon. „Ale hlavně mi jde o pomáhání lidem, Weinbergu. To chceš opravdu nechat toho obávaného masového vraha se jen tak potulovat po městě?“

„Ne,“ řekl Adam. „Chci si najít práci, kde bych dělal to, co jsem studoval. Rád bych implementoval hotovostní a derivátové strategie a realizoval obchody, zatímco bych se bavil s ostatními investičními odborníky ve firmě o novinkách a trendech na trhu.“

„Opravdu?“ Jon nedokázal zastřít zklamání. „Takže tohle si plánuješ dát do svého životopisu?“

„Přesně tohle jsem řekl personalistovi v TransCarta,“ řekl Adam.

„Což je teď asi jediná firma, kde nabírají.“

„A to bys mohl zachraňovat životy!“

„Mám jen takový dotaz,“ řekl Adam. „Už jsi to probral se svou sestrou?“

„Co tím myslíš?“ bránil se Jon.

„Myslím, že víš, co tím myslím,“ řekl Adam. „Zajímá mě, jestli jsi už řekl té své děsuplné sestře, že se chceš přihlásit k policii?“

„Své sestře nemusím o tom, co chci dělat, říkat vůbec nic,“ namítl Jon rázně.

„Opravdu?“ Adam se zlomyslně zasmál. „Ale já se k policajtům nepřihlásím, dokud nám tvoje sestra nepotvrdí, že nás vidí jako živé a nezraněné zasloužilé strážce pořádku odcházet do důchodu.“

Jon podrážděně vyštěkl: „Už bys mohl ksakru vědět, že takhle to u ní nefunguje.“

„To je mi jasný, jinak by ani jeden z nás teď nebyl v téhle situaci, viď?“

Jon si povzdechl. Dar jeho sestry mu život v podstatě nikdy neulehčil. Proč nemohla třeba předvídat, jaká čísla budou tažena v loterii, nebo která dívka z baru se s ním s největší pravděpodobností vyspí, nebo něco jiného, co by bylo aspoň nějak užitečné? Dozvědět se ale o možných způsobech, jak by mohl případně zemřít, bylo taky zajímavé, uznával Jon.

Stát se boháčem je ale lepší. Nebo vědět, s kým se vyspat.

48

Jon zaslechl šramocení klíče v zámku. Jack Bauer to zaslechl také a rychle seskočil z gauče do svého pelíšku.

„Promluvíme si o tom později. Musím končit,“ řekl Jon Adamovi, zavěsil a dal nohy ze stolku dolů.

Mína vešla dovnitř a vypadala rozčileně, jako vždycky, když se odněkud vrátila. „Že byl Jack Bauer zase na gauči?“

„Jasně že ne,“ řekl Jon a zvedl se. „Jak ses měla, sestřičko?“

„Nestálo to za nic. V metru jsem potkala jednu dívku a bojím se, že skončí na trhu s bílým masem a nakonec ji zabijí.“

„Nádhera,“ řekl Jon sarkasticky.

„O tom mi něco povídej,“ řekla Mína. „A to místo hlavního scenáristy dostala Šošona. A společnost požaduje nemožnou zápletku o upírech, takže celý ten příběh se zločincem a jeho tatínkem, šéfem policejního oddělení, byl pohřbený, ještě než jsem tam dorazila.“

„To místo dostala Šošona?“ zeptal se Jon. „To je teda sprosťárna.

Té dívce z metra jsi dala svou vizitku, viď?“

„Ano,“ řekla Mína a hodila klíče do malé misky na kuchyňské lince, kterou si pořídila, když jí Jon vyčetl, že je jí věštecká síla na nic, když ani nedokáže najít svoje věci. „Doufejme, že zavolá.“

„A co Taylor?“ zeptal se Jon. Snažil se, aby jeho hlas zněl uvolněně.

Taylor Mackenzieová se mu moc líbila – ačkoliv, jak ho upozorňovala sestra, na něj byla moc mladá – už od té chvíle, kdy Mína začala pro seriál psát.

„Právě ona bude mít přítele upíra,“ řekla Mína. „Tu roli s ní přijde v pátek zkoušet nejlepší přítel Gregoryho Banea. Je prý sexy. Myslím, že jsem ho viděla odcházet dneska večer se Šošonou. Ale zahlédla jsem mu zezadu sotva hlavu.“

Jon se podíval na svůj odraz v kulatém, starožitném zrcadle, které si Mína pověsila nad jídelní stůl.

„Já jsem taky sexy,“ řekl a prohlížel se ze všech stran. „Co myslíš?

Nehodil bych se na tu roli upíra i já?“

Mína odfrkla. „Jasně. Až na to, že být na střední škole členem sboru v muzikálu Mame se jako herecká zkušenost nepočítá. Zvlášť když sis to zapsal jenom proto, abys měl kredity navíc a nevykopli tě z baseballového týmu, když jsi dostal čtyřku ze španělštiny.“

Vysoukala se z bundy a šla se přivítat s Jackem Bauerem, který přiběhl, aby ji olízal na přivítanou.

49

„A jak se má moje zlatíčko?“ zeptala se. „Zachránil jsi dneska svět?

Já myslím, že ano. Myslím, že jsi zachránil svět před výbuchem atomové bomby, tak jak to děláš každých dvacet čtyři hodin. No podívej, no podívej se.“

Jack Bauer byl kříženec trpasličího špice, kterého si vymínila vzít domů z útulku hned, co tam poprvé přinesla jídlo a přišla se tam „jen podívat“, když ji David opustil a ona byla v depresi. Tenhle malinký pejsek tam seděl sám ve velké kleci a upíral na ni velká hnědá očička plná obav. Svou světle plavou srstí jí hned připomněl Kiefera Sutherlanda v jedné dramatické scéně v televizním seriálu 24 hodin.

Jakmile se otevřely dveře klece, pejsek se jí vrhnul do náruče a celou tvář jí zasypal vděčnými polibky. Rozhodnutí o adopci bylo nevyhnutelně zpečetěno, a protože ten ustaraný pohled pejskovi zůstal, pokud si nehověl v bytě vedle Míny, zůstalo mu jméno Jack Bauer.

„Jó, zachránil svět,“ řekl Jon. „Zkusil skočit ve výběhu v parku Carla Schurze na jednoho maltézáčka.“

„Ty můj hrdino,“ vykřikla Mína, vzala psa do náručí a objala ho.

„Zkouší ukázat svou mužskou dominanci, kdykoliv může.“ Otočila se k Jonovi. „A co jsi dneska dělal ty?“

„Fakt jsem chtěl udělat kuře,“ řekl Jon. „Ale v obchodě žádné kuře nevypadalo dobře.“

„Opravdu?“ podivila se Mína, která mířila k pohovce a natahovala se po ovladači.

„Jo, všechna už byla prošlá. Asi jim nepřišla včas čerstvá dodávka nebo co.“

„Tak si něco objednáme,“ řekla Mína a přepnula na zprávy. „Už jsme docela dlouho neměli thajské jídlo.“

Strašně se mu ulevilo.

„Thajské zní dobře. Nebo indické.“

„Indické by také nemuselo být špatné,“ řekla. „A ve čtvrtek jsme pozvaní k hraběnce. Když necháme ten večer zhasnutá světla,“

dodala, jako kdyby to byl ten nejlepší způsob, jak problém vyřešit, „neuvidí pode dveřmi svítit a my se nebudeme muset bát, že by poznala, že jsme doma.“

„Míno!“ Jon svoji sestru zbožňoval.

Ale někdy se chovala jako úplný blázen.

Je pořád stejná.

50

Mína zakroutila hlavou. „Jone, dobře víš, že si nemůžu pomoct.

Mám ji ráda, ale ona se mě pokouší dát dohromady s nějakým rumunským knížetem, příbuzným svého manžela. Tak měj pro mě pochopení alespoň ty.“

„S knížetem?“ Jon nadzvedl obočí. „Vážně? A je bohatý?“

„Já se nechci seznamovat s žádným knížetem,“ řekla Mína. Mluvila jako blázen a také vypadala jako blázen. „Tohle je ten nejhorší týden mého života, a to je teprve úterý.“

Jon znal Mínu velmi dobře, takže věděl, že nemluví o tom, jak Šošona dostala tu práci, ani o té dívce z metra, ba ani o seriálu, který tak milovala.

„Tak co?“ zeptal se opatrně, „co jsi zase viděla?“

„Nic,“ vrhla po něm zmatený pohled. „Nevím, o čem to mluvíš.“

„Něco víš,“ řekl Jon. „Dobře víš, o čem mluvím. Koho se to týká?

Mě? Je to o mně, že jo? Tak mi to řekni. Já to unesu. Kdy to se mnou sekne? Tenhle týden?“

Mína se dívala stranou. „Cože? Ne. Ty budeš v pořádku. Nevím, o čem to mluvíš.“

Jon potřásl hlavou. Pořád byl přesvědčený, že se nemýlí. Žil se svou mladší sestrou již dost dlouho na to, aby rozpoznal určitá znamení.

Něco o někom očividně věděla… ale o kom? A proč mu to nechtěla říct?

„Je to máma a táta?“ zeptal se. „Myslel jsem, že jsi říkala, že jsou v pohodě. Myslím, obrazně řečeno.“

„Ti jsou v pořádku,“ dívala se na něj upřeně Mína. „Na dva lidi, kteří to každou noc spolu roztáčejí, jako by byli F. Scott a Zelda Fitzgeraldovi.“

„Pak to ale nechápu,“ řekl Jon. „Tvá šílená milionářská sousedka, která si myslí, že je hraběnka, tě pozvala k sobě na čtvrteční večeři, aby tě seznámila s pravým rumunským hrabětem. Chceš mi snad tvrdit, že by se ti takové setkání právě teď nehodilo na nové nápady pro seriál? To nemyslíš vážně?“

Mína se na něj podívala, její tmavé oči se v záři slunce zablýskly.

Slunce za jejími okny zrovna zapadalo, zbarvovalo nebe do růžova a přecházelo v jemnou levandulovou. Konečně se usmála.

„Máš pravdu,“ řekla. „Jak bych mohla propást tak skvělou příležitost, tak slibnou okázalou pitomost, kterou bych se mohla 51

později zesměšnit v Nenasytné? Je mou profesní povinností, abych tam šla.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Jon.

„Hraběnce na pozvánku odpovím ano,“ řekla Mína.

„Tak se mi to líbí.“ Jon si prohrábl svůj krátký klukovský účes. „Jdu nám objednat nějaké indické samosy.“

Mína se usmála a dala zprávy hlasitěji. Mluvili o tom, že stále ještě nedokázali identifikovat žádnou ze tří obětí vraha, kterému začali přezdívat Parkový škrtič. Veřejnost naléhavě žádali, aby se každý, kdo některou z dívek pozná, okamžitě dostavil na policii.

„Koneckonců,“ řekla Mína zamyšleně, přičemž zjevně nevěnovala přílišnou pozornost informacím, které po troškách dávkovala ponuře se tvářící hlasatelka, „Victoria Worthingtonová Stoneová už měla vztah se spoustou lékařů, právníků, milionářů, lodních magnátů, gangsterů, vrahů, maniaků, policistů, kovbojů, knězů a jednou dokonce i se svým nevlastním bratrem – tedy dokud nepřišla na to, kdo to ve skutečnosti je. Už je na čase, aby si něco začala i s knížetem.“

„No, to je konečně ten správný přístup,“ řekl Jon a začal vytáčet číslo.

52

12)

18.30, úterý, 13. dubna

Čtvrtá západní

Chattanooga, Tennessee

Alaric Wulf nebyl překvapen, že Sarah jako většina žen – a mužů – zamilovaných do upíra zpočátku odmítala myšlenku vydat adresu svého milence. „Stačí mi říct, kde je, a nechám tě na pokoji.“ Sarah se chvíli zkoušela bránit. Jako většině obětí jí už na vlastním životě moc nezáleželo. Její mozek neměl dostatek živin.

Jediné, na čem jí záleželo, bylo ochránit svého pána.

Tedy dokud jí Alaric nepřiložil meč k hrdlu. Palatinská garda byla ve většině encyklopedií a vyhledávačů označována za nyní již nefunkční vojenskou jednotku Vatikánu, která byla založena za účelem ochránit Řím před útoky cizích nepřátel.

Tohle byla pravda. Palatinská garda byla vojenskou jednotkou Vatikánu.

Ale nefunkční rozhodně nebyla. A ti nepřátelé, před kterými měla Vatikán chránit, nebyli cizí. Byli to démoni.

A garda před nimi nechránila jenom Řím, ale celý svět.

Členové gardy měli různé metody, jak oběti těchto démonů přimět ke spolupráci. Byly většinou svými útočníky zcela omámeny.

Abraham Holtzman – v současnosti nejvyšší důstojník, který vycvičil oba, Alarika i Martina – vždy upřednostňoval jeden trik. Zamával padělanou vizitkou z nějaké noblesní (fiktivní) advokátní kanceláře a vysvětlil, že ho najala vzdálená upírská rodina, aby doručil šek se zděděnou, pěkně tučnou částkou.

Oběť byla většinou příjemným překvapením tak rozrušena, že ani nepostřehla, že Holtzman ani jednou nezmínil upírovo jméno.

To proto, že to jméno neznal.

53

Ale to byl Holtzmann. Alaric měl vždycky podezření, že to Holtzmanovi prochází jen díky tomu, že vypadá tak nevinně. Jeho židovští rodiče se zděsili, když odešel do Vatikánu. On ale nekonvertoval. Konverze nebyla pro výkon téhle práce podmínkou.

Už tak bylo těžké najít někoho, kdo by neztratil hlavu ve chvíli, kdy má rozseknout kvílící succubu, natož aby to byl ještě oddaný katolík.

Členové Palatinské gardy byli směsicí mnoha náboženství… a dokonce i nevěřící, jako byl Alaric.

Holtzmanovi rozhodně nejvíc pomáhalo to, že vypadal jako právník.

Ale nebylo ani nic špatného vypadat jako svalnatý lovec démonů…

obzvlášť pokud jím člověk skutečně byl. Alaric neměl sice žádný akademický titul, ale zato uměl upírům stínat hlavy a jejich oběti opět polidšťovat.

Alaric neztrácel čas nějakými triky jako Holtzman. Obzvlášť ne, když šlo o Sarah. Šel rovnou k jádru věci… a přiložil jí Seňora špičatého k hrdlu.

Teprve pak konečně vykoktala: „Felix… Felix žije v podkroví nad obchodem se starožitnostmi ve Čtvrté západní… ale prosím…“ Popadl ji zezadu za krk a vtlačil na sedadlo spolujezdce svého vypůjčeného auta. Nepotřeboval, aby Sarah poslala svému milenci varování, takže by Felix měl čas zavolat svoje upírské kamarády a připravit na něj past.

Cesta k Felixovi nepatřila zrovna k těm povznášejícím. Zvlášť protože Sarah celou cestu vzlykala a šeptala, „Prosím, prosím…

Neubližujte mu. Vůbec tomu nerozumíte… nechce být takový, jaký je… Nenávidí to. Nenávidí, že mi musí… ubližovat.“

„Opravdu?“ Alaric se na ni podíval. V rádiu naladil stanici, kde hráli heavy metal. Vlastně neměl heavy metal ani rád, ale potřeboval něco, co by přehlušilo její nářek. „Tak proč mu dovoluješ, aby to dělal?“

„Protože,“ řekla Sarah a vzlykala, „by zemřel, kdybych mu to nedovolila.“

„To se šeredně mýlíš,“ řekl Alaric. „Nemůže zemřít, dokud mu někdo neprobodne dřevěným kolíkem srdce nebo mu neutne hlavu.

Nebo je ještě další možnost, že ho někdo vystrčí na přímé slunce nebo potopí do svěcené vody. Ale…“ dodal, když po ní vrhl pohled, „tohle všechno už musíš dávno vědět.“

54

„Nic z toho není pravda,“ řekla Sarah. „Říkal mi, že tohle všechno jsou jenom pověry. I to, že upíři se mohou živit zvířecí krví. Řekl mi, že kdyby to upíři dělali, zemřeli by. Proto musí pít mou krev. Aby přežil.“

Alaric zvedl oči v sloup. „Uvědomuješ si, že na tohle dostával dívky, jako jsi ty, celá staletí? Upírům prostě zvířecí krev nechutná.

Oslabuje je. A když tu krev nějakou dobu pijí, nevypadají potom tak dobře. A upíři jsou velmi ješitní. Lidská krev je pro ně něco jako svíčková panenka. Takže pokud ti řekl, že bez tvé krve zemře, je to proklatý lhář. Kromě toho, že je to taky odporný smrdutý hnusák bez duše, co zneužívá ženy.“

Sarah se jeho řeč zdála nechutná a začala plakat ještě usedavěji.

Alarika to začalo trochu mrzet. Holtzman mu vždycky říkal, že by měl trochu zapracovat na svém zacházení s lidmi.

Proto jí podal kapesníček z malého balíčku, který v autě z půjčovny někdo nechal.

„Jste ubohý,“ řekla Sarah a vysmrkala se do kapesníčku. „Felix není hnusák bez duše. Je citlivý. Má duši. Předčítá mi poezii. Shakespeara.“

Alaric měl chuť zastavit a vyzvracet se, ale na to neměli čas.

Jakmile tohle budou mít za sebou, bude se moci vrátit zpět do hotelu, objednat si pokojovou službu, dát si příjemnou, uvolňující koupel (v té nejmenší vaně na světě, ve které byly nalepené zdrsňující pásky, aby člověk neuklouzl – tohle Alaric na hotelích s méně než pěti hvězdičkami nejvíc nesnášel. Je už dospělý, dobře ví, jak stát ve vaně, aby neupadnul) a jít do postele.

A pak zítra ráno poletí do New Yorku, ubytuje se v hotelu Peninsula, najde knížete a zabije ho.

Tahle myšlenka ho docela rozveselila.

„To, co cítíš,“ řekl Sarah hlasem, o kterém se domníval, že je milý, „to není láska. Jen dopamin. Protože Felix je jiný než ostatní, které znáš. Je to noční netvor. Je výjimečný a vzrušující a aktivuje ti v mozku neurotransmitery, které v jeho přítomnosti vyvolávají pocit euforie… obzvlášť proto, že si uvědomuješ, že spolu ve skutečnosti nikdy nemůžete být. Je tak komplikovaný a působí někdy dokonce citlivě a zranitelně. Ale ujišťuji tě, že ve skutečnosti je úplně jiný.“

„Jak se opovažujete?“ rozčílila se Sarah. „To není žádným dopam…

nevím co! Je to láska! Láska!“

55

Alaric se hádal rád. Upíři ani nebyli schopni milovat – lidskou láskou –, protože neměli srdce. No dobrá, technicky vzato, říkal si, srdce měli, vždyť to bylo to, co muselo být probodeno kolíkem, aby byl upír usmrcen. Ale jejich srdce nepumpovalo krev, netlouklo.

Tak jak mohli pocítit lásku, natož ji opětovat?

Ale dohadovat se o významech upírské lásky s dospívající dívkou mu nepřipadalo jako ten nejlepší nápad.

„Ale no tak,“ Alaric si nemohl pomoci, když ji viděl, jak stále vzlyká. „Snad to nebude tak zlé.“

„Cože?“ dožadovala se Sarah soucitu a vrhla na něj obviňující pohled. „Jak to, že to nebude tak zlé? Chcete zabít mého přítele!“

„To je pravda,“ řekl Alaric. Už byli blízko adresy, kterou mu dala.

„Ale dívej se na to takhle. Slíbil ti, že z tebe udělá upíra, nebo ne?“

„Ano,“ přiznala trochu překvapeně Sarah. „Řekl mi, že mě promění, jakmile nabere trochu síly. Pak budu krásná jako on. A nesmrtelná.“

„Přesně tak,“ řekl Alaric trochu sarkasticky. Věděl, že Felix rozhodně neměl v úmyslu ji v něco proměňovat. Kdyby to udělal, ztratil by hlavní zdroj potravy.

Alaric si ale byl naprosto jistý tím, že by ji upír tahal ještě několik měsíců s sebou. Do té doby, než by z anémie onemocněla natolik, že by mu už nebyla k užitku. Pustil by ji pak k vodě a našel si nějakou zdravější oběť. Pravděpodobně by jí řekl, že je to v něm, a ne v ní… že potřebuje čas na „přemýšlení“. Potom by zmizel.

A až by se za čas její srdce – a ještě zničenější tělo – zase zacelilo, Felix by si k ní pravděpodobně zase našel cestu – do Chattanoogy – a celé by to začalo znovu. Zachránilo by ji jedině, kdyby v sobě našla sílu si dupnout a říci ne. Pak už by ji zneužívat nemohl.

Ale to se nikdy nestane. Upíři jsou až příliš okouzlující. A jejich oběti nikdy ani nenapadne, že by si zasloužily lepší zacházení, než jakému se jim od nich dostávalo. Jako kdyby se bály si dupnout, protože se obávaly, že je nikdy nepotká nic lepšího…

Ale právě k tomu tady byl Alaric. Bude pro Sarah tím dupnutím, jelikož ona neměla sílu ani vůli to udělat sama. To on zajistí, že ji potká něco lepšího, a zastaví ten kruh. Jednou provždy.

Alaric našel místo k parkování… hned vedle požárního hydrantu.

Ale to nevadilo. Nebudou tam tak dlouho.

56

„Pokud by tě přeměnil v upíra, jako je on,“ řekl s pohledem upřeným na ni, když vypínal motor, „musel bych tě já nebo někdo z mé jednotky zabít, protože od toho tady jsme. Jsme lovci démonů. A věř mi, opravdu by se ti nelíbilo, kdyby se na tebe některý z nás pověsil. Stali bychom se tvou nejhorší noční můrou. Takhle to bude mnohem lepší. Zůstaneš člověkem, možná půjdeš na vysokou, získáš titul a najdeš si nějakou práci, která tě bude bavit. Nebo možná ve Walmartu potkáš fajn kluka, se kterým začneš chodit a možná si ho i vezmeš. A pak budeš chtít mít děti, budeš pomalu stárnout a sledovat, jak zase ony mají děti a z vás se stanou prarodiče. To by se ti nelíbilo?

S Felixem bys děti nikdy mít nemohla.“

„Upíři mohou mít děti,“ informovala ho Sarah. „Četla jsem o tom.“

„Ano,“ řekl Alaric podrážděně. „Podle knih se taky upíři strašně přemáhají, aby tě nepokousali, protože tě milují. Ale to není tenhle případ, že ne? Takže knihy nejsou zrovna přesné, že?“

Sarah se na něj upřeně zahleděla.

„Nenávidím vás,“ řekla.

Alaric přikývl. „Já vím,“ řekl. Nahnul se přes ni a otevřel jí dveře auta. „Vystupte si.“

Zmateně se na něj podívala. „Cože?“

„No tak,“ řekl. „Vidím, že umíráte touhou běžet ke svému miláčkovi a vzdát se mu. Nechám vás. Řekněte mu, že ho nechám jít, ale s jednou podmínkou.“

Její chování se úplně změnilo. Najednou byla úslužná a milá.

„Jaká je to podmínka?“ zeptala se dychtivě.

„Povězte mu, že pokud mi řekne, kde najdu knížete, nechám vás oba jít. Pak můžete utéct a mít si spolu upíří děti.“

Alaric nemohl tu poslední část vyslovit s vážnou tváří, přestože se snažil. Stále myslel na to, že by měl víc zapracovat na svých schopnostech v komunikaci s lidmi.

Sarah si toho ale zjevně nevšimla.

„Děkuju!“ Sarah se zasmála a vylezla z auta. „Strašně moc děkuju!“

„Není zač,“ řekl Alaric. Díval se, jak běží po chodníku k nenápadným dveřím vedle výlohy starožitnictví vedoucím do průmyslové budovy. Zatímco zvonila, sbalil si svoje věci. Pak dlouhými kroky zamířil k postranní uličce, kde předpokládal, že je požární schodiště. Vyskočil na zrezivělý kovový žebřík, ale vtom uslyšel z interkomu Felixův hlas, „Kdo je to?“

57

Potom zazněl bzučák, kterým pustil Sarah dovnitř.

Alarikovi trvalo jen pár vteřin, než se vyšplhal na střechu, a ještě kratší dobu mu trvalo upevnit na stěnu budovy kotvicí hák. Potom si uvázal lano kolem pasu.

O pár vteřin později skočil ze střechy a prolétl skleněnými tabulkami oken rovnou do Felixova obýváku…

… zrovna když přes sebe upír přehazoval černý plášť, aby se kryl před sluncem… Připravoval se na útěk. Když se úlomky skla zachycujícího UV záření rozletěly po pokoji, Sarah zakřičela.

Upír se v zoufalé snaze chránit se před pro něj smrtelnými slunečními paprsky, vrhl k předním dveřím.

„A teď, Felixi,“ řekl Alaric klidně, „nemůžeš jít už ani tudy.“

Jen o vteřinu později zakřičel bolestí Felix. Alaric totiž rozbil o dveře skleněnou lahvičku se svěcenou vodou. Ta se rozprskla kolem kliky, takže když se po ní natahoval, spálila upírovi prsty. Felix ucukl, zasykl bolestí a vytřepával si spálené prsty.

„Vždyť jste říkal, že ho necháte jít, když vám to poví!“ vykřikla rozhořčeně Sarah.

„Taky že ano,“ odtušil Alaric s úsměvem. Otočil se na Felixe.

„Takže, kde najdu knížete?“

Felix, pěkný mladík, vypadající tak na osmnáct nebo na dvacet – a jak se dalo soudit podle plakátů na stěnách, se slabostí pro skupinu Belle and Sebastian – ohrnul rty a vycenil na něj nezvykle silné bílé zuby. Jeho špičáky byly nepřirozeně dlouhé, a jak už to u jeho druhu bývá, ne zrovna tupé.

„To ti nikdy neřeknu, ty vrahu!“ zavrčel.

Pak zaklonil hlavu, zasyčel a jeho dlouhý jazyk zakmital sem a tam jako hadí ocas.

Sarah byla v šoku. Zjevně svého přítele tímhle tónem nikdy mluvit neslyšela. A nikdy předtím také neviděla v jeho očích rudou záři.

„Felixi!“ vykřikla. „Tak mu to řekni! Říkal, že tě pustí, když mu to povíš.“

Když Felix otočil své rudě žhnoucí oči a kmitající jazyk přímo na ni, zapotácela se a ustoupila. „Proč jsi ho sem přivedla, ty hloupá děvko?“ dožadoval se vysvětlení Felix.

Vyděšená Sarah začala znovu plakat.

58

Její slzy byly pro Alarika znamením, že teď už jí nebude tak vadit, když vykoná svou povinnost. Nakročil a vytasil Seňora špičatého z pochvy.

Během několika vteřin bylo po všem. Dlužno podotknout, že Felix bojoval jako lev a nedal svou kůži zadarmo.

Ale kombinace slunečního světla a svěcené vody ho zahnaly do rohu. Felix neměl kam utéct. Nebylo úniku.

Alaric mu nedal šanci ani na poslední slovo. Z vlastní zkušenosti věděl, že upíři stejně nikdy neměli nic zajímavého nebo chytrého, co by řekli. Byl to jen samý Shakespeare a emožvásty.

Když skončil, podíval se na dívku. Seděla u rozbitého okna schoulená do klubíčka a tiše vzlykala.

Ale – a Alaric věděl, že to není jen jeho představivost – její vlasy se začínaly zase lesknout a tváře dostávaly barvu, která jim předtím chyběla.

Pokud jí rodiče dopřejí dostatek proteinů, za několik dní bude Sarah v pořádku.

Alaric zakryl svůj meč pláštěm.

„Teď vstaň,“ řekl hlasem, o kterém doufal, že je konejšivý. Tahle část mu opravdu nešla. To Martin vždycky věděl, jaká slova použít.

„Odvezu tě domů k matce.“

Trochu se napřímila a chladně se na něj podívala. „Řekl jste, že ho nezabijete, když vám poví, co jste chtěl,“ vyčetla mu. Její hlas zněl silněji než předtím a oči měly lesk, který neměl nic společného se slzami. Byla, jak věděl, zase sama sebou, a ne jen poddanou svého upírského pána. Zabitím Felixe ji vysvobodil.

„Ale on mi to neřekl,“ upozornil ji Alaric.

„Nedal jste mu šanci!“ vykřikla.

Už ale vstávala a snažila se pohledem vyhnout místu, kde leželo Felixovo tělo.

Teď už tam ale žádné tělo nebylo. Tam, kde předtím stál Felix, ležely jenom šaty. Už mu muselo být hodně přes sto let. Z jeho kostí zbyl jen prach.

„Nikdy by mi to neprozradil,“ vysvětloval Alaric. „Kdyby to udělal, kníže nebo jeho přisluhovači by ho zabili. A zdaleka ne tak laskavě, jak jsem to udělal já. Zvolil si smrt mým mečem, protože věděl, že to bude rychlejší.“ Pohlédl na ni. „Tebe by zabili také, kdyby věděli, že jsi 59

tu byla s ním. Krmili by se na tobě tak dlouho, až by z tebe nezbylo vůbec nic.“

Sarah zamrkala. „Vy myslíte… že zemřel, aby mě ochránil? Ach…

to je tak něžné!“

Alaric měl chuť jí ukázat fotografie, které nosil stále u sebe a na kterých bylo vidět, co kamarádi jejího, nyní již bývalého, přítele, udělali Martinovi. Jak ho pokousali a jak z něj strhali kusy masa, jen tak pro zábavu. Upíři nebyli schopni žádné něžnosti.

To by potvrdil i Holtzman, ten to věděl nejlíp.

Ať tak či onak, jeho práce tady skončila. Sarah teď byla zase volná.

A to znamenalo, že byl čas jít zpátky do hotelu a sbalit se k odjezdu do New Yorku. Tam konečně půjde po upírovi, jenž bude pro jeho meč opravdovou výzvou, ne jako tenhle hloupý Felix.

„Zavezu tě teď domů,“ pokusil se o smír Alaric.

A to také udělal.

60

13)

22.00, úterý, 13. dubna

Park Avenue č. 910, apartmá 11A

New York, stát New York

„Co je to?“ Emil vstoupil do prostorné ložnice, kterou sdílel se svou temperamentní ženou, a v ruce držel vytisknutý e-mail, jejž našel na pracovním stole.

„Ach, miláčku,“ vydechla Mary Lou a jen tak kolem proplula k toaletnímu stolku. „To je jen taková malá pozvánka, kterou jsem rozeslala kamarádkám, aby přišly ve čtvrtek na večeři, co pořádám na počest knížete Luciena.“

Emil vnímal nepatrný, avšak neodbytný pocit, jako by mu někdo s opravdu dlouhými nehty opakovaně dloubal do břicha… Ten pocit nebyl Emilovi tak úplně cizí.

„Tys rozeslala e-mail, že přijede kníže?“ řekl. „Uvědomuješ si vůbec, že kdyby se dostal do špatných rukou, tak může ohrozit úplně všechno?“

„Ale nebuď takový strašpytel,“ uklidňovala ho Mary Lou. „Poslala jsem to jen svým nejlepším přítelkyním. Do čích rukou by se asi tak mohl dostat?“

Emil se pokoušel zachovat klid.

„Třeba k Draculu?“ řekl suše, když byl opět schopen slova. „Nebo třeba Palatinské gardě? Nebo obyčejným lidem? Všem těm lidem, kteří by nás, a hlavně knížete, chtěli zahubit?“

„Ale to je nesmysl,“ řekla Mary Lou. Sedla si před velké zrcadlo za toaletní stolek a začala se odličovat. „Jsi tak melodramatický. Nikdo už nás nechce vyhubit. Kníže má Dracul pod kontrolou. Palatinská garda neví, kde jsme, a lidé nás milují! Jen se podívej, jak populární 61

jsme v knihách a v televizi. Jsem si jistá, že kdyby vyšlo najevo, kdo jsme, tak by si mě třeba Oprah pozvala jako svého zvláštního hosta.“

„Mary Lou!“ zahleděl se Emil s úžasem na její odraz v zrcadle.

„Někdo tu zabíjí ženy! Po celém městě! Nikdo tě nepozve k Oprah, když tam venku někdo z nás zabíjí ženy. A kníže stejně nebude žádný večírek na svou počest chtít. Bude se spíš snažit na sebe neupozorňovat, protože do města přijíždí jen proto, aby našel toho vraha.“

„Mám tolik krásných a inteligentních kamarádek,“ řekla Mary Lou, zatímco na sebe zamyšleně hleděla do zrcadla. „Proč bych mu je nepředstavila? Beztak už je kníže příliš dlouho sám.“

„Lucien tady není proto,“ odporoval Emil, který se cítil, jako by se topil, „aby si našel ženu. Má tady práci. Ty vraždy…“

„A kdyby během pobytu tady,“ přerušila ho Mary Lou, „potkal nějakou milou dívku, bylo by to tak hrozné? Tam, kde žije, zjevně moc štěstí nemá. Sám víš, že ty nejlepší dívky máme právě tady, ve starých dobrých Spojených státech amer…“

„Mary Lou.“ Emil znepokojeně hleděl na obnažená ramena své ženy. „Uvědomuješ si, že mě stavíš do velmi nepříjemné pozice?

Lucien mě požádal, abych se o jeho příjezdu nikomu nezmiňoval, a ty si rozešleš e-maily všem ze svého adresáře, e-maily, u kterých lze zjistit, odkud přišly…“

„Neposílala jsem to všem,“ namítla Mary Lou rozhořčeně. „Jen svým nejlepším nezadaným přítelkyním a ještě pár vdaným, aby nevypadalo tak okatě, že jsou všechny k mání. Žádnou z nich nezaměstnává Vatikán a nejsou ani členkami Draculu. Pozvala jsem jen Lindu a Torna, Faith a Franka, Carol z kanceláře, Beccu a Ashley a Mínu odvedle.“

„Mínu?“ Emil byl zmatený. Na jeho ženě ho mátla spousta věcí.

Byl si jistý, že i kdyby spolu strávili celou věčnost – a ona už to věčnost skoro byla – nikdy jí nebude úplně rozumět. „Kníže a Mína Harperová? Ale vždyť ona je…“

„Proč ne?“ Mary Lou pohodila svými přirozeně kudrnatými a stejně přirozeně blonďatými vlasy. „Na první pohled se možná nezdá jako jeho typ, ale mám ji ráda. Má malou roztomilou postavu a ten krátký sestřih jí tak sluší. Většina žen si to nemůže dovolit, víš, ale ona ano. A pokud se bude knížeti líbit, tak si jen představ, jak nám bude vděčný. Kromě toho,“ dodala a pokrčila rameny, „pořád jenom 62

pracuje, aby udržela sebe a svého povalečského bratra finančně nad vodou. Myslím, že si potřebuje trochu povyrazit.“

„Svou práci má ráda,“ řekl Emil. Vzpomněl si, kolikrát svou sousedku viděl bosou v pyžamu v místnosti na odpadky, jak rozčileně cpe do odpadní násypky v jejich patře poškrtané stránky scénáře.

No dobrá, možná že ne vždy měla svou práci ráda.

„No samozřejmě,“ připustila Mary Lou. „Hlavně ten seriál. Ale myslíš si, že by pracovala, kdyby nemusela?“

Emil se zamyslel. „Ano,“ řekl.

„No, to jen ukazuje, jak málo se vyznáš v ženách, a vůbec. Podívej se na ty ženy, které zobrazuje v Nenasytné, Victorii Worthingtonovou Stoneovou a její dceru Tabby. Victoria nikdy v životě nepracovala, tedy jenom krátce, jako modelka. Jo, a taky jako módní návrhářka. A jednu dobu závodila s auty, ale to jen asi týden, pak měla nehodu, přišla o dítě a byla v kómatu. To snad ani nejsou skutečná zaměstnání. Říká se, že člověk píše o věcech, které by si sám přál.

Takže Mína si očividně přeje nepracovat.“

„Nebo,“ hádal Emil, „si přeje být automobilovou závodnicí.“

„A kníže Lucien jí to může umožnit,“ pokračovala Mary Lou, která ho ignorovala. „A protože kníže taky rád píše, dá se říct, že už vlastně mají i něco společného.“

„To je úplně jiný druh psaní,“ řekl Emil. „Lucien píše historickou faktografii. A stejně, vyjádřil se zcela jasně, že chce uchovat svou návštěvu v tajnosti. S Draculem je teď situace velmi vyhrocená. Tihle vrazi…“

„Přestaň být tak ustaraný,“ konejšila ho Mary Lou. „Žádnému muži by nevadilo večeřet s takovou spoustou krásných dam naráz.“ Otočila se a dloubla svého muže do břicha, které mu lehce vystupovalo nad opaskem kalhot. „Neříkej, že by se ti nelíbilo být středem pozornosti mě a mých přítelkyň. Ne že bys nebyl…“

„Dobře.“ Emil cítil, že tlak v jeho útrobách trochu povolil. „Možná mu to nebude tak vadit. Koneckonců, jíst člověk musí.“

„Přesně tak,“ vykřikla Mary Lou. „A proč se tedy nenajíst ve společnosti mnoha půvabných a roztomilých dam?“

„Proč by ne?“ zeptal se Emil.

Možná, pomyslel si, má jeho žena pravdu.

Koneckonců, jíst člověk musí.

63

14)

3.45, středa, 14. dubna

Park Avenue č. 910, apartmá 11B

New York, stát New York

Mína pohlédla na červené číslice digitálních hodin ve své ložnici. Tři čtvrtě na čtyři. Ještě jí zbývaly čtyři hodiny, než bude muset jít do práce. Ještě čtyři hodiny spánku, než bude muset vstát a vypravit se tam.

Až na to, že nemohla spát. Ležela tam, zírala do stropu, skřípala zuby a myslela na Yalenu – viděla jen obraz dívčina těla, zbitého k nepoznání – a na Cheryl, na CDI, na to místo, které nedostala, na Jona a rodiče, na Davida, na hraběnku a na Leishu, Adama a to dítě. Teď už neusne.

Mínin problém měl jediné řešení a to se nacházelo v malé oranžové dóze v lékárničce v koupelně. Nenáviděla prášky, ale poslední dobou se na ně spoléhala stále častěji.

Zrovna se natahovala do své tajné skrýše po lékárničce, když za sebou zaslechla na dřevěné podlaze charakteristický zvuk drápků Jacka Bauera.

Jak ji Jack Bauer uviděl vzhůru a ještě k tomu chodit po bytě, pomyslel si, že už je čas na pravidelnou ranní procházku.

„No dobře, Jacku,“ zašeptala Mína. „Dobře, půjdeme.“

Vyplivla chránítko na zuby do umyvadla, nechala ho tam, oblékla si v tichosti kabát, obula tenisky a sundala z háčku Jackovo vodítko.

Vezme ho jen na krátkou procházku, rozhodla se, a pak půjde zpátky do postele. Doma bude tak do patnácti minut. S půlkou prášku si pak ještě může klidně dopřát necelé čtyři hodiny posilňujícího spánku, než půjde do práce. Tak to bude nejlepší.

64

Ve vstupní hale Mínina domu dřímal noční vrátný Pradip, hlavu složenou na učebnici. Chodil do masérského kursu, což podle Mínina názoru nebyla špatná volba. V dnešní době měli lidé vícero zaměstnání a často pracovali až do svých osmdesáti. Podle jejích pocitů Pradipovi v blízké době smrt nehrozila, tak proč to nezkusit.

Mína se kolem něj opatrně proplížila, aby ho nevyrušila – všichni zaměstnanci domu tvrdě pracovali – a proklouzla dveřmi na chodník.

Odtud už Jack Bauer spěchal, aby si ulevil u palmy, která byla přímo vedle červeného koberce vedoucího k budově. Byl to takový jeho rituál. Mína stála vedle něj a vdechovala čerstvý ranní vzduch. Nebo byla stále ještě noc? Nebyla si jistá. Obloha měla temně modrou barvu. Tam, kde mizela za vysokými budovami, byla o něco světlejší.

Mína zatahala Jacka Bauera za vodítko a ten začal poslušně klusat vedle ní. Měli pro tuhle noční dobu už obvyklou trasu – dolů po Park Avenue k Sedmdesáté osmé ulici, okolo katedrály svatého Jiří, která byla v současnosti zavřená, protože zoufale potřebovala rekonstrukci.

A potom po Osmdesáté zpátky domů.

Ale z nějakého důvodu byl dnes v noci – nebo dnes ráno – Jack nervózní. Mína to poznala, protože ignoroval některá místa, u kterých jindy dlouze čenichal, ale tentokrát jen klusal dál a nervózně nasával vzduch, skoro jako… no, skoro jako kdyby něco očekával.

Vlastně se ani jinak chovat neuměl – jmenoval se přece Jack Bauer.

Byl to uzlíček nervů, vždycky očekával to nejhorší, štěkal u vstupních dveří, i když na chodbě byla jen hraběnka s manželem, kteří se vraceli z nějakého večírku. Takže si z toho Mína nic nedělala.

Nechala Jacka napínat vodítko a myslela na práci. Jak jen do Šošoniny upírské zápletky zapracuje toho knížete pro Cheryl?

A Yalena – neměla ji Mína doprovodit až na setkání s jejím přítelem? Přemýšlela, jestli mu měla něco říct, podívat se na něj, něco udělat, aby věděl, že po něm jde. Tu spatřila člověka, prvního od té doby, co vyšla z budovy, jak se k ní přibližuje po stejném chodníku, jenom v opačném směru.

Byl to muž.

A byl to velmi vysoký muž, oblečený v dlouhém černém nepromokavém plášti, který za ním vlál jako kápě.

Mína ještě pevněji stiskla Jackovo vodítko, a to nejen proto, že začal vrčet. Byla sama na temné ulici a přibližoval se k ní vysoký muž, 65

kterého neznala. Co k čertu dělá venku ve čtyři ráno bez psa, když ani nevypadá opilý?

Neobviňovala Jacka Bauera, že byl podezíravý. Ona byla podezíravá úplně stejně.

Ale jakmile se přiblížili k širokým schodům katedrály svatého Jiří, obklopené lešením, postřehla Mína díky bezpečnostnímu osvětlení, že ten muž vypadá neobvykle dobře – mohlo mu být tak pětatřicet, možná o něco víc – a v žádném případě se nezdálo, že by do této noblesní čtvrti nepatřil. Měl velmi vkusné oblečení, bezvadně šité na míru, tmavé vlasy sčesané dozadu v sobě neměly ani náznak šedi a byly bezchybně upravené. Dokonce i jeho knír měl perfektní délku.

Byla to naopak ona, jak si později uvědomila, kdo nejspíš vypadal podezřele – krátké vlasy jí beznadějně trčely vzhůru (jako vždycky po probuzení), nebyla nalíčená a zpod jejího nepromokavého kabátu vykukovaly nohavice modrého flanelového pyžama – s obrázky obláčků – a na nohou měla odřené tenisky.

Když k němu zvedla pohled, aby se setkala s tím jeho – Jack Bauer rozzlobeně vrčel – omluvně se na něj usmála. Kvůli tomu, jak vypadala, i kvůli chování svého psa.

On se na ni taky usmál. Měl oči plné tajemství, stejně jako okna kostela, který právě míjeli. Uklidnila se.

Nic špatného z toho muže necítila. Ani jediný náznak toho, jak nebo kdy by měl zemřít. Necítila vůbec nic…

… absolutně nic.

„Fuj,“ napomenula Mína Jacka Bauera a styděla se za jeho šaškování.

A vtom se na ni zřítilo nebe.

66

15)

4.00, středa, 14. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Nebe se ve skutečnosti samozřejmě nezřítilo. Jenom to tak vypadalo. Jako by přímo na Mínu padala velká část ze špičaté věže katedrály.

Vykřikla a přikrčila se, svým tělem a pažemi zakryla Jacka Bauera, aby je tak oba ochránila před tím, co vypadalo jako inkoustově černý pás látky, který se jí řítil na hlavu.

Mezi jednotlivými objekty mohla vidět mlhavé záblesky záře pouličních a bezpečnostních lamp. Řítilo se to na ně neuvěřitelnou rychlostí.

Právě v tu chvíli si Mína uvědomila, že to není kus katedrály svatého Jiří, který by se z nějakého důvodu utrhl.

Byli to, ač to je k nevíře, netopýři. Stovky, možná tisíce černých pištících netopýrů, a všichni mířili přímo na ni. Jejich růžové tlamičky s čelistmi ostrými jako břitva byly doširoka rozevřené, jejich korálkově žluté oči byly vypoulené a všichni se vrhali dolů z věže kostela a blokovali svým rozepjatými křídly většinu nočního nebe i světla z lamp. Jejich jediným terčem byla Mína Harperová a její kříženec trpasličího špice.

V první chvíli Mína zkameněla. Neparalyzoval ji ani tolik strach, jako spíš šok. Všechno, co ji v té chvíli napadlo, bylo: to zemřu takhle?

Být ukousaná k smrti okřídlenými myšmi?

Mína měla vize o smrti jiných lidí již dlouho, ale nikdy jí nepřišlo na mysl, že jednoho dne by mohla zažít i svou vlastní.

67

A tak nyní, když čelila vlastnímu bezprostředně hrozícímu konci, byla schopna myslet jenom na to, že ani na vteřinu netušila, že to přijde.

Srdce jí stouplo až do krku, ale byla příliš vyděšená, aby dokázala křičet. Stála tam vedle katedrály a svírala Jacka Bauera v náručí – ti netopýři byli skoro stejně velcí jako on – pak se vrhla na dláždění, aby ochránila svého psa, svou tvář a své oči. Zabořila nos do Jackovy srsti a začala se horečně modlit, i když nikdy předtím nebyla věřící. Ach, prosím, ach, prosím, prosím, modlila se ke všem bohům. Jekot netopýrů se násobil každou vteřinu.

A pak, právě když se zdálo, že se první párátek vnoří do její lebky a zadní části krku, do její nechráněné páteře, ucítila něco – nebo spíše někoho – jak na ni padnul a něco přes ni přehodil. Oddělil ji tak od veškerého světla i hluku.

Když se odvážila pohlédnout vzhůru, byl to ten muž, se kterým se míjela… ten vysoký, krásný muž s pěknými vlasy, v drahém kabátě.

Ten muž, o jehož budoucnosti necítila vůbec nic.

Až na to, že to nebylo možné. Protože se na ni vrhnul, jen aby ji ochránil před netopýry.

A teď bude místo ní roztrhán netopýřími párátky a utlučen nárazy škubajících se těl. Cítila jejich sílu, jak do něj jeden po druhém naráželi, nárazy rezonovaly přes jeho tělo až k tomu jejímu. Tiskli se k sobě, bombardováni pištícími okřídlenými střelami.

Jak to, že nekřičel bolestí, kterou musel cítit pokaždé, když se do něj zasekl drápek, to Mína netušila. Ani se nesnažil před netopýry krýt svou tvář a krk. Chtěli ho dozajista celého roztrhat. Mína zpod černých záhybů kabátu, které se zformovaly v jakousi kápi chránící ji před hrozivým útokem, jeho tvář téměř neviděla.

Ale zdálo se jí, že v jednom okamžiku, kdy se odvážila pohlédnout vzhůru, aby se podívala, co se děje, zahlédla letmý záblesk jeho očí, a mohla by přísahat…

Mohla by přísahat, že se zableskly rudě jako brzdová světla aut, která byla vidět všude po Park Avenue.

Ale byl to samozřejmě nesmysl.

Smysl nedávalo ani to, že když se setkali a pohlédli na sebe, že nepocítila jeho smrt…

Že zemře při její ochraně.

68

Právě to se totiž dělo. Žádná lidská bytost, která by se stala cílem takového útoku, to nemohla přežít.

Mína nerozuměla vůbec ničemu z toho, co se tu odehrávalo. Byly čtyři hodiny ráno a ona byla na Sedmdesáté osmé ulici. Před katedrálou, kolem které už předtím prošla stokrát – možná i tisíckrát, byla napadena zabijáckými netopýry a úplně cizí muž se dobrovolně rozhodl zachránit ji za cenu vlastního života.

Když Mína měla pocit, že už to dál nesnese – když byla přesvědčená, že ten útok snad nikdy neskončí a že se netopýři prožerou skrz jeho tělo až k tomu jejímu – zmizeli stejně náhle, jako se předtím objevili.

Tajemně se ztratili v nočním nebi.

A ulice znovu utichla, nebyl slyšet ani vzdálený zvuk aut z Park Avenue. Slyšela jenom kňučení Jacka Bauera a svůj vlastní přerývaný dech. Až do té chvíle nepostřehla, že pláče.

Neslyšela, že by muž dýchal. Byl už mrtvý? Jak by mohl zemřít, když necítila, že se blíží jeho smrt? I když ho neznala, měla to poznat.

Její schopnost předvídat smrt – jindy tak nechtěná – ještě nikdy předtím nezklamala.

Přišlo jí, že nemůže popadnout dech. Zkoušela se nadechnout velkými doušky vzduchu, ale zdálo se jí, že žádný kyslík se jí až k plicím nedostane. A nebylo to jen tím, že na ní celou svou vahou leželo tělo jejího zachránce. „Pane bože.“

Právě v tu chvíli se z ní ten muž svalil stranou a hlubokým hlasem podbarveným cizím přízvukem, znějícím jako směsice britského akcentu s náznakem něčeho jiného, se jí zeptal: „Jste v pořádku, slečno?“

69

16)

4.10, 14. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Nic z toho nebylo ani trochu pravděpodobné, samozřejmě.

To , že ten muž neměl jediné škrábnutí a mile s ní konverzoval, jako kdyby právě škobrtla o Jackovo vodítko a spadla na chodník a on byl jen kolemjdoucí, který se sehnul, aby jí pomohl zpět na nohy.

Dívala se zblízka do očí okouzlujícímu cizinci, který klečel vedle ní. A jeho oči vůbec nebyly červené, ale naprosto obyčejně tmavě hnědé.

„J-jsem v pořádku,“ zakoktala Mína odpověď na jeho dotaz. Pustila Jacka Bauera, protože už nemohla déle udržet jeho divoce se zmítající tělo. Uskočil tak daleko, jak mu to jen vodítko dovolilo, a pak tam stál a vrčel a srst se mu na zádech ježila. Mína nechápala, proč se chová tak nemožně.

„A vy jste v pořádku?“ zeptala se roztřeseným hlasem svého zachránce.

„Já jsem naprosto v pořádku, děkuji.“ Muž se postavil na nohy a natáhl se k Míně, aby vzal její ruce do svých a pomohl jí vstát.

„Samozřejmě jsem slyšel, že New York je nebezpečný. Ale nějak jsem netušil, že je nebezpečný až takhle.“

On právě…? Ano.

Právě zavtipkoval.

Stisk jeho ruky byl pevný. Mína se tím cítila zvláštně uklidněná. A taky tím vtipem. „T-to není,“ zakoktala.

Potřebovala si sednout. Na nohou ji drželo jen jeho pevné sevření.

70

„Myslím, že bychom vás měli hned odvézt do nemocnice,“ slyšela říkat samu sebe.

Anebo mě, pomyslela si. Na kompletní CT hlavy.

„To není vůbec potřeba,“ řekl ten muž a položil jí ruku okolo třesoucích se ramen. Jeho stisk jako by říkal: Mám to pod kontrolou.

Není třeba se ničeho obávat. Teď už bude všechno v pořádku. Hluboko ve své mysli doufala, že nikdy, nikdy neodejde. „Jsem v pořádku. Ale myslím, že bychom měli spíše dostat domů vás. Zdáte se být dost rozrušená. Kde jste říkala, že bydlíte?“

„Neříkala jsem to,“ řekla Mína. Nedokázala sice myslet jasně, ale tohle věděla. Kdo by taky po takovém zážitku toho byl schopný? Jak mohl být tak klidný? Netopýři, vzpomněla si Mína, mohli mít vzteklinu. „Nekousl vás nějaký? Měl byste jít hned na pohotovost.

Vzteklině jde zabránit, když se to včas podchytí.“

„Žádný mě nekousl,“ řekl pobaveným tónem. Vzal od ní vodítko a nyní vedl oba, ji i Jacka Bauera – i když Jack Bauer stál na rozdíl od Míny na svých nohou zcela bezpečně, vzpíral se mužovu vedení a na tváři měl výraz jako Kiefer Sutherland, když v seriálu teroristé unesli prezidenta. Jako kdyby se chtěl vrhnout na každého, každičkého, kdo by si mu dovolil připlést se do cesty. „Zajdu do nemocnice a nechám se vyšetřit. Nejdřív vás ale v pořádku dovedu domů.“

„Je to důležité,“ naléhala Mína, zatímco přecházeli ulici. Blábolila.

Věděla, že blábolí, ale nemohla si pomoci. Co se to děje? Kdo je ten muž? Jak to, že není zraněný? Proč se Jack Bauer chová jako šílenec?

„Je to opravdu důležité, abyste tam šel. Victoria Worthingtonová Stoneová taky jednou dostala vzteklinu. Po leteckém neštěstí v Jižní Americe ji pokousal vzteklý netopýr. Dostala z toho tehdy mozkovou horečku a nedopatřením se vyspala se svým nevlastním bratrem… i když v tu chvíli ještě nevěděla, že je to její nevlastní bratr…“

O čem to mluví? O Victorii Worthingtonové Stoneové? Pane bože.

Opravdu?

Muž zaváhal. „To je vaše přítelkyně?“ zeptal se.

Mína se zarděla studem a řekla: „No, myslím, že Cheryl je moje přítelkyně. Hraje Victorii Worthingtonovou Stoneovou v Nenasytné.

Píšu pro ni dialogy. Ale to o netopýrech a vzteklině je pravda. I když děláme jen televizní seriál, snažíme se v našich příbězích o autenticitu…“

71

Nebo alespoň dříve jsme se o ni snažili, předtím než se Šošona stala hlavní scenáristkou a ustoupila požadavkům sponzora. Dokázala se přemoci a neříct to.

„Chápu,“ řekl ten muž a opatrně ji vedl okolo obchodu s potravinami, o kterém Jon říkal, že jim nepřišla dodávka kuřat. Před obchodem stála zásobovací dodávka s hlasitě běžícím motorem. Tak dneska budou kuřata, pomyslela si Mína nesouvisle. Ano. Ztrácela souvislosti.

„Takže jste spisovatelka.“

„Ne, scenáristka.“ Mína cítila potřebu ho opravit. „Takovouhle scénu jsem nikdy nenapsala.“ Myslela tím to, co se právě stalo před Svatým Jiřím.

Nemohla přestat myslet na ten hluk, na nárazy křídel a na ten jejich hnilobný zápach. Tak si představovala pach smrti, pokud by ho tedy už někdy ucítila, ale to se naštěstí ještě nikdy nestalo. Znala ale spoustu lidí, ke kterým se smrt blížila, některých se dokonce i dotkla, protože je nebyla schopná zachránit…

K ní samotné se smrt ještě nikdy tak blízko nepřiblížila.

A to pištění… ten zvuk, který netopýři vydávali, když se řítili dolů z nebe, a i po celou dobu, co na toho muže útočili…

A ty oči. Ty červené oči.

Určitě si je jen představovala.

Mína teď na vlastní kůži zažila pocit blížící se smrti – peklo na zemi –, a to mnohem blíž, než by sama chtěla.

Nechápala, jak tomu mohla uniknout. Vůbec nic nechápala.

„Promiňte,“ zastavila se a postavila se před něj. Zvedla bradu, aby se mu podívala do tváře. Už jí nevadilo, že jí po tváři tečou slzy nebo jak asi musí vypadat a působit. Musela to vědět. Musela vědět, co se to děje. „Ale já tomu nerozumím. Jak to, že nejste zraněný? Viděla jsem je. Byly jich stovky, řítili se přímo na nás. Cítila jsem, jak narážejí do vašeho těla. Měl byste být celý roztrhaný, ale není na vás vidět jediné škrábnutí.“

Byl tak hezký, tak… milý. Jak si o něm kdy mohla myslet něco jiného? Byl to vysoký, báječný cizinec, který jí zachránil život.

„Ne-nechápejte to nějak špatně,“ řekla a vrtěla hlavou. „Jsem vám neskutečně vděčná. To, co jste udělal, bylo… to bylo neuvěřitelné.

Nikdy vám nebudu moci dostatečně poděkovat. Ale… jak jste to dokázal?“

72

„Bylo to jen pár netopýrků,“ řekl s úsměvem.

Jen pár netopýrků!

Ale… ne. Bylo jich víc… mnohem víc. Byla si tím jistá.

Tak jistá, jak jen to bylo takhle pozdě v noci po tak traumatickém zážitku možné.

„Už jste doma,“ řekl a kývl směrem k automatickým mosazným dveřím jen pár kroků od jejího domu. „Je mi velice líto, co se stalo.

Obávám se, že to byla moje vina. Ale teď už byste měla být v bezpečí.“

Mína zvedla hlavu a uvědomila si, že opravdu dorazili k Park Avenue č. 910. Nad hlavou se jim pnul známý zelený baldachýn. Přes skleněnou výplň dveří mohla vidět Pradipa, jak stále ještě dřímá s hlavou na své učebnici.

„Ale…“ znovu pohlédla na svého zachránce, celá zmatená.

„Neřekla jsem vám přece, kde bydlím. Nikdy jsem vám neřekla ani své jm…“

Jack Bauer zakňučel a zacloumal svým vodítkem, celý vyděšený se už chtěl dostat pryč od muže, který jim zachránil život.

„Samozřejmě, že jste řekla. Velmi rád jsem vás poznal, Míno,“ řekl muž a pustil její ramena. „Ale bylo by pro vás mnohem lepší, kdybyste teď šla domů a na všechno zapomněla.“

Jack Bauer ji táhnul ke dveřím, které se s tichým zvukem automaticky otevřely. Pradip se za recepčním stolkem pohnul a začal zvedat hlavu. Míniny nohy se pohnuly dopředu.

Ale na prahu se ohlédla a zavolala: „Ani neznám vaše jméno.“

Vysoký cizinec tam ještě stál s rukama v kapsách a čekal, až bude v bezpečí uvnitř domu.

„Jmenuji se Lucien.“

„Lucien,“ opakovala, aby si to zapamatovala. Ne že by někdy mohla na cokoliv z této noci zapomenout. „Velice vám děkuji, Luciene.“

„Dobrou noc, Míno,“ odpověděl prostě.

A pak ji Jack Bauer dotáhl ten zbytek cesty dovnitř a automatické dveře se za ní s jemným zasyčením zavřely.

Když se otočila, aby ho naposledy zahlédla, už tam nebyl. Nebyla si tak úplně jistá, že tam vůbec kdy stál.

Když se konečně dostala do svého bytu, tak uviděla, že má od pádu na chodník špinavá a odřená kolena pyžama.

73

To byl jediný důkaz, že to, co se stalo, nebyl jenom sen – či noční můra.

74

17)

4.45, středa, 14. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Jak se to jen mohlo stát, že byl napaden na otevřeném prostranství, kde to mohl kdokoliv vidět? A někdo to taky viděl.

Byla to sice jen lidská dívka, a ta byla navíc z toho nevídaného útoku v takovém šoku, že bude jen těžko schopná o tom racionálně uvažovat.

Tak blízko smrti se určitě ještě neocitla, natož aby si z toho něco pamatovala. Ale to nebylo to hlavní. Někdo za to bude muset zaplatit.

Otázkou bylo, kdo?

Lucien stál před katedrálou a hleděl nahoru na její věže. Vrátil se sem hned poté, co odvedl dívku bezpečně domů. Neunikla mu ironie toho, kde bydlela. Ale to se dalo očekávat. Manhattan je vlastně jen takovým shlukem malých vesniček, právě takových jako v Rumunsku.

Lidé se jen zřídkakdy odvažují daleko od svých domovů. Ale i tak bylo dost neobvyklé spatřit mladou dívku ve čtyři hodiny ráno na procházce se psem.

Svatý Jiří. Ani tahle ironie mu neunikla. Nebyl snad svatý Jiří drakobijcem?

Katedrála byla prázdná, probíhala v ní rekonstrukce. To byla pro Dracul, nebo jak se jim říkalo u nich doma, „Děti draka“, ta nejlepší příležitost, kdy ji znesvětit?

Dracul se chopil nabízené šance a jedinému čistokrevnému synu knížete temnot poslal jednoznačný vzkaz, že se jeho členové již nebudou podřizovat jeho nadvládě.

Lucien s povzdechem vystoupal schody, u kterých jen chvíli předtím musel odrážet útoky svých vlastních druhů. Museli se o jeho příjezdu dozvědět téměř okamžitě, jak vkročil na americkou půdu. Jak 75

jinak by se k tomu vražednému pokusu dokázali shromáždit v takovém množství?

Bylo to skličující zjištění, že ho jeho vlastní rod tak nenáviděl.

Na druhou stranu je ani nikdy nežádal, aby ho měli rádi. Chtěl jen, aby se mu podrobili.

Zběžně se rozhlédl po ulici, aby se ujistil, že je sám – už žádné další krásné dívky věnčící v pyžamu své psy – odhrnul modrou plachtu na lešení a proklouzl dovnitř. Katedrála potřebovala velmi nutně opravit a ještě více uklidit. Otevřela se před ním jak kniha.

Některá ze zdobených barevných oken byla rozbitá. I ta, která byla chráněna drátěným pletivem. To ale nezastavilo ani vandaly, natož Dracul.

Všichni už pochopitelně zmizeli. Jak dlouho tu museli čekat, když se dozvěděli, že právě tudy pravděpodobně půjde k Emilovi nebo od něj? Uměl si představit ty hádky. Především mezi ženami. Ženy Draculu mívaly vždycky jedovaté jazyky.

Po krátkém přemýšlení prošel kovanými dveřmi katedrály a kráčel hlavní lodí zasypanou odpadky. Lavice byly rozházené, některé úplně převrácené, jiné stály nakřivo jako opilí námořníci po noci strávené na pevnině.

Přesně jak předpokládal, Dracul byl i uvnitř katedrály. Na tom, co kdysi býval zdobený mramorový oltář, se nyní skvěla primitivní nasprejovaná linie draka.

Z katedrály už byly opravdu jen trosky. Veškeré prostředky, které členové kongregace vybrali na její renovaci, by stačily sotva na vyčištění oltáře.

Lucien zavrtěl hlavou. Tolik zbytečného ničení. Takové pohrdání krásou.

Něco za sebou zaslechl a otočil se. Jeho jindy bleskové reflexy byly teď o něco pomalejší než obvykle, protože musel vynaložit spoustu energie na předchozí souboj před katedrálou.

Ale naštěstí Lucienovu samotu narušila jen holubice, když mezi rozházenými lavicemi zatřepotala křídly a vyletěla vzhůru. Dracul už byl pryč, ze svého nezdařeného vražedného pokusu musel být bezpochyby rozčarovaný.

Ulevilo se mu, že se nemusí tak brzy znovu bránit, a nechal svoje ramena trochu klesnout. Zacelení všech ran, které od Draculu utržil, mu odčerpalo veškerou sílu, která mu po útoku ještě zbyla. Nechtěl 76

vystavit tu dívku pohledu na rozedranou tvář a tělo. Tak se postaral o to, aby se mu všechny rány zacelily, i když mohly být infikované.

Někteří lidé by pohled na tvář roztrhanou při útoku masožravých netopýrů unesli.

Ale takoví tam nebyli.

Ta dívka se psem očividně spadala do kategorie lidí, kteří by to neunesli. Vypadala jako hodná dívka, jako někdo, kdo se snaží dělat věci správně. Ale její myšlenky byly z nějakého důvodu neproniknutelné jako deštný prales.

Lidé jsou různí. Někteří mají mysl suchou a vyprahlou jako poušť a stejně tak jednoduše manipulovatelnou. Jiní zase mají mysl podobnou jako ta dívka věnčící psa, mysl, do které se dalo proniknout jedině s mačetou.

Udivovalo ho, že taková krásná, vitální dívka nosí tak velké citové břímě. Doufal, že ať už si střeží jakékoliv temné tajemství, nezabránilo mu to v pokusu o vymazání určité části paměti. Nebude si z toho incidentu nic pamatovat a bude si šťastně žít dál, jako by se ten útok nikdy nestal.

Přál si, aby se mu to podařilo.

Lucien stál v ruinách katedrály a zvažoval své další kroky. Slunce už brzy vyjde. Potřeboval se ukrýt a potom si promluvit se svým nevlastním bratrem Dimitrijem.

A samozřejmě vypsat štědrý šek pro Renovační fond na opravu katedrály svatého Jiří.

77

18)

8.45, středa, 14. dubna

Hotel Tennessee

Chattanooga, Tennessee

Alaric, který se právě vrátil z ranního plavání, hleděl na zprávu na monitoru počítače. Znělo to až příliš dobře na to, aby to byla pravda.

SRDEČNĚ VÁS ZVEME…

CO: vybraná večeře u nás doma, Park Avenue č. 910, apartmá č.

11A

KDY: čtvrtek, 15. dubna v 19.30 hod.

PROČ: Emilův bratranec, ten kníže, je tady!

„Kdes to vzal?“ zeptal se Martina přes mobilní telefon.

„Počítačové oddělení to zachytilo během rutinní kontroly a mysleli, že by to mohlo něco znamenat.“

Vatikán se před nějakým časem také digitalizoval a zaměstnával celou řadu počítačových programátorů a analytiků, kteří pracovali pro gardu na plný úvazek a sváděli svou bitvu proti silám zla v kyberprostoru stejně jako jiní na ulicích.

„A proč si myslí,“ zeptal se Alaric italsky, „že to má něco společného s naším knížetem?“

Martin mluvil podrážděně. A nebylo divu. V Římě byla zrovna siesta, přinejmenším pro Martinovu dceru Simone. A pro Martina pravděpodobně také. Zotavoval se ze svých zranění a díky tabletám proti bolesti, které mu předepsal doktor ve Vatikánu, hodně času prospal.

78

„Kontrolují seznamy cestujících všech letů do New Yorku, jak soukromých, tak komerčních. A v letu z Bukurešti byl dnes v noci nějaký Lucien Antonescu, profesor rumunské historie. Letěl první třídou.“

„No a?“ Alaric se už nudil. Ten včerejší případ ho nijak nepotěšil – až na tu část, kdy proletěl oknem, tu si samozřejmě užil. Ani snídaňový bufet, který navštívil po cestě z bazénu, nebyl zrovna inspirující.

„Podívali se na toho profesora Antoneska blíže,“ napínal ho Martin. „Je o něm známo, že na té jejich univerzitě učí – jen večerně – již třicet let. Ale pak se jim do rukou dostala poslední fotka z jeho autorské knihy… tomu chlapovi není víc než pětatřicet.“

Alaric si odfrkl. „Aha,“ pronesl sarkasticky. „Jeho poslední fotka jako autora. Tak to je tutovka. Žádný spisovatel by nikdy nepoužil svou starou fotku.“

„Má letní sídlo v Sighişoaře,“ pokračoval Martin. „Lidé tvrdí, že je to hotový zámek.“

„Kdo dneska nemá zámek v Sighişoaře?“ zeptal se Alaric. Popadl ovladač, který ležel na jeho hotelové posteli, a začal přepínat mezi programy. Hotel Tennessee, který sliboval být luxusním hotelem, nabízel jenom jeden prémiový kanál, HBO, a tam nic zajímavého nedávali, jen nějaký seriál o upírech. Alaric se chvíli díval na hollywoodské upíry a uculoval se tomu, jak atraktivní a zdrženliví tam jsou. Kdyby jen lidé věděli, jak je to doopravdy.

„Myslím, že by to mohl být on, Alariku,“ řekl Martin. „Ta žena, která tu pozvánku rozeslala, se jmenuje Antonesková. Je to manhattanská lvice salonů. Její manžel je velký realitní makléř. Nikdy předtím jsme neměli důvod je podezřívat. Až teď, když technici odhalili shodu jmen, to označení kníže a ten dnešní let. Každopádně, neškodilo by si tu večeři trochu proklepnout. Tvrdí, že ten chlápek je šlechtic. Musí to být ten muž, o kterém se píše v e-mailu. Tahle žena se dušuje, že příbuzný jejího manžela je z rumunské královské rodiny a že ona sama je hraběnka. Mají také nějaký majetek v Sighişoaře.“

„Rumunská královská rodina.“ Alaric chtěl přepnout hollywoodské upíry, ale prst mu ztuhl.

„Přesně tak,“ řekl Martin. „Právě proto mi to Johanna poslala.

Myslela, že bys to možná chtěl taky vidět.“

79

„Proč to prostě nepřeposlala rovnou mně?“ zeptal se Alaric nervózně.

„Proč myslíš, ty chytrej?“ Teď Martin nemluvil jen naštvaně, ale také pobaveně. „Není to tvůj případ. Ty máš najít toho masového vraha. Kromě toho…“

Alaric se předklonil. „Kromě čeho?“ zeptal se. Nespalo se mu dobře. Hotelové polštáře nebyly moc pohodlné. Všechny si je naskládal na sebe a přesto se nemohly rovnat luxusu polštářů plněných husím peřím, které měl doma. Alaric ani nechtěl přemýšlet nad tím, co by uviděl, kdyby přejel přehoz postele modrým světlem.

Stejně ho hned stáhnul a dal do skříně spolu s tím, co mělo být „umění“ a viselo na stěnách pokoje.

„Holtzmanův rozkaz je, aby ses držel na stopě toho manhattanského masového vraha. Johanna říkala, že si myslí, že v té záležitosti s knížetem jsi až příliš citově zainteresovaný, aby ti dovolili do toho jít.“ Martin to rychle dokončil. „Promiň, kámo.“

Alaric se málem udusil perlivou vodou, kterou si právě vyndal z minibaru.

„Já vím,“ řekl jeho bývalý partner konejšivě, když nejdřív nechal Alarika vypustit několik vybraných nadávek. „Podívej, chápu, jak se cítíš. Myslíš, že já tu netrpím? Jsem úplně mimo. Vidím, jak máte jednu akci za druhou. Tolik se toho právě teď děje.“

„Jsou to jen úřednické výmysly,“ rozzlobil se Alaric a mrštil prázdnou lahví vody do zdi právě na místo, kde předtím viselo to hrozné umění. Aby toho nebylo málo, láhev se ani nerozbila. Byla plastová.

„Já vím,“ řekl mu Martin. „Ale podívej se na to z Holtzmanova úhlu pohledu. Už tě nemůže považovat za nezaujatého. Právě ty jsi ten protokol pro lov démonů ani dřív nijak důsledně nedodržoval, nebo snad ano? A sebekontrola taky není právě tvou silnou stránkou.

Čím jsi to zrovna hodil?“

„Ničím,“ řekl Alaric. Pak vstal z postele a uchopil svůj meč. „A tohle odmítám. V souboji jeden proti jednomu s knížetem temnot nebudu ničím jiným než profesionálem.“ Svým mečem zamířil na pěkného upírka na obrazovce. „Až konečně tomu bastardovi oddělím hlavu od těla, dokážu svoje emoce udržet na uzdě.“

„Já vím,“ řekl Martin. „Proč si myslíš, že jsem ti posílal ten e-mail?“

80

Alaric potřásl hlavou. Zatracení úředníci. Miloval svou práci, ale vůbec nemohl pochopit, jak to, že ti výše postavení neviděli, že s tou svou zatracenou byrokracií dělají všechno jen složitější.

Vezměte si například Martina. Ještě pořád musel před nadřízenými tajit, že je sezdán s jiným mužem. Ne před Holtzmanem, samozřejmě… toho stejně jako Alarika nezajímalo, ke komu se jeho podřízení v noci vracejí. Pokud samozřejmě byli schopni dokončit práci; pro kterou byli vycvičení (a v Holtzmanově případě také pokud dodržovali rozpočet).

Ale časy – a názory – se všude ve světě měnily. Jeden mohl jen doufat, že i v papežském paláci dojde ke změnám.

„Podívej, hlavně si pamatuj, že ten e-mail nemáš ode mě. Jasný?“

„Jasný,“ řekl Alaric a uložil si meč. „Díky. Jak ti vlastně je?“

„Bylo líp,“ řekl Martin. „A bylo hůř. Musím končit. Simone si už chce hrát. Co máš dnes v plánu?“

Alaric se usmál. „Tak jako vždycky. Odhlásit se z hotelu. Letět do New Yorku. Zachránit svět.“

81

19)

14.00, středa, 14. dubna

Budova ABN Madison Avenue č. 520

New York, stát New York

„Už to vím,“ Cherylin spodní ret se začal chvět. Zatím jen trošku. „Šošona mi to včera večer pověděla.“

„Neplač,“ řekla Mína, ponořila ruku do velkého balení kapesníčků a pak jich několik podala hlavní hvězdě Nenasytné. „Vážně. Zničíš si make-up, když budeš plakat. A máme pořádný skluz.“

„To je v pořádku,“ řekla Cheryl. Ale kapesníčky si vzala a jemnými poklepy si osušila oči. „Nechám se přelíčit. Já prostě nemůžu uvěřit, že po tolika letech chtějí zaujmout tím, že divákům nabídnou upíra.

Pro Taylor.“

„Přišlo to z vedení,“ řekla Mína. Vůbec netušila, proč Šošonu brání. „Chce to tak CDI. Určitě mají nějaký produkt, který takhle chtějí dostat na trh…“

„Tím je to ještě horší,“ řekla Cheryl a vzlykla.

„Podívej, zatím to nikomu neříkej,“ řekla Mína, která se snažila znít povzbudivě. „Ale myslím, že jsem pro tebe něco vymyslela. Něco fantastického.“

Jenom to nechtěla říct nahlas. Ještě ne. Nevěděla ale přesně proč.

No dobrá, věděla proč. Společnosti se to nebude líbit.

A dobře… možná že i Leishina reakce v telefonu, když jí Mína volala, aby jí pověděla, co se stalo před Svatým Jiřím, jí trochu sebrala odvahu.

„Netopýři?“ opakovala Leisha.

„Ano,“ řekla Mína procítěně, „Netopýři.“

„Před katedrálou svatého Jiří?“ zeptala se Leisha, která se dožadovala potvrzení. „A někdo si tam jen tak náhodou v tu dobu 82

vykračoval a pak přiskočil a zakryl tě vlastním tělem, jen aby tě před nimi ochránil?“

„A taky Jacka Bauera,“ připomněla jí Mína.

Leisha to ignorovala. „A neměl ani škrábnutí, ačkoliv mu všichni ti netopýři útočili na obličej?“

„Ano,“ řekla Mína. „A pak mě doprovodil domů. I když jsem mu nikdy neřekla, kde bydlím. Nějak to prostě věděl.“

„Dobře, podívej,“ řekla Leisha. Zvuk fénů v pozadí byl hlasitý jako vždy. „Pro to všechno existuje naprosto racionální vysvětlení. Vzala sis prášek na spaní, i když myslíš, že ne. A pak jsi vzala psa ven na procházku. A měla si noční můru, i když jsi byla vzhůru.“

„Až na to, že jsem si ten prášek na spaní nevzala,“ trvala Mína na svém. „Vzala jsem si ho, až když jsem přišla domů. Musela jsem, hrozně jsem se z toho všeho třásla. Jak jinak si myslíš, že bych po takové události dokázala usnout? Byla jsem úplně zničená.“

„Dobrá,“ přitakala Leisha, „jinak to ani nejde vysvětlit. Nic z toho, co říkáš, se totiž nemohlo stát. Kolonie netopýrů – nebo jak se tomu říká, když to jsou netopýři, a ne ptáci – se jen tak z ničeho nic nevrhají dolů a nenapadají lidi na Manhattanu. A jak by ten muž asi mohl vědět, kde bydlíš – a taky znát tvoje jméno, taky jsi přece říkala, že ho věděl – ačkoliv jsi mu to neřekla? Žádní lidé, co dokáží číst myšlenky, neexistují, Míno. Až na Sookie Stackhouseovou, a ta si taky vymýšlela.

Ty umíš předpovědět, kdy kdo zemře, což zase až tak užitečné nebo bezvadné není. Vzala sis prášek, ještě než jsi šla ven. Jen si to nepamatuješ, celé se ti to jen zdálo. Zrovna pracuješ na příběhu s upíry, není to tak? Je přirozené, že se ti zdálo o netopýrech. Upíři, netopýři. Docela bych se divila, kdyby ten chlap, kterého sis vybájila, neměl na sobě velkou černou kápi nebo něco třpytivého nebo tak něco.“

„Měl na sobě oblečení od Burberry,“ řekla Mína se zvednutým obočím. „A rozhodně se netřpytil. Každopádně byl velmi milý. A silný.

Objímal mě kolem ramen po celou cestu domů. Jen díky tomu jsem nespadla. Měl to pod kontrolou.“

Myšlenka na to, jak byl Lucien silný a jak měl věci pod kontrolou, jí znovu navodila hřejivý pocit i nyní za denního světla. Až na jednu věc.

„Ale Jacku Bauerovi se vůbec nelíbil. Proč by se mi zdálo i o tom?“

83

„Jsem tak ráda, že jsi v pořádku,“ řekla Leisha starostlivě. „Ať už se stalo v noci cokoliv. Co kdyby ten muž nebyl tak milý nebo takový gentleman? Řekla jsi o tom Jonovi?“

Mína se mračila a dál usrkávala ze své ranní minerálky. „Ne.

Teda… Ne úplně. Řekla jsem mu, že jsem před katedrálou viděla nějaké netopýry. To je všechno.“

„Neřekla jsi mu to, protože ten chlap byl sexy.“ To byla ale hláška.

„Ne! Leisho, jak jsi na něco takového přišla? Skoro jsem s ním ani nemluvila!“ Nezmínila se o tom hřejivém pocitu tepla, který ji poléval, kdykoliv myslela na to, jak byl silný a sebejistý.

„Cože? Ty koktáš! O nějakém muži, kterého jsi potkala ve snu!

Nemůžu tomu uvěřit. On se ti líbí!“

„Pokud to byl sen,“ řekla Mína v obraně, „tak některé jeho části byly jak živé. A proč by se mi nelíbil? Zachránil mi život. A taky Jacka Bauera,“ dodala rychle.

Leisha dodala: „Já to hned věděla, že tohle psaní scénářů pro seriály se na tobě jednou podepíše, a teď došlo na má slova. Míno, ty ses zamilovala do muže, kterého sis sama vymyslela. Do supermuže, který tě zachrání před útokem netopýrů. Bože, to je tak do nebe volající. Zachránil tě před tím, abys nemusela psát o upírech, které nesnášíš! Zvlášť teď, když máš za šéfku Šošonu.“

Mína vstala, aby vyhodila dopitou láhev. Odmlčela se, chystala se ji hodit do tříděného odpadu v kanceláři.

„Dobrá,“ řekla. „Takhle jsem o tom nikdy nepřemýšlela. Ale… teď když ses o tom zmínila, mohlo by to odrážet moji hlubokou a trvalou nenávist k upírům.“

„Správně,“ řekla Leisha. „Samozřejmě. Nedává to větší smysl než to, že se to skutečně stalo?“

„Možná,“ souhlasila Mína. „Ale jak tedy vysvětlíš ta odřená kolena a špinavé pyžamo? Když jsem dneska ráno vstala, bylo špinavé.

Očividně jsem někde na zemi byla…“

„Co když jsi šla na procházku s Jackem Bauerem a pak sis klekla, abys sebrala jeho hovinko?“ navrhla Leisha. „A teď si to nepamatuješ?“

Mína zkřivila obličej. „Ty opravdu víš, jak všechnu romantiku toho příběhu zabít, že ano?“ řekla.

„Na to jsou přátelé nejlepší, drahoušku,“ řekla Leisha. „Je to špinavá práce, ale někdo to dělat musí.“

84

Ale teď, když seděla v Cherylině šatně, Mína přemýšlela…

Byl to všechno jenom sen? Její podvědomé vyrovnávání se s frustrací, že musela psát o něčem, co nesnášela, jak říká Leisha?

A pokud ano… tak proč to nenechat žít, aby to člověku přineslo taky nějaký prospěch?

„Podívej,“ řekla Mína. Rozhlédla se po přepychové šatně seriálové veteránky, jako by se bála, že je někdo poslouchá. Pozorovala ji ale jen Cherylina ohromná sbírka panenek z kolekce madam Alexandry Victorie Worthingtonové Stoneové. „Neříkej nic Šošoně, protože jsem ještě nic nenapsala – ale uvažuju o tom, že by mohla Victoria potkat…

no, co takhle třeba knížete?“

„Knížete?“ Cheryl byla tak překvapená, že i přestala plakat.

„Jakého knížete?“

„No… třeba rumunského,“ řekla Mína.

Pravda byla, že od té doby, co se ráno probudila – stále ještě omámená z toho nočního zážitku, i když Leisha měla asi pravdu a všechno to byl jen sen vyvolaný frustrací, že nedostala místo hlavního scenáristy, a z toho, že si vzala prášek na spaní už předtím, než šla s Jackem Bauerem ven – nemohla dostat Luciena a jeho evropský přízvuk z hlavy.

Tak dobře, bylo možné, že to byl jen výplod její bujné fantazie, ukázka toho, jak si dokáže vizualizovat svoje kreativní já (bylo zvláštní, že její kreativní já byl muž v nepromokavém černém plášti, ale budiž), které chodí okolo a zachraňuje ji před netopýry, nebo také upírskými zápletkami, které vymyslela Šošona (ta dnes měla na sobě síťované punčochy, které jí určitě nemohly držet v pase).

Ale Mína si v jeho náručí připadala tak v bezpečí a pod ochranou!

Už se tak necítila velmi dlouho. Poslední dobou se spíš zdálo, že se na ni ti vlci – nebo netopýři – vrhají neustále. Když to zrovna nebyly nezaplacené účty na konci měsíce, byla to Šošona, která dosáhla na povýšení, aniž pro to přitom v práci hnula prstem.

Mína měla podezření, že Cheryl se cítí úplně stejně, protože si povzdechla, když pohlédla na svůj odraz v zrcadle šatny. Potom si popotáhla výstřih.

„Já nevím, má milá.“ Cheryl se zatvářila skepticky. „Bez urážky. Ale co ty sama zmůžeš proti celé společnosti? To tedy nevím. Gregoryho Banea nechali tuhle v Touze zabít Beverly Rivingtoneovou. Byla v tom seriálu pětadvacet let. A oni nechali nějakého vychrtlého kluka s 85

nemožným účesem, aby z ní vysál všechnu krev. Těžko mě přesvědčíš, abych v tom neviděla analogii toho, jak skončí i moje kariéra.“

„Já vím,“ řekla Mína. Doufala, že Cheryl o Beverly neslyšela. Ale to by bylo dost zvláštní, zvláště v téhle branži, kde měli všichni iPhone a byli on-line dvacet čtyři hodin denně. „Ale já nedovolím, aby se něco takového stalo i tobě.“

„To jsi hodná?“ Cheryl nadzvedla obočí. „A jak to chceš udělat?“

„Dopíšu do scénáře postavu rumunského knížete, přemožitele upírů, kterého Victoria najme, aby zabil upíra, který je přítelem její dcery,“ odpověděla Mína dramaticky.

Věděla, že se pohybuje po tenkém ledě. Představuje tady postavu, která zabije tu Šošoninu. Upíra, který měl zachránit Nenasytnou, aby je Touha ve sledovanosti neroznesla na kopytech. Bude moct nechat zabít upíra, kterého jejich společnost požadovala?

Zbláznila se snad?

Až na to, že si nikdy v životě nepřipadala více při smyslech.

Cheryl s tím ale evidentně nesouhlasila. „To by byl tvůj konec, zlato,“ řekla pochybovačně.

„Mně se zdá, že by to bylo spíš na Emmy,“ nedala se Mína.

Cheryl se zatvářila skromně. „Ale zlatíčko. Z tvých úst vede přímá cesta do uší porotců pro Emmy. Jsi hodná.“ Pohladila si vysoko načesané vlasy. „Myslím, že už bych raději měla jít a přisát se k obličeji toho kněze.“

Mína následovala Cheryl do chodby. Ale místo aby zamířila do studia, otočila se a zamířila zpátky k sobě do kanceláře. Potřebovala začít psát o Lucienovi, rumunském knížeti, jenž zabije Šošonina upíra, hned jak se objeví. Kdo by byl tušil, že nečekaný útok netopýrů a to, jak se mu ubránila, přinese do její tvorby takovou inspiraci?

Dobře však věděla, že to nebyli netopýři, kdo v ní vyvolal tolik kreativity, nýbrž Lucienovy hřejivé hnědé oči…

Když už byla u toho, tak by snad i mohla napsat inzerát do seznamky, rubrika Ztracená spojení. Jak jinak by se mohla s Lucienem znovu setkat?

Právě když přemýšlela, jak popsat ve svém inzerátu ty jeho hřejivé hnědé oči, málem vrazila do Taylor přicházející od výtahu, už v kostýmu a s make-upem pro scénu, kde jede na koni se svou současnou láskou Romerem, svým instruktorem.

86

„Pane bože, Míno!“ vykřikla Taylor a oběma rukama jí divoce objala. „Tak moc ti děkuji!“

Mína, která se cítila trochu přiškrcená, jí objetí oplatila. „Není zač, to byla maličkost.“

Děkuješ za co?

„Ty prostě nevíš,“ řekla Taylor, která měla ve svých velkých modrých očích slzy, „jak moc pro mě znamená chytit se téhle nové dějové linie. Vždycky jsem žárlila na Mallory Piersovou v Touze, kvůli všem těm scénám s Gregory Banem. A teď budu mít svého vlastního upíra!“

„A jo,“ pravila Mína. „Tohle. Ano.“ Mína si roztržitě projela vlasy rukou. Nemohla si pomoci, ale cítila se provinile. Právě mířila nahoru s úmyslem Taylořin nový objev zabít. „No, byl to nápad společnosti, vlastně CDI…“

„Já vím,“ řekla Taylor. „Šošona se u mě už stavovala a řekla mi to.“

To se vsadím, že řekla, pomyslela si Mína. Šošona se zdála být úplně všude a nikde zřejmě nenechala svou pusu odpočinout.

„Myslím, že je skvělé, že spolupracujete na tom, aby se do Nenasytné vlilo zase trochu mladé krve,“ pronesla nadšeně Taylor.

Pak se natáhla a ještě jednou sevřela Míniny ruce.

„Žádný problém,“ řekla jí Mína. Nemyslela si, že je teď ta správná chvíle, aby upozornila na to, že se chystá napsat pro Cheryl výstup, který vrazí Taylořinu novému televiznímu příteli kolík přímo do srdce.

„Ještě jednou ti děkuji,“ nechala se slyšet Taylor. „A taky děkuji za všechny ty tyčinky, které necháváš u mě v šatně. Ale víš, ty opravdu k té mojí nové dietě nepatří. Půjdeme spolu někdy na sašimi!“

Její nohy, tak tenoučké, že vypadaly jako gazelí, se daly do běhu.

Mína vstoupila do výtahu. Tvář se jí zachmuřila, když zjistila, že už je v něm Šošona.

Super.

„Ahoj, Míno,“ pozdravila Šošona s hraným úsměvem.

„Ahoj, Šošono,“ Mína si nemohla nevšimnout, že Šošona má zase tu dračí kabelku značky Marc Jacobs. Mína pozorovala zblízka široký změkčený pásek přes rameno, díky kterému se do kabelky mohla dát spousta věcí a stejně se nezařezávala do ramene. „Jedeš nahoru?“

„Jasně,“ řekla Šošona. „Těšíš se, až v pátek potkáš našeho nového Maxmiliána Cabreru?“

87

„Kdo je Maxmilián Cabrera?“ zeptala se popuzeně Mína.

„Taylořina upíří láska,“ řekla Šošona a protočila panenky, jako kdyby nevěřila, že je Mína tak hloupá a že to neví. Až na to, že Mína neznala příběh, který teď dávala dohromady Šošona. Jak by taky mohla, když si ty své nové nápady, jak u ní nebývalo zvykem, psala sama a nedala je napsat Paulovi? „Stefan v pátek přijde na zkoušku.

Byla jsi u toho, když jsem to říkala Syovi. Pamatuješ?“

Mína naštvaně hleděla na blikající číslice nad hlavou. „Ano,“

souhlasila stručně.

„A Stefan mi říkal, že možná s ním přijde i sám Gregory,“ dodala Šošona.

„Ach, božínku,“ řekla Mína. Možná, že by s sebou v pátek do práce mohla vzít Jona. Určitě na konkursu nebude horší než nějaký přítel Gregoryho Banea.

A navíc byl Jon taky docela hezký. Ne že by tohle Mína před bratrem někdy uznala.

„Jsem opravdu ráda, že jsi se rozhodla být týmovým hráčem, Míno,“ řekla Šošona. „Ty teď pomůžeš mně a jednou zase můžu pomoct já tobě.“

Už tě vidím, pomyslela si cynicky Mína.

88

20)

10.00, čtvrtek, 15. dubna

Klub Konkubína

Jedenáctá ulice č. 125

New York, stát New York

V klubu bylo šero. Celým prostorem burácelo techno, které snad bylo ještě mnohem hlasitější než v klubech v Bukurešti.

Ne že by Lucien taková místa navštěvoval často… pokud to mohl ovlivnit. Bylo tu na něj moc nakouřeno a scházeli se tu občas až příliš nebezpeční lidé. Lákal je široký sortiment levného pití a poskrovnu oblečené dívky. Tento typ klubů navštěvovali také studenti. Lucien se necítil dobře při pomyšlení, že by byl spatřen na stejném místě jako jeho studenti. Nepokládal to za vhodné.

Zvláště když se jeho studentky před ním rozkročily a začaly si samy hladit své pohlaví, taneční pohyb známý jako „sjížděčka“.

Lucien už zažil střídání mnoha tanečních stylů, které byly spíš pro smích, než aby někoho znepokojovaly. Tomuhle ale předpovídal minimální trvání. Nebylo na tom opravdu nic atraktivního a vlastně ani sexuálně přitažlivého.

Jak tam ale tak postával a pozoroval dav svíjející se na tanečním parketu klubu Konkubína, musel uznat, že ta „sjížděčka“ byla v Americe stejně populární jako v Bukurešti. Neviděl sice moc dobře, protože parket byl zahalen kouřem vycházejícím z aparatury na suchý led, ale na sobě nalepená kroutící se těla o tom svědčila výmluvně.

Pak se jedno tělo, navlečené jen do černých kožených kalhot a kovově lesklé podprsenky, oddělilo od ostatních a začalo se před ním vrtět. Lucien toho využil, aby se zeptal: „Kde je Dimitrij?“

Dívka mu přejela rukou s černě nalakovanými nehty po jeho plochém břiše a začala mu zpod pásku vytahovat bílou košili.

Prohlížela si ho skrze svou ježatou blonďatou ofinu a pomalu se před ním začala svíjet v rytmu hudby. Zničehonic koketně pronesla: „K

89

ničemu ho nepotřebujeme, ne? Teda pokud nedáváš přednost akci ve třech.“

Lucien ji pevně uchopil za zápěstí ještě dřív, než mu stačila zajet svými prsty hluboko do kalhot.

„Kde je,“ zeptal se znovu a oči mu rudě žhnuly, „kde je Dimitrij?“

Dívka se přestala svíjet a hlasem stoupajícím do strachuplného pištění vyjekla: „Je sakra támhle. Chtěla jsem ti jen projevit svou přízeň.“

Lucien jí pustil ruku a pustil se směrem k VIP boxu, kam mu třesoucí se rukou ukázala. Neměl v úmyslu ji tolik vyděsit.

Ale na druhou stranu byla zdrogovaná a doufala, že právě on bude mít u sebe drogy, aby si ještě šlehla. Stav její mysli byl vyprahlý jako Sahara. Lucien nemohl přestat myslet na tu ženu se psem z předešlé noci, jejíž mysl byla naopak nabitá k prasknutí a zároveň stejně neproniknutelná jako džungle.

Přemýšlel o tom, proč na ni nedokáže zapomenout.

Řekl si, že to je asi tím, že ona i tančící dívka byly stejného věku a stejně přitažlivé.

Tím ale jejich podobnost končila. Už dávno necítil k podobně závislým žádnou lítost. Na to jich bylo příliš mnoho.

VIP prostor, kde seděl Dimitrij, byl oddělen od tanečního parketu černými sametovými závěsy, které vytvářely příjemné zátiší a oddělovaly prostor od hlučné hudby a těl svíjejících se na parketu. Na měkkých černých kožených sedačkách posedávalo asi půl tuctu mužů středního věku, až příliš starých a břichatých na ty mladé a štíhlounké dívky, které se na ně všude věšely. Všechny měly prázdný zastřený pohled, podobně jako dívka, co ho před chvílí obtěžovala.

Ve vedlejším boxu posedávali mnohem mladší muži. Jeden z nich zvedl hlavu a na blížícího se Luciena se usmál… ve stejné chvíli mu ale cestu zastoupili dva nabušení hromotluci.

„Promiňte, pane,“ řekl jeden z nich, který vážil alespoň sto padesát kilo a kolem býčího krku měl zlatý řetěz s nápisem Reginald. „Tohle je jen pro VIP hosty.“

„Já to vím, Reginalde,“ odpověděl mu Lucien. „Přišel jsem za panem Dimitrijem. A vy mě necháte laskavě projít.“

„Samozřejmě, že můžete projít,“ řekl Reginald a ustoupil stranou.

„Omlouvám se, pane.“

90

Druhému hromotlukovi, který vážil určitě stejně, se vztekem roztřásly všechny svaly.

„Reggie,“ zakřičel, „co to děláš?“

Reginald odhákl sametový provaz a přitom mu vysvětloval: „Slyšel jsi to, ne? Jde za panem Dimitrijem.“

Dimitrij se zvedl ze sedačky a vydal se směrem k Lucienovi. Byl to vysoký tmavovlasý muž v perfektně padnoucím obleku, jaký na něm Lucien nikdy neviděl. Měl na sobě bílou košili s rozhalenkou, ve které se na kožené šňůrce houpal malý kovový drak.

„Bratře,“ pronesl Dimitrij a napřáhl k němu ruku, aby se mohli pozdravit. „To je ale překvapení! Už jsme se pěkně dlouho neviděli.

Kdy jsi přijel?“

„Ahoj, Dimitriji,“ potřásl si Lucien se svým nevlastním bratrem rukou a okatě ignoroval jeho otázku. „Vidím, že se ti daří dobře.“

„Myslíš tohle?“ Dimitrij zvedl levou ruku, ve které držel drahý kubánský doutník. Dimitrij měl vždycky, co si pamatoval, slabost pro kouření, jako on sám pro kvalitní vína. Opsal rukou kruh od Reginalda a druhého vyhazovače, VIP kout až po celý klub. „Tohle ještě nic není. Mám další čtyři a příští měsíc otevírám nový klub v Rio de Janeiru.“

„V Riu?“ podivil se Lucien a povytáhl obočí. „Vidím, že se pořád vrháš do nebezpečných obchodů.“

„Jaké nebezpečí? Je to jen noční klub,“ odbyl ho Dimitrij s mírným důrazem na slovo „noční“. „Jen jim teď spíš říkáme salony. V Riu by se ti určitě líbilo. Úžasná vlhkost. Skvělé pro pleť. Pojď, představím tě svým novým přátelům z TransCarty. Určitější o nich už slyšel, je to ta známá kapitálová akciová společnost. Zprostředkovávají v současnosti všechny možné kšefty a potřebují si občas od všeho toho stresu odpočinout. Takže samozřejmě přišli sem. Všichni, co pracují ve financích, mají dneska tak špatnou pověst! Negativní publicita. O

tom, brácho, my dva víme svoje, ne?“

Dimitrij se zasmál svému vlastnímu vtipu a zároveň vzal Luciena za paži a pokusil se ho vtáhnout do kouta k postarším mužům olepeným mladými štíhlounkými dívkami. „Možná později, Dimitriji,“

řekl Lucien. „Nejdřív si s tebou chci soukromě popovídat. Je toho hodně, co my dva spolu musíme probrat, nemyslíš?“

„Nesmysl,“ řekl Dimitrij. „Nejdřív zábava, pak práce! Já vím, o čem mluvíš a proč jseš tady.“ Dal mu ruku kolem ramenou a začal ho 91

táhnout do VIP prostoru, který před chvílí opustil. „S těma mrtvýma holkama je to smůla. Poptával jsem se kolem – a věř mi, klubu to nijak neprospívá, že se tu potuluje nějaký maniak – to víš, že jsem se už staral. Přece mě znáš, Luciene. Abych to tu vylepšil, udělám cokoliv!“

Lucien kývl hlavou směrem k dívce, která se na něj nalepila, hned jak přišel, ta v kovově lesklé podprsence. Svíjela se teď na tanečním parketu sama, byla plně mimo, jen se svým drogovým opojením.

„A co tahle? Moc ti asi nevadí, že se tady užívají tvrdé drogy,“

poznamenal. „To ti pak žádné vylepšení nepomůže.“

Dimitrij sledoval pohled svého nevlastního bratra.

„Myslíš drogy,“ povzdychl a zvednul oči. „S tím nic nenaděláš. Jsou všude. Vláda by je měla konečně legalizovat, zdanit a vybrané peníze použít na pomoc drogově závislým. Proč jsme si ale vybrali ke konverzaci tak depresivní téma? Pojď za mnou, mého syna Stefana jsi už neviděl věky. A taky se musíš seznámit s mým posledním projektem.“

„S tvým posledním projektem?“ zvedl Lucien obočí. „To není tenhle salon?“

„Ani náhodou!“ Dimitrij ho zavedl ke stolu, u kterého seděl nepříjemně působící mladík a jeho ještě nepříjemnější společník. Oba měli na sobě úzké kaloty a pod motorkářskými koženými bundami měli košile rozepnuté do poloviny hrudi. Po každé straně měli jednu dívku. Dívky byly až chorobně vyhublé a na sobě neměly téměř nic.

Měly výjimečně plochou hruď a rovné vlasy.

„Nový podnik,“ oznámil Dimitrij nadšeně. „Gregory Bane, tohle je můj bratr, přijel na návštěvu až z Rumunska, Lucien Antonescu.“

„Dobrý den, pane.“ Ten hubenější z nich vstal a potřásl si s Lucienem rukou. Lucien věděl, proč je tak zdvořilý. Ještě než ucítil ruku Gregoryho Banea, uviděl malého draka, jehož měl vytetovaného na vnitřní straně zápěstí.

„Těší mě,“ řekl vážně Lucien.

„Potěšení je na mé straně,“ odpověděl Gregory Bane. Oční víčka mu nervózně škubala.

Lucien přemýšlel o tom, jak dlouho už ten chlapec patří mezi ně a kdo ho pro to získal. Určitě to nebyl Dimitrij. Jeho bratr byl schopen mnoha věcí… ale tohohle ne. Ten hoch spíš ucítil příležitost a sám se jí chopil. Byl docela hezký, odpovídal by standardům Lucienových studentek, které také měly sklon k hubenosti.

92

Druhý chlapec, který měl na krku stejného draka jako Dimitrij, se postavil a také k němu napřáhl pravou ruku…

„Strýčku Luciene,“ pozdravil ho trochu rozpačitě Stefan.

Když si Lucien se svým synovcem potřásal rukou, měl pocit, jako by se jeho mysl toulala někde úplně jinde.

Mohlo to být způsobeno tím, že viděl na vlastní oči, jak mu otec zavraždil matku. Ale to se stalo v jiné době a na jiném místě. Tehdy oddanost nebyla tak nezvyklá, ale přesto s tím Lucien nesouhlasil.

Nebo je na to ještě příliš mladý? Lucien si nikdy nebyl jistý.

Ten mladík byl velkým zklamáním. Dimitrij pro něj pořád něco plánoval a někam ho nasměrovával. Ale nikdy chlapci nedovolil užívat pravé příjmení. Jak pak mohl očekávat, že se Stefan sám chopí nějaké iniciativy?

Jakou hru to ten Dimitrij až doteď hrál? To Luciena zajímalo. A co s tím měli společného ti břichatí finanční analytici z TransCarty, jestli vůbec něco? Bylo to všechno jen kulisou bratrova nového podniku?

Nebo něco zákeřnějšího?

Dimitrij dobře sehrál roli vítajícího člena rodiny, přivítal ho s otevřenou náručí…

Dokonce poručil přinést své nejlepší šampaňské, i když ho Lucien zrovna nemiloval. Nikdy si nepotrpěl na bublinky, co se na jazyku hned ztrácely. Dával přednost těžkému silnému vínu s plnou chutí, které v ústech chutnalo jako… no, jako jejich potrava.

Ale všechno mu to tu připadalo tak trochu jako to prchavé šampaňské, stejně jako ty mladé ženy, co se točily kolem Gregoryho Banea a toho smolaře Stefana, už ani nemluvě o těch finančních manažerech v boxu vedle. Ti ani nic neříkali, jen se až příliš často vytráceli na dámské toalety a po návratu si utírali nosy. Jejich mysl byla prázdná stejně jako hlava dívky, co se s ním po příchodu pokoušela tančit.

Až příliš předvádění. A žádný obsah. Jen samý vzduch.

Po chvíli Lucien cítil, že už toho tady viděl dost. Hledal-li nějaké odpovědi, tady je získat nemohl. Omluvil se, že už musí jít.

Dimitrij ho vyvedl zadním východem, protože u hlavního vchodu bylo tak plno, že by se přes tu spoustu zdrogovaných mladých jen těžko protlačil ven.

93

„Kde budeš během svého pobytu bydlet?“ zeptal se Dimitrij bez zájmu a vyfoukl kouř z doutníku směrem k noční obloze plné hvězd.

Ty byly z tmavé postranní uličky, ve které stáli, dobře vidět.

„Emil mi něco našel,“ řekl Lucien. Čím míň toho řekne, tím lépe.

Lucien svému bratru sice věřil…

Ale mělo to určité meze.

Dimitrij se zasmál. „Emil,“ řekl. „Je ještě pořád s tou svou kreténskou manželkou?“

„Jo,“ odpověděl Lucien.

„Manželství,“ řekl Dimitrij. „To je něco, co máme společného.

Něčím takovým se nenecháme svazovat, co? Už nám to stačilo.“

„Nikdy jsem to za příliš moudré nepovažoval,“ opatrně souhlasil Lucien.

Dimitrij se na něj na vteřinu na dvě zadíval a pak propukl v překvapivý smích.

„Tak moudré, jo?“ křičel. „Kdyby ses slyšel! Ty ses vůbec nezměnil, co? Ani za tak dlouhou dobu.“

Lucien ho odměnil uznalým pohledem.

„Ne,“ odtušil. „A ani nepředpokládám, že by to šlo.“

Dimitrij se okamžitě přestal smát a ukázal na Luciena.

„Tohle nerad slyším,“ prohlásil hlubokým hlasem. „Doufám, že jsi sem nepřišel dělat potíže, Luciene. Protože my jsme si na téhle straně Atlantiku vedli dost dobře, ani náznak problémů s Palatinskou gardou… a přitom bez jakéhokoliv zásahu z tvé strany.“

Jeho oči, obvykle stejně tmavé jako ty bratrovy, zazářily rudě jako jeho doutník, když vyslovil to slovo zásah.

O okamžik později se před Lucienem zvedl ze země sloup odpadků, špíny, štěrku a rozbitého skla, prudce se roztočil jako tornádo a mířil přímo na Dimitrije.

Ten si dal před sebe ruku, aby si ochránil obličej. Ve stejné chvíli sebou ale praštil o odpadní kontejner, jako by ho ten neviditelný vítr nadzvedl a foukl přímo proti němu. Náraz na kontejner ztlumily krabice s lahvemi, které tam někdo postavil, než je odvezou na recyklaci. Náraz byl přesto tak silný, jako kdyby vyletěl z hlavně nastřelovací pistole.

Ležel tam celý omráčený. Mezitím se vír, který vyvolal samozřejmě Lucien, ztratil stejně rychle, jako se objevil. Všechno rozbité sklo i odpadky zase spadly zpátky na zem.

94

Lucien popošel k místu, kde ležel jeho nevlastní bratr. Na chvíli se zastavil, zašlápl doutník, který Dimitrij cestou upustil, zvedl ho a hodil do kontejneru za sebou.

Lucien byl sice rozčilený… ale ani to mu nebránilo v tom, aby se projevil jako pořádkumilovný člověk.

„Nemám ponětí o tom, jakou hru to se mnou hraješ, Dimitriji,“

pronesl Lucien. Opíral se loktem o roh kontejneru a promlouval ke svému bratrovi hlasem, který svým klidem téměř naháněl hrůzu.

„Noční kluby plné investičních bankéřů a drogově závislých dívek si klidně pěstuj dál, to je tvoje věc. Já jsem už před dlouhou dobou slíbil, že se nebudu do těch tvých dračích obchodů plést, ale jen pod podmínkou, že se po New Yorku nebudou objevovat těla vysátých dívek. Teď… už se nemusíš obávat jen Palatinské gardy… ale mě.“

Dimitrij ležel zkroucený podél kontejneru, jako by on sám byl odpad, připravený na odvezení. Nenávistně se díval na nevlastního bratra.

„Já to vím,“ řekl a masíroval si zezadu krk. „Vždycky jsem to věděl.

Nemusíš mi to pořád tak tvrdě připomínat.“

„Ty mrtvé dívky,“ pokračoval Lucien a ignoroval svého bratra. „Co o nich víš?“

„Už jsem ti to říkal,“ odpověděl Dimitrij, „Nic o nich nevím.“

Poklop z nerezové oceli, který ležel opřený o bok kontejneru, se najednou zvedl skoro do metrové výše a začal se nebezpečně točit kolem Dimitrijovy hlavy.

„Počkej,“ naříkal Dimitrij a zakrýval si pažemi tvář, aby ji ochránil před zraněním. „Tak dobře, dobře. Slyšel jsem někoho říkat…“

Lucien nechal poklop spadnout na zem. Nadělalo to hodně hluku a vzápětí oba muži zaslechli krysí pištění a následný úprk. Dimitrij, který pořád ještě seděl ve špíně na zemi, se zamračil.

„Ale – nemysli si, že vím, kdo to dělá, Luciene,“ pokračoval.

„Kdybych to věděl, už bych to zastavil. Není mi ani jasné, proč si myslíš, že to dělá někdo z nás. Je to určitě nějaký bláznivý úchyl.“

„Který pije lidskou krev,“ připomněl mu klidně Lucien.

„To dělá hodně lidí,“ řekl Dimitrij. „Dneska je docela v módě být upírem. Nebo se tak aspoň chovat.“

Lucien si prohlížel svého nevlastního bratra. Moc rád by Dimitrijovi uvěřil, že je tak nevinný, jak mu tady tvrdí.

95

Ale Lucien se už dříve několikrát spálil, když uvěřil v bratrovu nevinnost.

Dokonce ho to téměř stálo život.

Znovu už stejnou chybu neudělá, zvlášť ne teď, když jsou ohroženy další lidské životy.

„Jestli zjistím, že o těch vraždách něco víš,“ řekl Lucien, „a neřekl jsi mi to, nebo že jsi nic neudělal, abys toho vraha zastavil, nebo jsi za tím zabíjením byl ty sám – tak tě zničím a spolu s tebou i všechno a všechny, na kterých by ti mohlo záležet, Dimitriji. Je ti to jasné?“

Dimitrij se snažil mezi všemi těmi odpadky postavit na nohy.

Chabě pronesl: „Bratře! Vidím, že jsi se dal unést špatným směrem. Je mi líto těch nedorozumění v minulosti. Nemohli bychom…“

Ale Lucien ještě neskončil. Položil ruku na rameno nevlastního bratra a odhodil ho zpátky do odpadků, z nichž se Dimitrij právě skoro vyhrabal.

Pak se k němu Lucien naklonil a zašeptal mu do ucha: „Ne, to bychom nemohli. Znáš naši dohodu. Každý to může zkoušet, ale nikdo…“

„Proboha, Luciene,“ zařval Dimitrij. „Ty si myslíš, že to po všech těch letech nevím? Nikdo přece nesmí zabít lidskou bytost, i kdyby měl kdovíjakou žízeň. Toho, kdo to udělá, kníže rychle a tvrdě potrestá. Je za to ten nejvyšší trest. Dracul se řídí podle tvých pravidel už víc než sto let. Myslíš si, že bychom na ně mohli jen tak zničehonic zapomenout?“

„Ano, právě to si myslím,“ pravil Lucien chmurně. „Protože ty jsi to už v minulosti udělal. A uděláš to znovu.“

V té chvíli se zadní dveře klubu otevřely a objevil se v nich Reginald s druhým vyhazovačem.

„Pane Dimitriji?“ zvolal znepokojeně, když svého šéfa uviděl ležet na zemi.

Lucien tu už skončil.

„Pomoz mu, Reginalde, prosím,“ požádal ho a pomalu odcházel do temné noci. „Pan Dimitrij bude potřebovat, aby mu někdo pomohl.“

96

21)

19.00, čtvrtek, 15. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Mína se upřeně dívala na katedrálu. V šeru končícího dne vypadala krásně, s dvěma věžemi trčícími k jarní obloze a elegantními vitrážovými okny. Některé jejich části byly rozbité. Koho to jen napadlo házet kameny na ta krásná okna?

Budova byla obehnána modrou dřevotřískou, jaká se na Manhattanu používá na ochranu budov v rekonstrukci.

Oplocení ale nebylo dost vysoké, aby mohlo zakrýt nádhernou monumentální katedrálu, jež se rýsovala za ním.

Katedrálu, která se přede dvěma dny stala místem nevysvětlitelného brutálního útoku.

Nebo snad nestala?

Mína postávala s Jackem Bauerem na vodítku u paty katedrálních schodů, přesně tam, kde stáli oné neblahé noci, kdy se najednou všude kolem nich vyrojili netopýři.

Nejdříve se obávala, že po tom, co se jim tam stalo minulou noc, se Jack nebude chtít ke katedrále ani přiblížit.

Nijak se ale nevzpíral, pokojně si vykračoval a dokonce u zaparkovaného auta zvedl nožičku.

Bylo zřejmé, že na tu událost nemá žádné špatné vzpomínky. A přesto, že její vlastní byly nejprve trochu mlhavé, rozpomněla se teď na všechno tak jasně, jako by se ta věc stala před pár minutami, a ne skoro před čtyřiceti osmi hodinami. Uviděla místo na chodníku, kde včera ležela se srdcem až v krku tak dlouho, dokud netopýři nepřestali létat kolem Lucienovy hlavy a těla, když se ho předtím snažili roztrhat na kousky.

97

Jenže on byl v pořádku, na jeho tváři nebyla jediná známka poranění.

A pravdou taky bylo, že na zemi nebyly žádné stopy od krve.

Prostě nic, co by připomínalo, jaký útok se tu odehrál.

Pak ale rozeznala prasklinu na chodníku. Jak by také na ni mohla zapomenout? Měla k ní přece přimáčknutou tvář, jak ji Lucien zalehl, aby ji ochránil.

Cítila se divně. Dívala se na věže katedrály a přemýšlela o tom, zda se ti netopýři teď schovávají právě tam a jestli by se mohli probudit a znovu zaútočit. Katedrála na ni nepůsobila žádným ďábelským dojmem, i když místo, kde teď stála, bylo přesně tím místem, kde se ten divoký útok odehrál.

Mína si nijak nenamlouvala, že by jako autorka dialogů pro show Nenasytná byla nějak zvlášť nadaná. Nevytrubovala do světa, že je génius.

Sama sebe ani nepovažovala za kreativnější, než byli umělci, které občas vídávala před Metropolitním muzeem, nebo ti, kteří malovali amatérské západy slunce a krajinky a pak je prodávali turistům, co se náhodou procházeli kolem.

Mína považovala své scénáře pro Nenasytnou za to samé.

Odráželo se v nich to, co se každý den odehrávalo před očima obyčejných Američanů, jako třeba západ slunce. Možná to bylo jen trochu dramatičtější. Psala tak ale jen proto, aby si udržela zájem diváků.

Věděla o sobě, že je trochu citlivější na nálady než ostatní lidé, možná díky své schopnosti předpovědět, kdy se někomu má stát něco strašlivého.

Svatý Jiří ovšem nic špatného nevyzařoval. Proto se snad podařilo té tragédii zabránit. Hlavním hrdinou je ale Lucien, ať už je to kdokoliv. Zachránil jí život. Nevěděla sice jak a zda pro to měl nějaký důvod, ale udělal to.

Mína přemýšlela o tom, jestli i Lucien ještě myslí na to, co se tu odehrálo, a jestli mu to taky připadalo divné. Možná i on se přišel před katedrálu svatého Jiří podívat a kladl si stejné otázky jako ona.

Možná si dal inzerát do rubriky Ztracená spojení. Sama by na to neměla dost odvahy. Musí se podívat do novin…

„Míno?“

98

Mína málem vyletěla z kůže. Otočila se a v první chvíli měla pocit, že vidí Luciena.

Ale byl to jen Jon, jenž vypadal velmi překvapeně, že ji vidí stát s nepřítomným pohledem ve čtvrtek navečer před katedrálou svatého Jiří.

„Co tu děláš?“ zeptal se jí. „Myslel jsem, že jsi šla s Jackem Bauerem na procházku.“

„To jsem taky šla,“ řekla Mína a utáhla Jackovo vodítko. Jack Bauer se povaloval na chodníku a olizoval si zadní nohy, aniž by jí věnoval jakoukoliv pozornost. „Teda, chtěla jsem, to jo, jen jsem… zamyslela jsem se nad něčím.“

„To koukám.“ Jon se vzápětí podíval nahoru na věže. Měl na sobě vyžehlené khaki kalhoty a hezkou košili a z nějakého důvodu i kravatu. V pravé ruce držel hnědý papírový sáček. „Pořád jsi ještě vyděšená z těch netopýrů?“

„Byla to celá kolonie,“ opravila ho Mína. „Dívala jsem se do Wikipedie. Netopýři žijí v koloniích. A taky jsem zjistila, že normálně na nic ani na nikoho neútočí, tak jak to udělali předešlou noc. To musela být úplná náhoda. Jsou to spíš takoví osamělí noční lovci.

Používají k orientaci něco takového jako vysokofrekvenční sonar.“

Jon se na ni zadíval, jako by nebyla normální. „Tak jo,“ řekl, „jsem rád, že to vím. Nechtěla bys radši jít domů a připravit se? Za půl hodiny začíná večeře u Antonesků.“

Mína jen zamrkala: „Cože?“

„Hraběcí slavnostní večeře,“ zopakoval. „Zapomněla jsi snad? Na počest jejího bratrance, toho knížete. Je čtvrtek večer, slíbila jsi přece, že tam půjdeme.“

Mína obrátila oči v sloup. „Už si vzpomínám. Ano. Na tu ale nemůžeme jít. Nepotvrdila jsem naši účast.“

„Míno,“ nevěřícně kroutil hlavou Jon. „Mluvili jsme přece o tom.

Dohodli jsme se, že půjdeme.“

„Ano,“ odpověděla Mína, „já jí ale nikdy nepotvrdila, že přijdeme.

Takže v tom případě jít asi nemůžeme. Co se dá dělat? Můžeme se místo toho podívat na nějaký seriál.“

„Ne,“ nevzdával to Jon. „Budeme tam mít spoustu jídla a zadarmo.

Říká ti to něco? Navíc jsem dneska ve výtahu potkal Mary Lou, a když se mě zeptala, jestli přijdeme, tak jsem řekl, že ano. Takže musíme jít.

99

Podívej, tady jsem jim koupil láhev vína.“ A ukázal Míně papírový sáček. „Stálo mě šest babek. Přece to nevyhodím.“

Mína svěsila ramena. „Proboha,“ řekla, Já tu párty dneska u hraběnky fakt nezvládnu. Mám za sebou opravdu těžký týden.“

„Já vím,“ konejšil ji Jon, vzal ji za loket a otočil ji k sobě. „Ale chceš se přece setkat s tím knížetem, ne? Není to náhodou ten, co jsi ho chtěla použít ve svém skvělém scénáři jako vzor pro toho upířího zabijáka? V tom pro Cheryl?“

„No, možná,“ připustila Mína, zatímco se blížili k Park Avenue č.

910, „možná jsem ale potkala někoho lepšího, kdo by se mi pro toho knížete hodil jako vzor.“

„Opravdu?“ divil se Jon. „A koho?“

„No, jednoho takového chlapíka,“ řekla Mína a přesně věděla, co by Jon na to noční dobrodružství s Lucienem před katedrálou asi řekl.

Kdyby mu to vyprávěla, dal by jí jako starší bratr jen dlouhou přednášku o tom, jak by neměla odcházet pozdě v noci z bytu, což sama věděla. V jejich stále ještě nerovnoprávné společnosti nebylo pro americké ženy bezpečné, aby se v noci procházely po ulicích New Yorku bez doprovodu. (Popravdě řečeno to nebylo bezpečné pro nikoho. Zběsilé mraky netopýrů můžou zaútočit na kohokoliv.) „Ale ten chlapík, kterého máme dneska poznat, by měl být kníže,“

řekl Jon. „Kde jinde bys měla šanci se někým takovým seznámit?“

„Nikde,“ souhlasila. Musela si přiznat, že Jon se na tu oslavu opravdu těší. Od té doby, co byl nezaměstnaný, tak neměl moc příležitostí si někam vyjít… a byl bez peněz. A stejně na tom byla většina jeho kamarádů. Zábava bylo to poslední, za co by si kdokoliv z nich dovolil utrácet. Mělo jí dojít, že pro Jona je jakákoliv příležitost opustit byt velmi vítaná… i kdyby to měla být jen večeře u sousedů odnaproti.

Naposledy se přes rameno zadívala na věže, které vystřelovaly vzhůru k levandulově zbarvené večerní obloze s mraky obklopujícími zapadající slunce. To už ji Jon táhl pryč. Kostely, řekla si jen tak pro sebe. K čemu vlastně jsou?

Samozřejmě, aby se v nich modlilo. Ale modlilo k čemu, no? K

Bohu, co lidem sesílá dary, o které oni nikdy nežádali a které jsou jen prokletím?

Na druhou stranu, co lidem ještě zbývá?

Nic.

100

Nic než naděje, že se situace možná jednou zlepší.

Takovou naději se Mína snažila dát lidem ve svém televizním seriálu, stejně jako duchovní třeba od Svatého Jiřího svým věřícím.

„Máš pravdu,“ řekla Mína s povzdechem a otočila se k bratrovi.

„Nemusíme tam zůstat celý večer,“ řekl Jon, když zahnuli za roh.

„Když to bude nuda, můžeme odejít.“

„Jasně,“ řekla Mína. „ A kdo ví, může to být docela zábava.“

I když tomu sama ani na vteřinu ve skutečnosti nevěřila.

101

22)

19.30, čtvrtek, 15. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11A

New York, stát New York

Lucien si byl jistý, že jeho bratranec se zbláznil. „Slavnostní večeře?“ opakoval, když podával služebné svůj kabát, aby ho pověsila v hale na věšák.

„Já jen…“ vysvětloval potichu Emil, aby ho jeho žena, zcela vytížená číšníky v jídelně, náhodou nezaslechla. „Je posedlá myšlenkou, že bys potřeboval nevěstu a že New York je místo, kde by sis mohl někoho najít. Já vím, že je to nesmysl a měl jsem tomu zabránit. Jestli mě, můj pane, chcete potrestat, klidně to udělejte, jsem s tím smířený.“

Ale Lucien, místo aby byl rozčilený, což byla reakce, kterou by u něj Emil předpokládal, se jen bavil. I když dal jasně najevo, že nechce, aby se někdo dozvěděl o jeho příjezdu do New Yorku, tohle to jasně popíralo. Škody už ale byly napáchány. Jeho nepřátelé už stejně věděli, kde je, už se ho dokonce pokusili i zabít. Jeho příjezd byl veřejným tajemstvím.

Mnohem rychleji, než Lucien předpokládal, se roznesla i zpráva o tom, jak se zachoval k nevlastnímu bratrovi. Nijak toho nelitoval.

Dokonce s tím počítal. Až se všichni dozvědí, že s ním chtěl Dimitrij vyběhnout, ale Lucien přesto vyhrál, měli by se jeho nepřátelé přiklonit spíš k tomu, aby žádný další útok, jako byl ten včerejší, který přežil, už nepodnikali.

Kníže temnot byl ve městě a silný jako nikdy.

Ale slavnostní večeře? S lidskými bytostmi?

Při té myšlence se Lucien usmál.

„Tvoje manželka,“ řekl Emilovi, „je statečná žena.“

102

„Tak to lze také říct,“ řekl Emil s nepatrným úsměvem. „Ale opravdu, můj pane, jestli si přejete jít zpátky do bytu…“

„Nic se neděje, Emile,“ konejšil ho Lucien. Někdy měl pocit, že Emil exploduje, byl pořád tak napjatý. „Doufám, že máte nějaká slušná vína.“

Emil se rozzářil. „Samozřejmě, můj pane, pár zvlášť vzácných lahví jsem opatřil jen pro vás. Pojďte, vyberte si a já je otevřu.“

Emil následoval Luciena do své knihovny, kde otevřel láhev jemného italského červeného. Po chvíli ve svém příjemně ztemnělém pokoji zaslechli, jak přicházejí první hosté, a radostný hlas Mary Lou, která je vítala.

„Jak to tak vypadá,“ pronesl neochotně Emil, „měli bychom se tam už vydat.“

„To zvládneme,“ uklidňoval Lucien svého bratrance. „Já mám lidi docela rád. Býval jsem jedním z nich, už jsi zapomněl? A také je učím.“

Když se oba muži objevili v obývacím pokoji, Mary Lou se zajíkla radostí.

„Tak tady je máme!“ vykřikla. Měla na sobě dlouhé smaragdově zelené šaty a až příliš zlatých šperků. Se šperky měla sladěné i zlaté boty. Oční stíny si vybrala v barvě svých šatů. Dlouhé blonďaté vlasy se jí točily v dokonalých vlnách a byly krásně načesané. „Kde jste se schovávali, vy dva? Kníže Luciene, ráda bych vám představila naše přátele, Lindu a Torna Bradfordovy, tohle jsou Faith a Frank Herrerovi a tohle Carol Pristleyová a Becky Evansová a Ashley Menedezová z Emilovy práce. Představuju vám všem knížete Luciena Antoneska…“

Ženy byly celkem přitažlivé, muži až příliš žoviální. Lucien si s každým podal ruku a potom se zapojil do společenské konverzace o New Yorku, jeho představeních a restauracích, které by si neměl nechat ujít, když už je tady.

Byl krásný jarní večer. Antoneskovi otevřeli všechna okna a dveře na terasu, která lemovala jejich byt. Slunce se už schovalo za obzorem a obloha měla krásnou růžovofialovou barvu. Lucien se protáhl na terasu, následován několika ženami, které všechny držely v ruce skleničku šampaňského a nadšeně hovořily o právě zahájené výstavě, jejíž vernisáže se před týdnem zúčastnily.

103

Mary Lou vybírala dobře. Jejími hosty byly opravdu krásné a inteligentní ženy.

Když Lucien znova zaslechl zvonek hlavních dveří, ani se neohlédl, aby se podíval, kdo to ještě přichází. Nechtěl být nezdvořilý.

(A dobře odhadoval, že to nebude nikdo z Draculu ani z Palatinské gardy. Z těch by se nikdo zvoněním neobtěžoval.) Pak ho ale něco přinutilo se tam podívat.

V tom okamžiku veškerá konverzace kolem něj utichla. Ne že by ženy přestaly mluvit.

Ale protože on je přestal poslouchat.

Vešla totiž žena, která věnčila svého psa ten večer, kdy došlo k útoku. Ta, co téměř sama zahynula. Mína Harperová.

Viděl, že Mary Lou ji líbá na přivítanou a přebírá od jejího vysokého společníka levnou láhev vína.

Samozřejmě, že se tu u Emila objevila. Samozřejmě. Co taky jiného mohl čekat? Někde uvnitř to přece musel tušit. Jinak by už odešel alespoň před hodinou. Nepřijel do New Yorku, aby trávil čas s přáteli Emilovy manželky. Nestál o žádný ženský doprovod, a kdyby ho potřeboval, dokázal by si ho opatřit velice snadno sám, i bez pomoci Mary Lou.

A teď ta žena, jež byla tou poslední na celém světě, se kterou by se chtěl setkat, protože na něj působila neobyčejnou přitažlivostí – tak právě ta vešla do pokoje. A on tam stál a prohlížel si ji, v jejích levných černých šatech a na kluka ostříhaných vlasech.

Stačilo, aby se na něj jednou podívala, a bylo mu jasné, že vymazání paměti nefungovalo. Poznala ho okamžitě. Ze způsobu, jakým se její velké hnědé oči doširoka otevřely a jak jí poklesla čelist, bylo jasné, že si jejich společné dobrodružství pamatuje velice jasně.

Vyslal přes pokoj jen malý signál, aby zjistil, zda ho vidí ráda, ale namáhal se zbytečně. Následný šok si dozajista zasloužil. Svým pohledem totiž odhalil, co by ho ani ve snu nenapadlo.

Upír.

To bylo to, co ji napadlo jako první. Nemyslela na nic jiného. Jen na upíry.

A na něco stejně znepokojivého, na smrt.

Okamžitě její vědomí opustil, avšak až poté, co zachytil i své vlastní jméno.

Lucien.

104

Poznala ho. Poznala ho.

Ale jak? Co se stalo? Co se nepodařilo? Proč vymazání paměti nefungovalo? Jak si to dokázala dát všechno sama tak dobře dohromady?

Kdo je ta dívka? Co dělá? Jak si má vysvětlit její jakoby elektřinou nabitý hyperaktivní mozek?

Potřeboval se to dozvědět ještě před koncem večeře, jinak se celá jeho newyorská mise ocitne na šikmé ploše.

„Mína Harperová,“ kokrhala Mary Lou, když zpozorovala, že se k nim blíží. Uvědomil si, že skupinu žen, se kterou se tak přátelsky bavil, opustil bez jediného slova. Ale bylo to ještě horší. Sám sebe přesvědčoval, že ho nezajímají hluboké oči Míny Harperové, její vlasy či štíhlost jejího pasu. Ale nefungovalo to. Tohle byla záležitost života a smrti. Pro celý upíří rod. „Chtěla bych ti představit Emilova bratrance, knížete Luciena Antoneska.“

„Těší mě,“ odpověděla s jemným úsměvem Mína. Její přední dva zuby se trochu překrývaly. Uchopil její ruku. Její úžas se pomalu proměňoval ve zmatek. To je ten kníže, volal její mozek. To je on!

Co má proboha tohle znamenat? Kdo to je?

„Ano,“ bylo vše, co řekla nahlas. Oproti jejímu klidnému hlasu ale její mysl pracovala na plné obrátky. „Ráda vás poznávám.“

Její ruka byla štíhlá a teplá. Jeho ruka taková v žádném případě nebyla.

„A toto je její bratr, Jonathan Harper,“ pronesla Mary Lou tónem, který dával najevo její nevraživost.

„Jon,“ opravil Mary Lou tmavovlasý muž stojící vedle Míny a zároveň mu podával ruku.

„Samozřejmě,“ řekl Lucien. Rychle si s bratrem rukou potřásl, opatrně, aby mu ji příliš nestiskl. Přesto zahlédl, jak sebou mladý muž cuknul.

Obrátil svou pozornost zpátky na tu dívku, která z něj od chvíle, co vstoupila do bytu, nespustila oči. Pokusil se opět opatrně nahlédnout do jejího vědomí – upír smrt kníže kněz drak – a zase se vzdálil.

Není divu, že se mu nepodařilo vymazat jí paměť. Byla tak rozrušená. Hlavu měla plnou zmatků.

„Jonathane,“ oslovila Mary Lou jejího bratra, „vím, že se dobře vyznáte v elektronice. Moje kamarádka Becky právě dostala nový 105

iPhone a ztrácí spoustu času tím, jak si stahuje nějaké, no, jak tomu říkáte? No, ty, aplikace. Nemohl byste jí trochu pomoci?“

Bratr si prohlédl Becky, prsatou mladou dámu v přiléhavých červených pouzdrových šatech, a ochotně souhlasil.

Dívka odchod svého bratra nijak nekomentovala.

Lucien stále slyšel, jak její vědomí křičí: upír! Lucien, kníže, vrah, drak, smrt.

Pak uviděl v jejím vědomí červenou kabelku s vykládaným lesklým dráčkem. Co znamená ten drak? Nedovedl si to nijak vysvětlit.

Nerozuměl už vůbec ničemu.

„Takže vy jste ten kníže, o kterém jsem tolik slýchávala?“

Zdvořile se na ni usmál – byl si dostatečně vědom toho, jak na ženské bytosti působí jeho úsměv – pak ji vzal jemně za ruku a odvedl na prázdné místo na terase. Přitom mumlal něco o tom, jaká by to byla škoda, kdyby si ten nádherný výhled nechala ujít.

Pořád doufal, že by se s ní dalo dohodnout, že tak bláznivá zase nebude.

„Manželce svého bratrance jsem nic o tom útoku neřekl,“ vysvětlil jí rychle a potichu, když se ocitli dostatečně daleko od ostatních hostů. „Nechtěl jsem ji znepokojovat. Která žena by ráda slyšela o zdivočelém hejnu netopýrů, kteří se pohybují v blízkosti jejího bydliště…“

Rozhodně se nechtěl za žádných okolností zmiňovat o Draculu.

„Já o tom Jonovi taky nic neřekla,“ svěřila se mu dokonale klidným hlasem, který ho překvapil. „Tedy, alespoň ne o tom, co se týkalo vás.“

„To bylo od vás chytré,“ řekl. „Svým milovaným neradi dáváme záminky k obavám.“

Sklonila pohled a vypadalo to, že pozoruje okna bytů pod nimi, jen aby se mu nemusela dál dívat do očí. Musel si přiznat, že ho přitahuje, a zároveň sám sebe varoval, aby byl opatrný. Patřila k lidem a podle kakofonie v její mysli nebyla úplně normální.

Byla to velká škoda, protože jinak byla velmi milá.

„Zvlášť,“ podotkla ještě, „když se nakonec nikomu nic nestalo.“

„Takže jsme spolu zajedno,“ souhlasil. „Nebudeme se o tom dál šířit. Před nikým.“

„Vyprávěla jsem o tom jen své nejlepší kamarádce,“ prozradila a konečně se na něj zase podívala. „Nevěřila mi. Říkala, že se mi to jen zdálo.“

106

Situace možná není tak kritická, jak jsem se původně obával.

„Kdo by jí to zazlíval?“ řekl. „Nemyslíte si, že se celé té příhodě dá jen těžko uvěřit? Netopýři na Upper East Side. Absurdní.“

„Tady není čemu věřit nebo nevěřit. Kdybych si začala klást otázky, tak jak je možné, že z toho včerejška nemáte na sobě ani škrábnutí?“ zeptala se, opírajíc se o cihlovou zeď terasy. „Já totiž dobře vím, že se mi to nezdálo. A taky dobře vím, kdo jste.“

Lucien čekal, že vysloví upír. Nebyl ji jistý, jak by se pak měl zachovat. Už dlouho se mu nestalo, aby ho lidská bytost prokoukla.

Když ano, byl to někdo z Palatinské gardy, který mu chtěl ublížit.

Tahle znepokojivě hezká, ale bohužel asi bláznivá dívka byla nevyzpytatelná, a to ho znervózňovalo.

Ještě komplikovanější však bylo to, co jí bude muset v souladu se zákony svého rodu udělat, jestli se ukáže, že ho skutečně prohlédla.

„A kdo tedy podle vás jsem?“ zeptal se jí, aby to znělo co možná nejobyčejněji.

„Došla jsem k názoru, že jste anděl,“ prohlásila a široce se na něj usmála. „A taky že se včera v noci před katedrálou svatého Jiří stal zázrak.“

107

23)

20.00, čtvrtek, 15. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11A

New York, stát New York

Kníže Lucien Antonescu neměl rád, když ho lidé označovali za anděla. Mína si trochu pozdě uvědomila, že s tím trochu přestřelila.

„Nestal se žádný zázrak,“ trval na svém. „A já opravdu nejsem anděl. O tom vás mohu ujistit.“

„To není pravda,“ odporovala mu Mína, která ho chtěla poškádlit.

Vypadal totiž jako někdo, koho se nikdo škádlit neodváží. Tvářil se neobyčejně vážně. „Dal jste v sázku svůj život, abyste mě zachránil.

Ale pak jste zmizel a ani jste mi nedal možnost, abych vám mohla poděkovat. To je přece nesmírně andělské.“

„Myslím, že vaše kamarádka měla pravdu,“ řekl jí, když jim číšník přinesl na malém stříbrném podnosu pohár šampaňského, „že mícháte své sny s realitou. Bylo to přece jen pár malých netopýrů…“

„To jste říkal už tu noc, co se to stalo,“ připomněla mu s hraným rozhořčením. „Nebyla to pravda tehdy, a tak to nemůže být pravda ani teď. Byla to určitě ta nejhrůznější věc, co se mi kdy v životě přihodila, a já pořád tvrdím, že jste z toho vyvázl bez sebemenšího škrábnutí jen zázrakem. Jestli ale chcete svoje vlastní zásluhy dál snižovat, jen si poslužte. Můžeme místo toho klidně mluvit o nudných věcech, jako to dělají ostatní. Jak dlouho se zdržíte ve městě?

A byl jste už na nějakém pořádném divadelním představení?“

S překvapením se na ni upřeně zadíval. Pak propukl v smích.

„Vlastně jsem ještě na žádném nebyl,“ připustil. „Přijel jsem tu noc, co jsme se potkali, takže tu zatím nejsem dlouho. Co mi doporučujete?“

108

Mína si usrkla šampaňského. Měla pocit, jako by jí mysl uháněla rychlostí tisíc mil za minutu. Jaká byla pravděpodobnost, že Lucien – její Lucien, ten, kterého potkala před katedrálou svatého Jiří – a hraběnčin kníže budou jedna a táž osoba? To přece byla neuvěřitelná náhoda! Mína o něm potřebovala zjistit co možná nejvíc. Chtěla co nejlépe popsat jeho povahu a charakter a překvapit tak Sye.

Samozřejmě, že ten její kníže nemohl být věrnou kopií knížete Luciena. Určitě byl pro Victorii Worthingtonovou Stoneovou příliš mladý. Potřebují najít někoho trochu staršího, kdo by lépe zapadl do představy o romantickém vztahu.

Ne že by Cheryl v reálném životě o Luciena nestála, to určitě ne.

Ve vteřině by ho brala.

Stejně i všechny ostatní ženy. Jen se na něj podívejte! Byl tak dokonalý… ten jeho profil, ta široká ramena…

Ať by ho ale hrál kdokoliv, musel by určitě mít na skráních více šedin a nosit… brýle. Ano! To je ono! Zabiják upírů, nebo jak ho to nazvala, by určitě měl nosit brýle!

„Promiňte,“ řekl kníže a upřeně se na ni zadíval nádherně tmavohnědýma očima. „Říkala jste něco?“

„Ne,“ odvětila Mína. Přímočarost jeho upřeného pohledu ji zneklidňovala. Měla pocit, jako by jí četl myšlenky. Nebo jako by viděl skrz její oblečení.

Stejně to ale byl nejpřitažlivější muž, jakého za dlouhou dobu potkala… a kterého nemusela žádat, aby se kvůli ní vzdal svého motocyklu.

„Moc by mě zajímalo, co děláte,“ pokračovala. „Vím, že se takhle ptají jen nevychovaní Newyorčané posedlí zjišťováním, čím se živí ostatní lidé. Já jsem ale doopravdy jen zvědavá. Chtěla bych vědět, co takový kníže celý den dělá. Zachraňujete dámy na každém kroku, nebo jsem já jenom byla ve správný čas na správném místě? A máte taky zámek? A vyzýváte své protivníky na souboj?“

Její společník vypadal čím dál tím zmateněji. Nejspíš mu připadala až moc odvážná. Mína si říkala, o čem s ním asi hovoří jiné ženy. Jí připadalo přirozené zeptat se ho na jeho souboje.

„Zámek samozřejmě mám,“ odpověděl. „Ve skutečnosti ovšem patří celé rodině. Emil a Mary Lou tam přijíždějí na návštěvu každé léto. Určitě vám o tom již Mary říkala.“

109

Mína jen mávla rukou. Trochu pozdě si uvědomila, že o tom zámku slyšela až příliš.

„Vlastně to vím od Mary Lou, že máte zámek. V Rumunsku.“

„Nachází se blízko Sighişoary,“ doplnil s úsměvem. „A na vaši druhou otázku odpovídám ne. Nikdy jsem se s nikým nebil. Jsem učitel.“

„Vy jste učitel?“ Kdyby jí řekl, že je expert na upíry, nebyla by tolik překvapená. „A co učíte? Jak uniknout útoku netopýrů?“

„Učím historii východní Evropy,“ odpověděl s pobaveným výrazem ve tváři. „Na Bukurešťské univerzitě. Většinou mám večerní kurzy.“

Mína pozvedla obočí. „Opravdu?“ Byla totiž přesvědčená, že kníže Lucien si nemusí vydělávat na živobytí žádným učením. Usuzovala tak nejen ze skutečnosti, že má vlastní zámek a na ruce drahé hodinky, ale i z toho, jak se celkově projevoval.

Jeho další slova ale jeho zájmy potvrdila.

„Je pro mě důležité,“ říkal, „aby bohaté kulturní dědictví mojí země nebylo příští generací zapomenuto. Víte přece, jak jsou dnes mladí lidé pohlceni videohrami a psaním textových zpráv. Snažím se přednášet svým studentům tím nejzajímavějším způsobem, abych u nich vzbudil pro historii stejné zaujetí, jaké mám pro ni já sám. Jestli se mi to daří?“ Skromně pokrčil rameny.

Míně se chtělo zatleskat. Kdyby se navíc ukázalo, že má v kapse saka bifokální brýle, tak by to určitě nevydržela a políbila by ho na ústa. „A vy teď tady trávíte jarní prázdniny?“

„Ne, vůbec ne,“ odpověděl kníže Lucien, z vnitřní kapsy kašmírového saka vyňal brýle se stříbrnou obroučkou a nasadil si je na nos. „Jsem tady kvůli sérii přednášek o Vládu Tepesovi, které má v Metropolitním muzeu jeden můj kolega.“

Při pohledu na brýle na Lucienově obličeji se Mína zhoupla na vysokých podpatcích a málem se poroučela k zemi.

„Není vám něco?“ zeptal se svým hlubokým hlasem a s nelíčenou obavou Lucien. „Můžu vám nějak pomoci?“

Ucítila jeho silnou paži, tak důvěrně známou už z předešlé noci před katedrálou. Objal ji kolem obnažených ramenou a jemně a zároveň šikovně ji vedl k jednomu z hraběnčiných bílých kovových zahradních křesílek.

Mína vděčně klesla na zelenobílý pruhovaný polštář židle a hlavou jí letělo jediné: Ty brýle! Ty brýle!

110

Lucien si brýle zase sundal, rychle je strčil zpátky do kapsy saka a starostlivě se k ní naklonil. „Nemám vám přece jen přinést trochu vody?“

„Ne,“ odmítla Mína. Pak dopila svoji sklenku šampaňského a položila ji na kovový stolek před sebou. Vyhrkla rychle první slova, která ji napadla, aby změnila téma rozhovoru. „Ja-jaký VLad Tepeš?

Kdo je to?“

„V patnáctém století to byl nejmocnější vládce Vlašská, což je dnešní Rumunsko,“ vysvětloval Lucien. „Ve východní Evropě je považován za velkého hrdinu. Jste si jistá, že vám nic není? Opravdu totiž nevypadáte dobře.“

Mína položila svoji ruku na jeho, spočívající vedle ní na opěradle křesílka. Nemohla odolat. Lucien měl v sobě něco, kvůli čemu toužila se ho dotknout. Byla si vědoma toho, že to nechce udělat jen proto, že jí zachránil život.

„Nic mi není,“ odvětila a pomyslela si, že má velmi studené prsty.

Ale co, venku ostatně taky nebylo nijak teplo. Kéž by si bývala vzala svůj svetr. Při odchodu na party ale už tak měla zpoždění a neměla kdy si vybrat ve skříni takový, který by jí šel pěkně k šatům. „Jen jsem měla v práci opravdu hrozný týden.“

„To je mi líto,“ řekl Lucien, sundal si sako a lehce jí ho přehodil přes ramena… jako by to byla ta nejpřirozenější věc na světě.

Mína měla pocit, jako by zničehonic dostala herdu do zad, jak se to běžně stává při výprodejích u firmy Marc Jacobs.

Uklidni se, říkala si. Je to přece hrabě. Tohle šlechtici dělají normálně. Jsou odmalička vychováváni, aby se chovali právě takhle a dámám v nouzi nabízeli svá saka.

No tak, podívej se na něj. Je naprosto úžasný. A ani to jeho sako zbytečně nehřeje.

„Je to už lepší?“ zeptal se a v jeho hlase byl znát opravdový zájem.

Mína si pomyslela: Ach, Šošono, kdybys mě tak mohla vidět právě teď. Určitě by ses rozplakala a slzami by sis mohla jako přírodním dresinkem ochutit salát.

„Moc vám děkuji,“ zašvitořila Mína. „Je to teď mnohem lepší, Luciene. Och… smím vám říkat Luciene? Nebo byste byl radši, abych vás oslovovala profesore Antonescu? Nebo doktore Antonescu? Nebo snad Vaše královská Výsosti?“

111

„Říkejte mi Luciene,“ odpověděl a opět se usmál. Když se usmíval, vypadal neskutečně přitažlivě. Ty jeho tmavé vlasy a smutné oči! Mína myslela na to, že Lucien Antonescu potřebuje v životě mnoho škádlení a rozptylování. Jen tak se mu dá vynahradit, co ho asi potkalo. Ať je to už cokoliv, co vneslo do jeho hnědých očí tolik smutku a bolesti! „A co způsobilo, že jste měla takový špatný týden?“

„Ale to nic,“ začala Mína. „Slyšel jste už o té válce upírů?“

„Prosím? Co jste to říkala?“

Bývala by mohla přísahat, že na zlomek vteřiny proletěl jeho temně hnědýma očima rudý záblesk. Stejný jako toho večera před katedrálou. Pohled, který na ni upřel, byl plný nedůvěry a smíšený s…

pocitem hněvu. Jeho ruka vyklouzla zpod té její tak rychle, jako by ho její kůže spálila.

„Podává se večeře,“ ohlásil usmívající se číšník s blonďatým copánkem, oblečený v bílé košili a černých kalhotách. Mluvil nahlas, aby ho od francouzského okna na terasu, kde stál, všichni dobře slyšeli.

Mína nemohla přijít na to, co v jejím chování mohlo u knížete způsobit tak odmítavou reakci. Lucien vypadal, jako by se ho něco hrozně dotklo. Sáhl po sklence šampaňského, o kterou až dosud nejevil ani ten nejmenší zájem, a jedním lokem vyprázdnil celý její obsah.

Co jsem to jen provedla? přemítala Mína. Co jsem to vlastně řekla?

Co mohlo způsobit takovou změnu v chování knížete, jenž jí nejprve něžně přehodí své sako přes ramena, aby jí nebylo zima, a pak do sebe naráz obrátí sklenici alkoholu jako nějaký ochlasta, který se jen třese na další?

„Je… je mi to líto,“ zamumlala omluvně Mína. „Já jenom…“

Mína se uklidnila ve chvíli, kdy kníže potřásl hlavou a znovu na ni upřel svůj zrak. Jeho oči opět nabyly teplého hnědého tónu.

Samozřejmě. Ten rudý záblesk se jí nejspíš musel jenom zdát. To všechno ta její přílišná představivost. Díky ní ale také získala místo, které má.

„Ne, to mně je to líto,“ zaznělo z úst knížete stejně srdečně jako předtím. Mína ale přesto měla pocit, že se Lucien nějak příliš kontroluje. Jeho ruka, v níž držel prázdnou sklenku po šampaňském, byla najednou celá bílá a klouby na ní tak vystouplé. Blesklo jí hlavou, že Lucien tak pevným stiskem brzy rozmáčkne sklenku na několik 112

kusů. „Nejspíš jsem dobře neslyšel, co jste říkala. Mluvila jste o válce upírů?“

„A-a-ano,“ řekla Mína pomalu. Povšimla si, že k nim má namířeno hraběnka, a trochu se jí ulevilo. „Píšu pro seriál Nenasytná. Běží to na ABN. Ve sledovanosti nás ale těžce válcuje Touha. A to jen proto, že si tam přidali ty upíry. Já vím, že je to k smíchu. Ale tento týden za mnou přišel můj šéf s požadavkem, že s nějakými příběhy o upírech musíme přijít i my.“

„Aha,“ odvětil Lucien. „Vy máte na mysli tuhle válku upírů…“

„Pochopitelně,“ odpověděla na to Mína s trochu nepatřičným úsměvem. Tenhle člověk je teda něco! Vystihla ho dobře, i tu jeho potřebu nechat se trochu provokovat. Ta potřeba je nejspíš větší, než se zdá. „Snad si nemyslíte, že jsem měla na mysli skutečnou válku upírů…“

Mína si povšimla, že Lucien vrhl rychlý pohled směrem ke hraběnce, nevěděla však, co si má o něm myslet. Není snad mezi nimi něco? V tu chvíli už však u nich byla Mary Lou, vzala Lucienovi z rukou jeho sklenku dřív, než by ji snad mohl rozmáčknout, a pak se zeptala: „Co vy dva tady venku ještě děláte? Večeře je na stole a všichni čekají už jen na vás. O čem jste se to tak zapovídali, že jste ani neslyšeli, že se podává večeře?“

„Nic důležitého,“ řekl kníže Lucien. Rty měl však přitom přísně sevřené. „Bavili jsme se o válce upírů.“

Hraběnka na něj rychle pohlédla, pak ale jen pohodila svojí zářivě zlatou hřívou a zasmála se.

„Dobrotivé nebe,“ vypravila ze sebe. Její jižanský přízvuk byl vždycky zřetelnější, když měla něco upito. „Mína vám nejspíš musela povídat o té upíří válce, co vede televizní seriál Nenasytná, pro který pracuje, proti jinému nepřátelskému seriálu s názvem Touha. Nic ve zlém, Míno, víš sama dobře, že já budu fandit tomu tvému seriálu až do roztrhání těla. Ale musím ti říct, že Gregory Bane z Touhy je tak sexy… Nemůžu se ho nabažit…“

„No,“ řekla Mína s očima v sloup, což dělala vždycky, když zaznělo jméno Gregoryho Banea. „Jak to chápu já, tak ten náš upír bude sexy úplně stejně.“

Lucien vypadal, že se mu zřetelně ulevilo. „Televize. Žádná velká očekávání bych si nedělal.“

113

Mína pořád ještě nechápala, co se tu odehrávalo. Jako třeba proč tak najednou zmizela z tváře Luciena jeho náhlá upjatost… anebo proč ten úsměv, kterým ji opět obdařil, byl tak odzbrojující, že cítila slabost v kolenou, takže si ani nebyla jista, zda dokáže bez zaškobrtnutí dojít na svých vysokých podpatcích až do jídelny Antoneskových.

Nic vážného se ale nedělo, protože Mary Lou s úsměvem debatu ukončila. „Samozřejmě, že to jsou jen boje mezi televizemi. Jací jiní upíři by jinak spolu válčili? No, ať je to, jak chce, nechtěla bych nijak rušit vaši konverzaci. Můžete klidně pokračovat u stolu, kde jsem vám zachránila dvě místa vedle sebe. Kníže Luciene, buďte tak laskavý a doveďte Mínu ke stolu, prosím.“

Kníže Lucien byl skutečně laskavý. Vstal a galantně nabídl Míně své rámě. V očích se jí objevilo obrovské překvapení.

Není ani divu, neboť až dosud žádný muž Míně své rámě nenabídl. David nebyl zrovna tím největším gentlemanem. Zajímal se daleko víc o své učebnice o zubařině než o společenské způsoby.

Mína váhala, zda má podle očekávání prostrčit ruku skrze rozevřené Lucienovo rámě, nebo o něj jen opřít konečky prstů, jak to jednou viděla u hrdinky Jane Austenové v televizním zpracování pro BBC.

Mína měla pocit, jako by se jí trochu točila hlava… ale jestli to bylo blízkostí onoho šlechtice nebo tím šampaňským, to si nebyla jistá.

Nešlo jí na rozum, co se to s ní děje. Ne že by nikdy předtím neměla blízko sebe takhle krásného muže. Pracovala často s herci a i mezi nimi se najdou elegantní a sympatičtí krasavci.

Možná to ale bylo tím, že o ni žádný z nich nikdy neprojevil ani náznak zájmu.

Anebo možná… snad jen možná… se jí zatočila hlava proto, že poprvé od chvíle, co ji opustil David, poznala muže, který ji přitahoval, který nebyl ještě ženatý, nebyl to homosexuál ani si nezahrával se smrtí.

Mína tedy prostrčila svou ruku skrz Lucienovo rámě – pro případ, že by se jí hlava zatočila ještě víc a ona se musela o něco pevného opřít – a usmála se na něj.

„Tak,“ zašvitořila, „kde jsme to přestali?“

114

24)

21.00, čtvrtek, 15. dubna

Park Avenue č. 912

New York, stát New York

„Co tady pohledáváte?“ zeptala se modrovlasá stará žena, zatímco její pekinéz zvedal nožičku a čural kousek od místa, kde stál Alaric Wulf. „A nezkoušejte mi lhát, mladý muži.

Sledovala jsem vás ze svého okna. Stojíte tady už přes hodinu.“

„Čekám tady na svoji ženu, madam,“ odpověděl. „Má tady schůzku s doktorem Rabinowitzem.“ Hlavou ukázal na mosazný štítek na zdi, o niž se opíral a na níž stálo: Dr. Rubin Rabinowitz, gynekologie.

Modrovláska se podívala na cedulku a pak zase na něj. Z jejího výrazu pochopil, že absolutně neví, která bije.

„Takhle pozdě?“ dožadovala se stará dáma odpovědi. „A proč nejste v čekárně?“

„Trpím klaustrofobií,“ řekl na to Alaric a zíral na psíka. Pekinézova hlava byla rozpláclá a jeho pohled vyjadřoval znechucení a odpor, které se nejspíš přímo přenášely na jeho paničku. „A doktor Rabinowitz má velké pochopení pro napjatý časový program mé ženy.“

„Hm,“ zamumlala stará dáma a spěšně se vydala svoji cestou.

Alaric stál vedle dveří do domu č. 910 na Park Avenue tak, aby ho nebylo vidět. Opíral se o zastrčenou část domu, kde si ho mohly všimnout tak akorát stařenky šourající se kolem a věnčící své neuvěřitelně malé psíky a vrhající na něj káravé pohledy. Alaric věděl, že tak je všechno v pořádku.

Ta modrovlasá dáma možná měla své mouchy, ale jemu se celkem líbila. Líbily se mu ženy, co mají duha. Připomínaly mu Betty a Veroniku.

115

Líbil se mu vlastně celý ten dům, a to i s jeho nájemníky. Alespoň s těmi současnými.

Byla to elegantní cihlová stavba na rohu ulice, zjevně dobře udržovaná. Květiny ve velkých květnících po obou stranách automatických dveří vypadaly zdravě a bujně. Vstup překrývala zelená plátěná stříška. Pod ní se plazil červený koberec bez jediné skvrnky.

Vrátný byl mladý a dělal svou práci dobře a rád. Alaric viděl, jak jednou zfackoval chlapíka z čínské restaurace, který chtěl před ním proklouznout a pod dveře bytů nastrkat jídelní lístek ze své restaurace.

Vrátný rovněž zastavil a podle seznamu pečlivě zkontroloval jméno každého hosta přicházejícího na slavnostní večeři k Antoneskovým. Teprve potom je nechal vejít.

Alaric viděl, že jako nepozvanému se mu nepodaří na tu party jen tak proklouznout. Tedy když nepoužije síly.

A to se mu nechtělo. Zatím.

A protože to byla dvacetipatrová budova a Antoneskovi bydleli v jedenáctém patře, kam nevedlo žádné požární schodiště, nešlo použít žádného triku s rozbitým oknem nebo přístupem přes střechu, které mohl zkoušet jindy.

Znal každé auto, které parkovalo před číslem 910. Netrvalo dlouho a přišel na to, že se dá také protáhnout skrz garáže a využít služební vchod.

Nikam nepospíchal. Času měl dost. Dost na to, aby si svůj další postup dobře naplánoval.

Večer předtím se ubytoval v hotelu Peninsula a velice si užíval jeho luxusu. S hotelem v Chattanooze to nešlo vůbec srovnávat. Na ploché obrazovce mohl ke svému potěšení sledovat bezpočet kanálů, a to i když se ponořil do hluboké vany, která samozřejmě neměla žádnou odpornou protiskluzovou úpravu. Povlečení bylo nadmíru jemné. Hotel se také pyšnil proskleným bazénem na střeše, kde si mohl k udržení své kondice plavat do libosti. Rozmanité menu pokrmů s donáškou přímo do pokoje se zdálo nevyčerpatelné. V

hotelu bylo také několik barů a salonků, kde se scházely krásné ženy snad ze všech zemí světa, aby si odpočinuly po dnu plném nakupování. Dámy zde v klidu trávily nekonečně času a vyměňovaly si esemesky se svými přáteli. Ne, Alaric rozhodně z Manhattanu nepospíchal.

116

Znervózňovala ho jen jedna drobnost.

Důvod, proč tady vlastně je.

Jestli nebyl ten e-mail, který mu Martin přeposlal, nějaký podvrh, tak se sem kníže vydal ze stejného důvodu jako on – to aby se už víckrát nestalo, že by po newyorských parcích někdo vysával krev mladým děvčatům.

Složka s jejich fotografiemi ho očekávala v hotelu. Její obsah ho vyděsil.

Alarika přitom hned tak něco nevyděsilo. Za těch dvacet let u Palatinské gardy toho viděl dost.

K fotografiím nebyla připojena žádná jména. Podle kvality ošetření jejich chrupu vyslovil koroner domněnku, že pocházejí z východní Evropy či Ruska a že zde zřejmě pobývaly nelegálně… to by také vysvětlovalo, proč se nepodařilo žádnou z těch dívek identifikovat.

Alaric jim dal americká jména, taková, která odpovídala americkému snu, za nímž dozajista každá do New Yorku přijela.

První byla dlouhovlasá Aimée. Tu našli před desíti dny brzy ráno na promenádě v Central Parku.

Druhá byla zrzavá Jennifer, jejíž tělo objevil parkový zřízenec o dva dny později v Bryant Parku.

Poslední oběť nazval Alaric Hayley. Její fotografie ho vyvedla z míry nejvíc, protože se neuvěřitelně podobala Simoně, Martinově dceři. Obě měly snědou pleť a kolem obličeje se jim točily v podobně nakroucených kudrlinách černé prameny vlasů.

Hayley našli minulý víkend v Central Parku, stejně jako Aimée…

Alaric si v hotelovém pokoji pečlivě prohlížel všechny fotografie a viděl něco, co veřejnost ani strážci práva, s výjimkou úřadu vrchního koronera, neviděli. Když už byly fotografie poslány do Vatikánu, nebylo pochyb o tom, co bylo příčinou smrti, ani o tom, kdo nebo spíš co bylo zodpovědné za jejich smrt.

Zbývala jediná otázka. Bude Palatinská garda schopna polapit vrahy těch dívek dříve, než tak učiní sám kníže? Po prohlédnutí fotografií si totiž byl jistý, že se jedná o více než jednoho útočníka.

Pořád se ještě nesrovnal s myšlenkou, že by se v New Yorku najednou objevil upír, který by měl stejný úkol jako on. A nejen tak ledajaký upír, nýbrž sám kníže temnot.

117

Alaric předpokládal, že knížeti nezáleží na těch mrtvých dívkách, ale jde mu především o to, aby zavraždění všech tří děvčat nevedlo k odhalení jeho druhů na veřejnosti. Upíři i Vatikán v tom byli zajedno, nestáli o to, aby se veřejnost dozvěděla, že upíři nejsou jen výplodem fantazie Brama Stokera, ale že to jsou existující bytosti. Nestáli o podobnou paniku, jaká se šířila v osmnáctém století po východní Evropě. Tehdy nevzdělaní vesničané uvěřili vymítačům upírů, že členové jejich rodin nejsou mrtví a že si musí od nich koupit velmi drahé protiupíří prostředky, vykopat jejich hroby a mrtvým oddělit hlavy od těl.

Dávalo to určitě smysl. Alaric předpokládal, že se tu kníže objeví a bude se snažit toho vraha, nebo ty vrahy, zastavit. Musí se obávat, stejně jako Vatikán, že svět se dozví pravdu o jejich existenci.

Alaric byl pořád ještě nervózní z toho, že by měl mít s knížetem stejné cíle.

Alaric měl samozřejmě ještě další cíl – kromě vypátrání vraha či vrahů chtěl také zneškodnit knížete samotného. Ať už s tím jeho nadřízení v Palatinské gardě souhlasí či ne.

Snažil se své frustrace zbavit dlouhým pobytem v hotelovém bazénu, po němž následoval skvělý oběd v luxusní restauraci.

I když nebyl se svou současnou situací moc spokojený, alespoň se dobře najedl.

A když tedy postával před vchodem do domu číslo 910 na Park Avenue a čekal, jestli se kníže objeví, tak hlady určitě neumíral.

Dokonce si začínal myslet, že ti lidé, které měl sledovat, měli možná v něčem pravdu. Antoneskovi byli bohatí, nechutně, obludně bohatí. A podobně jako on se nerozpakovali užívat si života plnými doušky. Měli letní sídlo v Rumunsku, podle snímků žádnou ruinu, a jídávali v těch nejlepších restauracích. Včera například večeřeli ve Four Seasons.

No, to slovo „večeřeli“ mělo jen relativní význam. Samozřejmě toho moc nesnědli, když patří k těm odporným Satanovým stvůrám.

Paní Antonesková byla předsedkyní domovní komise, která vybírala, kdo se smí do té budovy nastěhovat a kdo ne, takže si dozajista dávala pozor, aby se tam nedostali nějací šťouralové, jako byl on.

Přesto nikdo, koho se ptal, o ní neřekl jediné špatné slovo… a samozřejmě se nezmínil o tom, že by mohla být členkou nějakého 118

záhrobního spolku. A už vůbec ne, že by spala ve své vlastní rakvi nebo si hlídala, aby měla vždy poblíž hlínu z vlastního hrobu. Tohle všechno byly jen povídačky, kterými Stoker ve své knize mystifikoval stovky čtenářů. Buď to žádná upírka nebyla, nebo se jí i jejímu manželovi podařilo dokonale splynout s prostředím, mnohem lépe než jiným démonům, s nimiž se kdy setkal.

Paní Antonesková dokonce pracovala v několika výborech charitativních organizací. Jeden z nich pomáhal dětem s rakovinou, aby se dostaly na letní tábory.

Děti s rakovinou. Skvělé mimikry pro krvežíznivce.

Manžel vlastnil a řídil několik firem s nemovitostmi v celém městě a často doprovázel svou manželku na charitativní akce, jako byla třeba ta s letním táborem.

Upíři, účastnící se charitativní akce na podporu letních táborů pro děti… s rakovinou. To byl nářez, dokonce větší než Betty a Veronika.

Popsal Martinovi, co všechno viděl.

Právě s ním probíral charitativní zájmy svých sledovaných, když se telefonu chopila Simone. „Strýčku Alariku?“

„Ano, zlatíčko?“

„Dostaneš ty bídáky, co sežrali mýmu tátovi obličej?“

„Ano,“ řekl bez zaváhání, „dostanu je.“

Tak jako určitě dostane i ty, co zabili Aimée, Jennifer a Hayley…

nebo jak se ve skutečnosti jmenovaly.

Všechno se to hezky skládalo dohromady jak dětská skládanka.

Jestli ti Antoneskovi jsou opravdu spřízněni s Lucienem Antoneskem a on je opravdu knížetem temnot, tak je Alaric musí zlikvidovat.

Všechny. Bylo mu jedno, co chtěli jeho nadřízení ve Vatikánu i kolik peněz Antoneskovi darovali na tábory pro děti s rakovinou. Pro něj to byli stejní parazité jako třeba klíšťata. Musí být zničeni za to, co provedli Martinovi nebo té Sarah z Walmartu v Chattanooze. Těm neidentifikovaným mrtvým ženám, co ležely v márnici.

Taky kvůli mnoha jiným, které Alaric za celá léta v Palatinské gardě viděl týrat a umírat. Museli být rozmačkáni jako červi, nic jiného ostatně ani nebyli. Kdyby Alaric nezasáhl, vytvářeli by jinak další stvůry, jakými byli sami, a ty by pak trápily další lidi úplně stejně, jako trápili Martina, Sarah a ty dívky.

119

Upíři byli odporní a páchli a ten puch šířili všude kolem, a taky nemoci, kterými se nakazil každý, kdo se jich jen dotkl, a každý, koho se dotkli oni sami.

Musí být všichni vyhubeni!

Jinou možnost nepřipouštěl.

Mezitím bude Alaric klidně postávat před číslem 910 na Park Avenue a čekat. Bylo mu jedno, kolik starých dam kolem něj projde a zeptá se ho, co tam pohledává. Klidně by jim mohl ukázat fotografie Aimée, Jennifer a Hayley, kdyby to bylo nutné.

A když už by na to došlo, ukázal by jim i fotku Martina, jak dřív vypadal.

To by je umlčelo.

120

25)

12.30, pátek, 16. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11A

New York, stát New York

Mary Lou a její manžel odvedli skvělou práci, protože nedopustili, aby Mínina sklenička s vínem nebyla po celý večer vždycky alespoň z poloviny plná.

Ale Mína z ní jen lehce usrkávala. To poslední, co by chtěla, by bylo opít se tu před lidmi, které denně potkává ve výtahu. Natož před knížetem.

Uvědomila si, že je už po půlnoci, když se Mary Lou zeptala, zda si dá někdo kávu. Mína si všimla, že se její bratr neustále dívá na hodinky. Jeho společnice nedokázala přebít Jonovo zaujetí pro slavnou herečku Taylor Mackenzieovou. To ji ostatně ani nepřekvapovalo. Komu by se to také povedlo?

„Ach, promiňte,“ řekla Mína s opravdovou lítostí. „Je mi to líto, ale musím už jít. Zítra ráno jdu do práce. A až teď přijdu domů, musím ještě vyvenčit psa.“

„Já to udělám.“ Jon vyskočil s nebývalou rychlostí z pohovky, až se za něj Mína trochu zastyděla.

„Můžu vás doprovodit, Míno, pokud by vám to nevadilo,“ řekl Lucien a odložil svou skleničku. „Po všem tom báječném jídle by mi trochu pohybu neuškodilo.“

Mína cítila, jak rudne. Nevěřila, že se červená. To se jí nestalo už celé roky. Až do dnešního večera.

„To by mě potěšilo,“ řekla. Ani náznakem nezmínila, že Lucien se toho „báječného jídla“ skoro ani nedotkl. Tvrdil, že má stále ještě pásmovou nemoc.

121

Jon se vrátil na své místo. „Ehm,“ snažil se skrýt zklamání, „vy dva to dozajista zvládnete.“

Becky vyndala svůj mobilní telefon a probírala se novými aplikacemi. Na Jona se už ani nepodívala.

„To je ale nápad,“ souhlasila nadšeně Mary Lou. „Vy dva se jděte hezky projít. Je tak krásný večer. Není to krásná noc, Emile?“

„Nádherná noc,“ řekl Emil.

Mína si ale všimla, že když posílal služku pro Lucienův kabát, vypadal trochu nervózně.

„Jen se trochu projdeme po ulici,“ navrhl Lucien.

„Já doběhnu pro Jacka,“ dodala Mína.

Proklouzla halou a všimla si, že Jon se rychle rozloučil a následoval ji, aniž by dbal na to, že to bylo neslušné.

„Co to děláš?“ zeptal se jí, když odemkla dveře, vpustila je oba do bytu a zase za nimi zavřela. „Ty na toho chlapíka bereš nebo co?“

„To se ještě uvidí,“ odpověděla Mína. Sundala si z věšáku kabát, vklouzla do něj a uhladila si ho kolem boků. Jack Bauer byl celý šťastný, že ji vidí, a točil se jí nadšeně kolem nohou. „Co přesně by se mi nemělo líbit? Jeho starobylé způsoby, jeho snědá pleť nebo to, že i on na mě bere a zřejmě se stane otcem mých dětí?“

Jon se sesunul na gauč a celý se zhroutil. Schoval se za jeden z Míniných oblíbených polštářků a pronesl: „Myslel jsem si, že nechceš děti, protože nechceš být tou nejhorší pečující matkou na světě, která se snaží svoje děti chránit úplně před vším?“

„Tak jo,“ popotáhla Mína. Ten má zase řeči! „Já opravdu děti mít nechci. Ale vážně. Co si o něm myslíš?“

„Myslím, že je OK,“ řekl Jon, sklonil hlavu a natáhl se po ovladači.

„Jestli se ti tedy líbí sklíčené tajemné typy.“

„Podle mě,“ Mína sundala z věšáku na zdi vodítko pro Jacka Bauera a připnula mu ho na obojek, zatímco on kolem ní stále poskakoval. „Měl bys z toho gauče vstát častěji, Jone. Lucien Antonescu je skvělý mužský.“

„Jen jsem řekl svůj názor,“ řekl Jon a zapnul televizi. „Až se tě v tmavém průjezdu pokusí znásilnit, já tě varoval.“

„Takové štěstí nemám,“ řekla Mína. „A tys taky mohl být na tu Becky milejší, vypadá jako hodná holka.“

Jon se zatvářil zmateně. „Myslel jsem si, že se jmenuje Pecka?“

122

Mína zvedla oči v sloup. „Jestli se do hodiny nevrátím, tak nečekej,“ řekla.

„A provozuj jen bezpečný sex,“ volal za ní Jon.

Mína po něm hodila přes rameno znechucený pohled.

„Nevybavuješ si náš rozhovor? Asi tak před pěti vteřinami jsem ti vysvětlovala, že nechci žádným případným potomkům tou svou neustálou obavou z jejich blížící se smrti ničit život? Jinému než bezpečnému sexu se ani nevěnuju.“

„To jsem rád,“ řekl Jon a přidal na hlasitosti. „Na to, abych byl strýčkem, jsem ještě moc mladý.“

Mína znovu obrátila oči v sloup… a na poslední chvíli sáhla po své kabelce, té velké, kde ještě měla zásobu kondomů z onoho osudného rande s mladíkem s vysokým cholesterolem. Byla mu teď dost vděčná.

A odešla z bytu.

Není na škodu, když je člověk opatrný. A připravený. I kdyby k ničemu nemělo dojít, samozřejmě. Je to kníže. A knížata takové věci nedělají. Alespoň na prvním rande ne!

Lucien na ni čekal na chodbě sám a vypadal přesně tak, jak ho popsal Jon, sklíčeně a tajemně. Při pohledu na něj se Míně na chvíli zastavilo srdce.

„Ahoj,“ řekla a najednou pocítila ostych. Do čeho se to vůbec pouští?

„Dobrý večer,“ odpověděl.

Jeho pohled se do ní přímo vpíjel. Hnědé oči už vůbec nevypadaly smutně. Byla si jistá, že věděl nejen o tom, že si vzala tu kabelku s kondomy, ale že i přesně věděl, jak vypadá pod oblečením.

Připadalo jí divné, že jí to vůbec nevadí.

Bohužel Jacku Bauerovi to vadilo hodně. Nebo si alespoň Mína myslela, že mu to vadí, soudě podle toho, jak se choval a vzpouzel na vodítku.

„Nezlob se na něj,“ styděla se za vlastního psa.

„Nic se neděje,“ řekl s úsměvem. Zmáčkl knoflík výtahu. „Zdá se trochu vyvedený z míry.“

„To je opravdu jemné vyjádření. Proto se taky jmenuje Jack Bauer.“

„Jack Bauer,“ řekl a zadíval se na psa, který na něj dál štěkal. „Aha, podle té postavy z filmového seriálu.“

„Přesně,“ řekla Mína, potěšená tím, že prokázal, že americkou kulturu docela zná. „Viděl jste to?“

123

„Viděl jsem dost, aby mi to stačilo,“ řekl a v jeho tónu zaznělo silné odsouzení. Určitě se mu to nelíbilo. „Nemám rád filmy, kde mučí lidi.“

„Aha,“ řekla Mína. Trochu znervózněla. Z tónu bylo znát, že tyto typy seriálů nesnáší z nějakých osobních důvodů. Možná byl během své vojenské služby taky podroben mučení nebo se mu přihodilo něco jiného.

To bylo dozajista možné. Mína toho o historii Rumunska věděla pramálo a o rumunské armádě ještě méně.

Ale na něco si vzpomněla… bylo to něco opravdu strašného. Proč si proboha Rumunsko nevygooglovala, když se stavovala doma?

Alespoň by teď něco věděla.

„Ehm,“ s nechutí navázala, „já to chápu. Nemám taky ráda filmy, kde umírají lidé.“ To už by však na sebe prozradila přespříliš. „Ale Jack Bauer mučil jen ty zlé.“

„Ale můžete si vy sama být tak jistá, jako si byl Jack Bauer?“ zeptal se jí Lucien, když se otevíraly dveře výtahu. Usmál se na ni a zdvořile jí dveře přidržel. „Vy vždycky rozeznáte ty dobré od těch zlých?“

Než Mína vstoupila do výtahu, zaváhala. Jack Bauer se vzpouzel a natahoval vodítko, štěkal a odmítal opustit chodbu. Z nějakého důvodu si vzpomněla na Jonovu poznámku o tmavých průjezdech a zdržela se odpovědi.

Dokáže rozeznat špatného člověka od dobrého? Leisha trvala na tom, že David, o kterém si Mína vždycky myslela, že je to dobrý člověk, je vlastně zlý mužský. Mína se s ní na tom nikdy neshodla.

Vždyť on se nakonec jenom nechal vést svým srdcem.

A je taky pravda, že Míně se bez něj dařilo mnohem líp. Kdyby bývala zůstala s Davidem, byla by z ní teď žena v domácnosti někde v New Jersey. Tam se David se svou novou ženou odstěhoval, koupili si dům a založil vlastní praxi. Dítě se jim narodí co nevidět.

Mína měla svou práci moc ráda a život bez New Yorku by si nedokázala představit. I když nebyl vždycky úplně bez chybiček.

Když se to tak vezme kolem a kolem, tak to s ní a Davidem dopadlo vlastně dobře, ne?

Objevil se Lucien a zachránil jí život. Takže musel patřit k těm dobrým lidem, ne? Určitě to je dobrý člověk.

Jack Bauer ho ale neměl rád. Co s tím?

124

Jenže Jack Bauer neměl rád ani Mary Lou a Emila… od první chvíle, co si ho Mína přinesla z útulku domů.

A oni byli přitom tak milí, tedy s výjimkou neuvěřitelně nudných konverzací ve výtahu. A co peněz vybrali na charitu!

Otočila se s úsměvem na Luciena. Mína opatrně překročila mezeru mezi výtahem a chodbou a dávala pozor na své vysoké podpatky.

„Myslím si, že jste dobrý člověk,“ řekla najednou, když i Lucien vstoupil do výtahu. „Jack Bauer na to taky přijde. Jen potřebuje trochu víc času než já, aby se o tom přesvědčil. Není se čemu divit, má mozek velký asi jen jako vlašský ořech.“

Pes svoji nespokojenost předváděl bohužel i nadále. Odmítal vlézt do výtahu a ve chvíli, kdy se dveře výtahu začaly zavírat, se Mína musela otočit a přitáhnout vodítko. Pes zakňučel a skočil Míně přímo pod nohy. Ta se zapotácela a padla Lucienovi přímo do náruče.

Mína vyděšeně vzdychla. „Promiňte mi to.“

„Není třeba se omlouvat,“ řekl Lucien. „Jste v pořádku?“

„To je dobrý,“ řekla Mína a najednou nebyla schopna spustit z něj oči.

Ani jeden z nich se nechtěl vrátit na své původní místo jako první.

Stáli tam tak alespoň pět vteřin a hleděli si navzájem do očí. Mína dýchala velice mělce. Bývala by ráda věděla, jestli i on cítí to elektrické napětí, které mezi nimi pulsovalo, nebo jestli si to sama zase jen nezveličuje. Srdce jí bilo dozajista rychleji než obvykle a taky nepravidelně. Kromě štěkání Jacka Bauera bylo slyšet jen cinkání výtahu v každém poschodí, jak jeli dolů.

Nechtěla to mlčení prolomit, protože to byl ten typ mlčení, při kterém dochází k různým věcem.

Mohl by k ní klidně sklonit hlavu a políbit ji… kdyby dokázala vydržet ještě chvíli mlčet.

Ale to samozřejmě nedokázala.

„Proč se nemůžete koukat na filmy, kde se mučí?“ zeptala se chraptivým hlasem.

Pozorně ho sledovala, aby zachytila jeho reakci.

Jeho rysy ale žádnou reakci neukázaly, a on se vyhnul odpovědi další otázkou.

„A proč,“ zeptal se, „se vy nemůžete dívat na filmy, ve kterých někdo umírá?“

125

Pomalu vyvlékla své paže z jeho a otočila se ke dveřím kabiny právě ve chvíli, kdy se rozsvítila ikonka pro přízemí a otevírající se dveře jim ukázaly vstupní haly.

Vytáhla za sebou vzpouzejícího se Jacka Bauera a s lehkým smíchem řekla: „Mám ráda šťastné konce.“

„To já také,“ řekl Lucien a rovněž se na ni usmál. „Od zítřka začnu sledovat ten váš televizní seriál.“

„To bude zrovna hezký díl,“ potěšené pronesla Mína. „Cheryl se zase vyspí s knězem Juanem Carlosem, městská drbna je uvidí a vypukne pravé peklo. To si opravdu nenechte ujít.“

Lucien se zasmál. „Nehnu se od obrazovky ani na krok.“

Prošli kolem Pradipa, který na ně vesele zamával a pozdravil.

„Dobrý večer, slečno Harperová.“

Pak už se vydali do večerního vzduchu, který byl takhle pozdě v noci o hodně chladnější. Mína se cítila šťastná jako už roky ne a vyrazila směrem, kterým se s Jackem Bauerem obvykle vydávali.

Ale Lucien ji vzal za paži a opatrně ji natočil do jiného směru.

„Půjdeme tudy,“ řekl. „Chci vám něco ukázat.“

Překvapeně se usmála. „A co?“

Pak si uvědomila, že ji odvádí od dvou mužů, kteří se před jejich domem hádali, a taky na opačnou stranu, než byla katedrála svatého Jiří.

Srdce jí zaplesalo. Zase ji ochraňuje!

Už si ani nepamatovala, kdy naposledy nějaký muž dbal o její bezpečnost. Vrátní se nepočítali, protože jim na Vánoce dávala velmi štědré spropitné. Jon se domníval, že se o sebe dokáže postarat sama, ale ten se taky nepočítá, protože to je bratr. Od té doby, co její otec objevil její schopnost předpovídat smrt (včetně té jeho), nemluvil s ní o ničem jiném než o povrchních věcech. Oba její rodiče se na ni dívali jako na nějaký biologický zmetek. Kdykoliv je na Floridě navštívila, často slyšela, jak se tiše hádají, z které strany rodiny tu svou schopnost podědila (bylo víc než jasné, že to měla na svědomí prateta Wilhelmína).

Dokáže se o sebe postarat sama – kromě toho netopýřího útoku – ale přesto ji Lucienovo opatrování moc těšilo. Cítila se žensky a v bezpečí.

Kdo řekl, že rytířství vymřelo?

126

„Co je to za překvapení?“ zeptala se Mína s těžko skrývanou radostí.

„Určitě se vám to bude líbit,“ řekl. Šli Sedmdesátou devátou ulicí směrem na Pátou avenue. Tato část města patřila výhradně luxusním bytovým domům, hotelům, Central Parku… Byla tam ještě jedna další budova, která se nacházela na rohu Osmdesáté druhé a Páté. Právě k té se nezadržitelně blížili.

„Metropolitní?“ zvědavě se zadívala Mína na Luciena. Když přecházeli Pátou avenue, vzal ji za ruku a zamířil k obrovské osvětlené budově. Na schodech posedávalo pár lidí, povídali si, pokuřovali, někteří si dokonce v záři osvícených sloupů četli knihy.

Mína se snažila nevnímat napětí, které v ní pulsovalo při sebemenším dotyku jeho kůže. „Ale… to je přece v tuto noční dobu zavřené.“

Nebyla si jistá, zda to on jako cizinec ví, i když učí a univerzitě a čte si pro potěšení klasiky.

„Pro většinu lidí ano,“ řekl s tajemným úsměvem. „Pojďte za mnou.“

Stále ji držel za ruku a stoupali spolu po schodech až k hlavním dveřím Metropolitního uměleckého muzea. Mína se kvůli jeho doteku nesoustředila a zapomněla držet Jacka Bauera tak pevně, jak měla.

Když se dostali k nenápadným postranním dveřím, Jack Bauer toho využil a vysmekl se jí. „Proboha,“ vykřikla. „Jacku!“ Pustila se Lucienovy ruky a začala honit psa. Jack doběhl jen ke skupince studentů, kteří seděli pár metrů od nich, poslouchali svoje iPody a dělili se o pizzu, která Jacka tak zaujala. Mína vzala psa do náruče a studentům se omluvila. Mile se na ni usmáli a ona se otočila zpátky.

Uviděla Luciena, jak stojí u otevřených dveří a čeká na ni, aby s ním vstoupila do tmy muzea.

„No tohle,“ říkala si. Nikdo na schodech si ani nevšiml, že její doprovod se právě vloupal do velmi významného místa města New Yorku.

Jak jinak? Kníže přece nemůže mít klíče od Metropolitního muzea?

Nebo ano? Možná je všichni rumunští profesoři pomlčka knížata mají.

„Přece jen tak nemůžete… Jak jste to…,“ zmlkla a rozesmála se.

„Luciene, jak jste se dokázal dostat dovnitř?“

127

Vytáhl černou kartu s magnetickým páskem na zadní straně.

„Říkal jsem vám, že tady tento týden přednáší můj kamarád. Napadlo mě, že by vás možná zajímalo si to poslechnout. Pojďte, není se čeho bát.“

Rozhlížela se kolem sebe a stále ještě váhala. „Ale… není tam náhodou ostraha?“

„Nemějte obavy, já se o ně postarám.“

Mína zvedla obočí. Tak on se o ně postará. Co tím asi myslí?

Ehm… že je asi podplatí. Asi jo.

Lucien byl kníže. Byl bohatý. Byl zvyklý na to, že všechny věci se děly podle něj. Vždycky. Zvlášť s obslužným personálem.

Předpokládala, že sám má alespoň půl tuctu sluhů. Pokojské.

Možná i číšníka. Služebnictvo pro letní sídlo. Piloty pro soukromé letadlo.

Mína taky měla zaměstnance – uklízečku, která k ní chodila jednou za dva týdny, ale odmítala prát prádlo.

„Ale,“ zamumlala ještě hloupě, „já mám s sebou psa.“

„Malý pes nikomu nevadí.“ Vypadal nádherně, jak tam stál ve tmě, jednu ruku nataženou k ní, druhou přidržoval dveře, aby mohla projít. „Věřte mi, Míno.“

Neuvěřitelné na tom bylo, že mu věřila. A to ho téměř neznala.

Ale věřila mu.

Proč taky ne? Zachránil jí přece život a riskoval při tom ten svůj.

S tím se malé vloupání nedalo vůbec srovnávat. Ale Mína ráda riskovala… jen ne, když se jednalo o ni.

Leisha jí to jednou vyčetla, když Mínu obvinila, že má hrdinský komplex. Mína by udělala cokoliv, jen aby někomu zachránila život (jen kdyby jí to dovolili).

Ale když šlo o ni? Viděla sice do budoucnosti těch, co vůbec neznala, ale pokud se jednalo o ni, nebyla nikdy schopna do vlastního osudu ani trochu nahlédnout.

A až příliš často si vybírala to, co bylo pro ni právě nejjednodušší – zůstala s klukem, který ji nikdy pořádně nemiloval, nestěžovala si na své kolegy, kteří jen zneužívali její dobroty. V hloubi srdce dobře věděla, že by to dělat neměla, ale…

Co teď?

128

Bylo jí jasné, že pokud vloží svou ruku do ruky Luciena Antoneska, bude riskovat víc než jen možné zatčení newyorskou policií.

Tady šlo o její srdce.

Chce to opravdu udělat?

Měla nějakou jinou možnost? Chtěla po zbytek života jen posedávat na gauči jako Jon a čekat, až se najednou před ní objeví ideální partner, ideální práce a ideální život?

Jak mohla vědět, že ten ideální partner nestojí přímo před ní právě teď? Jak to vůbec můžou lidé poznat?

To je jednoduché. Nevědí to. Riskují.

Vložila tedy ruku do jeho.

Svou vlastní budoucnost předvídat nedokázala, ale to neznamenalo, že by žádnou neměla.

„Tak dobře,“ řekla s úsměvem ve tváři. „Ukažte mi to. Ukažte mi úplně všechno!“

129

26)

12.45, pátek 16. dubna

Park Avenue č. 910

New York, stát New York

Alaric je viděl, jak spolu opustili budovu – vysoký tmavovlasý muž a malá nakrátko ostříhaná brunetka s pevně utaženým kabátem vedoucí na vodítku psa. Tomu se až dělala u huby pěna, jak se snažil toho tmavovlasého muže napadnout.

A vypadal přesně tak jako Lucien Antonescu na fotografii, kterou mu e-mailem poslal Martin.

Alaric zastrčil do kapsy komiks a zpozorněl. Svůj meč ještě potřebovat nebude, teď ještě ne. Bude je sledovat a uvidí, kam jdou a jestli se ten chlápek o něco pokusí.

Určitě se o něco pokusí, dříve nebo později. Byl si tím jistý, stejně jako tím, že ho jeho meč nikdy nezradí. Alaric mu pěkně setne hlavu a bude se kochat tím, jak se kníže temnot konečně promění v prach.

Problém nastal, když Alaric vykročil, aby pár sledoval. Na rameni mu přistála těžká ruka. Překvapilo ho to, málokdy ho totiž někdo zaskočil. Rychle se otočil, s mečem napůl vytaženým.

Před ním stál jeho velitel.

„Ksakru, Holtzmane,“ pronesl a zastrčil zpátky meč. „O co se to tu pokoušíš? Chceš se dostat do problémů?“

„Porušil jsi příkaz, Wulfe.“ Abraham Holtzman byl už trochu připlešatělý muž, který se na svůj úkol sledovat knížete vystrojil do džínsů a sandálů. S ponožkami! Ke všemu si ještě dal na krk Davidovu hvězdu. „Tady nemáš co dělat.“

„Hezké ponožky,“ pochválil mu Alaric ironicky jeho volbu. „Velmi nenápadné. Na Manhattanu si tě takhle nikdo nevšimne. Nikoho ani 130

nenapadne, že nejsi odtud. A teď mě omluv, musím zabít knížete temnot, než se mi zase ztratí z dohledu.“

„Stůj!“ Holtzman vystřelil dopředu ruku, aby Alarica zastavil. Ve stejné chvíli Lucien také napřáhl svou ruku, zadíval se na Alarika a Holtzmana a odváděl mladou tmavovlasou ženu opačným směrem.

Zahlédl je kníže? Tím si Alaric nebyl jistý.

Ale ač na něm jeho oči spočinuly jen krátce, zamrazilo ho.

Poznal snad kníže, koho nebo co Alaric s Holtzmanem zastupují?

Věděl, že ho Palatinská garda sleduje?

To už se Alaric nedozví. Holtzman sáhl do kapsy svého kabátu a vytáhl odtamtud jedinou věc, která Alarika děsila víc než smečka upírů v rauši, vyvolaném pachem čerstvé lidské krve.

Byla to Příručka Palatinské gardy.

„Ne, to ne,“ protestoval Alaric. Celým jeho tělem cloumala vlna odporu. „Ksakru, Holtzmane, tady přece nebudeme…“

„Podívej se sem, Wulfe,“ začal mezitím předčítat Holtzman. „Je to tady na straně čtrnáct. Je-li zaměstnanec přistižen svým kolegou při porušování předpisů, musí ihned nastoupit nejméně dvoutýdenní odpočinek a také se musí povinně podrobit psychologickým testům, kterým ses, jak oba dobře víme, jako obvykle vyhnul. Dále se tu píše, že nebude povolán zpátky do služby, dokud tyto dvě podmínky nesplní. Oba víme, jaký jsi workoholik. Neměl jsi dovolenou už léta.

Souhlasím s tebou, že to, čím si Martin v Berlíně prošel, bylo příšerné.

Od té doby chceš dostat celou tu upíří bandu, a neříkej, že ne. Četl jsem zprávu. Nebyla to tvoje chyba, že zmizeli v podzemí a nikdo už je nenašel… dozajista nechtějí riskovat, že by se ti ještě někdy dostali pod ruku. Původně jsme nad tím tvým porušováním předpisů chtěli přivřít oko a nechat tě být. Ale když se jedná o knížete temnot, musíš ustoupit a nechat pracovat nás, Alariku. Rozumíš, Alariku?!“

Tohle bylo na Alarika už příliš. Rozeběhl se za párem, který se právě ztrácel za rohem.

Nikdy by si neodpustil, kdyby je ztratil.

To by se ani stát nemohlo. Muž byl hodně vysoký, zatímco ta žena byla i na svých vysokých podpatcích mnohem menší. Tvořili směšný pár a určitě vybočovali z davu. Kolem nich ještě pobíhal rozčertěný zlatohnědý psík.

Kam tak najednou mohli zmizet?!

131

„Jsou pryč!“ vykřikl Alaric, když ho Holtzman doběhl. „Jsou pryč.

A je to tvoje chyba, ty úřednická kryso. Kdybys mě předtím nezdržoval a nepředčítal z té idiotské knihy…“

„Nejsou pryč,“ přehlédl Holtzman ulici. „Jen si s námi hraje.“

„Cože?“ zavrtěl Alaric hlavou. V minulosti měl před svým učitelem, jenž ho zasvěcoval do tajemství boje proti upírům, velký respekt. Ale to, že odmítal postupovat jinak, než jak předepisovala příručka, ho dokázalo rozpálit do běla.

„Zahlédl nás,“ řekl Holtzman. „A tak se obestřel mlhou, aby se ochránil.“

Alaric ustoupil. „Jasně, jak to, že mě to taky nenapadlo?“

Holtzman smutně pokýval hlavou. „Protože jsi v tom až příliš osobně zainteresovaný, Alariku. Proč si myslíš, že jsem tě žádal, aby ses plně soustředil na případ, který ti byl svěřen – najít vraha těch dívek – ale ne knížete?! Ty bys nejradši vyhladil celou upírskou rasu jen kvůli tomu, co udělali tvému kamarádovi. Nejsi schopen pracovat efektivně. Teď se vrať zpátky do hotelu, který je, jak jsem slyšel, ten nejdražší ve městě. Doufám, že nepočítáš s tím, že ti účtárna takové ubytování proplatí. Nevidím jediný rozumný důvod, proč bys nemohl bydlet na faře svaté Kláry, jako bydlím já.“

Alaric zatnul čelisti. Neměl rád, když mu někdo rozkazoval, co má dělat, ani jeho starý učitel.

Nebo že by se měl ubytovat na zchátralé faře svého zaměstnavatele místo v luxusním hotelu, který si mimochodem platí sám.

Nelíbilo se mu taky, že mu někdo vyčítá přílišnou osobní zainteresovanost. Prý ho omezuje v práci! Ačkoliv by to mohla být do jisté míry pravda.

Hlavně se mu však nelíbilo, že narazil na upíra, který se dokáže tak najednou vypařit. A Lucien Antonescu něco takového umí. Nechal zmizet z chodníku dokonce i ženu, která ho doprovázela. I jejího psa.

Alaric už bojoval s mnoha mocnými upíry – jak si vzpomínal, zvlášť ti z Jižní Ameriky měli nejrůznější schopnosti – ale tohle nikdy žádný z nich ještě nedokázal.

„Teď ani nevíme, jestli se sem ještě vrátí,“ zanadával si Holtzman nespokojeně a upřeně hleděl na Pátou avenue. „Určitě nás zahlédl.

Zjistil, že víme o Antoneskových. Ztratili jsme ho.“

132

Holtzman už dál nepokračoval, a proto ani nedodal: A je to jen tvoje chyba, Wulfe. Ale Alaric dobře věděl, že přesně to si myslí.

„Pořád ještě máme ty dva,“ řekl Alaric. „Mary Lou a Emila Antoneskovy. S jejich pomocí ho můžeme znovu vypátrat.“

„Ti nám nikdy nic neřeknou,“ zaznělo smutně z Holtzmanových úst. „Zvlášť kdybych je dal na starost tobě. Utrhl bys jim hlavy dřív, než bych se jich stačil na něco zeptat. Dobře tě znám.“

Alaric zavrtěl hlavou. Narovnal se v ramenou a otočil se zpátky k číslu 910 na Park avenue.

„Wulfe!“ zalekl se Holtzman náhlé aktivity svého chráněnce.

Rychle za ním pospíchal. „Wulfe! S těmi utrženými hlavami Antoneskových jsem si dělal legraci. Můžou nám ještě posloužit jako výborný zdroj informací. Neudělej nic, co by nás poškodilo. Nemají ještě ani tušení, že jsme je odhalili. Lucien nás třeba ani neviděl, anebo nezjistil, kdo jsme. Nesmíme nic uspěchat…“

Alaric zamířil k červenému koberci před číslem 910. Dveře s kováním se skřípavě samy otevřely a vrátný v tmavozelené livreji, který si četl knihu „Umění erotické masáže“, se na ně podíval a pousmál se.

„Co si přejete, pánové?“

Alaric nasadil široký úsměv a zvolal: „Přísahal bych, že z tohoto domu právě vyšel můj nejlepší kamarád z univerzity – vysoký tmavovlasý chlapík –, ale než jsem na něj stačil zavolat, skočil do taxíku. Byl to opravdu on, Lucien Antonescu, nebo jsem se zbláznil?“

„Lucien Antonescu?“ nepřestal se vrátný usmívat. „Lucien Antonescu? Ten tady myslím nebyl… Aha, vy určitě máte na mysli toho vysokého gentlemana, který byl dnes večer na návštěvě u pana a paní Antoneskových! Ano, ano, na seznamu byl nějaký pan Antonescu.“

„Věděl jsem to,“ řekl Alaric, právě když ho Holtzman konečně doběhl. „Věděl jsem, že to musí být Lucien!“

Vrátný, na jehož jmenovce stálo Pradip, se zadíval na seznam ležící na stole. „Přesně tak,“ řekl. „Dnes večer byl Lucien Antonescu na večeři u pana a paní Antoneskových.“

„Vidíš, tati,“ řekl Alaric a otočil se k Holtzmanovi. „Říkal jsem ti, že to byl on.“

133

„A ta mladá krasavice, co byla s ním, ta se psem,“ vyptával se dál Alaric, který se teď otočil k vrátnému zády. „To asi byla jeho manželka. To je tedy kamarád! Ani mi nedal vědět, že se oženil!“

„Ale ne,“ opravoval ho se smíchem Pradip. „To byla slečna Harperová, ta tady taky bydlí. To v žádném případě ne. Slečna Harperová není vdaná.“

Alaric posmutněl. „Víte to jistě?“ zeptal se. „Tak to nebyla Lucienova manželka?“

„Ne, ne,“ řekl Pradip. Hrozně ho najednou rozesmálo, že by byla slečna Harperová manželkou pana Antoneska. Jako by to byla ta nejsměšnější věc na světě. „Ne, slečna Harperová tu bydlí se svým bratrem, panem Harperem. Dovolil bych si tvrdit, že ona a ten váš přítel se poprvé setkali až dnes na té slavnostní večeři.“

Alaric ucítil, že číslo 910 na Park Avenue bude pro ně zajímavé i jinak. Ten vrátný Pradip byl opravdu všímavý, ale možná až příliš upovídaný, pokud šlo o sdělování podrobností ze života nájemníků neznámým lidem… Alaric se tak dozvěděl, že ta žena, co dneska večer Luciena Antoneska doprovázela, se jmenuje Mína Harperová, bydlí v tomto domě a žije ve společné domácnosti se svým bratrem. Když vezmeme v úvahu, že se k vrátnému vetřel pod smyšlenou záminkou, že je Lucienův dávný spolužák, nedozvěděl se zase tak málo.

„Je mi moc líto, že jsem ho nezastihl,“ řekl Alaric. „Víte co?

Podívám se, jestli bych ho nenašel na Facebooku.“

„To je ale výborný nápad,“ řekl Pradip. „Dneska se můžete přes Facebook spojit prakticky s kýmkoliv. Před pár dny se mi podařilo navázat kontakt s jedním starým kamarádem, kterého jsem neviděl už od mateřské školy. Věřil byste tomu?“

„Tak vidíš, tati,“ ušklíbl se Alaric na Holtzmana. „Facebook! Bez toho se neobejdeš!“

Holtzman vypadal překvapeně. „Facebook?“ opakoval.

Alaric mrknul na Pradipa. „Díky, Pradipe,“ řekl. „Nevíte náhodou, kde by mohl Lucien bydlet během svého pobytu ve městě, co?“

„To tedy ne. Ale kdybyste zavolal Antoneskovým,“ řekl Pradip a už dával ruku na sluchátko domácího telefonu, „určitě by vám to…“

„To není nutné,“ řekl Alaric a obecně známým gestem natáhl ruku a vrátného zastavil. „Nechci je tak pozdě večer obtěžovat. Můžu zaskočit jindy. Moc vám děkuju.“

Otočil se a opustil budovu. Holtzman ho hned následoval.

134

„Velmi působivé,“ řekl mu jeho nadřízený. „Je hezké vidět, že taky někdy používáš metody, které jsem tě naučil, než abys jen kolem sebe mával mečem.“

„Snažím se ochránit civilisty, jak jen to jde,“ odsekl Alaric a vrhl na svého velitele rozzlobený pohled. „To jsi mě přece taky učil ty, nebo snad ne?“

„Ano, vzpomínám si na to. Ale co se ti tu vlastně podařilo? Teda kromě toho, že jsi pravděpodobně upozornil Antoneskovy, že po nich jdeme. Je ti jasný, že ten vrátný jim hned ráno řekne, že jsme tu byli?

A v jeho hledání jsme zase až tak nepokročili.“

„To ne,“ souhlasil Alaric. „Ale zato víme, jak se jmenuje ta dívka.“

„A k čemu nám to bude proboha dobré?“

„No,“ řekl Alaric, „já si myslím, že nám to bude velice užitečné.

Protože ona nás dovede přímo k němu.“

Pak zamyšleně dodal: „Pokud ovšem přežije dnešní noc.“

135

27)

1.00, pátek, 16. dubna

Metropolitní umělecké muzeum

Pátá avenue č. 1000

New York, stát New York

Když se Mína přistěhovala do New Yorku, trávila v Metropolitním uměleckém muzeu docela dost času.

Přitahoval ji zvláště portrét Johanky z Arku, který namaloval Jules Bastien-Lepage. Byl umístěný v křídle s uměním devatenáctého století.

Johanka na něm stála na dvoře vedle stavení svých rodičů. Upřeně hleděla do prázdna a bylo zřejmé, že naslouchá hlasům svatých. Za ní se vznášely éterické postavy se svatozáří, které jí zjevně něco našeptávaly.

Nebyl to nijak zvláštní obraz. Ve srovnání s jinými skvosty, které muzeum vlastnilo, patřil tento k méně ceněným exponátům.

Přesto k tomuto obrazu Mína pokaždé zamířila jako k prvnímu, hned jak vešla do muzea. Byla schopná před ním stát i hodinu. To když jí srdce krvácelo a její situace byla beznadějná. Nikdy tam nestála sama, vždycky se našel někdo v podobném rozpoložení.

Když ten večer s knížetem Lucienem vstoupila do muzea, tak její kroky do bočního křídla do expozice devatenáctého století nevedly.

Místo toho ji ztichlým a tmavým hlavním sálem Lucien zavedl ke sbírkám středověkého umění, které se nacházelo v hlavním sále muzea.

Bylo to zvláštní, ocitnout se v muzeu, které je zavřené. Mína nikdy neviděla sály tak pusté a tak… tiché.

Slyšela dokonce, jak její vlastní srdce pravidelně buší nadšením z toho, co provádějí. I přes Lucienovo ujišťování, že je všechno v 136

pořádku, stále cítila, že dělají něco nezákonného. A také to nezákonné bylo!

Lucien ji znovu uchopil za ruku.

Jeho stisk nebyl právě hřejivý – prsty měl dokonce na dotek dost studené – ale stisk to byl stejně zvláštně přesvědčivý, jako tomu bylo před katedrálou svatého Jiří.

Bylo v něm také něco z klukovského nadšení, horlivost, se kterou jí chtěl ukázat poklady, které muzeum ukrývalo. Šibalsky si dal prst před ústa a vedl ji dál.

„Doufám, že nerozhoukáme nějaké alarmy?“ ptala se Mína nervózně a tiskla si Jacka Bauera pevně k tělu.

„Jen když se pokusíte něco ukrást,“ žertovně odpověděl Lucien.

„Toho se tedy asi budu muset protentokrát vystříhat,“ oplatila mu stejně Mína. Potěšilo ji, že dokáže být i veselý. Na televizi se sice moc nedívá, ale aspoň ví, jak dělat legraci.

Brzy byly všude kolem nich krásné triptychy Madony s děťátkem a ozdobné kříže ve svých vitrínách doslova zářily. Lucien ji odtud vedl ke sbírce portrétů a dřevořezů z patnáctého století. Mína si nemohla přečíst, co bylo napsané na kartičkách pod portréty, protože tam byla tma. Ale Lucien jí to vysvětlil. „Tohle je kníže Vlad Tepeš z Valašska, ten muž, o kterém jsem vám vyprávěl, ten, co je v mé zemi považován za velkého hrdinu. Žil v době vynálezu knihtisku, takže se o něm dochovalo hodně pramenů. Jeho otec, Vlad druhý, byl členem Řádu draka, který založil maďarský král, aby sjednotil sousední království proti Otomanské říši. Vlad Tepeš byl také členem tohoto řádu, dokonce už od svých pěti let. Byl přijat do řádu těsně předtím, než ho otec spolu s mladším bratrem odvezl k sultánovi Otomanské říše jako rukojmí. To mu mělo zaručovat, že pokud budou chlapci pod jeho střechou, nemusí se sultán bát žádného útoku.“

„Můj bože,“ pronesla Mína trochu zklamaně. Tenhle příběh byl dost depresivní.

Krutost počínání Vladova otce, jenž kvůli udržení míru klidně poslal své syny do dobrovolného zajetí k sultánovi, ji nijak nepřekvapovala. Portrét mluvil za všechno. Jestli Vlad Tepeš vypadal alespoň trochu jako jeho otec, tak moc milý být ani nemohl. Měl dlouhé tmavé vousy a pichlavé oči.

Nebo možná v té době ještě neuměli tak dobře mávat. Této části muzea se Mína dříve vyhýbala. Její vkus tíhnul přece jen spíš k 137

romantismu… Lucien si nejspíš ani nevšiml, že se Míně ten obraz nelíbil ze zcela zjevných důvodů. Jako profesor historie byl dozajista nadchnutý pro vlastní předky.

Lucien pokračoval s výkladem. „I když se Vladův mladší bratr stal sultánovým oblíbencem, tak o Vlada samotného se v paláci moc dobře nestarali. Když konečně zdědil po svém otci trůn a vrátil se do Valašska, tak stále ještě pociťoval hořkost za protrpěná příkoří. Jeho život se ani pak nezměnil o moc k lepšímu. Vlad prožil nešťastný život plný smutných událostí. Jeho první manželka, kterou opravdu miloval, byla krásná a nevinná mladá žena. Lidé si dokonce šeptali, že… že byla ztělesněním samotného anděla na zemi.“

Nad tím Mína povytáhla obočí a zahlédla Luciena, jak se také rychle usmál.

„Myslel jsem si,“ řekl vzápětí, „že se vám tato část příběhu bude líbit.“

Vzal ji za ruku a vedl ji k jednoduchému černobílému dřevořezu, jenž znázorňoval zámek s věžičkami, kolem kterého tekla řeka.

„Ale bohužel,“ pokračoval hlasem, který jako by byl zbavený citů k Míně, „neskončilo to tak, jak byste si představovala. Vlad a jeho žena žili v době válek. Když se dozvěděla, že jejich zámek je obklíčen Turky, které provázely strašné pověsti o tom, jak se chovají ke královským zajatkyním, tak raději skočila z nejvyššího okna zámku.

Než aby se dostala Turkům do rukou, dala přednost smrti.“

Mína zadržela dech a její pohled přeskakoval po dřevorytu z jedné věže na druhou.

„Dopadla do řeky tekoucí pod zámkem a utopila se,“ pokračoval Lucien stejně neosobním tónem. „Ta řeka se dodnes jmenuje Kněžnina řeka.“

„Ach,“ povzdechla si Mína nešťastně. Ten příběh se jí líbil méně a méně. „To je velmi smutný příběh.“

„Bylo to smutné,“ souhlasil Lucien. „Ale bude to ještě smutnější.

Její manžel si ji vzal z lásky, což bylo v těch dobách hodně výjimečné.

Z její smrti se nikdy pořádně nevzpamatoval. Někdo tvrdí, že se zbláznil. Začal se ke svým nepřátelům, ale i k vlastním lidem, dokonce i ke svým synům, chovat velmi politováníhodným způsobem.“

Mína se na něj rychle zadívala, když řekl „velmi politováníhodným způsobem.“

138

Jeho tón byl do této chvíle odtažitě profesionální a možná nikdo jiný by si toho malého rozdílu v jeho hlase nevšiml. Ale Mína cítila, že Lucien myslí na své vlastní dětství. Lucienův otec se tedy k němu choval „velmi politováníhodným způsobem“. Tím si byla jistá. Zvlášť poté, co zachytila jeho pohled, který dřevořez s Kněžninou řekou přímo propaloval.

Mínino srdce se sevřelo lítostí.

Ano, byl to sice kníže, krásný, bohatý a světácký. Ale dobře věděl, co to znamená mít problémy. Opravdové problémy. Takové, kvůli kterým nešlo spát, které ho pronásledovaly ve tmě a nutily ho, aby se uchýlil k práškům na spaní.

V té chvíli pocítila Mína silné nutkání a také nadšení ho zachránit… Stejnou naléhavost pociťovala u každého, koho potkala a cítila, že brzy zemře.

V tomto případě ale chtěla zachránit Luciena před smutkem, který mu vyzařoval z tmavých očí. Ne před jistou smrtí… před jakou ji zachránil tehdy v noci před netopýry, kteří se na ně snesli z věží katedrály svatého Jiří.

Jen nevěděla, jak to provede. Dokázala lidi zachránit jen před jejich budoucností a ani to se jí ne vždycky podařilo.

Jak ale zachránit někoho před vlastní minulostí?

Pak se Lucien sám otřásl, sevřel jí ruku a s úsměvem prohlásil: „Omlouvám se ti, Míno. Můžu ti tykat? Říkala jsi, že máš ráda příběhy se šťastným koncem, a já ti tu vyprávím takové, které rozhodně nijak šťastné nejsou. Nerozumím tomu, proč jsem ti to tak najednou potřeboval vyprávět. Pro mě je to důležitý příběh. I pro naše lidi. Ale…

není to nic pro takovou dívku plnou života a radosti, jako jsi ty.“

Mína pozvedla obočí. Odhadl ji už snad někdy špatně?

„Nejdůležitější ale je,“ pokračoval Lucien, stále se usmívaje, „že Vlad Tepeš je největší rumunský hrdina… jako pro vás třeba George Washington. Kdyby nebylo jeho, tak by naše vlast nejspíš neexistovala.“

„Aha,“ řekla Mína, „tak v tom případě je to v nejlepším pořádku.“

Nebyla si ale tak docela jistá, že mu věří. Ne kvůli tomu Vladovi, ať už to byl kdokoliv, ale kvůli úsměvu, kterým ji obdařil. Tady něco nehrálo. Stále ještě z něj vyzařoval takový tajný smutek…

A protože sama dobře věděla, jaké to je být sám, tak také cítila, že na ty jeho smutky musí najít nějaký lék právě ona.

139

Bloudila pohledem kolem sebe a hledala něco, co by jí mohlo pomoci.

A v dalším okamžiku už ho vedla k ikoně, zlatě zářící ve své vitríně.

„Podívej,“ pronesla triumfálně a pro sebe si říkala, že tohle nejen zabere, ale dozajista i pomůže. „Tohle se hodí už jen kvůli tomu, kde jsme se poprvé setkali.“

Mína se usmála na pro ni veselý obraz na dřevě, zobrazující rytíře s kopím propichujícím srdce draka svíjejícího se pod kopyty jeho bujného oře.

„Ach ano,“ pronesl Lucien stejně akademickým tónem, jakým předtím vyprávěl o Vladu Tepesovi. „Svatý Jiří. Tady máme pramen, který hlídá nebojácný drak. Ten nechává vesničany používat vodu, kterou nutně potřebují, jen v případě, že mu obětují pannu. Až jednoho dne není široko daleko jiná dívka než králova dcera. Ta se přes otcovy protesty statečně vydá k prameni a je odhodlána zemřít.

Zničehonic se ale najednou objeví… rytíř jménem Jiří, který draka zabije a zachrání ji i její lid. Lidé jsou pak rytíři tak vděčni, že se navždy vzdají svého pohanství.“

Mína tam stála, svou ruku v jeho, a dívala se na ikonu.

No tak dobře, myslela si pro sebe, tohle teda nefungovalo. Vypadá ještě smutněji než dřív.

A já jsem teď taky smutná. A za to vděčíme svatému Jiří. Kdo by to byl řekl, že budeš také patronem všech ztroskotanců? A pak, najednou… Už jí to bylo jasné.

Hlavou jí bleskl bláznivý nápad, jímž se před ním ještě víc odhalovala… tak, jak ani nikdy nechtěla. Ale bylo to něco, o čem si myslela, že udělat musí. „Chtěl bys vidět můj nejoblíbenější obraz z celého muzea?“ otočila se k němu Mína s dotazem.

Vypadal překvapeně… a pobaveně. „To bych moc rád,“ řekl.

Tentokrát to byla Mína, kdo ho někam vedl… pryč od středověkého umění, nahoru po schodech do oddělení devatenáctého století.

Když se blížili k jejímu oblíbenému obrazu, byla trochu nervózní, že si nebude všechno tak dobře pamatovat.

Ale proč všechny ty obavy? Tohle byla Johanka z Arku, kterou mají přece rádi všichni…

140

Jak se blížili, viděla, že se nemá čeho obávat. Ne, ten obraz byl nádherný jako vždycky… alespoň pro Mínu. Světlo, které ozařovalo obraz ve vyřezávaném zlatém rámu, bylo rozsvícené a osvětlovalo tvář chlapecky působící dívky, která hleděla do dáli, s archandělem Michalem v pozadí. Mínu to tak upoutalo, že se zapomněla strachovat, jestli se ten obraz Lucienovi líbí nebo ne.

Postavila Jacka Bauera na podlahu a šla rovnou k obrazu, tak blízko, jak se ještě nikdy předtím během návštěvních hodin neodvážila.

„Není snad krásná?“ vydechla, obdivujíc detaily malby.

„Ano, je,“ souhlasil temně Lucien.

Otočila hlavu a nervózně zjistila, že Lucien je u ní mnohem blíž, než si myslela…

Méně než půl metru. Když souhlasil, že je obraz krásný, ani se na něj v tu chvíli nedíval.

Pohled jeho tmavých očí se jí vpíjel do tváře.

Mína se začervenala a došlo jí, že možná objevila někoho, kdo by byl schopen soutěžit s krásou obrazu. Byl to Lucienův dokonalý vzhled.

Mína také musela uznat, že hezky voněl. Nemohla přijít na to, co jí ta vůně připomínala. Její bratr používal za ta léta už několik kolínských, ale většina z nich byla přesycená a nepříjemná.

Ta Lucienova však byla lehká a voněla čistotou.

Mína by se takovou kolínskou nejraději polila od hlavy až k patě, ať už byla z čehokoliv.

„A co tě na Johance z Arku oslovuje nejvíce?“ zeptal se jí Lucien a usmál se na ni.

Mína si se záchvěvem lítosti uvědomila, že tohle si zavinila sama.

Ale on jí přece před muzeem řekl, aby mu věřila.

Samozřejmě mu nemohla hned říct pravdu. Věděla, co by následovalo. To samé jako u Davida. Lucien by si o ní začal myslet, že je cvok. Určitě něco ještě horšího než cvok.

Myslel by si, že je blázen.

A to nechtěla dopustit. Rozhodla se, že mu pravdu neřekne, jak dlouho to jen půjde.

Nejraději nikdy, kdyby to šlo.

Ale mohla mu možná říct jednu z verzí té pravdy, tu, která ji až tolik neodhalovala.

141

Opatrně volila slova. „Podařilo se jí změnit životy mnoha lidí, ačkoliv byla chudá a byla to jen dívka… což byl v té době velký handicap. Vyslovovala proroctví… velmi pravdivá proroctví, kterým nejdřív nikdo nevěřil. Pak se jí ale podařilo přesvědčit dost lidí, že má pravdu, a dovedli ji až před krále. Ten jí také uvěřil.“ Mína pošilhávala po obrazu a snažila si představit, jak se musela Johanka cítit. Přes všechny ty útoky na svou osobu byla tak odhodlaná. „Lidé si samozřejmě říkali, že je bláznivá. Teď jsem někde nedávno četla, podle nějakého mladého vědce, že ty božské hlasy, co slyšela, že to byla počínající mladická schizofrenie. Jako dospívající by věk na to měla…“

„Ale tomuhle ty přece nevěříš,“ řekl Lucien, když se odmlčela.

Mína opět zrudla a sklopila hlavu.

Nechtěla mu říct pravý důvod, proč se jí ten obraz, před kterým stáli, tak líbil. I ona sama, podobně jako Johanka z Arku, se musela vyrovnávat se svými vnitřními hlasy. Nevěřila tomu, že ty pocity, které jí napovídaly, kdy kdo zemře, pocházejí od Boha.

Byla si ale naprosto jistá, že rozhodně netrpí žádnou schizofrenií.

„Mnoho lidí Johance nejdřív nevěřilo, alespoň na začátku,“

pokračovala nakonec Mína a zvedla hlavu nahoru, aby se setkala s jeho pohledem. „Nakonec ale o svém zdravém rozumu přesvědčila dost lidí a byla předvedena před krále… a ten jí uvěřil. Jak by mohla bláznivá žena obelhat krále, jehož vlastní otec byl psychopat? Musel by si toho všimnout. Ne,“ řekla Mína, podívala se zpátky na obraz a zavrtěla hlavou. „Nebyla to žádná schizofrenička. Ona to opravdu všechno věděla. Byla tím nejlepším vojenským stratégem, jakého kdy francouzská armáda měla… mladičká dívka, která důvěřovala svým vnitřním hlasům a vedla své muže k novým a novým vítězstvím…“

Když se Mína znovu podívala na Luciena, styděla se za slzy, které se jí najednou samy nahrnuly do očí.

„Až do chvíle,“ pokračovala, „než byla zajata nepřáteli, opuštěna svým králem a upálena na hranici jako čarodějnice.“

Lucien se potutelně usmíval… až do chvíle, co spatřil její slzy.

Pak se jeho ústa zkřivila a natáhl se k ní.

Mína se najednou ocitla přímo proti němu, jeho paže ji objímaly, tvář měla přitisknutou na jeho hrudi.

„Vypadáš jako ona,“ šeptal do jejích krátkých vlasů.

142

Mína se styděla za své slzy, nebylo jí příjemné, že se v jeho objetí ocitla jen proto, že začala plakat – a to kvůli už dávno mrtvé světici.

Ve tváři byla rudá jak nikdy.

„Ne, to ne,“ vyhrkla ze sebe rychle. „V ničem se jí nepodobám, ani trochu. Opravdu, nepodobám se…“

„Ale ano,“ postrčil ji trochu před sebe, aby jí viděl do očí. „Ale ano, podobáš se jí. Všiml jsem si toho hned, jak jsme sem vešli. Máš tmavší a kratší vlasy. Ale sálá z tebe stejný oheň. Pověz mi, Míno Harperová, taky slýcháš hlasy?“

Nevěděla, co má dělat. Chtěla začít plakat. Chtěla se začít smát.

Chtěla křičet: ano, ano, slýchám.

„Ty jsi jediný, o kom ty hlasy nemluví.“

To mohlo znamenat dvě věci. Buď o svůj talent už nadobro přišla, anebo…

On nikdy nezemře. Ne jako dosud všichni muži, kteří ji v minulosti přitahovali. Lucien Antonescu zůstane naživu.

Ne navěky, ale na ještě hodně dlouho.

Aniž by měla čas si rozmyslet, jak na jeho otázku odpovědět, zvedl jí bradu nahoru a přibližoval její obličej ke svému. Donutil ji tak, aby se mu podívala do očí.

„Míno,“ zašeptal chraplavě, „co přede mnou skrýváš?“

Její hlas chraptěl stejně jako jeho. „Nic,“ lhala. „Přísahám.“

A pak se stalo něco neskutečného. Jejich rty se setkaly.

Mína byla zprvu tak šokovaná, že celá ztuhla a nevěděla, co má dělat. Bylo to už tak dávno, co ji naposledy někdo políbil. Nechtěla věřit tomu, že se to děje.

Dozajista ale byla v jeho náruči… tiskl ji k sobě tak pevně. Cítila na svých jeho rty, podivně studené, jako byly dřív i jeho prsty. Ale nevýslovně sladké, trpělivé, že by dokázaly čekat klidně celou noc, aby si stačila uvědomit, co se děje…

A zničehonic si to Mína uvědomila. Její srdce se najednou silně rozbušilo a ona si řekla: Vždyť on mě líbá.

A zvedla se na špičky a objala ho kolem krku, polibek mu oplatila, ponořila se do něj a užívala si pevného objetí jeho paží. Nádherně voněl. Zavřela oči před krásou, která byla na obraze za ním, a on ji zvedl do výšky a přitiskl ji k sobě ještě blíž, blíž ke svému srdci, které ona díky zběsilému bušení toho svého vůbec neslyšela.

143

A pak to vypadalo, jako by se strop nad nimi najednou vypařil a studená bílá záře hvězd a měsíce se proměnila v jedinou zářící chodbu, mířící přímo k Míně.

Dosud neměla sebemenší tušení, že jediný polibek může něco takového způsobit.

Ale Lucienův polibek byl… plný lásky. Objímal ji tak jemně, jako by byla křehká jak nějaký starožitný předmět, třeba čínská váza z místní asijské sbírky. Jako by mohla prasknout, kdyby ji stiskl ještě víc. Jeho rty hledaly ty její, nejdříve jemně a potom, když se přesvědčil, že mu nadšeně odpovídá, s rostoucí naléhavostí.

Nemohla od něj své rty odtrhnout.

A najednou jako by uvnitř něho něco vybuchlo. Něco, co tam bylo zavřené strašně dlouho a co se probudilo, až když se svým jazykem dotkla jeho.

Všechna jeho zdvořilá zdrženlivost byla tatam.

Míně to ani trochu nevadilo. Jejich potřeby si naprosto vycházely vstříc. Byl to dokonalý milostný rozhovor.

A ona odpovídala kladně.

Jediným problémem bylo, že čím vášnivěji se líbali, tím hlasitěji Jack Bauer štěkal. Nakonec Míně nezbylo nic jiného, než aby otočila hlavu, podívala se jeho směrem a rozzlobeně ho okřikla: „Jacku!

Přestaň!“

Jack Bauer zakňučel a s ušima namířenýma dopředu… kýchnul.

Mína si nemohla pomoci a vyprskla v smích. Podívala se na Luciena, jestli se také směje…

Ale on se nesmál. Díval se na ni s takovou intenzitou, pro kterou existoval jediný výraz… vášeň.

Podle jeho výrazu viděla, že jemu ta situace nepřipadala směšná ani trochu. Díval se jí upřeně do očí a tiskl ji k sobě, nohy se jí kývaly pár desítek centimetrů nad zemí.

„Pojď se mnou strávit dnešní noc,“ pronesl hlasem spalovaným vášní.

Mínu to nijak nešokovalo.

Jako by tušila, že jí Lucien něco takového navrhne.

I ona cítila, že jejich těla jsou pro sebe jako stvořená. Jako by se narodili jeden pro druhého. Po počáteční jemnosti cítila v jeho polibcích hlad. A sama cítila stejný. Toužil po ní každou částí těla, stejně jako ona toužila po něm.

144

Ale i přesto, že zamilovat se byla ta poslední věc, co právě teď potřebovala.

Ona se však do Luciena Antoneska pomalu zamilovávala… do jeho polibků, které se jí skrz kůži propalovaly až k duši.

Bylo to naivní – bylo to bláznivé. Ale byla to pravda. Zbrkle se zamilovávala do muže, kterého sotva potkala.

Nedávalo to žádný smysl. Téměř ho neznala.

Ale jak by se do něj mohla nezamilovat? Už toho spolu tolik zažili, zachránil ji.

Tváří v tvář jeho polibkům byla bezmocná. Proměnily ji v loutku.

Ale co z toho bude mít, když se s Lucienem vyspí? On zase brzy odjede. Je tu jen na pár dní. Mína si to sice nikdy sama na sobě nevyzkoušela, ale pochybovala, že by jí vyhovoval vztah na dálku. A on se do New Yorku nepřestěhuje.

A ona se nepřestěhuje do Rumunska.

Řekněme to jinak, snažila by se ze všech sil, aby ho nemusela do Rumunska následovat.

Bylo by tedy jen rozumné, aby jeho nabídku na společně strávenou noc odmítla. Aby řekla NE.

Většinou přece neriskuje? Vzpomene si vůbec, kdy riskovala naposledy?

„Ráda,“ slyšela sama sebe, jak šeptá.

Co? Co to s ní je? Zbláznila se snad?

Lucien se usmál a přitiskl ji k sobě ještě blíž, myslela si, že to už ani blíž nejde. Zatočil se s ní, až se Mína rozesmála a prosila ho, aby toho nechal. Jack Bauer začal zase divoce štěkat. Lucien se také smál a s téměř triumfálním výrazem postavil Mínu na zem.

„Nebudeš toho litovat,“ řekl jí upřímně.

Mína si klekla na kolena, aby uklidnila Jacka Bauera. Po Lucienových slovech trochu zamžikala a pak pohlédla tázavě vzhůru.

Zda toho nebude litovat? Samozřejmě, že toho nebude litovat!

A proč taky?

145

28)

3.00, pátek, 16. dubna

Union Square West, střešní nástavba

New York, stát New York

Lucien věděl, že to, co dělá, není správné.

Ale nemínil s tím ani v nejmenším přestat.

Mína si od něj nechala vzít kabát a vestoje obdivovala byt, který Lucienovi našel Emil. Byl to stroze zařízený, ale pohodlný byt v posledním patře. Měl to nejmodernější bezpečnostní zařízení, jaké šlo získat, a terasu, která byla ještě větší než Emilova. Kolem dokola byla zastíněná okna a prosklené posouvací dveře na terasu. Z jedné strany bylo vidět na centrum Manhattanu a z druhé na řeku Hudson. Union Square Park se nabízel ze třetí strany a poslední skýtala výhled na mrakodrapy v centru, tyčící se k obloze jako zářivě osvícené vánoční stromečky. V dálce za East River poblikávala světla letadel, která se za Queensem připravovala na různých letištích k přistání.

„To je nádherné,“ vydechla Mína Harperová a poodešla k jedněm ze skleněných dveří, kde se kochala pohledem do temnoty na zářící světla a jasnou, měsícem osvětlenou oblohu. Dlouhý krk, který jí vystupoval z jednoduchých černých šatů, vypadal pod krátkými vlasy zvlášť zranitelně.

Neměla sebemenší tušení, v jaké emocionální vichřici se Lucien nachází.

Lucien věděl, že jeho dosavadní chování bylo trestuhodné – dokonce možná ďábelské. Věděl to hned od té chvíle, co otevřel u Emila ústa a zeptal se téhle dívky, jestli by ji mohl doprovodit, až půjde věnčit psa.

I ten pes dobře věděl, co je Lucien zač. Poznal, že Lucien dělá něco špatného.

146

Spílal si za to už ve chvíli, kdy tu otázku pokládal.

Když odešla do svého bytu a hned v závěsu i její bratr, napadlo Luciena, že on ji snad od toho odradí, že ji přesvědčí, aby s ním nikam nechodila. Pevně v to doufal. Dobře. Dobře pro něj. Zastaví mě. Je to jeho bratrská povinnost.

Ale ne. Ukázalo se, že bratr je až příliš zaměřený jen sám na sebe, než aby mu došlo, co se ve skutečnosti děje. Ale možná si to nezasloužil a Lucien byl až příliš kritický. Sám se stal tím, čím je dnes, až po pěti stech letech. Jak by mohl něco takového chtít po jejím bratrovi, když ten žije teprve něco málo přes třicet let.

Stál na chodbě a přesvědčoval se, že by měl odejít. Seběhnout dolů po schodech a nechat ji tam. Byla to hodná dívka, mnohem lepší, než byl on… a určitě se snažila dělat věci správně. Nezasloužila si, aby jí zničil život. Jak to mohla Mary Lou vůbec připustit, že se Mína zaplete do jejich zmatených životů?

Mary Lou si už něco vymyslí, proč musel odejít. Jen nech Mínu Harperovou na pokoji, ať si žije dál svůj šťastný život!

Ale nedokázal to. Zamotal se do toho už příliš. Vůbec si nepamatoval, že by ho kdy nějaká žena tak zaujala, a dokonce lidská žena.

Nebo aby ho nějaká žena tak přitahovala.

To stále ještě neznamenalo, že by si ji zasloužil. Zvláště když všechno, čeho se kdy dotkl, zničil. Takový byl celý jeho rod.

Nedbal na vlastní rady, i když si pořád připomínal, že si žádné rozptýlení nemůže dovolit. Bylo tolik jiných věcí, na které se teď potřeboval soustředit. Někdo z jeho rodu přece vysával mladé ženy a pak jejich nahá těla nechával ležet pohozená po celém Manhattanu jak použité kapesníky.

Někdo se ho pokouší zničit.

Možná to byla jedna a ta samá osoba.

Ať je to jakkoliv, potřeboval chladnou hlavu.

Už se otáčel ke schodům, odhodlaný nechat ji být, když se najednou dveře jejího bytu otevřely a ona vyšla na chodbu.

V tu chvíli si uvědomil, že sám se sebou svádí už předem prohranou bitvu. Nikam neodejde. Vypadala tak svěže, jako nově zabalený dárek.

A on chtěl být tím, kdo ten dárek rozbalí.

147

Nejhorší na tom bylo, že to nebyla jen sexuální přitažlivost.

Přitahovalo ho také tajemství její mysli. Kakofonie, kterou slyšel v hlavě Míny Harperové, nebyla, jak brzy zjistil, způsobena tím, že by byla nepříčetná. Ne. Něco před ním skrývala. Něco, na co nerada myslela. Za ta léta, co to všemožně tajila před všemi ostatními, jí to tak přešlo do krve, že to dokázala skrýt i sama před sebou.

Bylo to něco, co ji pronásledovalo nejen v jejích snech, ale i hned po probuzení. Lucien nedokázal z jejího vědomí přečíst téměř nic, nevěděl, co se jí honí hlavou. Pochovala tam totiž bolestivé vzpomínky, které nechtěla už nikdy vzkřísit. A tak se její myšlenky k němu dostávaly jen v útržcích a po kouskách, jako by poslouchal něčím stále rušenou rádiovou stanici.

Nikdy nechtěl využívat svých schopností k tomu, aby zjistil pravé pocity ženy, která ho přitahovala. To nebylo hodné gentlemana.

Ale v případě Míny si nemohl pomoci. Její živý vnitřní monolog, tedy alespoň to, čemu z něj porozuměl, zářil jak světla na Empire State Building. Příliš silně na to, aby to mohl opomenout.

Všechno viděl rozmazaně.

To ji činilo ještě úchvatnější. Bylo těžké si představit, že uvnitř její živé osobnosti – jejího laškovného pokoušení a její záliby ve šťastných koncích – že by pod tím vším bylo něco tak temného, na co ona sama nechtěla ani pomyslet.

Tak to ale opravdu bylo.

A on věděl, že právě tato temnota ho k ní tak neodolatelně přitahuje.

Je možné, že potkal ženu, která byla schopná v něm rozpoznat netvora… protože sama takového netvora skrývá i v sobě?

A jestli to tak bylo, jak je možné, že k ní zároveň cítil i něhu, ve které by mohl najít svoje vlastní vykoupení?

To bylo nemožné. Člověk přece může dojít vykoupení jen od Boha.

Jenže Bůh jeho rod už před stoletími zavrhl.

Když se jí ale Lucien celou noc díval do tmavých očí, nemohl popřít (a jeho přesvědčení stále sílilo), že Mína Harperová se může stát jeho spásou.

Nebo toho bylo na jednu osobu, navíc na lidskou bytost… příliš?

To nevěděl.

Ale zoufale to chtěl poznat.

148

Stálo ho to v muzeu neskutečné úsilí, aby od ní držel ruce dál. Teď si uvědomoval, že se ji tím pokoušel svým způsobem varovat. Dát jí takové malé varování, ukázat jí ten portrét a přesvědčit se, že sama ví, do čeho se pouští. Bylo to hloupé. Ale pravdivé.

Na zlomek vteřiny si byl jistý, že něco ví… něco. Ne všechno, samozřejmě. I když byla tak obětavá a snažila se pomáhat, bývala by měla v hrůze od něj utéct.

Pak tam ale byly ještě jiné chvíle, jako když stáli před obrazem Johanky z Arku…

Lucien už žil dost dlouho na to, aby věděl, že andělé ani svatí neexistují. Mína tomu ale evidentně chtěla v případě Johanky z Arku věřit. Jestli existují, tak se alespoň on nikdy s žádným nesetkal. A i kdyby přece jen nějací byli, on a jemu podobní by je už dávno zlikvidovali.

Ale jak jinak to měl Míně Harperové vysvětlit… to nutkání, které pociťoval a které ho nutilo, aby ji učinil jednou z nich?

Na druhé straně on byl upír – její vlastní pes se po celou noc usilovně snažil ji varovat, ale ona nic z toho nevnímala. I teď, když se pomalu procházela kolem nástavby a kochala se pohledem, neměla ani tušení, jaké nebezpečí jí hrozí.

Lucien cítil, že by měl něco říct. Bylo by jen spravedlivé, aby jí dal poslední šanci.

Tak by se zachoval každý gentleman.

„Předtím jsi zmínila nějakou upíří válku,“ řekl. Hudbu zapnul hned, jak vešli. Místností tiše zněl houslový kvartet. Přešel k moderní lednici z kovu a skla a vybral láhev. Něco jemného, pomyslel si, jako je ona. Nic těžkého a tmavého by jí nechutnalo.

„Ehm,“ zasmála se. „No jo, práce.“ Trochu se zachvěla. „Radši o práci nemluvme. Nebo ztratím dobrou náladu.“

Našel v Emilových zásobách Pinot noir. To se hodí. „Promiň,“

usmál se. „Hodně tě tam trápí?“

„Dost.“ Mína k němu přišla blíž. Lucien stál stále ještě u baru.

Sedla si na jednu z vysokých kovových, černě potažených kožených židlí. „Přišla jsem o povýšení, o které jsem měla opravdu zájem. A čtvrtý kanál nás válcuje ve sledovanosti, protože dávají tu příšernou sexistickou ságu o nestvůrách. Lidi z toho, pro mě z nepochopitelných důvodů, šílí.“

149

Lucien přestal nalévat. „Sexistické nestvůry?“ zeptal se s jedním obočím povytaženým.

Mína zkroutila obě ruce, jako by měla pařáty. „Upíry přece znáš, ne?“ Vycenila zuby a zasyčela, jako to dělají upíři ve filmu.

Lucienovi málem vypadla z ruky sklenička s vínem, kterou jí právě podával. Taky Jack Bauer, který stál pár metrů od nich, začal najednou štěkat tak zuřivě, že by to do tak malého psa nikdo neřekl.

„Jacku Bauere!“ Mína si položila ruce na opěrky a otočila se.

„Přestaň!“ A Luciena se zeptala: „Neměl bys tu nějaké hamburgery nebo cokoliv k jídlu?“

Lucien ztuhl. Kdyby teď otevřela lednici, našla by tam poslední zásilku z černého trhu z Newyorské transfuzní stanice. „Řekl bych, že…“

„To nevadí,“ přerušila ho. Naštěstí se začala přehrabovat ve své kabelce, kterou měla pověšenou přes židli. „Možná tu něco najdu.

Tady. Nějaké psí pochoutky. Nalákám ho na ně do koupelny a tam ho zamknu. Pak tu snad konečně budeme mít klid.“

Mína sklouzla ze židle a sevřenou dlaň natáhla k psovi, který pořád vrčel… než ucítil vůni pochoutky.

Pak se jeho liščí uši nastražily, přiběhl ke své paničce a následoval ji k místnosti, kterou Lucien označil jako koupelnu. Vypláchla misku na mýdlo, naplnila ji vodou a položila ji na zem, aby měl Jack Bauer z čeho pít. Kolem rozložila psí pochoutky, a jakmile se dočkala, že se pes do nich pustil a ztratil ostražitost, vyběhla a rychle za sebou zavřela dveře.

Lucien se snažil, aby na něm nebyla vidět úleva, kterou pocítil, když jen těsně unikl prozrazení. Normálně takové hlouposti nedělal, aby nechával svou zásobu krve jen tak v lednici, kde by ji mohla objevit kterákoliv žena, co si přivedl domů, která by tam hledala nějakou dobrotu pro svého psa.

Ovšem za svého pobytu v New Yorku nepředpokládal, že by s někým spal. Měl tu důležité poslání. Ale Mína Harperová se nepodobala žádné ženě, kterou kdy potkal, takže kvůli ní porušil svá osobní – dlouho dodržovaná – pravidla chování.

A téměř se mu podařilo všechno zničit.

„A je to,“ řekla, když znova zaujala svou pozici na barové židli.

„Nezlob se. Nevím, co to do něj vjelo. Většinu lidí má rád. S výjimkou tvého bratrance. A Mary Lou. Možná nesnáší lidi, co vlastní letní 150

sídla. Jack Bauer má zřejmě marxistické tendence.“ Zasmála se, pozvedla svou sklenku. „Tak.“

„Na Jacka Bauera, slibného marxistu,“ prohlásil Lucien a přiťukl si s Mínou.

Znova se zasmála, tmavé oči jí zářily přes široký okraj vinné sklenky. Nijak jí nelichotil, když jí říkal, že vypadá trochu jako ta dívka na obraze v muzeu, se kterou stoprocentně pociťovala silné spojení. Mína ale byla mnohem, mnohem krásnější.

Vypadala mnohem půvabněji, ale také mnohem zranitelněji.

„Takže jestli jsem to dobře pochopil, nemáš upíry ráda,“ zeptal se jí opatrně.

Mína se zasmála: „Když si pomyslím, do jaké míry právě teď ovlivňují můj život, tak tedy moc ne.“

„A sexistické nestvůry jsou…?“

„Víš,“ řekla Mína, „ve všech hororech a knihách a televizních pořadech jdou nestvůry nebo masoví vrazi vždycky po bezmocných hezkých holkách. To je v tom to sexistické.“ A vzápětí pokračovala: „A upíři jsou z nich nejhorší. Van Helsing v Draculovi zdůrazňuje, že upíři dobře vědí, že rodina děvčete nikdy nedopustí, aby jí uťali hlavu, i když budou vědět, že už z ní je upír. Asi je snazší useknout hlavu synovi než dceři.“

Otřásla se a pokračovala: „Upíři chtějí vždycky udělat z hezké holky svou neživou přítelkyni. Nebo ještě horší, nechtějí z ní udělat svou neživou přítelkyni. Ona sama ho k tomu přemlouvá, aby upoutala diváky. Protože být sice mrtvá, ale s někým, je, jak se zdá, lepší konec než být naživu, ale sama. Jak ale něčí smrt může znamenat šťastný konec?“ Oči jí posmutněly. „Věř mi, že když někdo zemře, tak to nikdy není šťastný konec.“

Pozorně si ji prohlížel. Ta řeč ji úplně rozvášnila. Zajímalo ho, odkud se to vzalo a jestli ta překážka, která mu brání číst některé její myšlenky, s tím nějak souvisí.

„Ale,“ řekl opatrně, „ty přece na upíry nevěříš.“

Zakuckala se vínem. „Cože?“ vykoktala. „Ty se mě ptáš, jestli věřím na upíry?“

Lucien vrátil ruku na nožku své skleničky a zíral na její rubínový obsah. Věděl, že je důležité se dívat kamkoliv, jen ne do jejích očí. Bál se, o kolik by toho mohl přijít, kdyby se podíval do očí, které byly schopny vidět toho tolik… a zároveň tak málo.

151

„Nezlob se na mě,“ omluvil se. „Jen jsem měl onehdy v noci u té katedrály pocit…“

„Aha,“ řekla Mína. Znova se napila vína. Její sklenička byla skoro prázdná. „Ty myslíš tohle. Nebyl jsi to snad ty, kdo tak vehementně tvrdil, že to bylo jen pár netopýrků?“

Použila jeho vlastní slova. Uznal, že si to zasloužil. „Ale tomu, že Johanka z Arku slyšela hlasy, tomu věříš,“ provokoval ji. „Hlasy, které jí prozrazovaly budoucnost. Jak potom může mladá vzdělaná žena věřit něčemu takovému a přitom nevěřit v noční nestvůry? Nebo,“ – usmál se – „nebo ty věříš jen těm šťastným věcem, stejně jako dáváš přednost šťastným koncům?“

Podívala se na něj tak ostře, že by dokázala pohledem rozříznout i sklo. „Johančin příběh šťastně neskončil,“ připomněla mu. „A já mám ráda dobré horory stejně jako ostatní filmy, jen když tam občas zabijí taky nějaké muže, nejenom ženy. Ale hlasy, co Johanka slyšela, byly reálné. Máme pro to jasný a hodnověrný důkaz. Vyhrávala bitvy, které už byly ztracené. Ale protože jí hlasy dopředu radily, mohli francouzští generálové používat úplně jiné strategie, než byly ty v éře před Johankou. Ty hlasy zachránily mnoho lidských životů.“

Lucien se stále ještě díval na svou sklenku. „Ale o existenci upírů žádné takové důkazy nejsou.“

„Je dost důkazů o tom, že spousta společností vydělává hodně peněz na divácích, kteří si rádi představují, že upíři jsou skuteční.

Včetně propagátorů Touhy. Proč si myslíš, že naši sponzoři jsou tak žhaví, abychom začali konečně jednat? Peníze jsou velmi, velmi reálné. Ale ti bezduší tvorové, kteří se údajně potulují kolem a zakusují se lidem do krku a sají jejich krev, ti, co nemůžou vyjít za denního světla ven, aby je slunce nespálilo na popel, ti, co musí spát v rakvích? Prosím tebe!“

„Ne všechny příběhy jsou pravdivé,“ ušklíbl se jemně Lucien.

„Nějací autoři – včetně tvého pana Stokera – si toho dost navymýšleli.“

„Třeba že se můžou přeměnit v netopýry?“ dodala Mína.

„A někteří nemohou,“ dodal Lucien trochu prkenně. Dolil jí víno.

„Chci se jen o tom ujistit. I když ses nikdy s žádným nesetkala – protože neexistují – nechceš přesto s upíry nic mít nic společného?“

Mína se kousla do spodního rtu. Lucien si nemohl nevšimnout, jak se jí rty nalily krví a stávaly se ještě žádostivějšími a rudějšími než dřív. „Takhle to zní jako předsudek,“ řekla Mína. „Budeš si myslet o 152

mně něco špatného, když ti řeknu, že nemám ráda ani vlkodlaky a hobity?“

Lucien se natáhl a položil svou ruku na její, která odpočívala na baru. Její kůže byla tak lákavě hladká a jemná. Dotek naprosto naplnil jeho očekávání. „Já si o tobě nikdy nic špatného myslet nebudu.“

Volnou rukou pozvedla svou sklenku ke rtům a vydatně se napila.

„Věř mi, to by bylo klidně možné. Nevíš o mně všechno. Ještě.“

Její hlas zněl trochu smutně.

„A kdybych ti já řekl, že jsem upír?“ zeptal se jí Lucien a hladil ji přitom po dlani. „Nenáviděla bys mě?“

„Z tebe by byl ale strašný upír,“ zasmála se Mína.

Pozvedl svoje obočí. „Opravdu?“

„Samozřejmě že ano.“ Pořád ještě se smála. Odložila sklenku a vyprostila si ruku, aby ho místo toho mohla chytit za kravatu.

Nakláněla se k němu víc a víc, až se její kolena octla mezi jeho stehny.

„Tu noc s netopýry jsi měl možnost se do mě zakousnout – a stejně tak v tom opuštěném tmavém muzeu – a neudělal jsi to. Myslíš, že jsem si toho nevšimla?“

Druhou ruku položila na jeho židli, přímo mezi jeho nohy, aby sama udržela rovnováhu, jak se k němu víc a víc nakláněla. Pomocí kravaty táhla jeho hlavu jemně dolů, až byla od její jen pár centimetrů. Pak vínem zhrublým hlasem zachraptěla: „Já jsem už totiž s klukem, co kouše, chodila, obrazně řečeno, samozřejmě.

Takovým typům bych se chtěla v budoucnosti ale radši vyhnout.“

Lucien začal pochybovat, kdo z nich dvou je tady v nebezpečí. Její oči byly hluboké jak tůně, temné jak půlnoc.

Cítil, jako by se v nich začínal topit. A vůbec mu to nevadilo.

„Já tě nikdy kousat nebudu,“ šeptal. „Jedině, když mi k tomu dáš svolení.“

Pak přitiskl svoje rty k jejím.

Lucien si nebyl jistý, jestli neprohrál… nebo neuspěl okázaleji, než sám předpokládal. Řekl jí to. Zachoval se se ctí.

Byla to snad jeho chyba, že mu nevěřila?

Ano. Byla. Protože jí nenabídl požadovaný důkaz, který by ji přesvědčil.

Ale Lucien už o tom vůbec neuvažoval. Navíc když její ruka odpočívala tak nebezpečně blízko vnitřku jeho stehna. Ta mužná část jeho já možná toužila po tom, aby ho vykoupila.

153

Ale ta druhá část, ten netvor, který v něm sídlil také, ten si přál něco úplně jiného.

Muž musel počkat.

Objal ji rukama kolem pasu a přitáhl ji k sobě tak vlastnickým pohybem, že ji to samotnou překvapilo. Důkazem toho by snad mohl být povzdech, který vysel z jejích úst.

Ale pak se už přestal ovládat. Sundal ji ze židle, posadil si ji na klín a přitiskl se k ní. Jeho rty a jazyk se vpíjely do jejích a vysávaly její podstatu, která, jak doufal – a o čem tak dlouho snil –, by ho mohla zachránit.

Nevěděl přesně, jestli slabý zvuk, který Mína vydala, znamenal protest nebo uspokojení. Signály, které získával z jejího vědomí, byly jako vždy zastřené. Jeho rty se tiskly k jejím se stále rostoucím projevem vlastnictví, jinak než tomu bylo v muzeu. Jako by si osoboval právo ji vlastnit.

Ale nemohl si pomoci. Tam ji ještě líbal s určitou úctou, protože se obával, že by jí ublížil.

Teď ji líbal úplně jinak… byly to žádostivé polibky, polibky, o kterých věděl, že ho před ní zcela odhalují…

A navíc jí ještě své odhalení sám nabízel.

Mína nevypadala, že by jí to vadilo. Když ji k sobě přitiskl, neodstrčila ho. Právě naopak. Roztáhla nohy, aby se k ní přes širokou sukni jejích šatů dostal ještě blíž. Oddělovala je teď už jen krajka jejích kalhotek a jeho vlastní kalhoty. Rukama ho objala kolem krku.

Přitiskla se k němu, žár, který jí vycházel ze rtů i celého štíhlého těla, ho stravoval. Slyšel, jak jí skrze tenkou látku jejích šatů bije srdce.

Rytmický puls, který vycházel z jejího těla, mu bušil ve spáncích a nutil ho líbat ji tak silně, jak nikdy…

… pak sjel svými rty přes její ústa, přes bradu až na krk. Jednu ruku položil na oblinu jejího ňadra a v konečcích svých prstů cítil, jak její srdce divoce bije. Pomalu skláněl hlavu níž, až tam, kde teď spočinula jeho ruka, a nahradil své prsty rty. Tiskl svá ústa na hedvábnou pleť, která se objevila, když odhrnul výstřih jejích šatů a pak i krajkovou podprsenku.

Mína se prsty probírala jeho vlasy a přitahovala ho k sobě blíž.

Když se jí dotkl jazykem a začal vychutnávat její jemnou kůži, slastně si povzdychla. Přivinul ji k sobě ještě těsněji.

Kalhotami se víc a víc tiskl k jejím krajkovým kalhotkám.

154

Lucien odtáhl rty od jejích prsou. Už to dál nezvládl. Odtrhl ji od sebe, jednu ruku jí dal pod pas a druhou pod kolena a pak se spolu s ní zvedl.

Mína se spokojeně usmála a ještě silněji se k němu přitiskla.

„Neříkej mi, že mě chceš odnést do ložnice a tam znásilnit?“

vydechla.

„Přesně tak,“ vášnivě zachroptěl.

Odhodlaně vykročil k tmavým dveřím ložnice.

Za to, co se chystal udělat, by mohl být zatracen.

Ale on už stejně zatracen je.

155

29)

9.15, pátek, 16. dubna

Union Square West č. 15, střešní nástavba New York, stát New York

Mínu probudila vůně smažící se slaniny.

Na chvíli si myslela, že je u nich doma v domě v New Jersey, kde vyrůstala. Tam naposledy zažila, že ji probudila vůně opravdové slaniny.

Ale když Mína otevřela oči, zjistila, že není ve fialovo-bílé ložnici svého dětství, obklopena sbírkou panenek, ale že se nachází ve vysoce moderní střešní nástavbě Luciena Antoneska, která je celá v šedohnědých tónech. Jack Bauer stál na matraci za její hlavou a rozčileně jí dýchal do obličeje.

„Jacku,“ zeptala se rozverně Mína. „Co jsi to v noci prováděl?

Honem dolů!“

Pomalu si začala vybavovat, co se stalo minulou noc. Postavila Jacka na černou dlaždicovou podlahu, na které mu to strašně klouzalo a zběsile se snažil zachytit drápky. Raději znovu vyskočil na postel.

Hraběnka. Šla s Jonem do hraběnčina bytu, protože jemu se tam moc chtělo – a byl tam…

Lucien, ten muž od katedrály svatého Jiří, muž, co jí zachránil život. Mluvili spolu a smáli se a potom ji nabídl, že s ní půjde vyvenčit Jacka Bauera.

A pak se vloupali do Metropolitního uměleckého muzea. A líbali se před portrétem Johanky z Arku, pozval ji k sobě domů. A ona šla.

A potom spolu…

Potom…

Proboha, oni se spolu…

156

Mína se vztyčila na posteli. Třela si spánky – to pomáhalo s pamětí – a pak padla zpátky do polštářů. Opravdu se celou noc vášnivě milovala s Lucienem Antoneskem?

A je to opravdu on – podle vůně tomu všechno nasvědčevalo – kdo jí teď připravuje snídani?

Po Mínině obličeji se rozhostil široký úsměv. Trval ale jen do té doby, dokud se její pes strategicky neusadil na jejím břiše. „Uf,“ řekla Mína, „Jacku! Nedělej to!“ Ale Jack se nemínil pohnout. Kňučel a škrábal drápky, což nebylo vůbec příjemné, protože Mína byla pod šedým prostěradlem úplně nahá. Také jí začal olizovat obličej.

Proč si sakra ze všech psů, které v newyorském útulku měli, musela domů přinést toho nejméně přizpůsobivého?

„Tak dobře, dobře,“ slibovala. „Já už vstávám.“ Vyhlédla prosklenou stěnou na terasu a přesvědčila se, že venku je krásný jarní den. Sklo bylo jemně zatmavené, ale Mína poznala, že dopoledne už pokročilo.

Pohled na telefon, který konečně vyhrabala ze své tašky, stojící na podlaze vedle postele, potvrdil, že má pravdu. Přijde pozdě do práce.

To je průšvih.

Také viděla, že má sedm zmeškaných hovorů, čtyři z nich od Leishy, dva od matky a jeden od Jona (ten ji možná varoval, že matka volala do bytu a ptala se po ní). Mína obvykle tolik zmeškaných hovorů neměla (tak dobrá, nikdy).

Ale když už se to stalo, tak tedy alespoň ve velkém stylu.

Mína seděla na kraji postele a psala zprávu Leishe, že je v pořádku, protože její zprávy byly čím dál tím hysteričtější, jak na předchozí nedostávala žádnou odpověď. Mám se skvěle. Zavolám později. Jonovi napsala jen krátce. Doufám, že jsi mámě nic neřekl. PS: I <3 Rumunsko.

Matce nic neodepsala. Té musí později zavolat. Její matka totiž neuměla odesílat ani číst zprávy.

Přemýšlela, co udělá s prací. Co bylo dneska za den? Nemohla si vůbec vzpomenout. Jasně… pátek. Co se dneska dělo? Něco o nějakém předčítání o něčem…

„Myslel jsem si, že už jsi vzhůru,“ překvapil ji ode dveří hluboký hlas. S lehkým mrazením se otočila. To, co spatřila, bylo to nejrozkošnější, co kdy viděla.

157

Lucien Antonescu měl na sobě jen hedvábný spodek šedého pyžama a v ruce držel vysokou skleničku na šampaňské, která byla naplněná něčím, co vypadalo jako pomerančový džus.

„Dáš si mimosu?“ zeptal se.

Kdyby si Jack Bauer nevybral právě tuto chvíli k tomu, aby se jí drápy zaryl prudce do ledvin, mohla by si myslet, že ještě sní.

„Au,“ vykřikla a smetla psa z postele. Pečlivě si přitom na prsou přidržovala šedé prostěradlo. Pes zakňučel a spadl na hromadu naházeného Mínina a Lucienova oblečení. „Jsi tak pozorný, Luciene.

Dám si ráda.“

Lucien se k ní přiblížil se zamilovaným – jinak to nešlo popsat – úsměvem ve tváři a Mína si mohla v denním světle prohlédnout jeho polonahé tělo. Bylo dokonalé, přesně tak dokonalé, jak si ho v noci představovala. Silné, ale bez jediné vrstvy tuku, atletické, ale bez nabušených svalů, vzrušivě mužné. Mína si vzpomínala, jak přejížděla po jeho širokých zádech prsty a jak ho objímala kolem pasu, aby ho k sobě co nejvíc přitiskla. Dokonce si vzpomínala – ještě teď se při té vzpomínce začervenala – jak líbala proužek tmavých chloupků, které mu rašily na pevném břichu. Začervenala se ještě víc.

„Dobré ráno.“ Podal jí skleničku a sklonil se, aby ji mohl políbit.

„Opravdu tu cítím slaninu?“ zeptala se Mína a snažila se změnit téma svých hříšných myšlenek.

„Samozřejmě,“ potvrdil. „Doufám, že nejsi vegetariánka?“

„Měla bych být,“ řekla a usrkávala nápoj, který jí přinesl. Byl z čerstvých pomerančů. „Když mám tak ráda zvířata a vůbec. Ale jsem v tom zatím jen velký pokrytec.“

„Mám rád dívky, co pořádně jedí,“ odvětil a přejel jí prstem po tváři. „Připravím taky vejce. Jak je máš nejraději?“

Mína si nevzpomínala, že by jí někdy nějaký muž položil tuto otázku, včetně jejího otce.

„Ehm,“ rozmýšlela se. „Míchaná.“ Usmála se na něj, užívala si jeho dotek a snažila se ignorovat psa, který zuřil na druhé straně postele.

„Budou hotové, kdy si řekneš. Říkal jsem si, že by sis možná dala horkou koupel. Napustil jsem ti vanu.“ Ukázal na dveře, které byly naproti těm, kterými sám vešel. Mína si teprve teď všimla, že se odtamtud dere ven bílá pára.

„Ach,“ řekla okouzleně. „To jsi pro mě udělal? Je to od tebe moc hezké, ale to jsi nemusel.“

158

„Udělal jsem to pro tebe rád.“

Lehl si k ní a pokryl jí tvář polibky. Míně to připomnělo, jak moc se líbali předešlou noc. Bolely ji z toho trochu rty. Vlastně ji bolelo celé tělo. Ale tak nějak krásně.

Jack Bauer tiše kňučel, zahrabaný v hromadě oblečení, kam spadl.

Lucien ji přestal líbat a vrhl na psa záhadný pohled. „Také jsem ti vyvenčil psa.“

Mína nadzvedla oboje obočí. „Tohle už je příliš na to, aby to mohla být pravda. Opravdu?“

„Tedy,“ pomalu se přiznával Lucien, „spíš jsem ho nechal vyvenčit.

Vypadal, že by potřeboval ven, a vrátný ho rád vzal. Nemusíš mít o něj žádné obavy. „A teď jdi!“ Trochu imperátorsky ukázal na dveře koupelny. „Než mě ještě víc vzrušíš.“

Mína se zasmála. Bylo to hezké, že jí tu poroučel krásný chlap, co měl na sobě jen spodní část šedého hedvábného pyžama.

Zvláště když ten samý muž s ní včera dělal takové věci.

Zabalila se do prostěradla a odskákala z postele přímo do obrovské koupelny z hnědého mramoru. Jack Bauer jí byl v patách. To, co spatřila ve velkém zrcadle, ji uklidnilo. Nevypadala jak nějaká troska.

Vlastně vypadala docela dobře. Možná taky proto, že se po strašně dlouhé době pořádně vyspala. Tedy, ať už spala jakkoliv dlouho, byl to vydatný spánek.

A taky se pro změnu probudila šťastná. Nechyběl jí ani ten její noční zubní hlídač. Určitě za celou noc zuby ani jednou nezaskřípala.

Obrovské jacuzzi bylo do poloviny naplněno příliš horkou vodou.

Přemýšlela o tom, co je pro Rumuny příjemná teplota, a dopustila si studenou vodu, aby lázeň trochu zchladila. Pak se už ponořila do koupele.

Bylo to absolutní blaho. Tedy ne pro Jacka Bauera, který nervózně poposedával vedle vany. Přes okraj vany viděla na špičky jeho uší, jak varovně trčí vzhůru. Pokusila se to ignorovat a v klidu si lázeň užít.

Když vylezla z vany, natáhla se pro jeden z těch tlustých županů, které visely na dveřích koupelny. Rozrušená hlavička podobná liščí, která na ni úpěnlivě upírala svá malá očka, v ní vyvolala pocit viny.

Kde Jack Bauer strávil noc? Opravdu ho sama zamkla tady do koupelny? Naštěstí byl kobereček na zemi stejně tlustý a jemný, jako byl župan, a mohl mu posloužit jako pohodlný pelíšek.

159

Moc hezky se nezachovala. Jako majitelka psa byla strašná.

Zaslouží si, aby s ním podnikla hezkou dlouhou procházku a napravila tak své špatné chování.

Zabalila se do županu, který byl pro ni tak velký, že si musela ohrnout rukávy, aby se jí v něm neztratily ruce. Ústa si vypláchla ústní vodou, kterou tam našla. V kabelce měla s sebou i nějaký make-up.

Trochu se nalíčila, ale její rty a tváře byly tak rudé od Lucienových rtů, že na ně žádný make-up nebyl třeba a vystačila si jen s řasenkou a oční tužkou.

Objevila, že její šaty jsou přehozené přes velkou pohovku a její prádlo rozházené po podlaze. Oblékla se a myslela na to, jak bude muset později, po práci, před jejich vrátným vykonat potupnou procházku. Ať už bude mít službu kdokoliv, pozná, že má na sobě ty samé šaty, co měla minulou noc? Modlila se, aby, až přijde domů, neměl službu zase Pradip. Ne že by jí tak záleželo na tom, co si o ní myslí vrátní…

Ale co kdyby potkala ve výtahu třeba Mary Lou? Ale možná, podle toho, co se událo minulé noci, bude mít konečně odteď štěstí.

Odmítala se trápit tím, jestli ji Lucien plánuje pozvat večer někam ven. Byl pátek večer. Sama mu to připomínat nebude. Žádné předstírání. Na to už byli oba dva dost staří. Měl tady ve městě nějakou práci. Neviděla důvod, proč by…

„Máš dneska večer čas?“ volal Lucien z kuchyně, odkud se nyní kromě slaniny linula i silná vůně kávy. Nikdy nic tak příjemného necítila.

Hned zavolala zpátky: „Myslím, že ano,“ a šla za hlasem. Lucien prostřel jídelní stůl – jen pro jednoho. Byl tam připravený tmavošedý ubrousek, stříbrný příbor, šálek kávy, sklenice džusu, všechno jen po jednom.

Lucien si všiml jejího zkoumavého pohledu a řekl: „Doufám, že ti nevadí, že jsem se nasnídal už dřív. Byl jsem si zaběhat a měl jsem hlad jak vlk. Nechtěl jsem tě budit, spala jsi sladce jako anděl.“

Mrknul na ni.

Mína sis tím nelámala hlavu. „V pořádku.“

Ale myslela si, že je to divný.

Vklouzla na židli a on už přicházel z kuchyně s talířem v ruce.

Snídani podával s chloubou. Na talíři byly tři proužky dokonale opečené slaniny, dvě vejce umíchaná dozlatova a plátek krásně 160

opečeného bílého chleba s meruňkovou marmeládou. Ozdobené to bylo tenoučkými plátky pomeranče a baculatou, krásně zralou jahodou.

Mína na to zírala s otevřenou pusou.

Lucien odtáhl židli a ukázal jí, aby se posadila. „Nevěděl jsem, jakou piješ kávu. Tady na stole je mléko a cukr.“

„Děkuju ti,“ zamumlala Mína, které se zase konečně vrátila řeč.

Je to kníže, říkala si pro sebe. Tohle není nic neobvyklého. Možná všechna knížata tohle dělají, aby zapůsobila na své přítelkyně po první společně strávené noci. Možná, zamyslela se a zvedla vidličku, obdivujíc za denního světla jeho krásné tělo, že taky na tom, že si už byl zaběhat, není nic divného. Musí přece cvičit, aby vypadal tak, jak vypadá. Já bych měla začít taky cvičit. Můžeme chodit cvičit spolu. Než zase odjede zpátky do Rumunska.

„Nechtělo by se ti jít dnes večer na koncert? Jestli máš tedy čas.

Mám lístky na filharmonii. Hrají Beethovena a diriguje Masur. Mohlo by se ti to líbit.“

Mína se na něj upjatě podívala přes vidličku plnou vajíček. „Určitě se mi to bude líbit. Náhodou mám Beethovena moc ráda.“ Přemýšlela o tom, jak dlouho se jí podaří před ním utajit, že nemá ponětí, kdo je to Masur. Říkala si, že čas strávený na koncertě může využít k tomu, aby pro Sye vymyslela nějaké nové dialogy pro tu jejich upírskou ságu.

„Výborně,“ zaradoval se. „Bohužel mám už předtím domluvenou večeři se svým kolegou. Mohli bychom se tedy sejít až v půl osmé u fontány v Lincolnově centru?“

„Budu tam,“ řekla Mína. „A bez něj.“ Vrhla významný pohled po Jacku Bauerovi. Seděl pod stolem a střídavě vrčel na Luciena a prosebně se díval, zda by mu nehodila nějaké sousto.

„Je to velice loajální společník, “ všiml si Lucien.

„Ano,“ usrkla Mína kávy. „Tak nějak. Jak dlouho většinou trvá taková symfonie?“

„Jestli se ptáš jen proto, abys zjistila, jak dlouho budeš muset čekat na to, abych z tebe strhal oblečení a vykonal na tvém těle stejný nemravný akt, jako jsem předvedl minulou noc a který by vyděsil tvou matku k smrti – kdyby se o tom někdy dozvěděla –, tak čekat nemusíš. Můžeme se do toho pustit hned,“ nabídl Lucien.

Mína se na něj dívala, a jak mluvil, víc a víc se červenala a odtahovala od stolu. „To nejde. Tedy, já bych na to klidně přistoupila, 161

ale už jsem měla být dávno v práci. Takže radši půjdu. Uvidíme se v půl osmé.“

Lucien se zasmál, rovněž se zvedl od stolu a chytil ji za ruce. „Řekl jsem ti už, jak miluju, když se takhle červenáš?“

„Jak myslíš,“ zamumlala Mína do jeho hrudi, protože se neodvážila na něj podívat. „Je to asi to jediné, čeho jsem v tvé přítomnosti schopná. Tak večer.“

„Nezapomeň na kabát.“

Přinesl ho ze šatníku a pomohl jí se obléci. Pak ji doprovodil k výtahu, který byl jen pro tento byt. Když výtah přijel, znovu ji objal v pase a přitáhl si ji k sobě. Pak ji vášnivě políbil a nedal vůbec znát, že by mu nějak vadilo, že Mína chutná po toastu a kávě.

„Tak v půl osmé,“ připomněl, když ji konečně propustil. „Buď tam včas.“

Pomalu, v nebeském opojení kráčela k výtahu a on se za ní usmíval. Jack Bauer hbitě naskočil do výtahu a byl zjevně šťastný, že se konečně Luciena Antoneska zbaví. Ještě se ohlédl a na rozloučenou na Luciena naposledy štěknul.

„Mám stejnou radost jako ty,“ odpověděl mu Lucien, když se dveře zavíraly.

Osamocená Mína ve výtahu pozorovala, jak se čísla postupně rozsvěcují a jsou stále nižší. S každou číslicí se jí vracelo něco z její příčetnosti. Když se dveře výtahu v lobby konečně otevřely a ona i Jack Bauer vyšli z luxusní budovy do slunečného jasného dne, zasáhla ji realita plnou silou.

A zároveň i celkový dopad toho, čeho se právě dopustila.

162

30)

9.30, pátek, 16. dubna

Hotel Peninsula

New York, stát New York

Alaric si dal každé ráno před snídaní sto bazénů volným stylem.

Někdy to změnil na kraul, to když se na břehu bazénu objevila nějaká atraktivní žena. Hotel Peninsula ale právě hostil konferenci pro návrháře a prodejce zubních implantátů, takže na kraul ze zjevných důvodů nedošlo.

Alaric si právě plaval svůj sto osmdesátý osmý bazén (bazén v hotelu Peninsula byl mnohem menší, než byl Alaric zvyklý, a tak si musel počet obrátek zvýšit), když vodou pronikla ruka a dotkla se ho.

Alaric měl bleskovou reakci a obtěžující osobu by hned poslal přes rameno rovnou do bazénu. Naštěstí se ale podíval nahoru a v poslední vteřině uviděl, že je to jeho šéf.

„Sakra, Wulfe!“ zahromoval Holtzman a radši se odtáhl o kus dál a začal hledat ručník, jímž by si utřel mokrou ruku a rameno. „Chceš mě snad utopit? Chtěl jsem jen na sebe upozornit. V tom svém luxusním ubytování jsi asi zapomněl, že máme krizi.“

Zadýchaný Alaric se zachytil okraje bazénu. Nechtěl, aby bylo vidět, jakou má radost, že se mu podařilo zmáčet šéfovo neuvěřitelně ošklivé sako.

„Jakou krizi?“ zeptal se. Jeho hlas se ve skleněném atriu hezky rozléhal.

„Pst,“ tišil ho Holtzman. Dostal od jednoho z plavčíků ručník a rázně se utíral. „Ne tak nahlas, ještě nás někdo uslyší.“

Alaric pokrčil rameny. Ti dva nebo tři účastníci konference, kteří tam byli s nimi, těžko pro Palatinskou gardu znamenali nějaké ohrožení.

163

„Neumí německy,“ řekl Alaric německy. „Jsou to američtí dentisté.“

„To nevadí,“ opáčil Holtzman a přišel blíž k okraji bazénu, kde na něj Alaric čekal. „Dneska ráno se našla v parku další mrtvá dívka.“

Alaric ožil. „Mína Harperová.“

„Ne, nebyla to Mína Harperová. Jak by to taky mohla být ona, když strávila noc s knížetem, a ten tu je přece od toho, aby ty vraždy zastavil.“

Alaric znovu zklamaně pokrčil rameny. Ne že by rád viděl Mínu Harperovou mrtvou, to ne. Byla pro ně jediným pojítkem na knížete, a pokud se dobře pamatoval, byla taky svým způsobem docela hezká.

Ale její smrt by propojila ty vraždy a knížete.

A pak by ho možná ústředí konečně nechalo jít po knížeti.

„Tu dívku ještě neidentifikovali.“ Klekl si na okraj bazénu a přitom se snažil vyhnout jakémukoliv mokrému místu. Mluvil jen na půl úst, jako by už stejně všichni netušili, že patří k sobě.

Přece jen by to mohla být ta Mína Harperová, pomyslel si smutně a představil si její hezky tvarované nohy a tmavé vlasy.

„Není to ona,“ dopálil se Holtzman. „Viděl jsem ji na fotce. Ta mrtvá dívka měla dlouhé vlasy, zatímco Mína Harperová má krátké vlasy. Co jsi tou Mínou Harperovou tak posedlý?“

„Já jí nejsem posedlý,“ odvětil Alaric. „Já jen jestli chceme dostat knížete, tak…“

„Pro to nebudeme dělat vůbec nic,“ odsekl Holtzman. „Já ho chci dostat. Teď ale musíme jít po tom vrahovi. Po tobě chci, aby ses okamžitě oblékl a došel prohlédnout pasové fotky dívek, které sem v nedávné době přijely, a taky abys udělal selekci podle věku a popisu, jestli bychom je mezi nimi nenašli. Podle úrovně ošetření jejich zubů si i o téhle dívce myslí, že by mohla stejně jako ty předcházející pocházet z východní Evropy.“

„Jak myslíš,“ řekl Alaric. Ztráta času, řekl si pro sebe. „Ale kdybych byl na tvém místě, došel bych dneska ráno navštívit Mínu Harperovou.“

„To bys udělal ty?“

„Co si myslíš, že ona a Lucien Antonescu spolu včera dělali? Určitě se nevrátili zpátky k ní domů. Tam je ten bratr. Takže ona teď ví, kde ten netopýr nocuje. Zjisti, kde to je, a máme ho.“

„Měl bych lepší nápad,“ řekl Holtzman. „Navštívím jen Emila a Mary Lou Antoneskovy.“

164

Alaric stříknul na svého šéfa mohutný proud vody.

„Nech toho!“ rozčílil se šéf, ale radši ustoupil dozadu. „Co to děláš za hlouposti?“ Pár prodejců zubních implantátů se v nedalekých křeslech rozesmálo.

„Řekni Antoneskovým jediné slovo a budeš mít na krku všechny členy Draculu z celého Manhattanu,“ prohlásil Alaric. Teď se zlobil, opravdu byl rozčilený. Holtzman mu nejdřív zkazil plavání a teď chce dělat další hloupá byrokratická rozhodnutí, která mu práci ztíží ještě víc.

„Nevím, jak je možné, že nás kníže včera neviděl, ale nejspíš neviděl, protože jsme oba ještě naživu a Antoneskovi se z čísla 910 na Park Avenue neodstěhovali. Víš, jak to vím, Holtzmane? Protože stále ještě dýchám a ráno jsem tam zavolal a předstíral jsem, že jsem elektrikář, a požádal jsem o spojení do jejich bytu. Pořád tam ještě jsou.“

Holtzman se zadíval dolů na Alarika a jeho hnědé oči nevěstily nic dobrého.

„Já to věděl, že potřebuješ psychiatrické vyšetření,“ řekl. „Na práci ještě nejsi dostatečně připravený, ty…“

„Jsem ten nejlepší, koho máš, Holtzmane.“ Vylezl z bazénu a natáhl se pro ručník, který jeho šéf pohodil na zem. „Já ti toho vraha najdu. A co je ještě důležitější, dostanu i toho knížete. Potřebuju jen, abys mě nechal dělat mou práci a pro jednou mi neříkal, jak to mám udělat. Už žádné manuály. Žádná pravidla. Jen na konci mrtví upíři.“

Velitel se na něj zadíval. Holtzman si prohlížel jeho dobře stavěné tělo.

A proč také ne? Alaric o sebe dobře pečoval, kromě plavání také pravidelně cvičil s činkami. Měl opravdu skvělou postavu. Obdivu se neubránili ani prodejci zubních implantátů.

Pak zpozoroval, že se Holtzmanův pohled svezl na ošklivou jizvu hned pod žebry. Když bránil Martina před tesáky těch berlínských upírů, tak se jim podařilo do jeho těla hluboko zakousnout.

Alaric si povzdechl. Bylo mu jasné, proč si tu jizvu Holtzman tak prohlíží.

Lékaři ve Vatikánu navrhovali plastickou operaci.

Ale Alaric to odmítl. Neměl rád nemocnice, a když to nebylo bezpodmínečně nutné, vyhýbal se jim.

165

Podle Alarika si teď Holtzman domýšlel, že se odmítl jizvy zbavit ze stejného důvodu, proč také hned po tom incidentu v Berlíně odmítl psychologa.

Jizva měla svůj důležitý účel. Pokaždé, když se na ni podíval, připomínala mu, jak moc upíry nenávidí.

„Jestli chceš toho upíra opravdu najít,“ ignoroval Alaric to, že Holtzman stále zíral na jizvu a asi mu k ní chtěl ještě něco říct, „tak se zeptej jeho poslední potravy. V případě knížete to byla Mína Harperová z čísla 910 na Park Avenue, byt č. 11B.“

Tohle Holtzmana konečně odvedlo od sledování jizvy. „To máš pravdu, proto také dnes večer zajdu do jejího bytu a budu předstírat, že jsem…“

„Abrahame,“ přerušil ho Alaric. „Ten trik s dědictvím po nenávratně ztraceném příbuzném nebude fungovat. Ta ti na to neskočí. Kdo by zanechával dědictví pro knížete? Ten chlapík je bohatší než sám Midas.“

„Ehm,“ řekl sklíčeně Holtzman. „Máš asi pravdu, na to jsem nepomyslel.“

„Proto půjdu do jejího bytu dnes večer já a výslech se bude odehrávat podle mých pravidel.“

„To se mi moc nezdá,“ nevzdával se Holtzman. „Dokonce ti přímo zakazuji, abys tam chodil. Zakazuji ti to.“

Překvapený Alaric na něj nevěřícně zíral. „A proč ne?“

„Protože ty neumíš nic jiného než vytasit ten svůj meč. Dobře víš, že si na to už pár lidí stěžovalo. Lidem se to opravdu moc nelíbí.“

„Ta Mína Harperová strávila noc s knížetem temnot,“ připomněl Alaric Holtzmanovi rozhořčeně. „Myslíš si, že se bojím srovnání?“

Ke svému zklamání Alaric viděl, že Holtzman se už zase dívá na jeho jizvu a nic neříká. Ta jizva nebyla až tak ošklivá. Podle jeho názoru byl Holtzmanův oblek mnohem, mnohem ošklivější.

166

31)

10.30, pátek, 16. dubna

Kadeřnictví

Avefiue of the Americas č. 155

New York, stát New York

„Ale podívejme se,“ pronesla Leisha, když se u jejího kadeřnického boxu objevila ráno Mína. „Někdo tady zapomněl, že je hodná holka.“

Leisha seděla v kadeřnickém křesle, nohu přes nohu, jako by byla núbijskou královnou. Na svém vypouklém břiše měla položenou povážlivě se naklánějící plastovou misku s velkým kuřecím salátem.

Majitel salonu Jimmy sice přísně zakázal uvnitř jíst, ale to se na Leishu nevztahovalo, protože byla jeho nejoblíbenější kadeřnicí a navíc v sedmém měsíci těhotenství. Kdyby odešla, byla by to pro Jimmyho i celý salon naprostá katastrofa.

Mína beze slova ukázala na prázdné křeslo v boxu vedle Leishy.

„Klidně si sedni,“ mávla Leisha rukou a zachrastila spoustou náramků. Na nehtech měla francouzskou manikúru, někdo v salonu se na ní asi cvičil. „Ramona si vzala osobní volno, protože zjistila, že se její kluk nevymazal ze Seznamky. Takže…“ Leisha se na ni vážně zadívala. „Jsem na tebe strašně naštvaná. Jon mi řekl, že jsi šla na procházku s chlapíkem, se kterým ses seznámila na hraběnčině večeři, a že ses vůbec nevrátila domů. A pak ráno ve zprávách říkali, že našli tělo další mrtvé dívky. Takže jsem tu celé dopoledne seděla jako na trní a myslela jen na tebe. Dokud jsi mi teda neposlala esemesku.

Strachy o tebe mi bylo špatně, opravdu špatně. Zeptej se ostatních.“

Mína ukázala prstem na kuřecí salát. „Tak špatně ti asi zase nebylo, když sis beze mě objednala oběd ještě dřív než obvykle.“

„To jsem neobjednávala sobě, ale jemu,“ ukázala si na břicho Leisha. „Jemu je úplně jedno, co se s tebou děje. Měl hlad a pořád 167

kopal. To bys nevěřila, jak mě dokázal celé dopoledne kopat. A to všechno kvůli tobě.“

„Jak to, kvůli mně?“ sklonila se Mína k zemi, chytila Jacka Bauera a posadila si ho na klín. Přitiskl se k ní a chtěl se trochu pomazlit. Když tu teď nebyl nablízku Lucien, byl to zase milý pejsek, co ani nezavrčí.

„Protože jsem tu kvůli tobě musela tak trpět! Myslíš, že Thomas nepoznal, jak se o tebe bojím? Na co jsi myslela? Nikdy sis přece nezačínala s neznámými chlápky. Co se ti to ksakru honilo hlavou, Harperová?“

Mína mezitím drbala Jacka Bauera pod krkem a on se jen blaženě vrtěl. „To nebyl žádný neznámý chlap,“ odpověděla Mína rychle, aby odolala pokušení prozradit Leishe, že doktor se při určování pohlaví jejího dítěte spletl. To teď nebylo nijak důležité. „Byl to ten samý muž z té noci předtím, ten s těmi netopýry.“

Leisha na ni zírala. „Ale to přece není možné.“

Mína teď drbala psa tak silně, že se mu začaly třást zadní nohy.

Mína ho pohladila.

„Ne,“ řekla, „je to tak. Lucien Antonescu, se kterým mě chtěla dát dohromady hraběnka, je ten samý mužský, který mě zachránil u katedrály před netopýry. Já vím, že to vypadá bláznivě, ale je to pravda. A on se mi, Leisho, moc líbí, dokonce víc než jen líbí.“

Leisha pokývala hlavou. „Teď se už nedivím, že jsi šla rovnou sem, místo aby ses před prací zastavila doma. Nejspíš ses psychicky zhroutila.“

Mína se zamračila. „Proč bych se měla hroutit? Myslíš si, že jsem si to všechno jen vymyslela?“

„To ne, ale když ono je to všechno tak divné!“

„Protože jsem se s ním vyspala?“

„Protože je moc divný, že to je ten samý chlap!“ prohlásila Leisha.

„Jasně, že ses s ním vyspala. A já jen doufám, že se ti opravdu líbí.

Ztratila ses s ním do noci a nás klidně nechala, abychom se o tebe báli.“ Odložila salát vedle sebe na stojan od fénu a snažila se uvelebit tak, aby se jí sedělo pohodlně, jestli to tedy u ženy v sedmém měsíci vůbec jde. „Tak povídej. Jaké to bylo?“

Mína zvedla oči v sloup a uviděla strop, který Jimmy v tomto místě nechal odkrytý. Dal vzduchotechniku natřít na černo-stříbřitě, zatímco strop za rourami na tmavofialovo. „Bylo to úžasný, neznám jiné slovo, kterým bych to mohla popsat.“

168

„Přidej k tomu nějaké přívlastky,“ řekla Leisha. „Já už sedm let spím jen s jedním mužským a je to už tak trochu nuda. Chci znát detaily. Jak tě dostal?“

„Leisho!“ vykřikla se smíchem Mína.

„Ale vážně,“ byla zvědavá Leisha. „Nic jiného mě nezajímá. Vlastně ještě něco, jak dlouho ti vydrží?“

Mína se na svou kamarádku pousmála. „To je na tom to nejlepší, on snad jako by měl žít navěky. Nebo možná…“

Mína zmlkla. Chtěla říct, že možná začíná pomalu ztrácet svoji schopnost předpovídat smrt.

Ale věděla, že to není pravda. Co ty pocity o Leishině děťátku a Leishe samotné?

Musí to Leishe říct, musí.

Ale jak to má udělat, aby ji úplně nevyděsila?

„Nebo možná co?“ nedočkavě se na ni zadívala Leisha. „Co to s tebou je? Vypadáš tak divně. Je ti dobře? Nemáš horečku? Ukaž, sáhnu ti na čelo.“

Mína ucítila na čele Leishiny studené prsty. Upřímně si přála, aby je tam nechala navždy. Možná přece jen má horečku.

„Hm… určitě máš trochu teplotu. Co s tebou ten chlap dělal? Že by ses nám zase zamilovala? Nebo tě nakazil prasečí chřipkou?“

„No tak, Leisho,“ zlobila se Mína. „Je tak skvělý.“ Věděla, že je sentimentální, ale nemohla si pomoci. Pořád ještě cítila jeho vůni tam, kam ji na rozloučenou políbil. „Je úplně jiný než kluci, se kterými jsem v poslední době přišla do styku. Neví ani, co je to Call of Duty. A udělal mi snídani a zeptal se mě, jak mám ráda udělaná vajíčka.

Napustil mi vanu. Choval se hezky i k Jackovi, i když ten se předváděl jak šílenec a celou dobu na něj jen vrčel. A…“

„…bylo to nádherný,“ dokončila za ni větu Leisha.

„Bylo to nádherný,“ potvrdila Mína. Pak si něco uvědomila a kousla se do spodního rtu. „Kromě…“

„Čeho?“ zkrabatila Leisha čelo. „Neříkej mi to. Je ženatý. Doma v Estonsku má manželku.“

„V Rumunsku,“ opravila ji Mína. „Ale ne, to samozřejmě ne. Ale něco je… že se mi nebudeš smát? Je na něm něco strašně smutného.“

„Smutného?“ zavrtěla Leisha hlavou a dlouhé tmavé vlasy, které si žehlila a pak znova natáčela, se ji rozhodily po zádech. „Co tím myslíš, 169

že je smutný? Je to zase nějaký ztroskotanec? To ti to nestačilo s Davidem?!“

„Ne,“ oponovala Mína. „Ne takhle smutný. Jen jako by prožil sám něco hrozně smutného. Z čeho se nikdy nevzpamatoval.“

„Možná jeho žena zemřela při porodu,“ přisadila si Leisha, která na rozdíl od Míny měla ráda filmy se smutnými konci, čím smutnější, tím lepší. Leisha nadšeně obdivovala Nicholase Sparka. „Nebo třeba zemřela při autonehodě jen pár hodin před svatbou. Nebo ji v Peru smetl sesuv půdy, když tam očkovala sirotky.“

Mína se na ni sarkasticky podívala.

„Vrať se zpátky do reality,“ řekla potom. „Já si myslím, že měl nešťastné dětství. Nechtěl o tom moc mluvit. Pak jsem se ho, víš, ptala na jeho rodinu a on říkal, že oba jeho rodiče jsou mrtví, že má nevlastního bratra, ale s ním si moc nerozumí.“

„Tak vidíš,“ zaradovala se Leisha, která byla nejdřív zklamaná, že se nejedná o žádnou mrtvou manželku, kterou by mohla hrát Rachel McAdamsová jako ve filmové verzi příběhu. „On potřebuje, aby ho milovala nějaká správná žena, která by ho rozveselila. Žena jako ty…

žena, které zachránil život před útokem netopýrů. To je tak romantické. Tedy s výjimkou té části, že jsi se s ním vyspala už na prvním rande. To tvé povaze přece vůbec neodpovídá. Ukaž, sáhnu ti znova na čelo. Jestli přece jen nemáš horečku.“

Leisha se natahovala, aby si vyzkoušela teplotu Mínina čela, ale v tu chvíli se u jejího boxu objevil mladík. Měl skoro stejně tmavou pleť jako Leisha a tmavé vlasy sepnuté do culíku – nebylo pochyb, že mu to udělala Leisha, protože to výborně ladilo s tvarem jeho obličeje.

„Ach bože, Míno!“ zakřičel zvesela. „A taky Jack Bauer! Moc rád vás oba vidím!“ Okamžitě šel k ní, vzal do náruče Jacka Bauera a začal se s ním mazlit.

Jackovi se to moc líbilo. „Leisha mi říkala tu skvělou novinu!“

Mína znala Roberta jako jednoho z učňů v kadeřnickém saloně, ale neměla vůbec potuchy, o čem mladík mluví.

„Skvělá novina?“ opakovala po něm a zapadla zpátky do křesla.

„No přece o Nenasytné,“ řekl Roberto a drbal Jacka mezi ušima.

„Konečně tam dáte taky nějaké upíry. Strašně se těším. Už bylo načase. Gregoryho Banea miluju. Jakmile se objeví na obrazovce, nedokážu se od ní odtrhnout. Zbožňuju ho, a i toho druhého, který 170

všechny tyhle upíří příběhy píše. Jsou to extratřídy. Klidně bych je nechal, aby si ze mě udělali upíří sendvič, kdyby chtěli.“

Mína vrhla na Leishu zarmoucený pohled.

„Aha,“ řekla jen. „Tak jo.“

„A dobře jsem udělal, že jsem tě posledně poslechl. Řekl jsem Felipovi, že s ním na naše výročí do žádného Maroka nepojedu.“

Roberto dál drbal Jacka. „Řekl jsem mu, jak jsi mi radila, že bychom měli jet raději na Bahamy. A taky jsme jeli. A představ si, že ten hotel, co zarezervoval Felipe v Maroku, vyhodil do vzduchu nějaký sebevražedný atentátník. Věřila bys tomu? Jako bys to tušila. Felipe se ještě nevzpamatoval z toho štěstí, že jsme tam v té době nebyli. Mohli jsme si tam sedět v lobby a dávat si snídani a přitom sakra umřít!“

Mína se na Roberta vlažně usmála. Myslela samozřejmě na ty lidi, kteří si tam tu snídani opravdu dávali a přitom sakra umřeli… ty, které ona zachránit nedokázala. Tak jako Angie Harwoodovou.

„To jsem ráda, že se vám na Bahamách líbilo,“ řekla Mína, zatímco se na ni Leisha šklebila.

„To jsi měla vidět,“ opěvoval dovolenou Robert. „Bylo to fakt skvělý. A koho vybereš tomu upírovi v Nenasytné za partnerku?

Victorii Worthingtonovou Stoneovou nebo Tabby? Já si myslím, že by si jednoho upíra Tabby zasloužila. Je to snad nejstarší panna na televizní obrazovce.“

„Roberto,“ přerušila ho Leisha. Její trpělivost s mladým učněm nikdy nebyla moc velká a od té doby, co byla těhotná, se ještě zmenšila. „Mám žízeň. Co kdybys nám doběhl pro nějakou minerálku? A přines taky misku vody pro Jacka Bauera.“

„Hned to bude, zlato,“ řekl Roberto. Se zjevnou nechutí položil Jacka Bauera zpátky Míně na klín. „Mám vzít taky nějaké ovoce?“

„Jo, co třeba mango?“ usmála se Leisha. Když se Leisha usmála, nikdo jí nedokázal nic odepřít. Tak to bylo už od dětství. „A nakrájej mi ho pak na kostičky, jako posledně. To bylo fakt super.“

„Hned to bude,“ řekl Roberto a odběhl plnit Leishina přání.

Leisha se skrz svoje husté řasy zadívala na Mínu.

„Tak, a je pryč,“ omlouvala se. „Jo, díky, že jsi ho zachránila před tím Marokem. Kdyby ho to vyhodilo do povětří a rozmašírovalo na kusy jako ty ostatní, asi by mi chyběl. A nejen proto, že mi nosí čerstvé mango. Ale vraťme se zpátky k Lucienovi. Takže… ty šílíš po výjimečně krásném cizinci s temnou minulostí? Ne že bys sama o 171

temných tajemstvích něco nevěděla. Zajímalo by mě, jak tě přesvědčil, že jsi s ním šla hned na prvním rande do postele? Jsi tak stydlivá, že ses nedokázala ve škole po tělocviku s námi ani společně osprchovat, pamatuješ? Proto ti taky Angie Harwoodová říkala Stydlinka Minka.“

Mína se znovu začervenala.

„Co bylo, to bylo. Věř nebo ne, nejdřív mě vzal na soukromou prohlídku Metropolitního muzea, uprostřed noci. Tam jsem si taky poprvé všimla, že dokáže být velice smutný. A tak nějak jsem cítila, že on je ten pravý. Opravdu se mi moc líbí, Leisho.“

Leisha se na ni podívala. „Ohohó,“ řekla. „Ten tvůj pohled se mi ale vůbec nezdá, Míno. To není tak, že by se ti ten muž jen líbil, ty ho miluješ! A co je ještě horšího… ty ho chceš zachránit! Přiznej to!“

„A co když jo?“ Mína podrbala Jacka Bauera za ušima a povzdechla si. „Ale vždyť je to nakonec jedno. Stejně se vrátí do Rumunska.“

„A kdy?“ zeptala se Leisha.

„To nevím,“ pokrčila rameny Mína. „Neptala jsem se ho. Nechtěla jsem, aby si o mně myslel bůhvíco.“

„Jak to myslíš? Ty nechceš, aby tě viděl takovou, jaká jsi?“ divila se Leisha.

„Už toho nech!“ vyletělo z Míny. Pak se ale rychle znovu rozzářila.

„Na dnešní večer mě pozval na koncert.“

Leisha se zašklebila. „Takže on tě taky moc nezná?“

„Třeba začnu mít koncerty ráda,“ bránila se Mína. „Já jsem totiž velmi kulturní, v šesté třídě jsem hrála na klarinet, jestli si to nepamatuješ.“

„Jak si vzpomínám, moc ti to nešlo,“ vysmívala se Leisha. „Hrála jsi stejně vždycky druhé housle.“

„A to říká někdo, kdo na nic nehrál,“ vrátila jí to Mína.

Leisha jí zaťukala na čelo. „Takže o tomhle on nic neví?“

Mína se zakabonila. „Proč bych mu o tom říkala? Nezničím si přece vztah jen kvůli tomu, jak se mi to stalo s tím klukem předtím.“

Leisha se zamračila. „Míno, ale vážně, jestli chceš, aby to s ním někam vedlo, musíš k němu být upřímná. Nemá cenu si s tím zahrávat. Ta tvoje zvláštní schopnost přece tvoří velkou část tvojí osobnosti…“

„Ale ne jedinou,“ vykřikla Mína.

„A co třeba to, že nechceš mít děti?“ zeptala se ostře Leisha.

Míniny oči se doširoka otevřely. Najednou nevěděla, co na to říct.

172

„Já tě nechci nijak zraňovat,“ trvala na svém Leisha. Nedělala si už legraci. „Myslím si, že jsi báječná. Proč bych si taky jinak vybrala za svou nejlepší kamarádku tebe a ne Lori Delorenzovou? Ta měla mnohem lepší vlasy než ty. Jsi opravdu velkorysá, až ti to někdy způsobuje problémy. Záleží ti na lidech, které vůbec neznáš, a jsi pro ně ochotná udělat nemožné. Podle mě to někdy přeháníš. A máš smysl pro humor, jsi chytrá a hezká a milá. Ale uvědom si, že jestli ten mužský s tebou zůstane, tak stejně přijde na to, kdo vlastně jsi. Přijde i na to, že nemáš moc ráda vážnou hudbu. Co kdybys k němu byla ve všem upřímná hned od začátku a sledovala, co to s ním udělá? Třeba tě překvapí.“

„Jako to bylo s Davidem,“ ušklíbla se Mína. „To teda ne. Nechám mu trochu času, aby poznal, kdo je to ta pravá Mína Harperová.“

„No, ale vypadá to, že dost značnou část Míny Harperové poznal už minulou noc,“ zasmála se sarkasticky Leisha. Pak zvážněla. „Ale vážně, Míno, vím, že si na Adama často stěžuju. Ale jediný důvod, proč jsme spolu zůstali tak dlouho, je, že on je první kluk, před kterým se nemusím nijak přetvařovat. Jestli s ním nedokážeš být sama sebou, může se taky stát, že zase zůstaneš sama.“

Mína se na svou kamarádku zamyšleně podívala. Měla pravdu, a to velkou.

Nejhorší na tom bylo, že Leisha nevěděla, kolik toho před ní Mína tají… Prostěji to bude muset rychle vyklopit.

Nezadržitelně rostoucí Leishino břicho a zvyšující se četnost poplašných signálů, objevujících se pokaždé, když Leisha říkala, že se jí už brzy narodí dítě, dávaly tušit, že s tím, co ví, Mína už teď bude muset rychle ven.

Leisha se podívala na hodinky. „Hele, neměla bys už jít taky do práce?“

„Jo,“ řekla Mína pomalu. „Právě o tom si s tebou potřebuji promluvit. Nemohla bych tu nechat Jacka Bauera a pak se pro něj zastavit? Víš, že ho tu všichni zbožňují.“

Robert se právě vracel s miskou vody pro Mínina psa a s talířkem perfektně na kostičky nakrájeného manga pro Leishu. Když zaslechl poslední část jejich rozhovoru, vykřikl: „Ano! Prosím. Budeme se starat o štěňátko!“

173

Mína v sobě zadusila smích a podívala se na Leishu. „Nechce se mi vést ho celou tu dlouhou cestu domů a pak stejnou cestou zase do práce.“

„My tu štěňátka milujeme,“ výskal nadšeně Roberto. „Uděláme mu tady pedikúru.“

„Mám to u tebe,“ řekla jen Leisha, zadívala se na Mínu a hodila si do pusy první kostičku manga.

„Já to moc dobře vím,“ souhlasila Mína.

„Až se mi to narodí, budeš hlídat,“ řekla Leisha. „A zadarmo!“

„Věř mi, že to už dávno dělám,“ vydechla Mína a odevzdala vrtícího se Jacka Bauera do Robertovy čekající náruče.

174

32)

1.00, pátek, 16. dubna

Union Square West, střešní nástavba

New York, stát New York

„Tohle je poslední oběť,“ řekl Emil, vytáhl červené desky a vážně je položil na černou žulovou desku stolu.

Lucien si fotografii prohlédl.

„Řekl bych, že to byla pěkná holka… taková, kterou jde těžko zadržet, aby se do zamířeného objektivu neusmívala.“

Až na to… jak to jen mohl vědět?

Ale krutá smrt ji okradla o všechnu krásu. Její obličej vypadal jak zarputilá šedá maska, pod očima tmavé fialové kruhy.

A pod krkem…

Lucien tu fotku otočil. Takové krutosti už viděl. Ale ne v posledních dvou stech letech. „Podle odhadu se dá doba její smrti stanovit na třetí hodinu ranní,“ informoval ho Emil.

Co dělal on sám ve tři ráno, v době, kdy někdo vysál z tohoto dívčího těla krev?

To věděl velmi dobře. Kdyby se býval věnoval tomu, kvůli čemu sem přijel, mohla ta dívka třeba zůstat naživu.

„Doba mezi vraždami se zkracuje,“ poznamenal Emil. „Ať už je za tím kdokoliv, zdá se, že je stále troufalejší. Zabil jednou a zjistil, že se mu to líbí. Chce to teď dělat pořád. Nechce, abychom ho zastavili.

Možná s tím ani nedokáže přestat.“

„Možná,“ zamyslel se Lucien. Už vážně nevěděl, co si má o těch vraždách myslet. „Může se na tom stát závislým. Proto to nesmíme dovolit. Tyhle kousance ale nejsou jen od jedné osoby.“

175

„Stejně se ale kvůli tomu dostaneme na pranýř, až lidé zjistí, co se děje,“ řekl Emil zachmuřeně. „A budou se nás snažit vyhubit, stejně jako to dělá Palatinská… tak jak zničili i tvého otce.“

Emil pokrčil rameny a vzpomínal na potupný osud Lucienova otce. Pak pozvedl oči, najednou plné viny, k Lucienovi a začal se omlouvat. „Je to jen moje chyba, můj pane. Myslím ta smrt té poslední dívky. Moje a jen moje. Nikdy jsem neměl své manželce dovolit, aby ji pozvala… k nám na večeři.“

Bylo jasné, koho Emil myslí. Její jméno se tu vznášelo ve vzduchu, stejně jako její lidská vůně…

Mína Harperová. Mína Harperová. Mína Harperová.

Emil pokračoval. „Uvědomil jsem si to pozdě. Byla to velká chyba.

Odvedlo vás to od vašich povinností. Pochopím, když mě za to budete chtít potrestat, za takovou velkou nedbalost.“

Lucien se zamyšleně zadíval na malého mužíka, který sklonil hlavu a skromně čekal, že jeho tělo bude vrženo skrz jedno z velkých oken ven na terasu na denní světlo, kde se na slunci okamžitě uškvaří jako bramborový lupínek.

Ale Lucien nechtěl svalovat vinu na svého bratrance. Nemohl za to, co se stalo předešlou noc. Nevěděl, proč trvá na tom, že ta tmavooká dívka v pyžamu, kterou onu noc před katedrálou svatého Jiří zachránil, bude zdrojem jeho duševní i citové spásy.

Rozhodně se k ní ale nechoval tak, jak bychom se měli chovat ke spasiteli. Celou noc s ní dělal takové věci, které si po probuzení moc nepamatovala… ale kterých, jak bylo vidět, si plně užívala.

A on také. Podstata, esence Míny Harperové naplnila jeho už dlouho prázdné žíly. Pulsovaly teď její životní silou a vitalitou a dávaly jim jakýsi nový druh elektrické energie.

Ale to nebylo všechno. Zdálo se… že toho také mnohem víc ví.

Nedokázal si to nijak vysvětlit. Nedávalo to smysl. Byl to dokonce jakýsi druh… šílenství. Jejího šílenství. Ty samé kmitající se obrazy, které viděl pokaždé, když se chtěl začíst do jejích myšlenek, když se mu podařilo dostat do jejího vědomí… Jak například mohl vědět, že ta dívka na fotografii měla problém se neusmát, když na ni namířili kameru?

Ta dívka na fotografii byla mrtvá. On se s ní nikdy nesetkal.

Co to znamená?

To ještě nevěděl.

176

Ale věděl, že dřív nic takového necítil. A najít něco odlišného, po pěti stech letech, to je fajn.

Moc, moc fajn.

„To je v pořádku, Emile,“ uklidňoval svého bratrance. Choval se k němu zdvořile, což bylo směšné. Ještě ani ne před týdnem by tomuhle neskutečnému hlupákovi utrhnul hlavu. Způsobila to Mína Harperová, že byl najednou tak měkký? Nebo něco jiného?

Emil pozvedl hlavu, celý zmatený. Rozhlížel se po pokoji, jestli nespatří v Lucienově ruce nějaký z jeho oblíbených nástrojů. „Vy mě tedy, pane, nechcete zabít? Ani mou ženu?“

„Myslím, že zabitých jsme viděli v poslední době až moc,“ řekl tiše Lucien. „Radši se soustředíme na nalezení toho vraha a jeho nebo jejich zneškodnění. Říkáš, že nikdo nebyl schopen dát policii popis podezřelého?“ Zvedl se od stolu a postavil se čelem k velkému oknu na terasu. „Nikdo neviděl, kdo tam to tělo pohodil, nikdo tam v okolí nebyl?“

Emil si velice oddychl, že mu bylo odpuštěno. Vzal si k sobě desky a začal v nich rychle listovat.

„Policie musí ještě vyslechnout spoustu svědků. Každý si myslí, že něco viděl. Nakonec se ovšem ukáže, že nikdo nic neviděl. Protože ať už to udělal kdokoliv, určitě byl natolik při smyslech, aby pak vymazal paměť všem, kdo mohli vidět něco užitečného.“

Lucien se zamračil. Pozoroval z oken celé město. V dálce za East River byla vidět červená výstražná světla letištních věží.

Ta světla mu připomněla lesk, který viděl nedávno v očích svého bratra. Dimitrij vždycky toužil po moci, vždycky hledal cesty, jak rozšířit své obchody, svou dominanci a kontrolu. Málem ho zabilo, když otec zanechal své nesmírné bohatství jen nejstaršímu synovi… i když Lucien by se o ně býval klidně rozdělil.

Nemohla se Dimitrijova touha po moci a bohatství zase probudit?

Lucien si tím zatím nebyl jistý.

Bylo ale smutným zjištěním, když si musel přiznat, že o svém bratrovi skoro nic neví.

Odvrátil se od okna. Emil na něj celou dobu mluvil, a on mu nevěnoval sebemenší pozornost.

„Samozřejmě,“ řekl. Ať už to bylo cokoliv, Lucien si byl jistý, že to Emil vyřídí k jeho naprosté spokojenosti, tak jako všechny úkoly předtím. „Emile…“

177

„Ano, pane?“

„Musím zrušit své plány na dnešní večer.“

Emil znejistěl. „Pane?“

Lucien přestal vnímat puls svých žil a nový cit, který nezažil už půl tisíciletí. Rychle se rozhodl. „Chtěl jsem jít dneska se slečnou Harperovou na koncert. Ale pod tíhou skutečností,“ ukázal na desky na stole, „se musím věnovat mnohem důležitějším věcem.“

„Aha.“ Emilovy oči zrcadlily zklamání. „Chápu. Samozřejmě. Já se o to postarám. Ale jste si jistý? Určitě by se čas na nějakou zábavu taky našel…“

„Později.“

Mrakodrapy centrálního Manhattanu se za ním zvedaly do výše. A tam někde dole se schovával vrah. A ne jen jeden. Musel je najít a zastavit.

Ale podaří se mu to dřív, než zase znova zasáhnou?

„Už zemřely čtyři ženy,“ řekl Lucien. „Nemůžu si dovolit dál takhle lajdačit.“

Ale už když to vyslovoval, dobře věděl, že je jen otázkou hodin, než po ní zase začne toužit. A to předtím říkal něco o závislosti vrahů.

Kdo tady ale byl skutečně závislý?

178

33)

2.00, pátek, 16. dubna

Budova ABN

Madison Avenue 6. 520

New York, stát New York

Vím, kdo jsi,“ řekla udýchaně Tabby Worthingtonová „ Stoneová, „nebo bych se spíš měla zeptat, čím vlastně jsi?“

„A opravdu to víš?“ Vysoký tmavovlasý mladík se na ní zadíval žhavým pohledem a jeho krásně tvarované rty opakovaly: „Čím tedy jsem?“

„Jsi…“ Taylor uhnula pohledem a nervózně se kousala do svého krásně tvarovaného spodního rtu. Pak si dramaticky dala ruku na čelo. „Ne! To nemohu vyslovit. To nejde!“

„Řekni to!“ Maximillian Cabrera ji chytil za ramena. „Tak to konečně řekni!“

„Ahoj,“ zakýval jeden ze scenáristů na Jona. „Přišel ses podívat na Mínu?“

Jon odtrhl oči od nevýslovně vášnivé scény, která se před ním odehrávala. Taylor Mackenzieová dokázala vypadat sexy i v legínách a velkém šedém plášti, který se jí vpředu rozevíral. Pod ním bylo vidět černé tričko, které nedosahovalo ani k pupíku.

O herci, který s ní hrál, ale nic dobrého říct nešlo.

Stefan Dominie vypadal příšerně, měl na sobě úzké černé džíny, vlasy měl mastné a na tváři dva dny staré strniště.

Tak ten tu roli určitě nedostane, pomyslel si Jon. Určitě ji dostane někdo, kdo se dokáže upravit. Jako třeba Jon. Dominie je tak prvoplánový. Takový člověk přece nemůže hrát upíra.

„Jo,“ odpověděl Paulovi. „Mína ví, že jsem tady. Musel jsem jí zavolat, aby mě ochranka nechala zapsat.“ Ukázal na návštěvnický 179

průkaz, který měl přicvaknutý ke klopě džínové bundy. „Ale nikde jsem ji tu neviděl.“

„Je ve své kanceláři,“ řekl Paul. „Právě jsem ji zavalil hromadou průšvihů. Dávej si radši pozor. Nemá nejlepší náladu.“

Jon se zamračil. „Opravdu? Proč?“

„Kdybych mohl hádat, tak vím asi proč,“ ukázal hlavou na pódium.

Šéfové Míny, Fran a Stan, se postavili před kamery a dávali Taylor a Stefanovi nějaké pokyny.

„Bylo to fantastické,“ prohlásila Fran, žena ve středním věku se spoustou přívěsků kolem krku a divoce se kroutícími šedivými vlasy.

„Úplně jsi mi, Stefane, nahnal husí kůži.“

„Díky,“ odpověděl lakonicky Stefan a dál tam stál, nakročený kupředu.

Jon měl chuť mu vrazit jednu do ledvin.

„Opravdu, tetičko?“ Hubená dívka s černými vlasy jak hřebíky a v kratinké sukni vystoupila zpoza tlustého muže. Tak tohle je Šošona, řekl si Jon. A ten tlustý chlapík byl druhý Mínin šéf, Sy. „Je opravdu skvělý!“

Skvělý, to jo, ale jako Jack Bauer. Ten pes, ne ten, co ho hraje Kiefer Sutherland.

„Díky,“ poděkoval znovu Stefan a odhrnul si své mastné vlasy z očí.

„Mám z něj opravdu dobrý pocit,“ řekla svým zvonivým hláskem Taylor. „Myslím, že jsme naladěni na stejnou strunu. Já jsem spokojená.“

Proboha, pomyslel si Jon a povzdechl si. Proč sem vůbec chodil?

Aby se tu nechal takhle mučit? Aby uviděl naživo – nejen na televizní obrazovce – svou tajnou lásku Taylor v náručí někoho jiného? Už mu to stačilo.

A než se nadál, Taylor k němu přicházela, na nohou malé bílé tenisky. Zadržel dech, i když mu ho moc nezbývalo. Tentokrát se opravdu snažil, a ne že by o tom jen mluvil. Trénoval, aby uspěl u policejních zkoušek. „Ahoj, Taylor,“ pozdravil ji, když procházela kolem něj.

„Ehm… ahoj…“ Bylo vidět, že si nemůže vzpomenout, jak se jmenuje.

„Jmenuju se Jon,“ vyhrkl rychle. „Jon Harper, Mínin starší bratr.“

180

„No jasně,“ zasmála se. „Mám tak špatnou paměť na jména. Jak se máš?“

„Dobře,“ dokázal říct, i když mu srdce bilo jak o závod. „Viděl jsem teď jen závěr scény s tím… jak se jmenuje? Dobře odvedená práce.“

„Děkuju,“ oči jí zazářily. „Jmenuje se Stefan. Bude hrát v seriálu novou roli upíra. Jsem z toho úplně hotová, protože tohle nám určitě přitáhne mladé diváky. Není skvělý?“

Není, myslel si Jon. Ty jsi skvělá, ne Stefan. Ten ať jde do hajzlu.

„Myslíš, že ten chlápek tu roli dostane?“ zeptal se Jon. „Protože já jsem na střední škole taky hrával divadlo…“

„Myslím, že to dostane. Vedení ho chce. A má stejného agenta jako Gregory Bane, víš, ten z Touhy. Je to tamhleten chlapík, jmenuje se Dimitrij nebo tak nějak.“

Ukázala na muže, který stál v rohu a mluvil se Stanem a Fran a se Syem a Šošonou. Ten Dimitrij, nebo jak se jmenoval, byl pořádný kus chlapa, vysoký, a se širokými rameny. Trochu jako ten Mínin kníže.

Na sobě měl dokonale ušitý oblek, který musel stát alespoň tři tisíce.

Měl s sebou taky dva ochránce.

Takže byl pěkně bohatý.

Další, komu by Jon nejradši dal pořádnou ránu do ledvin.

„To je ale zajímavé,“ předstíral Jon zájem. „Co máš teď v plánu?

Nezašla bys na skleničku?“

„Ráda bych, ale mám domluvenou hodinu se svým trenérem.

Třeba někdy příště, jo?“

Pak se postavila na špičky, chytla se rukou jeho zápěstí, aby udržela rovnováhu, a jemně ho políbila lehce, jako by mu na tvář dosedl motýl.

A najednou byla pryč, odskákala někam do posilovny, aby tam vycvičila tuk, který nikde nebyl vidět.

Jon tam stál a ještě minutu dvě se za ní díval, než byl schopen se z toho opojení vzpamatovat a jít konečně za svou sestrou. Našel ji přesně tam, kde Paul říkal, že bude, v její kanceláři – tedy byla to spíš jen taková buňka než kancelář, i když měla úzké okno s výhledem.

Zběsila tloukla do klávesnice, papíry rozhozené všude po stole a všude kolem sebe, kde to jen šlo. Zdálo se, že tam leží bez ladu a skladu, ale běda, kdyby se jich někdo dotknul. Z vlastní zkušenosti věděl, že by okamžitě zařvala a označila ho za krvavého vraha, 181

protože ona v těch papírech nějaký systém mít musela. Ten znala ale jen ona sama.

„Ahoj, Míno,“ pozdravil ji Jon. Protože nebylo moc místa, kam by si mohl sednout, usadil se na štos scénářů, které se vršily na židli před stolem.

„Jdi pryč!“ vypadlo z ní, aniž by odtrhla oči od monitoru před sebou.

„Co se děje?“ zeptal se opatrně.

„Všechno,“ zaúpěla, „a nic. Prostě radši jdi. Je to tady neskutečný.

Stejně jako můj život. Tomu bys nevěřil, jaké repliky mi Fran a Taylor poručili vložit do úst té ubohé Taylor. Na to není Šošona dost chytrá.

A co teprve ubohá Cheryl! Je tu neuvěřitelné množství předmětů k propagaci, o žádném z nich jsem ještě nikdy neslyšela. Myslím, že je ani CDI nevyrábí. Regenerativní krém na vrásky. Čarodějné brýle.

Dokonce propagují nějaké lázně, kam údajně Victoria jezdí na omlazovací kúry – slyšel jsi někdy o Regenerativních omlazujících lázních?“

Jon se zamračil. „Ne, ale co jsi čekala jiného, Míno? Vymysleli tuhle novou upíří zápletku a CDI je přesvědčená, že jim to přitáhne mladé diváky. Proč by tam pak nevrazili nějaké reklamní produkty?

Snaží se na tom co nejvíc vydělat.“

Povzdechla si. „Já nevím. Chtěla bych, aby se vysílalo něco slušného, co respektuje naše stálé publikum, které se na tenhle seriál dívá už přes třicet let. Asi jsem na to moc hloupá. Co tady vlastně děláš?“

„Přišel jsem na zkoušku,“ svěřil se jí.

„Na jakou zkoušku?“ zděšeně se na něj zadívala Mína.

„Na toho upíra,“ řekl Jon.

Byla z toho celá bez sebe.

„Na to není žádná zkouška. Tu roli dostane Stefan. Jen si chtěli ověřit, že si Stefan a Taylor budou vyhovovat, což v praxi znamená, že on není menší než ona.“

„No jo,“ řekl trochu zahořkle, „teď už je mi to jasný.“

Mína se otočila zpátky k monitoru. „Mám toho opravdu strašně moc. Radši už jdi.“

Paul měl úplnou pravdu. Opravdu neměla dobrou náladu.

182

„Co s tebou je?“ zeptal se. „Chápu, že jsi naštvaná na tu novou upírskou zápletku, ale na ostatní lidi bys mohla být trochu milejší, ne?“

Měl dojem, že ji slyšel zamumlat něco jako „Já se snažím“ a ještě něco o nějakém dítěti. Vůbec netušil, o čem to mluví.

„Jaký dítě?“ zeptal se jí vyděšeně.

„Zapomeň na to,“ řekla do monitoru.

Ale nedokázala skrýt výraz své tváře, ten, co sám tak dobře znal.

A najednou mu to zčistajasna došlo.

„Tak proto se v poslední době chováš jak šílená. Máš vidiny o Leishině a Adamově dítěti, že jo,“ žádal potvrzení.

„Ty máš nápady!“ Nuceně se zasmála. „To víš, že ne. Neblázni.“

„Takhle falešný smích jsem ještě neslyšel,“ řekl Jon a zavrtěl hlavou. „Tak co jsi viděla?“

Chvíli váhala a pak to vzdala.

„Tak jo, je to jedno. Nic jsem neviděla. Mám jen takový pocit. A není to ani žádný špatný pocit. Jen nechci Leishu vyděsit. Kdyby se začala bát, že se něco špatného stane, tak si to jen tím strachem může přivolat. Takže jí nic neřekneme, jasný? Ani Adamovi. Protože vlastně není nic, co bychom jim mohli říct.“

„A jsi si tím jistá?“ zeptal se pochybovačně Jon.

„Jasně,“ odpověděla pevně.

„Tak proč se potom tak stresuješ?“

Vykulila na něj oči a jemu bylo hned jasné, že se zeptal nejhůř, jak mohl.

„Počkej,“ zvedl ruku, zatímco ona popadala dech. „Chtěl jsem tím říct jen tohle: Co můžu udělat, abych ti to usnadnil?“

Chvíli o tom uvažovala. „Mohl bys dojít vyzvednout Jacka a odvézt ho domů? Nechala jsem ho ráno cestou od Luciena u Leishy v salonu.

Máš to u mě schovaný. Až to tady dodělám, až tady už zcela zaprodám svou duši téhle společnosti, tak chci jít rovnou domů a…“

„Začnu pracovat pilně na velkém americkém románu?“

„Začnu se připravovat na dnešní velké rande,“ dokončila s úsměvem větu.

„Proboha,“ vyskočil Jon z hromady scénářů, na kterých byl usazený. „Ty se s ním dneska večer zase uvidíš? Tak to jde s tebou pěkně z kopce.“

183

Mína se usmála ještě víc. „Sám jsi říkal, že mám být k lidem hodnější.“

„Tím jsem myslel hlavně sebe, ale to je jedno. Pro toho psa dojdu, neboj,“ dodal. „A Leishe o tvých záhadných neviděních ohledně jejího nenarozeného dítěte nic neřeknu.“

„To tedy určitě neříkej,“ rychle mu do toho skočila Mína. „Ani není co říct, ne? Doprovodím tě k výtahu.“

Jak se blížili k výtahu, slyšel, jak si Mína tiše nadává. Zvedl oči a hned věděl proč. Stála tam Fran se Stanem a povídali si se Šošonou, Míniným terčem pomsty. Byl tam i Stefan, Stefanův agent a ochranka.

Hodně lidí.

„Ahoj, Míno,“ pozdravila ji Šošona medovým hláskem.

„Ahoj, Šošono,“ dokázala Mína odpovědět, ale vypadala, jako by nejraději byla sto mil daleko.

„Nevím, jestli jsi se už seznámila s novým členem našeho souboru, Stefanem Dominikem,“ řekla Šošona a otočila se k hubenému, tmavovlasému chlápkovi, kterému měl Jon asi před půl hodinou sto chutí vrazit jednu do ledvin.

„Ještě jsem neměla to potěšení,“ odpověděla zdvořile Mína a potřásla si rukou s mužem, jehož dennodenní radostí už brzo bude strkat jazyk do úst Taylor Mackenziové.

„Rád vás poznávám,“ sklonil k ní hlavu Stefan. Mína si se Stefanem potřásla rukou, a když se na něj zadívala, celá ztuhla. Jon hned poznal, že měla zase nějaké to své vidění.

„Nesetkali jsme se už někdy?“ zeptala se zvědavě. Ale tohle většinou Mína lidem v takovém případě neříkala. Bylo to spíš něco jako Nejezděte po dálnici nebo Na vašem místě bych začala používat celozrnnou mouku místo bílé a tak podobně.

„Nepamatuji se,“ řekl Stefan.

„Někoho mi připomínáte,“ držela stále jeho ruku ve své. „Přísahala bych na to, že jsem vás už někde viděla.“

„Míno, Stefan je můj kluk,“ prohodila posměšně Šošona. „Možná jsi ho tady už někdy viděla, když přišel za mnou.“

Mína se křečovitě zasmála, pustila mu ruku a vyhrkla: „Promiňte, no jasně.“

V tu chvíli přijel výtah a Jon do něj nastoupil spolu se Stefanem a jeho agentem, který se mezitím rozloučil se Šošonou, její tetou a strýčkem.

184

Dveře výtahu se zavřely a Jon bez jediného slova klesal dolů do přízemí. Poslední, čeho si všiml, byla zmatená Mínina tvář.

Jak by taky nebyla zmatená? Bylo toho na ni moc. Dál o tom už nepřemýšlel.

Místo toho snil o Taylor Mackenzieové a o tom, jak ho políbila. To mu bylo mnohem příjemnější než myslet na to, o čem právě mluvil s Mínou.

Co ale Jon nevěděl, bylo, že jeho snění o Taylor Mackenzieové místo o jeho sestře mu při té cestě výtahem zachránilo život.

185

34)

17.00, pátek, 16. června

Park Avenue č. 910

New York, stát New York

Mína nejprve důkladně prohlédla vstupní halu domu a zjistila, že tam není po hraběnce ani stopy. Rozeběhla se rychle k výtahu. Nechtěla věřit svému štěstí. Prošla kolem vrátného – dneska to nebyl Pradip, díkybohu, že neměl službu –, aniž by potkala jediného souseda. Tento týden si připadala jak na horské dráze, řítící se od nejvyšších míst až do úplných hlubin. Nedokázala uhodnout, co ji čeká v další chvíli. Teď se ale zřejmě zase dostávala pomalu nahoru.

Až na to, že než se dveře výtahu zavřely, proklouzla do nich až příliš známá ruka s těžkým briliantovým prstenem a zabránila jim, aby se dovřely.

A pak už Mína uslyšela jižanský přízvuk Mary Lou, jak na ni volá: „Ahóój, Míno!“

Dveře se zase otevřely a před nimi stála hraběnka v broskvově oranžovém kostýmku s dokonale sladěným ozdobným kloboučkem a s rukama plnýma nákupních tašek od firmy Bergdorf Goodman.

Netvářila se moc příjemně.

Mína těžko skrývala své zklamání. Byla ráda, že si svůj plášť tak pevně utáhla v pase. Možná si Mary Lou ani nevšimne, že má pod ním ty samé černé šaty, které měla na sobě včera na večeři. „Ahoj, Mary Lou.“

„Jen se na sebe podívej,“ vykřikla Mary Lou. „Jsi zrůžovělá jak růžička a krásná jak obrázek. Právě jsem na tebe myslela. Potkala jsem tvého bratra a ptala se ho, jak se máš, a on řekl, že neví, že tě dneska ještě neviděl.“

186

Mína si to pro sebe vyhodnotila tak, že jakmile se Jon vrátí s Jackem Bauerem, tak ho hned odstřelí.

„Ehm, no…“ vypravila ze sebe inteligentně a nepřála si nic jiného, než aby se podlaha výtahu propadla a umožnila jí letět smrti vstříc.

Ale takové štěstí neměla. Dveře se zavřely a následovala dlouhá cesta až do jedenáctého patra.

„Takže kníže se ti líbil,“ položila Mary Lou naprosto zbytečnou otázku.

Mína si pomyslela, že se jí asi líbí, když s ním byla ochotná strávit celou noc. „Ehm…“ dostala ze sebe a vzdala to. Nemělo to význam.

Zamilovala se do Luciena Antoneska. Jestli se budou spolu dál vídat, dozvědí se to stejně úplně všichni. „Docela se mi líbil.“ Neznělo to moc vlezle?

„To jsem moc ráda,“ rozzářila se Mary Lou. „Věděla jsem to. Není to krasavec? A je tak milý.“

Pak se Mary Lou najednou zalekla, že řekla něco nepatřičného.

„Ale není to žádný ten milý ňouma,“ dodala. „Taky to není žádný padavka. Viděla jsem ho dělat věci, při kterých by ti vstávaly vlasy na hlavě hrůzou, to ti říkám.“

Mína povytáhla obočí. Neměla ani ponětí, o čem to hraběnka může mluvit.

„Ale nechme toho. Emil mi pořád říká, že co nevím, nepovím.

Chtěla jsem tím jen říct, že Lucien je pořádný chlap, jestli chápeš, co tím myslím.“

Mína věděla naprosto přesně, co tím myslela. Dokazovaly to její odřeniny.

Pak jí došlo, že takový rozhovor by mohla využít k tomu, aby se o knížeti něco dozvěděla. Když zjistila, že už jim zbývá jen šest pater, musela si pospíšit.

„Připadá mi, že je někdy tak trochu melancholický,“ řekla rychle.

„Melancholický?“ Mary Lou se na ni dívala, jako by tomu slovu nerozuměla.

„Ano,“ potvrdila jí Mína. Věděla, že si musí počínat opatrně.

Nechtěla, aby hraběnka hned běžela za Lucienem a vyslepičila mu, co o něm Mína říká za jeho zády. Musela na to s citem. Úplně už zapomněla, jak je to těžké být zamilovaná. „Jako by se mu někdy něco přihodilo… možná v dětství… co ho pořád ještě rozesmutňuje.“

187

Mary Lou spolkla háček i s návnadou. „To si piš. Jeho otec byl pěkný netvor! Zato jeho matka. Nepotkala bys hodnější ženy. Živá světice. Já jsem se s nimi nikdy nesetkala, protože zemřeli, ještě než jsem se narodila. Ale vyprávěl mi o nich Emil. Ten jeho otec…“

„Bil ho?“ zeptala se Mína a ztišila hlas, i když ve výtahu byly samy.

„Ano,“ zašeptala Mary Lou. „Alespoň co jsem slyšela.“

Mínino srdce se kvůli Lucienovi celé sevřelo. Vzpomněla si na jeho výraz v muzeu, když tam stáli před portrétem Vlada Tepese. Tehdy jí bylo divné, že se tolik zajímal o národního hrdinu, který se ke svému synovi choval stejně, jako jeho otec k němu.

Už se nediví, že se mu nelíbí seriál 24. Musela se mu vybavit spousta strašných historek z dětství.

Chudáček! Jak daleko se mu to podařilo v životě dotáhnout, i přes ten traumatický začátek.

„A co máte v plánu na dnešní večer? Neříkej mi, že tě nikam nepozval. Je přece pátek večer,“ chtěla vědět Mary Lou.

Mína cítila, jak se červená. Už s tím červenáním, jakmile jde o knížete, bude muset co nejdřív přestat, alespoň na tu dobu, co budou spolu, než odjede.

„Jdeme na koncert,“ prozradila.

„Na filharmonii?“ vypískla Mary Lou. „No to je skvělé. Ty lístky jsem mu sehnala já. Znám někoho, kdo zase zná někoho dalšího. Jsem moc ráda, že jdeš s ním. Určitě se vám to bude oběma líbit. Máte toho oba tolik společného, že to ani sami nevidíte. Oba až moc pracujete. A oba si potřebujete trochu odpočinout, vzít si na nějaký čas volno a užívat si života. Proto mě napadlo, že byste se k sobě mohli hodit.“

„A teď,“ řekla Mary Lou, když výtah dojel do jedenáctého patra a dveře se otevřely, „teď si musíš ode mě na dnešní večer půjčit ty černé Givenchy. Na tobě budou vypadat nádherně. Jsem teď trochu silnější než ty, ale věř mi, bývala jsem jak proutek.“

Mína otevřela pusu, aby protestovala, že si nepotřebuje půjčovat žádné šaty, ale Mary Lou ji stejně neposlouchala. Nešlo ji nijak zastavit. Vtáhla Mínu to svého bytu a pak do šatny (která byla stejně velká jako Mínina ložnice) a přebírala se v oblečení tak dlouho, než našla šaty, které hledala – nádherné koktejlové šaty značky Givenchy, celé pokryté ručně našívanými černými sklíčky, které pohlcovaly světlo a zářily jako černé diamanty.

188

„Budeš pod to potřebovat kombiné,“ prohlásila kriticky Mary Lou, když si prohlížela šaty proti světlu, které zářilo nad zrcadlem vestavěného toaletního stolku. „Už jsem zapomněla, jak jsou průhledné. Máš nějaké kombiné?“

Jen co se Mína podívala na ty nádherné šaty, zapomněla na všechny připravované protesty. V těchhle šatech bude neodolatelná. I když Lucien se bude možná víc zajímat o to, jak vypadá bez nich.

„Jedno mám,“ odpověděla Mína. Bylo to kombiné, které si koupila pod šaty, jež měla na sobě, když byla na Leishině svatbě za družičku.

Nevěděla, co se to s ní děje. Chovala se jako nějaká osmnáctka, co se připravuje na maturitní ples. Nikdy nestrávila tolik času nad jedinými šaty.

Láska. To musí být láska.

„A s vracením nepospíchej,“ uklidňovala ji Mary Lou, když ji vyprovázela ke dveřím. „Nech si je tak dlouho, jak budeš potřebovat.

Jsem ráda, že si je po všech těch letech zase někdo užije. Řekla bych, že jsem je neměla na sobě od šedesátých let.“

Mína se zasmála: „Ale to jsi musela být ještě v plenkách.“

„Počkej, co že jsem to řekla?“ položila si Mary Lou ruku na prsa a zasmála se. „Chtěla jsem říct, že byly ušité v šedesátých letech. Nevím, na co jsem myslela.“

„Děkuju ti, Mary Lou,“ zašeptala Mína. Opravdu ke starší ženě pociťovala nesmírnou vděčnost. Ta antipatie z poslední doby se začínala pomalu vytrácet. „A díky, že jsi mě představila Lucienovi. Je opravdu… no, jak jsi sama říkala. Moc milý.“

To teda byl výrok desetiletí.

„Drahoušku?“ políbila Mary Lou Mínu na tvář. Do nosu ji uhodila silná vůně hraběnčina parfému. „Mám z tebe takovou radost.

Opravdu velkou. Tak nějak jsem tušila, že vy dva se k sobě hodíte. Jen co jste se včera večer na sebe podívali, bylo mi jasné, že jsem měla pravdu. Bylo to, jako byste se už znali.“

Mína spolkla připravenou odpověď. Taky že jsme se znali. „Děkuju ti, Mary Lou,“ poděkovala ještě jednou a odcházela s šaty přehozenými přes ruku. „Vážně ti moc děkuju.“

Domů jí stačilo jen přejít chodbu. Najednou jí vytryskly z očí slzy.

Co se to s ní děje? Nikdy takhle citlivá nebyla. Tedy s výjimkou všeho, co se týkalo Leishy a jejího miminka. A samozřejmě práce.

189

Ta práce. Musela ještě napsat návrh na toho rumunského upířího knížete, který zabije Šošonina upíra a nakonec skončí v Cherylině láskyplném náručí. Musí to dokončit do pondělka, jinak tuto verzi příběhu vedení určitě nepřijme. Jakmile si jednou Maximillian Cabrera získá srdce diváků, nepodaří se jí přesvědčit Fran a Stana, natož celé vedení a CDI, aby ho nechali zabít. Na to už investovali do celé té upírské historie až příliš mnoho peněz.

Co jí ale na Stefanu Dominikovi tolik vadilo? Ve chvíli, kdy ho uviděla stát u výtahu, si byla jistá, že ho už někdy předtím viděla.

A ne v té spojitosti se Šošonou, ale někde jinde.

Mína znala Stefana ještě odjinud.

A rozhodně to nebyla žádná příjemná vzpomínka.

Mína odemkla dveře a vešla do bytu, který byl naštěstí prázdný.

Jon byl pořád ještě na cestě s Jackem Bauerem. Mína téměř padala únavou a byla ráda, že alespoň na chvíli může být sama. Pověsila kabát a kabelku na věšák u dveří, klíče hodila do popelníku na stole a šaty od Mary Lou opatrně pověsila na skříň.

Pak se převlékla do své „psací uniformy“, což byly legíny a jedna stará Jonova mikina, otevřela laptop, vyhrnula si rukávy a stočila se do svého oblíbeného pohodlného křesla. Pak začala pracovat.

Ale jen tam tak seděla a zírala do prázdného monitoru.

Jak měla pracovat, když nedokáže myslet na nic jiného než na Luciena?

Doufala, že to pro ni bude snadné, když vlastně bude psát o něm.

Ale to byla jen teorie.

Místo psaní jen tak seděla. Vzpomínala na jeho vlastnické gesto, s jakým ji uchopil a políbil předešlou noc… jako by ji téměř hltal. A ten pohled tmavých očí, který ji pohlcoval pokaždé, když se na ni před políbením zadíval, znovu a znovu… ta chuť vína na jeho rtech…

Pak si vzpomněla na dotek jeho studených rtů, které jí putovaly od prsou dolů až do měkké prohlubně jejího břicha, způsob, jakým jeho ruce hladily a laskaly její kůži a tiše žádaly to, co ona byla víc než ochotná dát, protože za to dostávala tolik na oplátku. Jak ji k sobě potom přitiskl, jako by se obával, že mu vyklouzne.

Jak by mohla myslet na něco jiného? Pořád ještě cítila, jak jí pálí každé místo, kterého se dotknul.

Obelhávala by sama sebe, kdyby si myslela, že dokáže teď něco napsat. Raději si ho vygooglovala a četla si o knihách, které napsal.

190

Objednala by si je, ale byly všechny v rumunštině. Začetla se a přestala hlídat čas. Pak zaklela a pospíchala do ložnice. Musí se hned začít připravovat, jestli má vypadat opravdu neodolatelně a ještě stihnout být na Upper West Side včas.

Dokončovala poslední tahy rtěnkou, když se dveře otevřely a v nich stál Jon s Jackem Bauerem.

„Proč jsi tak vyparáděná?“ zeptal se a pustil psa z vodítka.

„Mám rande s Lucienem. Zapomněl jsi?“

„No jasně,“ odvětil otráveně.

Pes se nadšeně vrhl k Míně a začal jí skákat na kolena. Vyskočila na pohovku, protože nechtěla, aby jí zničil šaty.

„Ne,“ poručila mu přísně. „Dolů!“

Jack Bauer se zatvářil zmateně a zklamaně.

„Jone, mohl bys mu dát něco k jídlu?“ požádala ho. „Je tak…“

V tu chvíli se ozval bzučák domácího telefonu a Mína se lekla, až skoro vyskočila z kůže. Vstala z pohovky a zvedla sluchátko.

„Ano?“ zeptala se.

„Dobré odpoledne, slečno Harperová.“ Byl to Roger, denní vrátný.

Pradip stále ještě nenastoupil do služby. „Máte tu nějakou zásilku.“

Mína se vyděsila: „Ale já jsem si nic neobjednávala.“ Podívala se na Jona. „Ty sis něco objednával?“

Jon se zamračil. „A kdy asi? Teď jsem přišel.“

„My jsme si nic neobjednali,“ řekla Mína do sluchátka.

„Ne?“ Roger mluvil stejně překvapeně jako ona. „Je tu poslíček. S

velkou krabicí od firmy Bergdorf Goodman.“

„Aha,“ Mínu napadlo, že si něco objednala Mary Lou a špatně zadala adresu. „Tak ho pošlete nahoru.“

„Jak si přejete, slečno Harperová,“ odpověděl vesele Roger a zavěsil.

„Co sis objednala z Bergdorf Goodman?“ zeptal se Jon, hned jak Mína zavěsila. „Myslel jsem, že jsme na mizině?“

„To taky jsme,“ řekla Mína a šla pro drobné na spropitné pro poslíčka.

„Ale já jsem si opravdu nic neobjednávala.“

„Odkud máš potom tyhle šaty?“ zeptal se John. „Nikdy jsem je na tobě ještě neviděl.“

„ Půjčila mi je Mary Lou,“ zamumlala Mína.

„Cos to řekla?“

191

„Půjčila mi je Mary Lou,“ řekla Mína už hlasitěji.

Jona to rozesmálo. „To se na to podívejme. Tak vy jste teď kámošky? Co ještě spolu budete dělat? Chodit společně na manikúru a pedikúru? Na odpolední čaj v hotelu Plaza?“

„Nech toho,“ odsekla Mína. „Není tak špatná.“

„To je mi ale změna,“ podivil se Jon. „V poslední době jsi byla ochotna udělat cokoliv, jen abys ji nepotkala. Pak stačí malý úplateček a kníže a na všechno se díváš jinak, co? Najednou ta nafoukaná sousedka s letním sídlem není zas tak špatná.“

„Tak už vážně,“ zastavila ho Mína a šla otevřít dveře. „Zmlkni!“

„Kolik myslíš, že za tohle dala? Tři tisíce?“

„Nevím,“ odpověděla neochotně. „Je to exkluzivní značka. Z

šedesátých let.“

„Vypadají na tobě moc dobře,“ musel uznat Jon. „Nedělám si legraci. Lucien omdlí, až tě uvidí. Vypadáš jako princezna.“

Mína zářila. Málokdy se od bratra dočkala nějaké pochvaly za svůj vzhled, takže tohle ocenila.

Zvlášť když měla za sebou tak těžký týden.

„No, Jone,“ oči se jí zalily slzami. „Díky moc.“ Došla až k němu a objala ho.

„No tohle,“ objal ji i Jon. „Co se děje? Jen jsem řekl, že vypadáš dobře, nic jiného. Co je to za slzavé údolí?“

Naštěstí v tu chvíli někdo zaťukal na dveře. Mína se rychle odtáhla a osušila si oči, protože si nechtěla rozmazat make-up. Šla otevřít a Jack Bauer vesele štěkal, že mají návštěvu.

Za dveřmi stál muž v béžové větrovce a baseballové čapce, v ruce držel obrovskou černou krabici se zlatou stuhou a mile se zeptal: „Mína Harperová?“

„To jsem já,“ řekla a převzala krabici. Mladíkovi strčila pět dolarů.

„Děkuju,“ zahuhlal spokojeně a vydal se zpátky k výtahu.

„Ehm,“ řekla Mína, zatímco tam čekal na výtah.

„Prosím?“ otočil se na její žádost.

„Ale nic,“ a začala zavírat dveře bytu. Pak ji něco napadlo a znovu je otevřela a řekla. „Dávejte si pozor na pálivou pizzu.“

Poslíček na ni zíral a ničemu nerozuměl. „Jak myslíte.“

Mína se usmála a zavřela dveře. Nesla krabici do pokoje a Jack Bauer za ní vesele poskakoval.

„Co to bude?“ zeptal se Jon. „Vysoký cholesterol?“

192

„Udusí se,“ pronesla Mína. Postavila krabici na jídelní stůl. „Ale třeba ne, jestli teď bude opatrný. Od koho to jen může být?“ Bylo to jasně pro ni, ne pro hraběnku.

Rozvázala zlatou mašli a zvedla víko krabice. Byla plná jemného papíru. Odhrnula ho a zastavil se jí dech…

Uvnitř byla kožená kabelka s dráčkem vykládaným drahokamy.

V jasně červené.

„To je ta kabelka,“ vydechla Mína. Držela ji v ruce a přejížděla po každém kamínku na dráčkovi.

„Jaká kabelka?“ divil se Jon.

„Ta kabelka,“ zopakovala Mína. Řeč se jí najednou zase vrátila. „Ta kabelka, co jsem si vždycky přála. A přesně v téhle barvě. Šošona ji má v modré. Ale v modré je ošklivá, červená je dokonalá. Prostě dokonalá. Ach, Jone, ta je tak krásná!“

Chtělo se jí zase začít brečet. Nikdy nic tak krásného neviděla.

„Já jsem ti ji určitě nekoupil,“ řekl Jon a začal se přehrabovat mezi papíry v krabici. „Kdo to byl? Je tu nějaký lístek?“

„Koupil mi ji on,“ zadívala se Mína zasněně. „Jsem si tím jistá.“

Ale jak to mohl vědět? Nic mu přece o ní neříkala. Nikdy nemluvili o ničem tak směšném, jako že Mína nepatřičně touží po kabelce značky Marc Jacobs s lesknoucím se dráčkem visícím po straně, kterou si v žádném případě nemohla dovolit.

„Kdo to je, ten on?“ chtěl hned vědět.

„Lucien,“ špitla Mína.

„Lucien? Ten kouzelný kníže? Takhle se v současné době děkuje za společně strávenou noc? Kabelkou?“

„Je to značka,“ řekla Mína a zkoumala, jestli by ta mašle z krabice nešla použít jako elegantní zlatý pásek k večerním šatům a měkký kožený pásek nechat ro normální používání. „To není jen kabelka.“

„A co by to bylo jiného?“ naštval se Jon a vytahoval ze dna krabice stříbrnou obálku. „Tady máš nějaký vzkaz.“

Na obálce bylo napsáno trochu starobylým písmem Mína.

Okamžitě poznala, že to musel psát Lucien, i když jeho písmo ještě nikdy neviděla.

„Tak co nám pan Důležitý říká?“ pitvořil se Jon. Mína si říkala, že jen žárlí, protože on sám nic tak krásného žádné ze svých přítelkyň nikdy nekoupil. Vzpomněla si, že jedné své přítelkyni koupil k Vánocům náramek u Tiffanyho, ale nakonec se ten náramek stal 193

důvodem, proč se rozešli, protože přítelkyně zjistila, že úplně stejný koupil i matce.

Mína položila krabici na zem a nehtem otevřela obálku. Vytáhla z ní dopisní papír barvy slonové kosti.

Moje drahá Míno, stálo tam.

Usmála se, nikdo jí nikdy neřekl moje drahá.

Každý okamžik, který trávím bez Tebe, je, jako bych byl zavřený v cele. Nemůžu myslet na nic jiného, nesním o ničem jiném než o Tobě. Je mi nevýslovně líto, že budu muset v té své cele zůstat trochu déle, protože kvůli práci se s Tebou nebudu moci dnes večer setkat. Nejde to jinak – ale doufám, že za ten dárek mi promineš mé neodpustitelné chování. Viděl jsem tuhle kabelku a myslel jsem na Tebe a svatého Jiří.

Zabila jsi draka.

Velmi se těším na naše příští setkání.

Navždy Tvůj Lucien

Mína si přečetla dopis znovu a pak ještě jednou.

Oči se jí znovu zalily slzami.

„Nepřijde,“ hlesla.

Jon se na ni díval. „Počkej… myslíš na ten dnešní koncert?“

Přikývla, aniž by se na něj podívala. Nechala dopis spadnout na podlahu.

„Nepřijde,“ zopakovala znovu.

Pak se otočila a šla ke křeslu, kde seděla před malou chvílí a marně se snažila psát. Padla do křesla a bohatá sukně šatů od Mary Lou se rozprostřela všude kolem ní.

Jon se shýbl, aby sebral dopis ze země.

„Ty brečíš?“ divil se.

„Nevím, co to se mnou je,“ odpověděla Mína smutně a přitáhla si kolena k hrudi.

„Tak hlavně ať těmi slzami nepromáčíš hraběnčiny šaty,“ radil jí Jon. „Přinutí tě pak zaplatit za čistírnu.“ Četl si v dopise. „ Zabila jsi draka, co tohle ksakru znamená? Jak ho má vůbec velkého?“

Mína si položila hlavu na kolena a dala se do pláče. „Nebuď vulgární,“ požádala ho.

„Nech si to,“ okřikl ji bratr. „Nebreč, Míno. Já vím, že se ti tento týden moc nedařilo, ale on se s tebou nerozchází. Jen má moc práce.

Uvidíte se třeba zítra, ne? Proboha! Poslal ti přece krásný dopis. A kabelku.“

194

„To není jen kabelka, to je skvost, je ti to jasný?“ zvedla svou uplakanou tvář Mína. „Já mu to neřekla.“

„Co jsi mu neřekla?“ Jon odhrnul všechny volány a sedl si na okraj pohovky.

„Nikdy jsem mu o tom neřekla,“ přiznala se Mína. „Tu kabelku jsem strašně chtěla, teda ten skvost, už strašně dávno. Ale nemohla jsem si ji dovolit. Ale nikdy jsem mu o ní neříkala. Je to jako…“ Její hlas přešel do šepotu. „Jako by dokázal číst mé myšlenky.“

Jon zvedl obočí. „To se tedy podívejme, jak to vadí někomu, kdo dělá to samé už patnáct let, nebo nevím jak dlouho.“

„Buď zticha,“ nezdržela se smíchu Mína.

„Ne,“ pokračoval Jon. „Musí to být strašné pro tvé ego, že na světě existuje ještě někdo, kdo dokáže to, co ty. Ale… počkej. Kníže nedokáže říct, kdy kdo umře. On jen dokáže uhodnout, po jaké kabelce jeho přítelkyně neodolatelně touží.“

Mína si osušila oči. „Myslíš si, že je to vtipné?“

„Tak proč se teda směješ?“

Mína si povzdechla. „No tak jo. Máš pravdu. Přeháním to. Ale divné to je. To musíš uznat.“

„Mně zase připadá divný to, že jsi s nějakým knížetem strávila noc plnou sexu. Ale proč bych tě měl soudit právě já? A když teda budeš dneska večer doma… co Čína a DVD?“

Mína se usmála. Pořád ještě byla otřesená.

Otřesená až do morku kostí.

Ale bylo fajn, že je tu s ní Jon.

„To zní dobře,“ souhlasila.

„Skvělý.“ Plácl ji po kolenou skrz její volány. „Dojdu do půjčovny pro nějaký film. Udělám kompromis. Vyberu nějaký film o lásce, co ale nedopadne dobře. Dáš si moo-shu? Vezmu taky kuře na česneku, abychom měli občas něco jiného. Jdeme, Jacku,“ a poplácal Jacka po hřbetě. Jack Bauer za ním nadšeně utíkal, když viděl, jak sundává ze zdi vodítko. „Za chvíli jsme zpátky.“

Mína se usmála, pořád ještě nesvá. Když Jon s Jackem odešli, zvedla se a rozepnula si šaty od Mary Lou. Svlékla si je a opatrně je pověsila do skříně. Předpokládala, že se jí ještě naskytne jiná příležitost si je obléci. Nic tak strašného se nestalo.

Vzala do ruky dopis od Luciena a znova si ho přečetla. Usmála se nad ním a srdce jí začalo bít trochu rychleji.

195

Zabila jsi draka. Taky tomu nerozuměla.

Ale moc se jí to líbilo.

Rozhodla se, že si dá znova sprchu a smyje ze sebe všechen make-up, který na sebe naplácala, o parfému ani nemluvě. Na Jona nemá cenu s něčím takovým plýtvat. Sundala si punčocháče a bosa ťapkala do koupelny, aby si pustila vodu. Právě si chtěla sundat i to sexy kombiné. Trpět v něm celý večer nebude, když to není nutné. V

tu chvíli zase někdo zazvonil.

Kdo to jen mohl být?

Zvedla sluchátko: „Haló?“

„Slečno Harperová,“ ozval se Roger. „Máte tady zásilku.“

„Už zase?“ nevěřila Mína. „Ale já si nic neobjednávala, Rogere.“

„Já vím, slečno Harperová. Tohle jsou květiny od pana Antoneska, vyřizuje poslíček. Ne od toho z 11 A, ale od vašeho přítele z té večeře.“

Mína se usmála. Před vrátnými v jejich domě je absolutně nemožné cokoliv ze svého soukromí utajit. „Tak ho pošlete nahoru, Rogere,“ řekla a položila sluchátko.

Květiny a kabelka. Její srdce si už získal. Nemusí se tedy o něj snažit dál bojovat.

Šla do tašky hledat další drobné na spropitné pro poslíčka. Neměla už žádné malé bankovky. Uvidí, jestli ten květinář bude mít něco nazpátek.

Zabila jsi draka.

Co to znamená?

Než měla čas si obléknout župan, slyšela za dveřmi nějaké zvuky.

Podívala se kukátkem. A byly tam. Rudé růže. Obrovská kytice.

Sevřelo se jí srdce. Zbláznil se. Je tak výstřední.

Ano, je to prostě kníže!

Ale někdy to přeháněl.

Mína odemkla a pootevřela dveře.

„Děkuju vám,“ řekla poslíčkovi. „Neměl byste drobné za deset dolarů?“

V tu chvíli vykoukla zpoza kytice jeho tvář.

A Mína poprvé ve svém životě poznala, jaké to je vědět, že zemře.

196

35)

19.00, pátek, 16. února

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Nejzajímavější na tom bylo – samozřejmě pro Mínu – že by do něj nikdy neřekla, že to je vrah. Alespoň ne na první pohled.

Byl dobře oblečený, měl tmavé úzké džíny, kašmírový svetr a dlouhý černý kožený plášť. Sála kolem krku taky vypadala, že je z kašmíru, alespoň zdálky. Zvýrazňovala jeho modré oči, které by klidně mohly patřit nějakému lamači srdcí kráčejícímu po červeném koberci nebo surfujícímu někde u bílé australské pláže.

Ani trochu nevypadaly jako oči vraha. Že to tak je, si ale byla Mína jistá od okamžiku, kdy otevřela dveře a jeho tvář na ni vykoukla zpoza rudých růží.

Jak na to mohla naletět? Ta kytice strčená přímo před kukátko.

Zasloužila si přece, aby byla zavražděna způsobem, jaký už miliónkrát použila ve svých scénářích.

A přece je to jinak. Teď čelí vlastní smrti jen v podprsence a černém hedvábném kombiné. Byla na sebe naštvaná, že si hned nevzala župan nebo něco, co by mohla použít jako zbraň, lak na vlasy, zapalovač jako zápalnou láhev… nebo alespoň botu. Proboha, mohla by ji hodit po tom chlápkovi.

Netušila, jak je blízko smrti, až už bylo příliš pozdě. Stačila se jen natáhnout po svém BlackBerry, který byl v této situaci stejně dost na nic.

A v tomto případě to bylo opravdu na nic. Kdyby ji napadlo zavolat policii, tak by nějací policisté sice přišli, ale byli by zabiti spolu s ní.

197

Bylo absolutně nemožné, aby se tenhle chlap nechal zatknout bez boje. To jí bylo jasné hned, jak se podívala do jeho krásné, ale nelítostné tváře.

A samozřejmě, jako každý správný zabiják už strčil nohu do dveří, takže je nemohla před ním ani zabouchnout. Zarazily by se o boty s ocelovou špičkou.

Nevěřila svým očím, když si všimla, na čem má položenou svoji pravou ruku. Ano. Ač to Míně připadalo neuvěřitelné, nakonec ji to ani nepřekvapilo. Tolik se toho tenhle týden už přihodilo… Měl ji položenou… pánbůh s námi a zlé pryč… na jílci meče.

Když se k ní ten modrooký chlapík přiblížil, zastavil se jí dech.

„Nepřišel jsem si pro vás, Míno,“ řekl se silným německým přízvukem. Hlas měl tak hluboký, že jí rezonoval v hrudi.

Jak to, že zná její jméno? Ona neměla ani tušení, kdo je. Nikdy v životě ho neviděla.

A zároveň tak nějak cítila, jako by ho znala odjakživa.

Tak se možná cítil každý, kdo se setkal se svým vrahem.

Nebo možná jen Mína.

Muž vytáhl meč z pochvy. Ostří v tiché chodbě jasně zazvonilo, jako by měl v té pochvě zvoneček.

Mína těžce polkla.

Je zvláštní, na co člověk myslí těsně před smrtí. Mína například nemyslela na nic jiného než na Aha! Takže tenhle chlápek na to jde bez předehry.

Potom. Tohle teda není žádná legrace.

Potom. To by ale byla dobrá replika do seriálu, třeba pro Victorii.

Potom. Bohužel už nestihnu žádnou další epizodu do seriálu napsat.

Stačilo se podívat do vrahovy kamenné ostře řezané tváře, aby poznala, že neexistuje ani malá naděje.

Je ale neuvěřitelné, co jsme schopni udělat pro vlastní přežití.

Mína otevřela ústa. Jazykem si navlhčila rty.

„Vím, že lžete,“ pronesla klidně. „Máte v ruce meč a chcete mě zabít.“

„Nelžu,“ odpověděl. „Jen mi řekněte, kde je, a já vás nechám být.“

Mína neměla tušení, o kom to mluví. Ukázala na kabelku na věšáku u dveří, kam ji pověsila po návratu domů. „Tamhle je docela dost peněz. Právě jsem si je vybrala z bankomatu. Vezměte si, co 198

chcete, a odejděte. Pak tu mám nějaké šperky po pratetě Wilhelmíně, ale jsou to jen samé napodobeniny.“

Vypadal nazlobeně. Mína cítila, že se mu rychleji rozbušilo srdce.

Jen do toho, Míno, postav se svému vrahovi. To zvládneš!

Poněkud sarkasticky nadzvedl obočí. „Už jsem vám to jednou říkal, Míno, že na vaší smrti nemám žádný zájem. O něj ale zájem mám. Ale jestli mi chcete dělat problémy…“

Problémy. Neměl tušení, jaké problémy dokáže Mína způsobit.

Zvlášť když byla přesvědčená, že je odsouzená na smrt.

Mína věděla, že nemá co ztratit. Proto se ve zlomku vteřiny rozhodla, že mu vší silou hodí do obličeje svůj BlackBerry.

Neměla nic jiného než to a svůj život.

Pak se otočila a utíkala pryč.

199

36)

19.02, pátek, 16. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Hlavními dveřmi utéci nemohla, protože je ten mečem ozbrojený maniak v baloňáku za sebou zavřel a zamknul.

Ale přišla na to, že když se jí podaří otevřít v zadním pokoji francouzské dveře na balkon a volat o pomoc, že by ji někdo mohl zaslechnout. Mary Lou. Mary Lou ji uslyší. Jestli je doma. Vzhledem k tomu, že byl pátek večer, to nebylo moc pravděpodobné.

Než si ale stačila Mína svůj útěk trochu rozmyslet, stalo se něco jiného. Něco neuvěřitelně silného ji chytilo za kotník a strhlo ji na podlahu. Než se nadála, padala dolů mezi rozházené růže, dlaně roztažené, aby alespoň nějak ztlumila svůj pád.

Nevěřícně zvedla hlavu, aby si prohlédla svoje ležící tělo, a spatřila nad sebou muže s mečem.

Teda! Byl opravdu neuvěřitelně rychlý. Mína po něm jen stačila vrhnout svůj BlackBerry, ani se ale nepodívala, jestli ho vůbec zasáhla.

Zaslechla jen nějaký dutý zvuk a pak jen to, jak rozlámané části jejího telefonu padají na dřevěnou podlahu. V tu chvíli ji vetřelec chytil za nohu.

Byl to snad nějaký robot nebo co?

„Míno,“ pronesl tím samým klidným, teď už i trochu znuděným hlasem, a stále ji držel za nohu. „Nemáte kam utéct. A vy to víte.“

Nejsmutnější na tom bylo, že měl pravdu. A Mína si to uvědomovala, i když stále ještě po tom pádu nebyla schopna popadnout dech.

Často přemýšlela o tom, jaké to bude, až se konečně i ona podívá smrti do tváře.

200

A když k tomu teď konečně došlo, říkala si jen jediné: rozhodně se nevzdá bez boje.

„Já dneska večer nezemřu,“ procedila mezi sevřenými zuby. „Za to se omlouvám.“

Přetočila se, takže místo na břiše teď ležela na zádech…

… v lepší pozici, aby mu mohla uštědřit pořádný kopanec mezi nohy.

Jediným problémem bylo, že on jako by dokázal předem odhadnout jakýkoliv její pohyb, a když jí pustil kotník, Mína ani nevěděla, jak se to stalo, a ležel celou svou silou na ní, těžký a silný jako železná traverza.

„Míno, řekl jsem vám, že vás nezabiju,“ opakoval s obličejem jen pár centimetrů od jejího.

Stejně daleko jako ostří meče. Držel ho špičkou proti Míninu hrdlu a prohlížel si ji, jako by byla nějakým zvláštním druhem motýla, kterého se mu podařilo chytit a připíchnout do své sbírky.

Mína vůbec nepředpokládala, že její pokus zasáhnout ho mezi nohy skončí takhle neslavně.

„Opravdu?“ zavrčela, aniž by dala najevo nějaký cit. To nebylo nikterak snadné vzhledem k tomu, že jí srdce bilo jako o závod. Mínu přitom napadlo, jestli si všiml divoce pulsující tepny na jejím krku.

Byl strašně těžký. Dokud na ní takhle ležel, nedokázala se pořádně ani nadechnout.

Přesto si dávala záležet, aby její hlas zněl normálně, jako by jí vůbec nevadilo, že ten člověk na ní leží jako olověná deka. Jako by si ani neuvědomovala, že je slabá žena v černé podprsence a hedvábném kombiné a on mnohem starší muž, vážící alespoň o čtyřicet kilo víc než ona. A u krku jí drží nůž – vlastně meč.

Uvažovala o tom, že by celý ten koncept jak se nebát zemřít měla možná přehodnotit.

„Opravdu ne,“ zopakoval tím svým hlubokým klidným hlasem s nevýrazným přízvukem. „Už jsem vám to říkal.“ Zdálo se jí to jen, nebo je trochu uražený? „Vy mě nezajímáte.“

Tomu se Mína musela zasmát. I když jí hrozila smrt. Nebo něco horšího. Možná se jí začíná zmocňovat hysterie.

Musela si přiznat, že bylo svým způsobem humorné, že se na ni, oblečenou jen v kalhotkách a kombiné, vrhne chlap, přiloží jí meč ke 201

krku a pak se jí svěří, že o ni nemá zájem. Zvlášť v případě, že na ní i leží.

„Taky mi můžete lhát,“ odsekla. „Před chvílí jste se o mě zajímal až moc.“

Pozvedl své světlé obočí. „Myslíte s tímhle?“ Trochu se posunul.

„To je jen pochva mého meče.“ Pak jako by se zalekl toho, že to není právě mužský přístup, dodal: „Ne že byste nebyla hezká, ale opravdu nejste můj typ.“

Mína na něj jen zírala. To už bylo příliš. Přijde si sem, aby ji zabil, a pak ji začne ještě urážet?

„Vy taky nejste právě můj typ,“ rozzlobila se.

„To já dobře vím.“ Zamračil se na ni. Měl bílé, ale nepravidelné zuby. Jeden nebo dva rostly tak křivě, že jasně dokazovaly, že to jsou jeho zuby a ne nějaké implantáty. „Jsem totiž živý člověk.“

Mína na něj zírala. Byl to určitě cizinec, tak jí možná dost dobře nerozuměl.

„O čem to mluvíte?“ ptala se ho. „Já jsem jen chtěla říct, že nemám zájem o chlapy, co se vetřou násilím do mého bytu a mávají přede mnou mečem.“

Prsty ruky, která nesvírala meč, ji pohladily po paži. Dělal to určitě nevědomky, jako by nemohl odolat pokušení zjistit, jakou má kůži.

A dozajista jí rozuměl dobře.

„Já vím, na jaký typ letíte,“ řekl. „Vám se líbí Lucien Antonescu.

Proto jsem tady. Stačí, když mi řeknete, kde je, a já pak půjdu.“

Mína by celá strnula, kdyby její tělo nebylo už beztak strnulé pod váhou útočníka. Lucien? Takže jde o Luciena?

Bylo to sice bláznivé, ale tak nějak to smysl dávalo. Do chvíle, než se v jejím životě objevil Lucien, by ji těžko přepadával někdo s mečem za pasem.

A Roger přece říkal, že ty květiny jsou od Luciena.

„Vy Luciena znáte?“ chtěla vědět.

Měla to tušit. Všechno bylo až příliš krásné. Až příliš. Ta úžasná noc, co spolu strávili. Ten dopis plný vyznání. Ta kabelka.

Měla si uvědomit, že je to všechno až příliš dokonalé, než aby to mohla být pravda.

Měla si toho všimnout hned, bylo to tak zjevné jako ten meč před jejíma očima. Dokonce i Leisha o tom mluvila.

Lucien je ženatý.

202

Samozřejmě, jak jinak. Žádný tak skvělý mužský jeho věku nemůže být přece svobodný. To jsou jen teplouši nebo absolutní ztroskotanci.

Lucien měl zřejmě bláznivou manželku, která si najala tohohle šílence, aby Mínu vyděsil.

To se mu podařilo.

Muž ji stále ještě bezmyšlenkovitě hladil po ruce, aniž by si toho sám všiml. „Sice jsme se ještě nesetkali osobně, myslím kníže a já.“

Došlo jí, že odpovídá na její otázku, zda zná nebo nezná knížete. „Ale dozajista mě s ním spojuje určitá práce.“

„Práce?“ Mína byla ještě zmatenější. Pokoušela se představit si tohoto muže na přednáškách o historii východní Evropy a nešlo jí to.

Nebyl to žádný vědátor. Ještě tak třeba vraždící maniak, to by odpovídalo. Ale že by to byl učenec? „Myslíte jeho práci na univerzitě?“

Muž se krátce zasmál. „Ne. Mám na mysli jeho mimouniverzitní aktivity.“

Mína neměla ani zdání, o čem to mluví.

Ale neunikl jí jeho pohrdlivý tón. Myslel tím, že ví o tom, že ona a Lucien…

Přiznejme si to. Co spolu dělali minulou noc?

Proboha. Nafotil si nás? To přece soukromí detektivové, najatí žárlivými manželkami, dělají.

Chtělo se jí zemřít.

Bylo jasné, že Lucien, kterého zná ona, byl někdo jiný než Lucien, kterého znal ten muž. Věděla, že Lucien má před ní nějaká tajemství, to bylo v pořádku, protože i ona měla svá tajemství.

Ale rozčililo ji, že tím Lucienovým tajemstvím bylo, že je ženatý.

Není to přece ten typ. Přímo se ho přece ptala, jestli má manželku, a on řekl, že ne. Jestli ho ještě někdy uvidí, a to ona ho uvidí určitě, protože jakmile se zbaví tohohle blonďatého mamuta, který ji zalehl, sbalí kabelku značky Marc Jacobs a pomaže si to rovnou do Lucienova bytu mu ji vrátit. Bylo by fajn, kdyby vzala s sebou Jacka Bauera a on tam vykonal svou nevábně vonící potřebu. A řekne mu, co si myslí o takových nevěrnicích, co své manželky podvádějí s nevinnými scenáristkami.

„Tak se na to podívejme,“ snažila se říct tím nejpevnějším hlasem.

Jeho smích ji tak rozzlobil, že mu ze všech sil odstrčila ruku.

203

Teprve teď si všiml, že se jí dotýkal. Vypadal překvapeně a okamžitě ruku stáhl.

„Nevím sice, kdo jste, ale nemůžete si dovolit jen tak ke mně vpadnout se… se… se svou středověkou výzbrojí a poroučet mi, co mám dělat.“

„Vyřiďte ode mě Lucienově manželce, že je po všem, že s ním nechci mít nic společného. Jasné? Takže její pokus mě zastrašit, nebo co tohle mělo znamenat, přinesl očekávaný efekt. Ať si vezme Luciena klidně zase zpátky. Já už o něj nemám zájem.“ Muž se mračil a stále se tvářil nespokojeně. Nedíval se ale na ni. Díval se na svou ruku. „Slyšel jste mě?“ ozvala se Mína. Uvědomovala si, že má meč pořád až moc blízko u krku. Byl velmi blízko a byl pořádně ostrý.

Na druhou stranu ten muž vypadal roztržitě, prohlížel si svou ruku, pak ji položil zpátky na její tělo. Teď, napadlo ji, teď by byla příhodná chvíle mu vrazit koleno do přirození. Až se pak bude svíjet nesnesitelnou bolestí, ona chytne tamhletu lampu a rozbije mu ji o hlavu.

„Pokousal vás vůbec?“ zeptal se muž a sklouzl po ní svým modrým pohledem.“

Mína si právě připravovala třetí bod plánu – jak si pak dojde do kuchyně pro nůž značky Wusthof – ale při jeho otázce doslova ztuhla.

„Cože? Jestli mě pokousal? O čem to mluvíte?“

Potom ten muž udělal něco, co ji absolutně vyvedlo z míry. Ne že by od chvíle, co k ní vtrhl, dělal něco logického. Volnou rukou, ve které nedržel meč, ji vzal za bradu a otočil jí hlavou nejdřív na jednu stranu a pak na druhou a zkoumal její krk stejně jako doktor, když prohmatává mandle.

„Co to děláte?“ chtěla vědět Mína. Právě takhle by ji mohl zabít.

Ale jak čas plynul, myslela si stále méně a méně, že k tomu vůbec dojde.

Zvlášť když najednou odhodil meč stranou. Ten zazvonil o zem, jako by to byl hudební nástroj. Posadil se, stále ji ještě držel v sevření a vyhrnul jí kombiné i podprsenku.

„Hej,“ vykřikla Mína a celá se napjala.

„Buďte zticha,“ vyštěkl. „A ležte!“

„Nebudu,“ vztekle ho bušila do hrudníku.

„Musel vás kousnout,“ řekl, přejížděl jí prsty pod její klíční kostí a tlačil ji znova k zemi. „Musel vás kousnout. Nemohl vás nekousnout.

204

Jen se na sebe podívejte. Vaše pleť je jemná jako hedvábí. I já bych si kousnul. Zůstává jen otázkou, kam vás kousnul. Do krční tepny zjevně ne. Nemáte žádná poranění. Někdy jdou po srdci. Prohlížela jste se?“

Mína ležela bez hnutí, kombiné a podprsenka jí visely na rameni.

Nebyla schopna vydat ze sebe ani hlásku.

Takovouhle scénu by nikdy nedokázala napsat. A i kdyby, Fran a Stan by ji stejně nikdy do vysílání nepustili.

Nikdo by tomu totiž nevěřil. Tak to bylo absurdní.

„Co jste zač?“ zeptala se ho.

„Jmenuji se Alaric Wulf,“ vysvětlil jí muž trpělivě. Vůbec už nevypadal jako šílenec, tedy kromě toho meče. Byl docela hezký. Když má někdo rád svalnaté blonďáky. Dobře se oblékal a mluvil se slabým německým přízvukem.

Musela uznat, že by se jí mohl líbit. Tedy kdyby na ní neseděl a neprohlížel jí krk, nemá-li na něm nějaké záhadné stopy po kousnutí.

„Pracuji pro organizaci, která má velký zájem na tom, aby objevila Luciena Antoneska. Kdybyste byla tedy tak laskavá a prozradila mi, kde ho najdu, mile rád vás tu zanechám a odejdu, slečno Harperová.“

Vypadal, jako by to myslel vážně. Vypadal, jako by se mu ani trochu nelíbila.

Míně to vůbec nevadilo, protože její pocity vůči němu byly totožné. „Chci znát jméno té organizace, abych mohla informovat vaše nadřízené. Ví váš zaměstnavatel, jak se chováte k ženám, děsíte je k smrti a zaleháváte je? Okamžitě ze mě slezte…“ Začala se pod ním kroutit a bít ho do prsou.

Před jejími útoky se bránil dlaněmi. V tu chvíli se ozval zvuk klíče otáčejícího se v zámku hlavních dveří.

Alaric Wulf se ztěžka stavěl na nohy a zároveň zvedal za zápěstí i Mínu. V druhé ruce stále svíral svůj meč.

Jen co stačil Jon otevřít dveře a vejít do předsíně, už před ním stál Alaric s Mínou za zády a přiložil mu ke krku ostří meče.

„Sakra,“ vyděsil se Jon a upustil tašku s Čínou a DVD.

Jack Bauer okamžitě vystřelil kupředu a začal olizovat rozlitou omáčku. Naprosto ignoroval fakt, že pár kroků od něj ohrožuje jeho paničku ozbrojený muž.

205

Na Luciena Antoneska mohl štěkat celou noc, pomyslela si cynicky Mína. Vybrala si opravdu skvělého psa na hlídání, opravdu skvělého.

Když Alaric viděl, kdo přišel, tak meč sklonil.

„Jonathan Harper,“ odříkával a jeho ramena už se nezdála tak napjatá. „Věk třicet dva let. Dříve zaměstnán jako systémový analytik u Weber a Stern, posledních sedm měsíců bez práce. Jednou zatčen pro nevhodné odhalování se na veřejnosti a močení na parkovací hodiny. Došlo k tomu v Miami Beach před čtyřmi lety, když tam byl na návštěvě u svých rodičů.“

Míně poklesla čelist. „Jonathane!“

Vždycky se jí zdálo divné, že se Jon vrací do Miami za obchodem, jak říkal. Vykládal jí, že uvažuje o investování nějakých akcií, které zdědil po pratetičce Wilhelmíně, do prázdného bytu vedle jejich rodičů v Boca, což bylo samo o sobě hodně divné.

Ale nikdy z toho nic nebylo.

„Sakra,“ řekl Jon už úplně jiným tónem a rychle za sebou zavřel hlavní dveře, protože se bál, aby Antoneskovi náhodou něco nezaslechli. „Byly přece čtyři hodiny ráno! Čůral jsem vedle občerstvení, bylo zavřeno. Kam jsem měl asi tak jít?“ omlouval se.

Mína zavrtěla hlavou. „Ale stejně…“

„A to jsem zaplatil svým právníkům balík peněz, aby mi ten záznam z rejstříku vymazali,“ řekl zachmuřeně.

„Právníci,“ uchechtl se Alaric. Otočil se k Míně. Záblesk v jeho očích se jí vůbec nelíbil. „Musíme si promluvit.“ A ne zrovna něžně ji táhl k zelené pohovce. „Posaďte se,“ přikázal jí a strčil ji svou silnou paží do polštářů.

Mína byla rozčilená na nejvyšší míru a hned zase vyskočila na nohy.

„Ne!“ Už měla dost toho pánovitého komandování. „Nesednu si.

Pořád ještě nevím, kdo vlastně jste a co tu děláte. Jdu volat policii.

Jone!“ Otočila se k bratrovi. „Zavolej prosím policii. Tenhle muž sem nezákonně vniknul a pak mě…“

„Okamžitě si sedněte!“ zopakoval Alaric a opět ji strčil zpátky na pohovku. Tentokrát ji svými mamutími prsty přikryl celý obličej a zatlačil.

Mínu jeho barbarské chování úplně vyvedlo z míry. Seděla tam a udiveně zírala před sebe. Kdo si tohle může dovolit?

206

„O co tady vlastně jde?“ zeptal se Jon a díval se na podlahu na rozházené rudé růže a kusy rozbitého BlackBerry. Uprostřed toho Jack Bauer stále ještě vylizoval jídlo vylité z umělohmotné krabičky.

Když zvedl oči k Alarikovi, zavrtěl na něj vesele ocáskem. Tak tohle je její pes. Její vlastní pes!

„To udělala vaše sestra,“ ukázal na nepořádek na podlaze Alaric.

„Nechce spolupracovat.“

Mína ze sebe vydala zvuk, který vyjadřoval stížnost i protest.

Cože? Tak ona nechce spolupracovat?

Alaric ale s kamennou tváří pokračoval: „Mína Harperová je ve velkém nebezpečí. Lucien Antonescu je bezcitná stvůra. Je nezbytně nutné, abych ho vypátral a zlikvidoval. A jestli si přejete, aby přežila, uděláte přesně to, co vám teď povím.“

Jon zíral na muže stojícího uprostřed pokoje s mečem u pasu.

Pak se podíval na Mínu, která posuňky naznačovala, aby zvedl sluchátko, a bezhlasně pohybovala rty Zavolej policii.

„Ehm, jasně,“ řekl Alarikovi. „Dobrá.“

„Míno Harperová,“ oslovil ji ten muž, aniž by se na ni díval.

„Vidím vás. Jestli s tím nepřestanete, klidně vám nasadím želízka a k něčemu vás připoutám. Budu to dělat s velkým potěšením.“

Mína už nedokázala svůj vztek dále potlačovat. „Lucien není žádná stvůra. Možná mě podvedl a lhal, že není ženatý, ale ujišťuji vás, že v jeho blízkosti nikomu nehrozí…“

„Není ženatý. Nikdy nebyl. Nikdo neví proč. Někteří říkají, že je to proto, že byl svědkem sebevraždy své vlastní matky a nikdy se z toho nevzpamatoval. Jiní zase, že se mu nepodařilo najít tu pravou. To se teď ale asi změnilo, jak se mi zdá.“ Hodil po Míně zkoumavým pohledem. „Je to pro záchranu vašeho života nesmírně důležité.

Potřebuji vědět, kde bydlí. A přestaňte zbytečně mluvit, protože váš hlas mě znervózňuje.“

Teď zvedl ruku Jon. „Já vím, že jsem přišel pozdě, ale může mi už sakra někdo vysvětlit, co se to tu děje?“

„Je to velice jednoduché,“ řekl Alaric Wulf. „Lucien Antonescu je knížetem temnot.“

Jon přikývl. „Jo, my víme, že má zámek a takové ty věci!“

„Ne,“ zopakoval Alaric a zavrtěl hlavou. „Je knížetem temnot.“

Jon se podíval na Mínu, pak na Alarika a zase zpátky na Mínu.

„Knížetem čeho že je? Je to opravdu to, co si myslím?“

207

Mína obrátila oči v sloup. „Nechci vás nijak znervózňovat,“ řekla tím nejsladším hlasem, jakého byla schopna. „Ale Lucien není žádný ďábel.“

„Neříkal jsem, že je ďábel,“ odvětil Alaric. Sundal si svůj plášť, oprášil ho a opatrně ho pověsil na jeden z ozdobných háčků u dveří.

Pak uložil svůj meč zpátky do pochvy a také ho odložil na chodbě.

Překročil rozházené růže, kousky BlackBerry a rozlité jídlo z čínské restaurace. Přátelsky poplácal Jacka Bauera a pak prohlásil: „Je knížetem temnot. Tím nejmocnějším. Je pánem všech nočních stvůr.“

Mína a Jon se podívali jeden na druhého. A pak to Mína zkusila znovu, hlasem, který jí nepřipadal tak pichlavý, aby vyvolal u Alarica nějakou nelibost. „Tomu vůbec nerozumím. Já se domnívala, že knížetem temnot je ďábel.“

„Ďábel je zosobněním zla a nepřítel Boha a lidského plemene,“

vysvětloval Alaric. Přešel pokoj a posadil se do Mínina oblíbeného pracovního křesla. Bohužel v něm dneska nic neudělala, jen seděla a hodinu bezmyšlenkovitě hleděla před sebe. Alaric se nespokojeně zavrtěl, asi mu to křeslo tak pohodlné nepřipadalo. „Kníže temnot je pomazaný ďáblem a vykonává pro něj tady na Zemi ty vůbec nejhorší práce.“

„Počkejte,“ přerušila ho Mína a rychle zamrkala. „Chcete mi snad namluvit, že…“

„Ano,“ řekl Alaric. „Přesně to se vám snažím říct.“

Jon ničemu nerozuměl. „Tak je to teda ďábel, nebo ne?“

„Lucien Antonescu je upír. A ne jen nějaký obyčejný upír. Je to vládce všech upírů.“

208

37)

20.00, pátek, 16. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Alaric Wulf se na ni zadíval. Jeho oči byly opravdu hezky modré. Jasně modré. Kdyby byl někým jiným – kdyby ho Mína potkala někde jinde – tak by si určitě řekla: „To je ale hezký chlap.“

Ale on ji přepadl v jejím vlastním bytě s mečem v ruce a teď ještě navíc obviňuje jejího nového přítele, že je upírem. Mína si říkala, jaká je to škoda, že stvořitel plýtvá takovou hezkou tváří na někoho… ať už je to kdokoliv.

„Jonathane,“ pronesl Alaric. Jeho pohled byl tak intenzivní, že ji zatlačoval hluboko do pohovky, stejně jako na ni dřív na podlaze tlačila tíha jeho těla. „Přines své sestře něco k pití. Něco sladkého.

Ještě to sama neví, ale bude to potřebovat už za pár minut.“

„Ehm,“ zabručel Jon. „Tak dobře.“ A odešel do kuchyně.

„Dovolte?“ Co se tak stará? „Ale já si můžu to pití udělat sama.“

„Ne,“ řekl Alaric. „Vy zůstanete, kde jste. Nedá se vám věřit.“

Mína zvedla na protest obě dlaně. „Cože?“ Nemohla si pomoct, ale vyprskla v smích, i když trochu smutný. „A proč? Jen proto, že mám známost s někým, kdo je údajný upír?“

„Žádný údajný,“ oponoval jí Alaric. „Jsem si tím jistý. A vy jste teď jeho oblíbenkyně.“

„Oblíbenkyně?“ Teď to konečně pochopila. „Takže já jsem nakažená, když s ním chodím?“

„Jde to taky tak říct. Jakýsi druh infekce. Tak kde je ta kola?

Jonathane!“

„Už ji nesu,“ volal z kuchyně Jon.

209

„Jone!“ zakřičela Mína ze svého křesla, „když už jsi v kuchyni, mohl bys…“

„Neposlouchej ji,“ přikázal Alaric. „Určitě ti chce sdělit v nějakém kódu, který znáte jen vy dva, protože jste sourozenci, abys zavolal na policii. Ale jestli to uděláš, tak tě zabiju a tvoje tělo pohodím tam, kde ho nikdo nenajde, třeba do řeky. Váš vrátný je idiot, vůbec si toho nevšimne, až budu tvoje tělo vynášet zamotané v koberci.“

Jon vykoukl z kuchyně a zadíval se na Mínu. „Takže já přinesu pár sklenic koly a vyhnu se celé té záležitosti se smotaným kobercem, jestli teda můžu, jo, Míno?“

Podívala se na něj. „Jo, jasně, Jone.“ Pak se podívala na Alarika.

Tohle přece musí zvládnout. V čem se to lišilo od toho Taylořina věčného stěžování: Já jsem tak tlustá. „Tak se podívejte, pane Wulfe.

Velmi si vážím toho, že mě chcete varovat. Opravdu. Ale upíři neexistují. Je to výmysl. Vymysleli jsme si je my spisovatelé. Je mi líto, že jsme odvedli tak dobrou práci, že tomu svět dokonce uvěřil, ale tak to je. Jsou vymyšlení. Za to může Bram Stoker. Ten s tím začal.“

„Ne. On to nebyl. Existovali už dlouho předtím, než se pan Stoker vůbec narodil. V každé kultuře a téměř na všech kontinentech naší planety. Jsou jako komáři… přežívají na krvi druhých. Nemohou existovat, pokud nenajdou nějakého dárce.“

Mína s ním začala hrát jeho hru a zeptala se ho: „Ale jak to, že vy toho o upírech tolik víte.“

„Vyhledávání a zabíjení upírů je moje každodenní práce,“

odpověděl znuděně. „Jsou to odporné a kruté stvůry. Před pár měsíci jich pár téměř zabilo mého kamaráda.“

„Opravdu?“ podivovala se Mína. Překřížila si nohy a pohupovala jednou nohou položenou na druhé. „Tak upíři. Vážně?“

Smiř se s tím, Harperová, řekla jí Šošona. Jsou všude. Neunikneš jim.

To nebylo fér. Proč by nemohla těm upírům uniknout? Práce, televize, Leishino kadeřnictví a teď tady, doma.

Opravdu byli všude. A dokonce i ten hezoun, dozajista bohužel duševně chorý, který se vloupal do jejího bytu a pokoušel se ji zabít, i ten o nich blouzní.

Alaric ale pokračoval: „Obklíčili nás v jednom skladu blízko Berlína. Byla to částečně i moje chyba. Byl jsem namyšlený. Myslel jsem si, že jich není tolik a že je zvládneme. Ale bylo jich mnohem víc 210

a také nás překvapili. Tady.“ Zalovil rukou v kapse svého vypasovaného saka. „To je fotka mého kamaráda, jak vypadá teď.

Jmenuje se Martin.“

To, co Mína uviděla na obrázku, jí způsobilo jakousi šokovou vlnu, která jí projela celým tělem. Nepředpokládala, že uvidí… tohle. Byl to obrázek muže, který měl jen půlku obličeje. Tam, kde by si člověk představil spodní část obličeje, tam byla jen holá lebka. Někdo mu ji prostě odkousnul.

Mína byla schopná jen tupě zírat.

Alaric si vzal fotku z jejích ochablých prstů a odložil ji. „Já vím, je to jen fotka, to není žádný důkaz. Pak mi řeknete, že se mu to taky mohlo stát při autonehodě.“

Mína koktala: „To jsem vůbec nechtěla říct.“ Nevěděla totiž, jak by na to měla zareagovat. Hledala očima Jona. Byl pořád ještě v kuchyni, kde připravoval pití. Přála by si, aby už přišel. Připadalo jí, že Alarikovo rozčilení se pořád stupňuje.

Proč jí tohle tak vadilo? Mína si nebyla jistá. Alaric ale pokračoval: „A tady jsou fotografie čtyř děvčat, které byly nedávno zavražděny tady ve vašem městě. Jejich těla byla ráno nalezena v různých městských parcích nahá a bez kapky krve.“

Rozložil před ni na malý stolek fotografie čtyř žen. Byly brané od pasu nahoru. Jednu věc měly všechny ty nebohé ženy společnou. Byly to mnohočetné stopy po kousancích spolu s množstvím ošklivých fialovo-zelených modřin, a to nejen na krku, nýbrž všude po těle, jako by je zuřivě napadl někdo, kdo… Nebo něco.

Mína dál zírala na fotky. Jon mezitím přinesl z kuchyně tři skleničky s pitím, posadil se vedle ní a začal si také obrázky prohlížet.

Pak se zeptal: „To jsou ty dívky, o kterých se mluvilo ve zprávách?“

„Ano,“ potvrdil Alaric.

„Tam ale neříkali nic o tom, že by je někdo pokousal. Říkali, že byly uškrceny.“

„Protože starosta a jeho kancelář nechtějí, aby vypukla panika.“

„Nechcete ale snad říct, že tohle udělal Lucien?“ zeptala se slabým hlasem Mína, neschopná odtrhnout od těch fotek oči. Pracovala ve světě, kde se takovéhle fotky denně vyráběly, samozřejmě upravováním. Pumpovat do diváků, aby uvěřili něčemu, co bylo neuvěřitelné. O to se snažila ona i její kolegové. Hledala jakoukoliv 211

známku toho, že ani tyhle fotky nejsou skutečné, že je vytvořil někdo, jako je třeba Šošona.

Fotky ale vypadaly neskonale reálně. Mína poznala tváře dívek, které viděla předtím v novinách.

„Ne,“ usrkl si Alaric ze sklenice. „Kníže nemá s těmito vraždami nic společného, tedy v tom smyslu, že je sám neprovedl. Ale někdo z jeho rodu ano. Jeden z jeho poddaných.“

„Poddaných?“ Nevěřícně se na něj podívala. „Neříkal jste i o mně, že jsem jeho poddaná, jeho oblíbenkyně?“

Pokrčil rameny. „To je jiný druh poddaných. Aby se z někoho stal upír, musí být kousnut celkem třikrát a pak se také musí napít krve nějakého dárce. Pochopil jsem, že tomu jste se včera večer nevěnovala, že?“

Míniny oči se roztáhly hrůzou. Jon povytáhl obočí, jak mohl.

„Cože? Už jsem slyšel ledacos, ale tohle…“ ošíval se.

Mína ho přerušila.

Potřebovala se toho dozvědět co nejvíc.

„No dovolte,“ řekla překvapivě ostrým hlasem, protože najednou dostala strach… bála se fotek, které právě viděla a pro které neměla žádné racionální vysvětlení. Ale to nebylo všechno. Začala se bát i věcí, které si najednou začala v mysli skládat dohromady. „Nemůžete sem přece jen tak vpadnout a představovat si, že těm vašim povídačkám o upírském spiknutí, o kterém zbytek lidstva nemá tušení, uvěříme. A že jeho mozkem je můj přítel. Nevykládejte mi, že jen vy máte privilegium něco takového odhalit. Kdo vlastně jste?

Nějaký lovec upírů?“

„Ano,“ odpověděl jednoduše Alaric.

Mína se opřela o zadní stěnu pohovky. „No jasně, čím jiným byste mohl být?“

Po týdnu, jaký měla právě za sebou, si říkala: čím jiným by mohl být?

„Ale teď vážně,“ zapojil se Jon. Vypadal nadšeně. „Jak se dá k takové práci dostat? Jsou s tím spojené nějaké výhody?“

„Musíte už od mládí hodně trénovat,“ říkal Alaric, aniž by spouštěl z Míny oči. „Právě teď ale nikoho nového nepřijímají.“

„To je mi jasné,“ posmutněl Jon. „Stop stav mají všude. Ale myslím si, že já bych se na to výjimečně hodil. Jsem strašně šikovný a opravdu z celého srdce nenávidím upíry. Dracula byl můj oblíbený film, když 212

jsem byl malý. Jen mu to řekni, Míno. Ta část, kde ho probodnou kolíkem…“

„Useknutí hlavy je mnohem účinnější,“ řekl Alaric, stále nespouštěl oči z Míny.

„Tohle by mi taky šlo výborně. Byl jsem ve školním basketbalovém týmu. Dokážu se dokonale trefovat, že jo, Míno, jen mu to potvrď…“

Ale Mína neříkala nic. Dívala se na Alarika. Ten znovu sáhl do kapsy a tentokrát vytáhl malou zlatou medaili, kterou hodil nedbale na stolek, jako by to byla obyčejná mince. Jon ji sebral a začal si ji prohlížet proti světlu stolní lampy. „Dobrý,“ ohmatával ji. „Co to je?

Tohle poznávám. Hleďme, není to…?“

„Papežská pečeť,“ dopověděl Alaric. Zjevně chtěl, aby to vyznělo tím nejskromnějším tónem.

„To je od papeže?“ zíral nevěřícně Jon na Alarika. „Tomu nevěřím.“

„Ano, papež je můj zaměstnavatel.“ Alaric nepřestával sledovat Mínu a Mína na oplátku zase nespouštěla oči z něj. Zaznamenala, že nějaká vzdálená část jejího vědomí si všimla, že Alaric má na svůj obličej příliš malá ústa.

Zbytek jejího vědomí křičel, že tohle nemůže být pravda. Dlouho si přece s Lucienem o upírech povídali…

Proboha…

„A co je to na téhle straně?“ zeptal se Jon. „Podívej se, Míno.“

Mína si od něj vzala medaili. Jasně rozpoznala obrázek na druhé straně.

Byl na něm rytíř, jak zabíjí draka.

Sotva popadla dech.

„Svatý Jiří,“ sevřelo se jí srdce.

„Svatý patron Palatinské gardy. Mého řádu. Svatý Jiří a svatý Jan jsou patrony vojáků. Svatý Jiří zabil draka…“

„Já vím,“ řekla rychle Mína. Najednou se jí špatně dýchalo.

„Hele,“ přisadil si Jon. „Neříkal Lucien něco v tom svém dopise o svatém Jiří? Že jsi zabila draka?“

„Jo,“ odsekla Mína a vztekle si pomyslela: Proč sakra ten Jon nemlčí? Srdce jí tlouklo tak divoce, že téměř nemohla dýchat.

Alaric pozvedl jedno obočí a se zájmem se zeptal: „On vám něco napsal?“

213

„Jo,“ řekl Jon, zvedl se a šel k jídelnímu stolu, na kterém byl spolu s darovanou kabelkou i Lucienův dopis. „Ten dopis je tady…“

„Ne,“ vystřelila Mína z pohovky a srdce jí bilo ještě rychleji.

„Nedávej mu to, Jone…“

Ale Alaric byl opět rychlejší. Vstal ze židle a zadržel ji svou železnou paží dřív, než stačila udělat jediný krok.

„Dej mi ten dopis,“ požádal ho přísně Alaric, který jednou rukou držel bránící se Mínu. Jon, zaskočený vývojem situace, stál v prostoru mezi kuchyní a obývacím pokojem a zíral na ně, Lucienův dopis v ruce.

„Nedávej mu ten dopis, Jone,“ křičela na něj zoufale Mína. Snažila se Alarikovi vytrhnout a dupala mu na nohy.

To on samozřejmě vůbec necítil.

Nevěděla, proč považuje za tak důležité, aby se Alarikovi dopis rozhodně nedostal do rukou. Prostě ho nesměl vidět.

Ale bylo pozdě. Jon už podával Alarikovi stříbrnou obálku. Ten pustil Mínu a začal ji otvírat a zkoumat obsah. Mína věnovala bratrovi nešťastný pohled.

„Je to jen dopis,“ omlouval se Jon. „Není tam adresa, nic. To snad nevadí.“

Ale vadilo to.

Zvlášť když Alaric zvedl oči a řekl: „Drak se v rumunštině řekne dracul.“

„Co?“ divila se Mína. Vůbec tomu nerozuměla.

„Drak,“ pokračoval Alaric. „Když vám napsal v tom dopise, že jste zabila draka, mínil tím sám sebe. Rumunsky se drak řekne dracul.

Dracula.“

Mína rychle dýchala. Pokoj se s ní začal točit.

„Počkejte,“ vpadl do toho Jon, „takže svatý Jiří nebojoval s drakem, ale s upíry? Jsou tedy všichni ti draci na obrazech jen metaforou pro upíry?“

Ale ten den, pamatovala si Mína, zbyla ve vesnici už jen jediná dívka, králova dcera. Přes otcovy protesty šla statečně až k prameni a čekala na svou smrt. Kdo se ale neobjevil? Rytíř jménem Jiří, který draka zabil…

Nebylo divu, že Lucien nevypadal moc nadšeně když ho dovedla právě k tomuhle obrazu.

214

„Je mi špatně, asi budu zvracet,“ řekla Mína. Hlava se jí točila a bála se, že omdlí.

„Sedněte si,“ přikázal jí Alaric a zatlačil ji zpátky do pohovky.

Tentokrát ale šlo říct, že to udělal velice jemně.

„Myslím to vážně,“ řekla. Místnost se kolem ní točila. „Musím…“

„Napijte se,“ podal ji Alaric skleničku. „Cukr vám pomůže.“ Jeho ruka na jejím rameni byla teplá. Připomnělo jí to – s další křečí v žaludku – že Lucienovy ruce nikdy teplé nebyly. Byly vždycky studené, tak divně studené.

Dokonce i jeho rty, když jimi přejížděl po jejím těle, byly studené.

„Ach bože,“ vzdychla. Upila trochu koly a pak si dala hlavu mezi kolena. Potřebovala, aby se jí do hlavy nahrnula zase nějaká krev, nebo tu dozajista omdlí.

„Ale upíři přece neexistují,“ opakovala a pohlédla na své bosé nohy. „Ti přece neexistují. Neexistují…“

Míně připadalo, že čím víc to bude opakovat, tím spíš to bude pravda.

Ale příliš mnoho věcí, co se udály minulou noc – včetně Lucienova hlasu – se jí vracelo.

Ale věříš, že Johanka z Arku slyšela hlasy?

Jak může tak vzdělaná žena jako ty tomuhle věřit a nevěřit v existenci nočních nestvůr?

Noční nestvůry.

Můj bože.

Byla to pravda. Byla to pravda.

„Napijte se ještě,“ slyšela Alarikův hlas, který ji nenásilně nutil k pití. „Já vám zatím něco povím o muži jménem Vlad Tepeš.“

Mína, hlavu stále mezi koleny, vydala dlouhý sten, jen co to jméno zaslechla.

Alaric byl mile překvapen. „Takže jste to jméno už slyšela? Povím vám o něm něco víc. Vlad Tepeš byl knížetem části Rumunska, které se jmenuje Valašsko. Dnes je známé spíš pod názvem Transylvánie.“

Mína sténala stále více. Ne, Transylvánie ne. Cokoliv, jen ne Transylvánie.

„Byl to krutý muž, který používal kruté způsoby mučení, možná jste slyšela o napichování na kůly…“

„Počkejte,“ přerušil ho Jon. „Mluvíte snad o Vladu Napichovači?“

„Ano,“ potvrdil Alaric. „Vidím, že jsi o něm taky slyšel.“

215

„Vláda Napichovače zná přece každý,“ řekl Jon. „Napichování byla zvlášť krutá metoda mučení, dlouhou tyčí, obyčejně ani ne moc ostrou, bylo probodnuto tělo oběti a nechalo se trpět…“

„Potřebuju něco silnějšího než kolu,“ vzpřímila se na pohovce Mína. „Whisky. Potřebuju whisky. Můj bože…“

Místnost se kolem ní dál divoce točila, a tak raději rychle vrátila hlavu mezi kolena.

„Whisky ne,“ pevně se ohradil Alaric.

„Proč by si nemohla dát whisky?“ díval se na něj nechápavě Jon.

„V opilosti by se mohla spojit s upírem a varovat ho přede mnou.

Ztratím pak výhodu momentu překvapení. Už se mi to stalo. Vlad Napichovač vládl Rumunsku v letech 1456-1462. Proslul především svými tvrdými tresty, uplatňovanými jak vůči nepřátelům, tak vůči vlastním poddaným. Nedá se přesně říct, kolik lidí vlastně zabil. Může to být i sto tisíc obětí, které nechal napíchnout na kůl a oni pak umírali pomalu a ve strašných bolestech. Někdy to trvalo i několik dní. Lemoval jimi cestu do svého paláce, aby zastrašil možné nepřátele své země.“

Mína zavřela oči a přála si, aby nic neslyšela.

Ale nemohla ho zastavit. Přála si, aby se čas vrátil do chvíle, kdy jí zavolal vrátný a oznámil jí, že má další zásilku.

Nikdo by si nepřál, aby mu byla doručena taková zásilka, jako je Alaric Wulf.

Konečně věděla, jak se cítili ti, kterým oznamovala zprávu o jejich možné smrti.

„Říká se, že sám Vlad byl zabit v bitvě s Turky v roce 1476. Usekli mu hlavu a odvezli ji do Istanbulu, aby sultánu dokázali, že je mrtvý.“

Jon se zatvářil zklamaně. „Takže to nebyl upír?“

Mína s nadějí zvedla hlavu.

„Možná. Nebo to možná nebyl Vlad Tepeš. Tvrdí se, že ho pohřbili v ostrovním klášteře nedaleko Bukurešti. Když ale nedávno jeho údajný hrob otevřeli, tak byl…“ *

„Co?“ skočil mu dychtivě do řeči Jon.

„…shledán prázdným,“ dokončil Alaric.

Jon vypadal zase zklamaně. „A kde tedy je?“

Alaric se na oba trpělivě podíval.

„Vlad Tepeš je ve své rodné zemi znám spíš pod jeho jménem Vlad Drak, protože sloužil nějakou dobu v uherském Rádu draka. Nebo 216

když použijete rumunské slovo pro draka, pak je to Vlad Dracula.“

Nehnuté na Mínu upíral své modré oči.

„V anglosaském světě ho nejvíc proslavila kniha Brama Stokera, pro niž se stal předlohou.“

Mína zadržela dech. Věděla, co bude následovat, a zároveň se toho děsila. Věděla to tak jasně, jak dosud nic ve svém životě.

Děsila se toho tak, jako se nikdy ničeho neděsila. Ten děs ji naháněla slova, která měla vzápětí přijít. „Lucien Antonescu je synem Vlada Draculy,“ potvrdil Alaric její nejhorší obavy.

217

38)

21.00 pátek, 16. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Mína nebyla schopna ničeho jiného než němě zírat na Alarika.

Lucien, což není jeho pravé jméno, a jeho nevlastní bratr se začali skrývat od té doby, co se Vlad chvástal před Stokerem svým původem. Nikdo neví, proč to prozradil, možná to mělo co dělat s jeho touhou ovládnout svět. Tehdy ho jeden z našich příslušníků vystopoval a probodl ho kůlem.“

Alaric se opřel dozadu do křesla a díval se na Jona a Mínu. Zvláště Míně věnoval pochmurný pohled.

„Pak vyšel ten Stokerův román a jméno Dracula se stalo nechvalně známým synonymem pro ďábla. Od té doby se jeho synové ukrývají mezi normálními lidmi, často mění svá jména a profese a snaží se být pořád krok před námi. Jisté je, že smrt Vlada Draculy z rukou Palatinské gardy před sto lety udělala z jeho syna, který si teď říká Lucien Antonescu, knížete temnot. A proto musí být zničen.“

Alarikův modrý pohled byl tak pronikavý, že když se setkal s Míniným, přikovalo ji to zpátky k pohovce.

„A vy nám, Míno Harperová, pomůžete. Řeknete nám, kde jste s ním strávila noc, a my ho najdeme a i všechny členy jeho klanu. Pak je zneškodníme. Právě jeho klan jménem Dracul viníme ze smrti těch dívek a také z toho, že téměř zabili mého přítele.“

Mína na něj zírala doširoka otevřenýma nevěřícnýma očima.

Pořád si připomínala výraz Lucienovy tváře, když jí vyprávěl příběh o té princezně, která dala přednost smrti ve vlnách řeky, než aby se nechala odvléci Turky.

218

Jestli to, co tu Alaric vyprávěl, je pravda, jednalo se o Lucienovu matku, která před jeho očima spáchala sebevraždu.

Ty jeho tmavé oči, které vyjadřovaly tolik smutku.

Jak by taky ne?

Ale to přece nebylo možné. Protože kdyby na vlastní oči viděl manželku Vlada Napichovače, jak se vrhá z okna, muselo by mu teď být už pět set let.

Na druhé straně, kdyby to nebyla jeho matka, proč by mu tak záleželo na tom jí ukázat portrét Vlada Tepese. Musel mít pro něj zvláštní osobní význam.

Až na to…

… že nic takového jako upíři neexistuje.

Měla si opravdu myslet, že Lucien Antonescu je upír, který se záhadně dostal do muzea, odrovnal všechny hlídače a odpojil alarm…

jen aby mohl udělat dojem na svou vyvolenou?

Až na to…

Co se tedy stalo se všemi těmi hlídači? A co ti netopýři, co je napadli před katedrálou svatého Jiří?

„To přece nemůže být pravda,“ kroutila nevěřícně hlavou.

„Nevypadal… nepřipadal mi… vypadal tak… normálně.“

Až na to, že byl naprosto dokonalý. Až na to, že se jí nepodařilo vycítit, kdy zemře. Teď si mohla domyslet proč. Protože už je mrtvý.

Co jí to Leisha nedávno říkala po telefonu, když jí Mína líčila, že Šošona dostala místo hlavní scenáristky? Jestli existuje někdo, kdo dokáže předvídat u jiných lidí jejich smrt, proč by nemohli existovat i upíři?

Mína se najednou otřásla chladem a natáhla se po dece, ležící na druhé straně pohovky, pod kterou celý den pospával Jon.

Ale měla krátkou ruku a neměla dost síly, aby se pro ni víc natáhla.

Je už mrtvý.

Proboha.

Tak upíři opravdu existují.

A ona se s jedním z nich vyspala.

„Za ta dlouhá staletí se naučili s námi splývat,“ zamračil se znovu Alaric. „Museli, aby dokázali přežít. Podívejte se na vaše sousedy, Antoneskovy.“

219

Jonovi spadla čelist. „Cože?“ vykřikl. „Doufám, že mi nechcete tvrdit, že oni…“

„Nikdy se vám nezdálo divné, že jste je neviděli během dne?“

Mína a Jon si vyměnili pohledy.

„Já jsem vídala Mary Lou venku za denního světla pořád,“ ohradila se Mína.

„A kde?“ nedal se Alaric. „Řekněte mi jediné místo, kde jste ji viděla.“

Mína otevřela pusu a chtěla říct, že ji mnohokrát viděla na ulici, před domem, v obchodě, v pekárně…

Ale pak si uvědomila, že ji tam vlastně nikdy neviděla. Ani jednou.

„Viděla jsem ji jen dole ve vstupní hale,“ zamumlala Mína. Chlad, který ji roztřásl, byl čím dál silnější.

„Možná,“ souhlasil Alaric. „Když se vracela z garáže, kde mají auto se speciálně upravenými skly.“

„Ano, tam jsem ji vždycky potkávala, a taky na chodbě. Vždycky v klobouku s velkou krempou a rukavičkami.“

„Počkejte,“ vstoupil do toho i Jon. „Mají přece velkou terasu, kde pořádají koktejly.“ Ale pak dodal, „Ale ty byly taky vždycky až po západu slunce.“

„Ale jsou přece velmi štědrými přispěvateli na výzkum rakoviny,“

připomínala plačtivě Mína.

„Jack Bauer je nemůže vystát,“ řekl Jon.

„Tak pes je nemá rád?“ zeptal se Alaric Jona a Mínu ignoroval.

„Nenávidí je,“ přisadil si Jon. „Pokaždé, když jsme se s nimi potkali ve výtahu, tak málem zkolaboval. Od samého počátku.“ Podíval se na Mínu. „Zamysli se nad tím. Dvakrát se mu nelíbil ani Lucien, pokud mohu soudit podle toho vrčení, co se včera ozývalo z chodby.“

Mína se necítila dobře. Jon měl pravdu, samozřejmě. Ale stejně.

„Jack Bauer je nervózní. Vždycky byl. Proto se taky tak jmenuje.

Všechno si strašně moc bere.“

„Vypadá tak,“ přitakal Alaric. Podívali se na Jacka Bauera.

Rozvaloval se ve svém pelíšku, ležel na zádech, nohy nahoru, břicho odhalené, jazyk mu visel ven z huby a tiše podřimoval. „Dobře,“

musela souhlasit Mína. „Ale ne pořád.“

„Já bych řekl,“ zamyslel se Alaric, „že důvodem, proč je váš pes tak nervózní, když se ocitne na chodbě nebo ve výtahu, zatímco doma je úplně normální, je to, že je to upíří pes.“

220

„Takže teď je i můj pes upír?“ protestovala Mína. „Kdo přijde na řadu pak? Já?“

„Neřekl jsem nic takového, že váš pes je upír,“ opáčil klidně Alaric.

Měl nesnesitelný zvyk, že nikdy neztrácel klid… dokonce ani když někoho ohrožoval tím svým zabijáckým mečem. „Řekl jsem, že je to upíří pes. Některá zvířata, zvláště psi, jsou citlivější a lépe než ostatní cítí upíří zápach. Proto byli už od dávných dob používáni k vyhledávání a lapání upírů. Je možné, že váš pes si tento dávný instinkt vycítit upíry a varovat před nimi uchoval. Zřejmě jste ho za to kárala, předpokládám. Ale on se vás jen pokoušel varovat před zlem, které jste vy sama nedokázala vycítit.“

Mína se cítila zahanbena – protože okřikovala Jacka Bauera za jeho vrčení, dokonce ho zamkla přes noc do koupelny – a byla ráda, když Jon změnil téma.

„Jestli tedy jsou ti Antoneskovi upíři, tak proč z nás taky nevysáli krev, jako se to stalo těm dívkám?“ Rukou ukázal na fotky rozložené na stolku. „Měli k tomu spoustu příležitostí.“

„Protože pak bychom je chytili,“ řekl Alaric. „Stejně tak jako dozajista chytíme vraha těch dívek. Od té doby, co je váš přítel knížetem, nakázal upírům, že se musí skrývat a žádnými vraždami svých obětí na sebe nijak neupozorňovat. Místo toho si mají najít dárce se slabou vůlí, které používají jako zdroj krve a vysávají je pomalu a po troškách. Slovo dárce můžete klidně nahradit taky slovem otrok nebo poddaný…“

Mína vyprskla v hořký smích. „A vy si myslíte, že mě Lucien využívá jako jednoho z těch poddaných? Zamyslete se nad tím ještě jednou, pane Wulfe.“

„Přesně tak,“ podpořil svou sestru Jon. „Všiml jste si snad toho, že by moje sestra měla slabou vůli? Myslím, že by se nikomu nepodařilo si ji zotročit. Možná, kdyby byla zamilovaná, pak by se z ní mohl stát takový zamilovaný poddaný.“

Jen co vyslovil slova „zamilovaný poddaný“, zatvářil se Alaric velice vážně.

Postavil se na nohy a poručil Míně: „Zvedněte si sukni!“

Z místa, kde se krčila ve svém křesle, se k němu natočila a s nevěřícným smíchem se ohradila: „No dovolte?“

„Zvedněte sukni,“ poručil jí znovu.

221

Takže to nebylo přeslechnutí. Podívala se na Jona, který se tvářil, jako že ničemu nerozumí. „Ne, to neudělám,“ odmítla rozhodně.

Alaric ji ale ještě rychleji, než u něj byla zvyklá, chytil pod rameny a postavil ji na nohy. Jack Bauer se probudil výkřikem, který ze sebe vydala, a sledoval ten nečekaný výbuch surovosti. Jon taky vyskočil, celý vyděšený.

„Co to má znamenat?“ volal.

„Nechte toho,“ křičela Mína na Alarika, když se k ní sklonil a začal jí vyhrnovat kombiné. „Co si to dovolujete?“

„Stehenní tepna,“ řekl. Jednou rukou ji prakticky držel ve vzduchu a druhou jí vyhrnoval kombiné. „Zapomněl jsem na to. Ti sexuálně založení jdou vždycky po stehenní tepně.“

Jonovi se to vůbec nelíbilo. „Myslím, že moje sestra vůbec nesouhlasí s tím, co děláte…“

„Já to nedělám proto, že by se mi to líbilo, ty blázne. Musím se jen přesvědčit, jestli ji kousl.“ Alaric hodil Mínu zase na pohovku, kde přistála s nohama trochu od sebe a s kombiné vyhrnutým tak vysoko, že konečně našel, co hledal. „Tady.“ Volnou rukou ji přidržoval v poloze vleže.

Rozčilená Mína se podívala, kam na jejím těle ukazoval.

Přinejhorším očekávala nějaký cucflek. Musela si přiznat, že minulou noc se jim s Lucienem mohly věci vymknout z rukou, to byla pravda.

V jeho posteli se mohlo dít cokoliv, a chtěla-li být upřímná, moc si to nepamatovala.

S tímhle ale nepočítala.

Bylo to opravdu kousnutí. Nešlo to zapřít. Nevypadalo to tak strašně jako u těch dívek, jejichž fotografie nechal Alaric ležet na stolku. Ale bylo to kousnutí, jen menší a bez oděrek.

„Můj bože,“ zalapala po dechu Mína.

Celá vyděšená semknula nohy k sobě a stáhla si kombiné. Nebylo jí příjemné, že ji její bratr a ten chlap viděli v jejích sexy černých kalhotkách.

„Teď už se nedivím, že ti poslal tu kabelku,“ řekl ohromeně Jon.

„Na vnitřní straně stehna,“ říkal si pro sebe Alaric a konečněji nechal na pokoji. „Měl jsem se tam podívat hned na začátku. Stehenní tepnu často používají lékaři, když potřebují zajistit rychlý přísun nějakého léku do srdce. Kousnutí v těchto místech nejde téměř najít.“

222

Pohled, jakým se na ni díval, byl nevyzpytatelný, něco mezi zvědavostí a nedůvěrou. „Vy se na to nepamatujete?“

„Já, já,“ koktala Mína. „Já si jen pamatuju, že mi říkal, že mě kousne, jen když mu k tomu dám svolení,“ dostala ze sebe naprosto zmatená. A chladná jak kámen.

„No a…?“ Jon pořád ještě stál a hleděl na Mínu a na cizince, který se usadil do polštářů vedle ní, „ povolila jsi mu to?“

Mína na něj zamrkala. Tohle přece nemůže být pravda. Lucien ji kousl? Ten samý muž, co ji u katedrály svatého Jiří ochránil před upíry? Muž, co jí u Mary Lou půjčil svůj kabát? Ten že ji kousnul?

Ale co bylo snad ještě horší… byl její pocit, že se jí to líbilo.

„Já s tím souhlasila,“ zamumlala a cítila, jak se její tváře zbarvují do ruda. „Proboha! Myslím, že jsem řekla ano.“

Následovalo ticho, které přerušil Jack Bauer svým náhlým kýchnutím. Vyskočil na nohy, zívnul a slabě se protáhl. Pak odkráčel k pohovce, vyskočil na ni, zvědavě se zadíval na Alarica a pak se stočil Míně do klína a natáhl se na záda, aby ho mohla podrbat.

„Já to nechápu,“ začal Jon nervózně přecházet po pokoji. „Jestli tihle… upíři jsou všude kolem nás, ukrývají se mezi obyčejnými lidmi a živí se na nevinných ženách, jako je moje sestra, tak proč to lidé jako vy drží v takové tajnosti? Nemělo by se vydat veřejné prohlášení, aby se dívky jako třeba Mína do takové situace vůbec nedostaly?“

Mína se zadívala na svého bratra. Vždycky mu to trvalo, než se rozzlobil. Ale když na to došlo, nešlo ho jen tak snadno uklidnit.

„Tak ty si myslíš, že by bylo lepší, aby to vypadalo jako v sedmnáctém a osmnáctém století, kdy byly tisíce lidí neprávem obviněny z upírství a pobity svými sousedy? A to proto, že lidi jako ty, kteří byli nepříčetní, že jejich sestry byly pokousány, ukázali na ty nesprávné? Ne, to bys určitě nechtěl. Je lepší, když si lidé myslí, že něco takového vůbec neexistuje, a nechají na profesionálech, aby se o to postarali.“

Jon, stále ještě rozčilený, nerad souhlasil. „Tak dobře. A co uděláme teď? Použijeme svěcenou vodu, dřevěný kůl? Máš nějaký?

Protože já jdu najisto s tebou. Chci toho grázla probodnout! Jdeme!

Jsem připravený. Jdeme!“

Alaric ale stále seděl vedle Míny a ani se nehnul. „Ne,“ odpověděl klidně.

223

„Já to myslím vážně,“ přemlouval ho Jon. „Já se nebojím. Nějaký kníže temnot? Ten mě nevyděsí. Nikdo si nesmí dovolit kousnout mou sestru a pak jí poslat kabelku a myslet si, že unikne trestu.

Jdeme! Rychle! Míno, řekni nám, kde bydlí. Ztrácíme tu čas.“

Mína hladila Jacka Bauera po bříšku a dívala se střídavě na Jona a na Alarika. Nevěděla, co má dělat. V uších jí burácelo, jako by jí přestávalo fungovat tělo.

Ne, to nebylo její tělo. Ale její duše.

„Už ti jednou řekl, že ty nikam nejdeš, Jone,“ připomněla bratrovi.

„To teda půjdu,“ nedal se Jon. „Hned nám řekni, kde je.“

„Ne,“ řekla Mína a zaťala nehty do Jackova hustého kožíšku.

Alaric zabíral na pohovce hodně místa a teď se k ní otočil. „Míno,“

řekl, „já vím, že vám kníže napovídal věci, kterým možná věříte, a máte pro něj slabost. Cítíte k němu lásku, nebo možná lítost. Ale prese všechno, co vám napovídal, je to špatný muž a dělá špatné věci.“

„Tomu nevěřím,“ křičela Mína. „Sám jste mi říkal, že Lucien ty dívky nezavraždil.“

Alaric sevřel svaly kolem čelistí. Jeho už tak malá ústa se ještě zmenšila a vyjadřovala bezradnost.

„Co tady vůbec dělá, když je nezabil?“ žádala Mína vysvětlení.

„Tak mi na to odpovězte! Přijel, aby ty vrahy našel, že jo?“

„Ano,“ řekl Alaric pomalu. „Ale to z něj ještě nedělá žádného dobráka. Není to ani muž. Je to stvůra. Podívejte se, co vám udělal. A vy jste o tom ani nevěděla, je to… mrtvola. Vlastně už nežije. A stvořil mnoho takových, jako je on sám. Z nich se skládá celý Dracul. Z jeho poddaných. A ti si vytváří zase svoje poddané. Už chápete, že to nikdy nekončí? A jeden z nich teď vraždí ty dívky. Proto se ho snažíme s mými spolubojovníky zastavit. Než to všechno bude ještě horší. Tak nám prosím řekněte, kde je, a já odejdu. A už se nemusíme nikdy setkat.“

Mína zavrtěla hlavou. Chytla Jacka Bauera za ucho tak silně, že zakňučel a rozzlobeně pohodil hlavou. Její prsty byly jak z ledu. Ale stejně to nevzdala. „Já nemůžu,“ vypravila ze sebe.

„Nemůžete,“ zvedl Alaric výhružně obočí. „Nemůžete nebo nechcete?“

„Nechci,“ řekla a i hlas se jí začal třást. Co si měla ksakru počít?

Upíry přece nikdy ráda neměla.

224

A on je teď přivedl přímo k jejímu prahu. No, vlastně on to neudělal. To ona to na sebe přivolala, když dala oné noci Jacku Bauerovi na krk vodítko a vyrazila na procházku k Svatému Jiří…

„Co je to s tebou, Míno?“ křičel na ni Jon. „Co to děláš? Ty přece taková nejsi! Abys chránila svého surového přítele? Děláš si ze mě legraci?“

„Nechráním ho,“ procedila sevřenými rty. Celá se třásla. Nemohla si pomoci. Nikdy předtím necítila takový chlad. Ani při těch nejkrutějších newyorských zimách, kdy se vítr divoce proháněl podél Madison Avenue až k ABN. „Chráním vás dva,“ vyhrkla rychle a potlačila slzy. „Vy to nechápete. On vás zabije. Za to, že mě nenecháte za ním jít. Zabije vás oba dva.“

Alaric se k ní otočil a jednou rukou se chytil opěradla. „O čem to proboha mluví?“

Jonova tvář zezelenala. „Ona to ví,“ bylo jediné, co ze sebe téměř neslyšným hlasem vypravil.

„Co ví?“ dožadoval se Alaric odpovědi.

„Jak každý z nás zemře,“ vrhl po něm zmatený pohled Jon.

„Vždycky to pozná. Ona to u každého ví. Jestli nám Mína říká, že nás zabije… tak určitě zemřeme.“

225

39)

2.00, pátek, 16. dubna

Park Avenue č. 910, č. bytu 11B

New York, stát New York

Alaric si byl vědom toho, že to možná přehnal. Zvlášť když po něm ta dívka hodila telefonem. Telefonem!

Ale Mína Harperová ukázala, že v ní je víc ducha, než předpokládal.

Musel na ni samozřejmě skočit a znehybnit ji. Jinak to nešlo.

Neměl jinou možnost.

Nerozuměl tomu, jak je možné, že jeho vlastní ruce se jí chtěly stále dotýkat. To bylo pro něj překvapením.

Bylo to proto, že měla tak dokonalou kůži? Tak měkkou a jemnou… jako vosk, kterým si voskoval lyže, když jezdíval každý rok mezi Vánoci a Silvestrem do Kitzbuhlu.

Bylo to pro něj prakticky nemožné, aby se jí nedotýkal… a pokračoval v tom, i když viděl, že jí se to nelíbí.

Taky ho znervózňovala. Nechtěl se jí dotýkat. Chtěl se dozvědět, kde je kníže, jít tam, zničit ho a pak se vrátit do svého hotelového pokoje a dát si příjemnou horkou koupel.

Ale opravdu si nepřál, aby zkysnul tady v New Yorku, v malém bytě přecpaném levným nábytkem – i když docela pohodlným – z IKEA. A ještě k tomu s touhle okatou dívkou s pletí jak z hedvábí, která byla milenkou knížete temnot a měla schopnost předvídat, jak lidé zemřou.

„Ona to všechno ví?“ zeptal se skepticky jejího bratra.

„A nikdy se nemýlí,“ dodal ještě Jon. „Prostě to ví. Vidí to… Už od dětství.“

226

Alaric si prohlížel Mínu Harperovou. Od té doby, co se stal členem Palatinské gardy, zažil mnoho věcí. Ženského démona succubu, který se pustil do své noční oběti a s křikem uprchl, jen co na něj Alaric stříkl svěcenou vodu.

Chupacabry – často zaměňované za prašivé kojoty. Ale ve skutečnosti to byl samostatný druh upírů, který vysával život z ovcí pasoucích se v Texasu.

Když ale nenašli žádnou ovci, bez skrupulí vysáli život i z dětí, klidně spících u otevřeného okna.

Démony, kteří ho napadli s ústy dokořán, když je chtěl místní kněz vyhnat z těl posedlých vesničanů v horách v Kolumbii.

A samozřejmě tolik upírů, že si ani na všechny nevzpomínal. Po bradě jim stékala krev a krví měli zbarvené i přední díly košile, pronásledovali ho tmou a nadávali mu.

Upíři, i když ve filmech a literatuře většinou všelijak romantizovaní, měli ve skutečnosti dost nevymáchané huby. Jen kníže temnot se zřejmě dokázal ovládat, aby nevyvolal jedinou záminku, která by zpochybnila jeho zdvořilost.

Alaric si ale nevzpomínal na jediného člověka s věšteckými schopnostmi, co by říkal něco zajímavého. Pokud by jejich schopnosti byly skutečné, proč se nepostarají o to, aby vyhráli hlavní cenu v loterii; a pak se s výhrou odstěhovali někam na Antiguu? Tomu Alaric nerozuměl.

Vatikán v ně taky nevěřil – možná ze stejného důvodu jako Alaric – a neměl ve svých řadách ani jediného.

Ale podle vyděšeného pohledu Mínina bratra musel uznat, že Jon ve schopnosti své sestry věří.

A podle utrápeného výrazu Míny Harperové musel uznat, že tomu věří i ona sama.

Mína shodila Jacka Bauera z klína a seděla teď s lokty na kolenou a obličejem schovaným v dlaních. Měla drobnou postavu, krátké tmavé vlasy a štíhlé končetiny a krk. V tom černém kombiné vypadala jako baletka.

Baletka, která se nervově zhroutila.

Kdyby se potkali v jiné době a na jiném místě, možná by spolu mohli strávit docela příjemné chvíle, protože ho začínala docela přitahovat.

Ale k tomu nedojde. Protože ona ho zjevně nenáviděla.

227

Alaric samozřejmě dobře věděl, co by měl teď správně udělat.

Zavolat si o pomoc a nechat Holtzmana, aby to s oběma nějak zařídil.

Potřeboval jen tu adresu. Seňor špičatý se o zbytek už postará.

Vyřídil by si to při odchodu s Emilem a Mary Lou Antoneskovými.

Najednou se mu zdálo, že tohle pro něj bude velice uspokojivý večer.

Mína zatím zvedla slzami zmáčený obličej z dlaní a prohlížela si ho. „Já vím, že mi nevěříte. Nikdy mi nikdo nevěří. Ale já si to nevymýšlím. Sama jsem tomu nechtěla uvěřit, dokud jste neřekl, že ho půjdete zabít, a neukázal mi to zranění po kousnutí. A v té chvíli jsem to viděla. A taky jsem pochopila, že on… on je už mrtvý. Proto jsem nikdy nemohla říct… to už je teď jedno. Ale určitě vás zabije. Vás oba. Musíte mi věřit.“

Její hlas, který ho předtím znervózňoval, se ve strachu proměnil v chraplavě něžný. Takový, který považoval za neodolatelně sexy.

Co se to s ním děje? Nepodlehne přece šarmu téhle… ať už byla kdokoliv. V žádném případě. Musel přece zabíjet upíry. A očekávala ho skvělá pokojová služba.

„Musíte se dát dohromady,“ řekl jí a vytáhl z kapsy mobilní telefon a namačkal Holtzmanovo číslo. „Musím si něco rychle vyřídit. Bude to jen moment. Dala byste si ještě jednu kolu? Celá se chvějete. Čaj by byl možná lepší. Ať vám bratr uvaří nějaký čaj.“

„Nejdřív si najde vás,“ začala a po jemné oblé tváři jí stékala dolů jediná slza. Oči měla zavřené, jako by sledovala něco na vnitřní straně svých víček. „Bude to někde v místnosti celé ze skla. Takové atrium. Je tam všude voda. Je to asi bazén. Ano. Hotelový bazén. Ale ve vzduchu. To nedává žádný smysl… nebo… možná… že by byl na střeše.

Bydlíte v hotelu se zastřešeným střešním bazénem?“

Alaric se právě chystal zmáčknout tlačítko ‚ poslať, ale palec mu najednou ztuhl.

„To je to místo, kde si vás najde,“ dopověděla Mína. Viděla tohle všechno za svými zavřenými víčky? „Rád plavete?“

Alaric se na ni podíval. „Jak tohle ksakru můžete vědět?“

dožadoval se, už se neovládl.

Alarika totiž jen tak něco nevyděsilo.

A to včetně těch chupacabras, které nechutně zvedaly hlavy ovcím, kterým vysávaly krev. To když je vyrušilo prasknutí větve, na niž náhodou stoupl, jak se k nim blížil. Když k němu zvědavě natočily hlavy, kapala jim z malých ostrých zubů krev. Už neplakala.

228

„Já prostě takové věci vím,“ pokrčila rameny. „Nemám na to žádný vliv… je to dar. A kdybych mohla, okamžitě ho vrátím. Myslíte si, že můžu mít nějaké potěšení z toho, že vidím, jak zítra, až si půjdete zaplavat, se můj přítel ponoří do vody, chytne vás za vlasy, vytáhne vás z bazénu ven a vyškrábe vám…“

„To neudělá,“ zastavil ji Alaric, odložil svůj mobilní telefon a vrátil se k pohovce. Znova se posadil vedle ní. „Teď už to neudělá. Protože když jste mi to všechno řekla, celá situace se mění. Pochopil jsem to správně? Tak to funguje?“

Alaric Wulf nebyl věřící.

Ale teď se bál, opravdu se bál.

A modlil se za to, aby to opravdu všechno takhle fungovalo.

On ji přesvědčil, aby věřila v existenci upírů, a ona ho přesvědčila o síle svých schopností.

„Varujete mě, že tam na mě bude čekat, takže změním plány.

Funguje to takhle? Budu si na něj dávat pozor. Možná si ani nepůjdu zaplavat.“

Alarikovo srdce divoce tlouklo.

Puls mu nedokázalo už dlouho zvýšit jen tak něco.

Ale představa, kterou mu popsala, jak si klidně plave v bazénu hotelu Peninsula, jak ho kníže vytahuje za vlasy z vody a vyškrabuje mu kdovíco…

Tohle byla silná káva.

V žádném případě nemohla vědět, ve kterém hotelu bydlí.

Nemohla si to tedy jen tak vymyslet.

„Podívejte se znova,“ mluvil k ní stále jemně, protože ho na Míně Harperové přitahovalo to, jak se od té doby, co jí ukázal ty známky po kousnutí, stáhla celá do sebe. To mu napovídalo, že je zdrcená, a aby se dala zase dohromady, potřebovala vlídné zacházení.

Musel se hodně snažit, aby z jeho hlasu nebyla poznat taková naléhavost.

„Co vidíte?“ vyzvídal. Pak vzal z druhé strany pohovky deku a přehodil ji přes Mínina drobná ramena. „Kam se teď díváte?“

Mína zavrtěla hlavou. „Není to dobré. Stejně vás oba zabije.“

„Ale proč mě?“ naříkal bratr. „Co já jsem mu udělal?“

„A kde?“ ignoroval Alaric Jona. „Kde se to stane tentokrát?“

Mína pokračovala. „V bazénu ne. Je tam tma. Ale hoří tam nějaký oheň…“ Mína otevřela oči a vyčítavě se podívala na Alarika. Jejímu 229

hlasu se částečně vrátila předchozí drsnost. „Z toho ho nemůžete vinit. Bude jen bránit sám sebe. Vy na něj zaútočíte jako první. Bude to vaše chyba.“

„Moje?“ Alaric sevřel ruku v pěst. „Takže já jsem snad knížetem temnot, zastánce všeho bezbožného a ochránce pekel? Jasně, je to moje chyba.“

„On si svého otce nevybral,“ řekla Mína rozhořčeně, „tak jako jste si ani vy nevybral toho svého.“

Alaric si rychle pomyslel, že by bylo hezké, kdyby vůbec věděl, kdo je jeho otcem. Ale jen z toho důvodu, aby tomu starochovi dal pořádný kopanec za to, že ho opustil.

„Míno,“ prosil Jon. „Nebylo by lepší, abys nám řekla, kde je, abychom ho mohli zabít dřív, než si nás najde on a zabije nás? Takhle je to vždycky ve filmech. Draculu zabijí během dne, kdy bezbranný odpočívá ve své rakvi.“

„Upíři rakve nepoužívají,“ poznamenal Alaric.

„Opravdu ne?“ vyjekl překvapeně Jon. „Ale…“

„Stoker si to tam připsal, aby příběhu dodal na dramatičnosti,“

vysvětlil Alaric. „Nebo kdo ví? Možná to byl od Draculy jen hloupý vtip a opravdu mu to řekl. Ten bastard byl pěkně zvrácený. Kdyby to byla pravda, všechno by bylo mnohem snazší.“

Mína se zadívala na Alarika a znovu promluvila. „Tu strašnou zprávu jste mi už sdělil. Můj přítel je synem Draculy. Děkuji vám. Tak teď můžete jít.“

„To bohužel nemohu. Mám tu ještě práci. Zabít draka a další věci.

Myslel jsem, že mluvím jasně.“

„Aha,“ pokyvovala hlavou Mína. „Ta vaše malá medaile.“

„Správně,“ mrknul na ni. „Jako svatý Jiří.“

„Podoba je nápadná,“ sarkasticky řekla Mína. „Přeji vám hodně štěstí. Teď ale vypadněte z mého bytu, nebo zavolám policii.“

Alaric přelétl očima celý pokoj. Na malém stolku vedle pohovky spatřil telefon, zvedl sluchátko, hodil ho na zem a svou okovanou botou na něj šlápnul. Když zvedl nohu, pod botou mu zbyla spousta rozlámaných kousků.

Mína vykulila oči.

„Váš mobil taky nefunguje, že?“ a ukázal na jeho rozbité části povalující se na podlaze.

230

„Nemůžete mě držet v mém vlastním bytě jako vězně,“ zkoušela to Mína. Na to, že ještě nedávno posloužila knížeti temnot jako zásobárna čerstvé krve, projevovala dost sil.

„Jestli chcete, abych odešel,“ řekl Alaric, „odejdu velice rád. Jen mi řekněte, kde najdu Luciena Antoneska a já odejdu. A jako zvláštní bonus už mě nebudete muset nikdy spatřit.“

„Mně ale dáte e-mail, jestli bych mohl poprosit. Protože já tu svou nabídku pracovat pro Palatinskou gardu myslím naprosto vážně. Vím, že teď máte stop-stav, ale bylo by báječné…“

„Vlastně je mi to jedno,“ přerušila ho Mína. „Už mě z vás obou bolí hlava. Klidně si tu zůstaňte. I celou noc, je mi to jedno. Ale já jdu spát.“

Pak vstala, bosýma nohama se postavila na podlahu, deku táhla za sebou a zamířila ke dveřím ložnice. Vešla a těsně před Jackem Bauerem, který ji chtěl následovat, zabouchla dveře.

„V té místnosti není žádný telefon?“ zeptal se Alaric Mínina bratra.

„Samozřejmě, že je,“ odpověděl Jon.

Alaric se zvedl z pohovky a rychlostí světla přeskočil malý stolek a nepořádek na podlaze. Rozrazil dveře do Míniny ložnice, která byla zařízena s dobrým vkusem, tentokrát ve stylu Pottery Barn – jak Alaric kriticky zhodnotil – a dorazil tam ve chvíli, kdy Mína právě zvedala sluchátko. Vyrval jí ho z ruky. „Co jsme si říkali o používání telefonu?“

„Nechtěla jsem volat Lucienovi,“ řekla klidně Mína. „Nejsem takový hlupák. Nechci, aby vás dva zabil. Chtěla jsem zavolat své kamarádce Leishe. Potřebuji si promluvit s nějakou spřízněnou duší.“

Ale Alaric už kráčel k francouzským dveřím vedoucím na malý balkon a otevřel je. Venku se za tu dobu, co byl vevnitř, citelně ochladilo. Zpoza řeky se blížily bouřkové mraky. Vypadaly jako armáda připravující se na boj.

„Stůjte,“ spěchala za ním Mína. Ale on už byl venku a zachytil se rukou ozdobného zábradlí.

„Nemůžete všem vykládat, co se děje,“ vysvětloval. „Ani své kamarádce Leishe, ani vaší matce. Ani policii. Jestli chcete, aby zůstali naživu. Chápete mě, Míno? Ty stvůry zabijí okamžitě každého, koho máte ráda, budou-li si z nějakého důvodu myslet, že tím něco pro sebe získají.“

231

„Tomu rozumím,“ řekla Mína. „Ale rozumíte vy tomu, že tam dole chodí lidé? Jestli to sluchátko hodíte dolů, tak může někoho zasáhnout.“

Alaric se podíval přes zábradlí Mínina balkonu. „Máte snad předtuchy o nějakém bezprostředním úmrtí?“ zeptal se.

Mína se kousala do spodního rtu a pomalu odpověděla. „To ne, ale…“

„Bomby vypuštěny,“ řekl a pustil telefon. Vítr se ho hned zmocnil.

„…takhle to nefunguje,“ pokračovala Mína. „Musím se tomu člověku podívat do očí. Gratuluji. Možná jste už někoho zabil.“

Dole se rozhoukal nějaký autoalarm.

„Styď se, Alariku,“ potřásl hlavou. „Zabil jsi nějaké auto.“

„Myslíte si, že si dělám legraci?“ probodávala ho pohledem Mína.

Měsíc ji chvilkami ozařoval tvář. To když měl šanci vykouknout zpoza rychle se pohybujících bouřkových mraků. „Protože já si ji nedělám!“

Alarikem projela nespokojenost. Mína Harperová ho stále ještě dokázala překvapit. Nejdřív tím, s jakou vervou se bránila, nepamatoval si, že by nějaká oběť dokázala vyvinout tolik sil. Pak její zvláštní schopnosti.

Bylo by hezké, kdyby se i v této situaci dokázala chovat jinak. Ale přesně věděl, co bude říkat. Slyšel to už tolikrát.

To byl ten problém s upíry. To, proč museli být celkově vyhlazeni.

Dokázali se dostat pod kůži i těch nejcitlivějších a nejinteligentnějších lidí a proměnit je v ztroskotance, stejně jako to dokázal třeba heroin.

„Já vím, že ho milujete. Nemůžete bez něj žít. Ale já vás můžu vyléčit. Jen potřebuju vědět, kde je. Zabiju ho a pak…“

„Ne,“ přerušila ho Mína. „O tomhle jsem nemluvila. Dokážete chvíli poslouchat? Nebo se bezhlavě vrháte do akcí, máváte svým velkým mečem a otázky si kladete až potom? On vás zabije. A mého bratra taky. To nemůžu dopustit, Alariku.“

Bylo to poprvé, co vyslovila jeho jméno. Nevěděl proč, ale když je uslyšel vyslovit její rty, zježily se mu vlasy.

Nebo že by za to mohl blesk nad řekou Hudson?

„Nenesu žádnou zodpovědnost za to, co se stane vašemu bratrovi,“ bránil se Alaric a snažil se nedat najevo svůj neklid. Zvlášť když si víc a víc uvědomoval, že ho nepřitahuje jen fyzicky. „Jak jsem pochopil, je už delší dobu nezaměstnaný. Měla byste být ráda, že projevil nějakou iniciativu…“

232

„Že chce zabíjet upíry?“ zvedla Mína hlas, aby překřičela burácení hromu. „Nechtěla jsem od něj nic jiného, než aby si našel práci a pomohl Adamovi postavit příčku v dětském pokoji. Nikdy bych po něm nechtěla, aby se nechal zabít v boji s upíry.“

„Na to jste měla myslet, než jste si to včera rozdala s Lucienem Draculou,“ odvětil Alaric, ruce založené na hrudníku. Dole konečně majitel vozu vypnul alarm. Byli dost nízko na to, aby mohli slyšet auta. Ale jen slabě. Napadlo ho, že jí musí v tom kombiné být zima, ale nevypadala na to, i když deka jí z ramen někde spadla. Zahříval ji asi vlastní hněv.

A jak se začervenala! Vůbec se jí nelíbila jeho poznámka o noci strávené s Lucienem.

„Ale protože jste se zapomněla,“ pokračoval krutě dál, „musíte se vypořádat s následky. Jedním z nich jsem já. A já odtud neodejdu, dokud se od vás nedozvím, kde kníže temnot je. Vyberte si. Buď já, nebo on.“

Mína si ho chvíli prohlížela a pak se bez jediného slova na bosé patě otočila a vydala se zpátky do ložnice.

Bylo jasné, jak se rozhodla.

Alarikovi došlo, že ho čeká dlouhá noc.

233

40)

00.00, sobota, 17. dubna

Klub

Chrystie Street č. 189

New York, stát New York

Najít svého bratra Dimitrije nebylo pro Luciena nic těžkého.

Byl přece jen kníže temnot. Mohl najít, kohokoliv si usmyslel.

Tedy kromě toho, kdo zabíjel ty dívky a odhazoval je v parcích kolem Manhattanu. Ta osoba – nebo osoby – co to prováděly, to před ním chtěly ze zjevných důvodů utajit.

Bály se jeho hněvu.

Jeho bratr poskytoval rozptýlení zase jiné skupině finančních analytiků v jednom varieté v centru. Lucien na taková místa nechodil – když už chtěl vidět nahou ženu, nemusel za to platit.

Tenhle klub byl nacpaný tak, jak to ještě neviděl. A nebyli tam jen muži. Byly tam i ženy, všech věkových kategorií. Všichni čekali na začátek představení, většina vestoje. Kdo chtěl stůl, musel zaplatit „lahvovně“, které bylo tisíc dolarů.

To znamenalo, že zákazníci se mohli posadit, jen když si koupili láhev šampaňského nebo vodky – za tisíc dolarů.

Na tom klub vydělával.

Luciena nezajímal dav ani hluk, který vydával. Protlačil se skrz něj a vystoupal nahoru po schodech do boxu vyloženého jemným sametem. Tam seděl jeho bratr se skupinou investičních bankéřů, s nimiž se teď z nějakého důvodu přátelil.

To hučení v hlavě bylo těžké nevnímat. Ne hukot konverzace kolem něj, ale hučení, které pociťoval ve své hlavě od okamžiku, co se to ráno rozloučil s Mínou, a kdykoliv se setkal s živými lidmi.

234

Byl to divný pocit. Nikdy nic takového necítil, nemohl to s ničím porovnat. Jako by mu v mozku bzučela malá včelka. A přestalo to, jakmile nebyl nablízku žádný člověk.

Jakmile se ale v jeho blízkosti objevilo tlukoucí srdce, vibrace okamžitě začaly znova.

Nebylo to jen hučení. Taky leccos viděl. Stačilo se podívat do tváří lidí, které míjel. Jako třeba tahle číšnice, která nesla tác s prázdnými sklenicemi. Kroutila se před ním, velká prsa natěsnaná do černého saténu nad krajkovým páskem. Měla by si v těch svých vysokých podpatcích na tom úzkém schodišti dát pozor, nebo klopýtne, spadne a zlomí si vaz.

Bylo to něco, co se nemohl dozvědět pouhým čtením jejích myšlenek. Bylo to něco, co najednou věděl, sotva se podíval do jejích zmalovaných očí.

„Dávej si pozor, kam šlapeš,“ upozornil ji, když se na schodech míjeli.

„Díky.“ Vemlouvavě se na něj usmála lesklými rty. „Radši bych dávala pozor na tebe.“

A nejen ona. Ten mladík, co nahoře na schodech řval do telefonu, ten taky.

„Nebudeš věřit, co je to tu za místo,“ vyprávěl svému příteli na druhé straně linky. „Jedna z žen na pódiu kouřila! Ale cigaretu neměla v puse, ale v…“

„Synu,“ promluvil k němu Lucien.

„Co si to dovoluješ? Nejsem žádný tvůj syn,“ otočil se k němu mladík. „Nemám ponětí, kde jsou tady záchody…“ Zmlkl, jen se podíval do Lucienových očí. Pak polkl. „Omlouvám se,“ řekl. „Můžu vám nějak pomoci, pane?“

„Ano,“ odpověděl Lucien a natáhl svou ruku. „Dej mi klíčky od auta.“

Tomu klukovi nemohlo být víc než devatenáct a určitě použil nějaký falešný průkaz, aby se mohl dostat do klubu. Sáhl si do kapsy kabátu, vytáhl klíče od auta a položil je do Lucienovy připravené dlaně.

Lucien si dal klíče do kapsy.

„Jeď domů taxíkem,“ řekl mu a poplácal ho po rameni. „Řekl bych, že na to, aby ses dostal v pořádku domů, jsi toho vypil až moc.“

235

„Ale…“ Kluk se za ním díval, jak odchází k těžkým rudým závěsům, které ve druhém patře oddělovaly box od prostoru ke stání.

„Já jsem přijel až z Long Island City.“

„Tak jeď vlakem,“ mrknul na něj Lucien. „Jednou mi za to poděkuješ.“

Dimitrije našel v tmavém privátním boxu s šesti nebo sedmi chlápky, podle obleků vypadali na obchodníky. Všichni se povalovali na pohovkách mezi luxusně zdobenými polštáři, uprostřed stůl s alkoholem. Ženy tam žádné neviděl. Ty, jak Lucien věděl, se objeví dole na pódiu polosvlečené a budou dělat nejrůznější věci s pomůckami, které by překvapily i jeho otce, jenž byl vychován v patnáctém století Turky.

„Luciene,“ zvolal s nedůvěřivým pohledem Dimitrij. „To je ale překvapení! Pánové, seznamte se s mým bratrem Lucienem. Luciene, tohle je pár mých přátel z TransCarty.“

Lucien pohlédl na muže, byli středního věku a od dlouhého vysedávání u počítače značně obtloustlí. Ti všichni zemřou… do týdne. Počkat. Všichni? Jak je to možné?

A proč? Spadne snad jejich firemní letadlo? Ale jediné, co v té mlze dokázal spatřit, byl pokoj… velmi tmavý pokoj. Možná sklep.

A krev. Hodně krve.

Nehoda v podzemních garážích?

To jediné by dávalo nějaký smysl.

Chudáci.

Co se to s ním děje? Jak je možné, že ví, jak tihle chlápci zemřou?

Proč to ví?

„Těší mě,“ řekl zdvořile Lucien k těm už téměř nebožtíkům. Bylo zbytečné je varovat. Před čím by je taky varoval? „Omlouvám se, že vám narušuji… váš večer. Ale potřeboval bych si promluvit se svým bratrem o samotě.“

Dimitriji přeběhl po tváři rozmrzelý výraz. Lucien si toho všiml.

Poznal, že se sem vypravil správně.

Dimitrij to ale dokázal vmžiku potlačit.

„Samozřejmě,“ řekl Dimitrij. „Za chvíli jsem zpátky, pánové.“

„Je to jen na tobě,“ odpověděl mu žoviálně jeden z těch už brzy mrtvých mužů. „Další představení začne nejdřív za deset minut. Pak byste se k nám měl připojit, Luciene. Jedna z dívek dokáže kouřit svou…“

236

„Já jsem to už viděl,“ odpověděl rychle Lucien. „Jednou v Turecku.

Ale děkuju za pozvání.“

Dimitrij se zvedl a prošel pod závěsem, který pro něj Lucien přidržoval. „Co zas je?“ zeptal se mrzutě Luciena, když spolu sestupovali po schodech k označení Východ. „Jsem tu kvůli obchodům, nemám na tyhle ne právě bratříčkovské schůzky čas.“

Holohlavý muž s obrovskými svaly oblečený v černém triku a kalhotách se jim postavil do cesty těsně před východem. „Tohle je východ jen v případě nebezpečí. Jděte po schodech.“

„To nebude třeba, Marvine,“ řekl mile Lucien.

„Ne,“ rozhlížel se zmateně Marvin. Ustoupil na stranu a otevřel jim dveře. „Omlouvám se, pane, nevím, co mě to napadlo. Přeju vám hezký večer.“

„Děkujeme,“ odvětil Lucien.

Vycházeli ven tmavou protipožární únikovou chodbou. Večerní vzduch byl chladný. Venku bylo mnohem klidněji než uvnitř klubu, kde duněla tvrdá rocková hudba. Takže Lucien mohl slyšet vzdálený hrom, jak nad New Jersey řádila bouře.

Dveře se za nimi s bouchnutím zavřely.

„Tak co?“ zeptal se rozzlobeně Dimitrij, vytáhl si doutník a zapálil si. „Co se děje? Myslel jsem si, že jsme si to posledně už dostatečně vyříkali.“

„Ne,“ řekl Lucien, „všechno ne. Přemýšlel jsem o tobě.“

„Opravdu?“ podezíravě si ho změřil Dimitrij. „Proč právě o mně?“

„Zajímalo mě, co tohle…“ Lucien prstem ve vzduchu naznačil jakousi křivku, „mohlo být předtím?“

Dimitrij obrátil oči v sloup. „To jsem si mohl myslet. Přemýšlíš až moc. Vždycky jsi moc přemýšlel. S tebou se dalo mluvit jen o knihách.

A o minulosti. Nikdy ne o budoucnosti.“

„Došlo ti někdy, že jen díky podrobnému studiu chyb z minulosti,“

poučoval ho klidně Lucien, „můžeme vůbec nějakou budoucnost mít?“

„Dobrá. To, co teď děláš, je tak vznešené. Podílíš se na formování a vzdělávání mladých lidských duší. Nikdy tě ani nenapadlo, že našim druhům začínáš připadat trochu moc zjemnělý…“

Lucien pozvedl obočí. „Opravdu? Ty si taky myslíš, že jsem příliš zjemněl, Dimitriji?“

237

„Sebe nepočítám. Dával jsem ti možnost jim ukázat, jak se mýlí.“

Dimitrij si začal třít vzadu krk, zřejmě si připomněl, kam posledně tak tvrdě dopadla Lucienova ruka. „Měl bys mi za to vlastně poděkovat.

Myslím, že na mém příkladu si uvědomili, že jsi pořád ještě náš pán.“

„To je zajímavé,“ řekl Lucien, „vzhledem k tomu, že na začátku tohoto týdne jsem byl napaden i já sám.“

Dimitrij se na něj překvapeně zadíval. Lucien nepoznal, jestli překvapení jen nepředstírá. Byl vždycky dobrým hercem.

„Tady?“ zeptal se. „Ve městě?“

„Ano,“ odpověděl Lucien. „V přítomnosti lidské bytosti.“ O Míně se nechtěl vůbec ani zmínit. Nic víc, než co právě řekl. Věděl, co by to znamenalo, kdyby dal najevo před svým bratrem, že něco cítí k nějaké ženě, zvláště lidské. „Nevíš o tom náhodou něco?“

„Proboha, Luciene,“ zvolal Dimitrij a odklepl popel o zábradlí.

„Samozřejmě, že ne. Za koho mě máš?“

Lucien se natáhl po dračím symbolu, který nevlastnímu bratrovi visel na krku. „Pamatuji se, že se mě pokusil někdo zbavit už v minulosti, aby se zmocnil mého trůnu. Koukám, že tohle pořád nosíš,“ pronesl a prsty si pohrával s kovovým symbolem, s rukou výstražně blízko Dimitrijova krku. „Nosí to i tvůj syn a ti chlápci, co jsi s nimi vysedával v klubu. Chceš mi pořád tvrdit, že to nic neznamená?“

„To víš, že to něco znamená,“ odvětil Dimitrij a plivl z požárního schodiště dolů do minimálně padesátimetrové hloubky. „Jsme s Draculou ksakru spřízněni, ne? Proč bych nepoužíval ten symbol a rodinnou historii ke své vlastní propagaci v obchodě? Nikdy jsem nechápal, proč ty neděláš to samé.“

Lucien se zatvářil znechuceně. „Možná proto, že já s Draculou nechci mít nic společného,“ řekl. „Nevidím taky nic obdivuhodného na tom, že jsem nějak spřízněn s člověkem, co zabil za svůj život desetitisíce nevinných žen a dětí a byl za to spravedlivě potrestán.“

Dimitrij vypadal znuděně. „Když se na to díváš takhle…“

„Chceš mi tedy tvrdit, že ty ani tvůj syn nemáte s tím útokem před katedrálou svatého Jiří nic společného?“ dožadoval se Lucien odpovědi.

„Bratře,“ potřásl Dimitrij zahanbeně hlavou. „Co jsem ti kdy udělal, že mi vůbec nedůvěřuješ?“

238

„Myslím, že od té doby, co jsi mě chtěl zaživa pohřbít v Târgovişte,“ připomněl mu Lucien.

„To je už dávná historie,“ odvětil Dimitrij. „Ty sis vždycky všechnu tu zlobu v sobě dlouho schovával. Otec si myslel to samé.“

„Já zase tomu, co kdy můj otec říkal, nepřikládám žádnou důležitost. Kdyby si tenkrát nepustil pusu na špacír a nerozpovídal se před tím idiotským Stokerem, nepronásledovala by nás dneska Palatinská garda a nemuseli bychom si pořád měnit jména.“

Dimitrij nakrabatil čelo. Tento výraz Dimitrijovy tváře Lucien dobře znal. „Palatinská garda se kolem nás motá pořád,“ řekl potom.

„Ale není tak mocná, jak by si její příslušníci sami přáli.“

Lucien se natáhl, chytil svého nevlastního bratra pod krkem a zvedl ho do vzduchu. Ale nejen tak trochu nad zem. Zvedl ho až nad zábradlí požárního schodiště. Pod ním byla alespoň padesátimetrová hloubka. Dimitrij zpanikařil, těžce oddechoval a při pohledu dolů se chytal Lucienových rukávů. Doutník mu vypadl z prstů a dole se rozprskl ve stovky rudých jisker.

„Otec se taky vychloubal, že ho Palatinská garda nikdy nedostane.

A vzpomeň si, co s ním udělali. Chceš dopadnout stejně?“

„Já to tak nemyslel,“ chrčel Dimitrij. V téhle poloze, ve visu takhle vysoko nad zemí, se necítil právě dobře. „Už toho nech, Luciene. Pusť mě!“

Lucien své sevření ještě zesílil. „Měl by ses začít bát ještě něčeho jiného, Dimitriji, než jenom Palatinské gardy, protože já jsem se dneska probudil s takovým divným pocitem, že to všechno – ty mrtvé dívky, ten útok na mě – tak nějak ukazuje… na tebe.“

Dimitrij vypadal, že se dusí, a vydával zvuky, které asi měly znamenat: Ne, ne, já ne… Ale Lucien se tomu jen pousmál. „Ale ano,“

řekl. „Jsem si tím téměř jistý. Nemůžu to dokázat… zatím, ale dokážu to. A potom s tebou provedu něco ještě mnohem horšího, než je nabodnutí na kůl, na to můžeš vzít jed. Přijdu i na to, kdo by ti v tom mohl pomáhat. V minulosti jsem se tvé prohřešky vůči mně snažil přehlížet, protože jsi můj bratr a rodina… jsme rodina. Teď se ale situace změnila. Nemusí tě zajímat proč. Dál to tolerovat nebudu. Ne v situaci, kdy umírají lidé a další jsou ohroženi. Rozumíš tomu?“

Dimitrij přikývl. Nevypadal právě šťastně. „Samozřejmě,“ vypravil ze sebe s koktáním, „samozřejmě, můj kníže.“

„Takhle se mi to líbí,“ řekl Lucien.

239

Pak náhle pustil sevření a nechal svého bratra padat do hlubiny.

Lucien dobře věděl, že po pár metrech se Dimitrij promění v něco černého a slizkého, s křídly, ostrými zuby a pařáty. A opravdu. Ve chvilce už kroužil ve vzduchu a nakonec přistál na zemi vedle svého doutníku… a pak se opět proměnil v bratra, kterého tak dobře znal.

„Jdi se vycpat, Luciene,“ procedil, když se postavil na nohy a začal si oprašovat oblek. Bylo vidět, že zuří. „Víš dobře, jak já tohle nesnáším.“

Lucien se pro sebe usmál. A kdo z nich dvou je pak zjemnělý.

Otočil se a zaťukal na únikové dveře. Marvin, který tam stále ještě stál, mu otevřel dveře a pustil ho dovnitř. Jeho bratr se sice svým způsobem dostal dolů rychleji, Lucien však přesto dal přednost schodům.

240

41)

1.00, sobota, 17. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Mína ležela v přítmí své ložnice s očima upřenýma na strop, zatímco odpočívající Jack Bauer měl hlavu položenou na jejím rameni.

Usilovně se snažila na nic nemyslet, protože kdykoliv si připomněla něco z toho, co se teď kolem ní dělo, chtělo se jí plakat. Z

obývacího pokoje k ní doléhala slabá ozvěna rozhovoru dvou mužů, kteří z Jonova DVD přehrávače sledovali film Rychlí a zběsilí.

Ten tlumený zvuk z vedlejší místnosti vypadal neškodně, přesně tak se přece baví dva dospělí mužští u filmu o autech a zbraních.

Navíc se jim podařilo zachránit větší část jídla přineseného z čínské restaurace, které se z nějakého důvodu nevylilo na podlahu, a podle toho, co cítila, si na něm docela pěkně pochutnávali. Vůně moo-shu a pečených knedlíčků jí připomínala jejich obvyklé páteční večery, když náhodou venku – podobně jako dnes – zuřila bouřka. Cítila, jak tam dole silný vítr ohýbá špičky stromů, slyšela burácení hromu, na stěně občas viděla i blesky, jejichž zábleskům se podařilo protáhnout skrz jemné záclony na francouzských dveřích vedoucích na balkon.

Dobře ale věděla, co se děje. Alaric Wulf hlídal vstupní dveře, aby se jí nepodařilo proklouznout za Lucienem. Ze stejného důvodu, proč rozmlátil všechny její telefony. Ve skrytu duše doufala, že si nevzpomene ještě na e-mail. Kdyby jí rozbil laptop, tak ho bude žalovat. A bylo by jí úplně jedno, že jeho šéfem je papež.

Alaric se ale nemusel bát, že by utekla. Nijak netoužila po tom, aby se ocitla Lucienovi tváří v tvář. Dokonce si s sebou do postele vzala zbraň, tenkou dřevěnou jehlici, která jí zbyla jako památka na 241

dobu, kdy se rozhodla s Leishou věnovat pletení. Tahle záliba trvala krátce a pak už se k ní ani jedna nikdy nevrátila.

V jedné ruce svírala jehlici a druhou mimoděk hladila po hlavě Jacka Bauera. Pozorovala hru stínů na stropě, když se měsíčnímu světlu podařilo náhodou proniknout skrz mraky.

Jaký měla s tou jehlicí záměr, tím si nebyla vůbec jistá.

Připadalo jí to ale jako dobrý plán, kdyby se někdo pokusil vejít do její ložnice, ať už člověk nebo upír. Vrazit mu ji rovnou do srdce.

Právě teď necítila k osobám druhého pohlaví žádné kladné city.

Pořád se jí ještě nepodařilo vstřebat všechno, co se této noci dozvěděla. Nebyla si jistá, jestli to všechno vůbec kdy pochopí – a ještě méně, že tomu všemu kdy uvěří.

Jistá si byla jedině tím, že po tom všem, co dnešní večer prožila, je strašně unavená a potřebuje si odpočinout.

Vzala si na sebe svou nejjemnější bílou noční košili, lehla si a přikryla se až po bradu, ale okamžitě zjistila, že není schopná usnout.

A to ne kvůli hromům a tlumeným zvukům, které k ní doléhaly odvedle.

Dokázala totiž myslet jen na to, že muž jejích snů ten muž, o kterém si myslela, že je dokonalý… muž, kvůli kterému, pokud by byla k sobě absolutně upřímná, protože i na to myslela, by uvažovala i o přestěhování do Rumunska – je upír.

Upír! Ta noční nestvůra, které tolik nesnášela!

Ale vlastně ne. Protože skuteční upíři byli úplně jiní než ti z knih a filmů. Ti upíři z reálného života totiž dělali věci, které byly tisíckrát horší, než prováděli upíři ve filmu. Takové věci, které se Míně nikdy nepodaří navždy vymazat z paměti a které by si žádný scenárista nedokázal vymyslet ani za milion let.

A to nebylo všechno. Lucien byl nadto nejvyšším vládcem upírů.

Byl synem Vlada Napichovače. Synem Draculy.

Když se zavřela v ložnici, vyhrabala starou knihu, kterou si koupila, ještě když studovala na střední škole a procházela temným obdobím, kdy byla posedlá smrtí. A teď udělala velkou chybu, že si v ní začala znova číst.

Všechno to na ni znova padlo. Nejen všechny krvavé detaily o stvůrách, proti kterým Alaric Wulf neúnavně bojoval, ale ke všemu ještě objevila, že hlavní hrdinka té knihy se jmenovala Meena!

Okamžitě si na tuto postavu vzpomněla. Zamilovala se do Drákuly, a 242

napila se dokonce i jeho krve. Pak byla ale jako většina ženských postav v hororových filmech nebo románech vysvobozena.

Její jméno sice mělo v knize rozdílný přepis, ale i tak…

Proč se jí pořád dějí takové věci? Jako by nestačilo, že na potkání věděla, jak kdo zemře, a pociťovala pak morální povinnost toho člověka před tím varovat.

Teď se ještě musela zamilovat – a nechat pokousat – do syna té nejnechutnější postavy tohoto druhu literatury. U kterého se navíc ještě ukázalo, že reálně existoval.

Až tohle všechno skončí a ona to dokáže všechno překonat (musí, nemá jinou šanci), tak o tom napíše knihu.

Musí to překonat. Někdo to přece musí popsat. Jen tak lze zachránit další ženy před tím, čím ona sama teď procházela.

Ženy pocházejí z Venuše. Upíři z Pekla.

Mína tam ležela, přemýšlela o knize a pozorovala stíny tancující na stropě. Byla tak ponořená do svých myšlenek, co odpoví, až se jí Oprah zeptá, proč Lucienovi dovolila takové věci, že si ani nevšimla, že Jack Bauer zvedl hlavu, podíval se k francouzským dveřím a napřímil uši.

Palatinská garda se jí určitě bude snažit zabránit v tom, aby k té Oprah šla. Alaric Wulf to řekl jasně, že informace o existenci upírů se nesmí dostat na veřejnost.

Ale proč, když upíři dokážou způsobit tolik bolesti a utrpení?

A to ani nemuseli zabíjet nevinné dívky.

Je taky pravdou, že co se dělo mezi ní a Lucienem, se dělo s jejím plným souhlasem. A není pochyb o tom, že se jí to také líbilo.

Ale to ještě neznamenalo, že to je správné…

Tělo Jacka Bauera vedle ní se začalo třást. Vrčel a čenich natáčel k francouzským dveřím. Mína se nejdříve podívala na něj a pak tím směrem. Připadalo jí, že za zataženými záclonami se mihlo něco černého.

Asi holub. Nebo igelitová taška, se kterou si pohrávala sílící bouřka.

„Co se ti nelíbí, Jacku?“ šeptala Mína. „Nějaký ptáček? Chceš toho ptáčka chytit?“

Jack Bauer vyskočil na všechny čtyři, postavil se doprostřed postele, chlupy na hřbetě celé naježené, a začal vrčet ještě víc.

243

Všechnu svou pozornost upíral na francouzské dveře a celé jeho tělíčko se třáslo.

Mína cítila, jak jí z jeho reakce naskakuje husí kůže, ať už tam za těmi balkónovými dveřmi ucítil cokoliv.

Pták to nebyl.

Kdo – nebo přesněji co – tam tedy je?

„No tak,“ uklidňovala ho Mína tiše. Spustila nohy z postele na podlahu. Pletací jehlici sevřela v ruce ještě pevněji. „Zůstaň!“

Dobře věděla, že by měla dojít pro Alarika Wulfa. Proto tu taky čekal. Aby ji ochránil.

Ale to jen tak říkal. Byl tu hlavně proto, aby z ní dostal adresu jejího přítele.

Aby ho mohl zabít.

A na oplátku se jím nechat zabít. Spolu s Jonem.

To Mína nemohla dopustit, stejně jako nechtěla dopustit smrt Luciena, ať už to je kdokoliv a ať jí udělal cokoliv… ať jí jakkoliv lhal.

Venku se zablesklo. Hrom, který udeřil o vteřinu nebo dvě později, byl slyšet z mnohem menší vzdálenosti než dřív. Bouřka se dostala přes řeku. Bude tady za pár minut.

Nemohla pro Alarika jít. Kdyby to udělala, zemře Lucienovou rukou a Jon hned po něm… jestli tedy nezačíná bláznit a za těmi skleněnými dveřmi je opravdu Lucien. Ne, to samozřejmě není vůbec možné, bydlela přece v jedenáctém patře a nevedlo k nim žádné požární schodiště, po kterém by mohl někdo vystoupat (odmítala přijmout myšlenku na netopýry nebo na to, jak hrabě Dracula dokázal v knize Brama Stokera lézt po domech jako ještěrka).

Zvedla rychle ruku s jehlicí a opatrně se přibližovala ke dveřím. Ve výhledu ven jí bránily jemné bílé závěsy. Jack Bauer skočil za ní, následoval ji ke dveřím a čím dál víc vrčel, i když ho Mína napomínala: „Jacku! Buď hodný! Místo!“

Jack jí ale jako obvykle nevěnoval sebemenší pozornost.

Mína položila ruku na kliku, zhluboka se nadechla a otevřela.

Náhlý závan větru otevřel dveře dokořán a nadšený Jack vyběhl ven na balkon. Mína se srdcem až v krku zašeptala: „Jacku! Ne!“ a vrhla se na terasu, aby ho zachránila.

Tam ale nikdo nebyl – nebylo tam vůbec nic.

244

Třesoucí se Mína stála v sílícím větru. Obloha nad ní vypadala jako mozaika tmavých mraků, za nimiž se každou chvíli zablesklo. Měsíc už skoro vůbec nebylo vidět. Hrom burácel tak silně, že cítila jeho vibrace až v hrudníku.

Pak si ale všimla, že Jack začal zase vrčet, hlavu otočenou směrem k terase Antoneskových. Svůj čumák prostrkoval mezerou v zábradlí a cenil zuby.

Když se Mína otočila, tak ho uviděla.

245

42)

1.15, sobota, 17. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Lucien. Byl tam, stál na terase bytu svého bratrance Emila. Jeho černý baloňák kolem něj vlál ve větru jako…

Co tam dělá a proč z ní nespouští oči? Byla hluboká noc. Z mraků začaly padat dešťové kapky.

Položila si ruku na srdce. „Míno!“

Jeho hlas byl tak jemný. Cítila, že k ní lne stejně jako její noční košile.

Volal na ni. Volal na ni stejně, jako blesk přivolával hrom.

Co má dělat? Co mu řekne?

Mína přešla ke zdi terasy, opřela se o ni a do dvoumetrového prostoru, který je odděloval, zašeptala: „Teď s tebou nemůžu mluvit, Luciene.“

Hlas se jí třásl stejně jako její ruka, ale dokázala ještě udržet pletací jehlici. Doufala, že si toho nevšiml.

„Proč ne, Míno?“ zeptal se Lucien, vystrašený tónem jejího hlasu.

„Zlobíš se na mě, protože jsem musel zrušit program na dnešní večer?

Nedostala jsi snad můj dopis?“

Pokaždé, když zadul vítr, omotával se mu baloňák kolem nohou, stejně jako jeho hlas probouzel a omotával si kolem sebe její hluboké city.

„Tvůj dopis jsem dostala,“ řekla. „Děkuji ti za kabelku. Ale teď opravdu není vhodná doba.“

„Možná bych mohl jít dál,“ zkoušel to ještě. „Pokoušel jsem se ti zavolat, ale tys nezvedala telefon.“

246

„Já vím,“ polkla ztěžka Mína. Jestli je to opravdu kníže temnot, stejně na to přijde. Právě tak mu může hned teď říct celou pravdu.

„Nemohla jsem vzít telefon. U mě v obýváku sedí žoldák z Palatinské gardy. Zničil mi všechny telefony.“

Lucien ztichl. Míně dokonce připadalo, že ztichlo úplně všechno. I obloha nad nimi znehybněla. Blesky, hromy, tlukot jejího srdce…

dokonce i vítr se utišil. Mraky, které se ještě před pár vteřinami divoce honily po obloze, se zastavily. Těžká černá bouřková mračna, bránící měsíčnímu svitu, halila i Lucienův výraz.

„Míno,“ slyšela ho říkat.

To slovo, ty dvě slabiky, ty jí řekly všechno, co potřebovala vědět.

Nepotřebovala už vidět do jeho tváře. Slyšela v nich patos a nebezpečí.

Malá část jejího já – ta romantická – si v sobě uchovávala naději, že to Lucien všechno popře. On a upír? To snad ne. To je ale směšné.

Všichni přece vědí, že upíři neexistují.

Z jeho hlasu ale dokázala rozpoznat, že je to všechno pravda.

„Snažil jsem se ti to říct,“ řekl. Jeho hlas byl stejně zlomený jako jeho srdce. „V muzeu…“

„Odejdi,“ zašeptala, aby je nikdo v obývacím pokoji nezaslechl.

Těžko ale mohla skrýt hrůzu, která pronikla i do jejího hlasu. „Odejdi, Luciene. A už se nikdy nevracej!“

„Míno!“ Měsíc se stále ještě skrýval za shluky mraků.

Nyní ale slyšela, že už nezněl tak zničeně jako spíš netrpělivě. Jako by vůbec měl nějaké právo být vůči ní netrpělivý.

„Jak jen jsem mohla být tak hloupá?“ Mína měla pocit, že se zalkne. Svírala na hrudi pletací jehlici jako nějaký talisman na ochranu před ďáblem. „Myslela jsem si, že se k sobě tak neuvěřitelně hodíme. Neptej se mě proč. Možná to bylo částečně proto, že jsi mi zachránil před tou katedrálou život. Jenom jsem netušila, že ti netopýři napadli vlastně tebe. Nevěděla jsem, že jsi…“

Ani to slovo nemohla vyslovit.

„Míno,“ řekl. „Já ti to můžu vysvětlit.“

Myslel to vážně? Jak by jí mohl tohle vůbec vysvětlit? „Kdo tě to napadl, Luciene?“ chtěla vědět. „Znal jsi je, že?“

Lucien kajícně spustil. „Vlastně…“

„A celou tu dobu,“ – Mínin hlas zněl rozzlobeně i jejím vlastním uším – „jsi četl mé myšlenky. Proto jsi věděl, kde bydlím. A jakou 247

kabelku jsem si vysnila!“ Pohodila hlavou. „Ta hloupá kabelka! Měla jsem mu říct, ať radši vyhodí ven tu kabelku než můj telefon. Zabila jsi draka. Bože, tomu nemůžu uvěřit. Že jsem tomu kdy propadla!

Nenapadlo tě někdy psát dialogy pro nějaký americký seriál, Luciene?

Mohla bych ti obstarat práci tam, kde pracuju já.“

„Míno,“ ozval se Lucien. Tón jeho hlasu byl teď ostrý… stejně ostrý, jako jsou jeho zuby – pomyslela si které ani necítila, jak se do ní zakusují. „Pořád tam ještě je? Ten z Palatinské gardy?“

„Co se to s tebou děje?“ Věděla, že mluví spíš hystericky než sarkasticky. „Ty už nedokážeš číst mé myšlenky?“

Najednou se do ní zničehonic opřel závan větru, smýkl jí po terase a býval by ji shodil dolů, kdyby nepustila jehlici a nestačila se jednou rukou zachytit balkónového zábradlí. Druhou rukou si zastínila oči.

Pár vteřin nic neviděla, ve vzduchu bylo spousta prachu a suchých okvětních lístků z muškátů zdobících její balkon a točících se teď jako v nějakém tornádovém trychtýři.

Ale byla si téměř jistá, že zahlédla stín velkého, jako netopýr vypadajícího objektu, který se vznášel mezi jejím balkonem a terasou Antoneskových a zastiňoval i ten zbyteček světlejší oblohy a jasu vycházejícího z oken okolních bytů. Bylo to stejné, jako když se tehdy na ni a na Jacka Bauera snesli upíři a…

Teď už ale věděla, že upíři nešli po nich. Zajímal je jen Lucien.

Přitom mu ani nedokázali nijak ublížit, protože to nebyl člověk.

Jejich zuby a pařáty mu nemohly nic udělat, protože ho nemohlo ohrozit vůbec nic. Kromě useknutí hlavy mečem – tedy alespoň podle Alarika Wulfa – nebo probodnutí srdce kusem dřeva.

A ona právě hloupě upustila na zem ostrý kus dřeva, který měla u sebe.

Když vítr zeslábl a Mína mohla zase otevřít oči, spatřila, že Lucien stojí přímo před ní, na jejím balkoně, jen kousek od ní.

Mína, jejíž srdce opět bilo tak, jako by jí chtělo vyskočit z hrudi, zvedla bradu a podívala se mu do tváře - do té neuvěřitelně citlivé a krásné tváře – a spatřila v ní výraz obrovské nespokojenosti. Nejprve přišla na důvod svého zběsilého pulsu, byl to strach.

A nejen o Jona a toho z Palatinské gardy, ale i o svůj vlastní život.

„Já jsem ve skutečnosti vůbec nedokázal číst tvoje myšlenky, Míno. Tvoje mysl pro mě byla pořád tak trochu v mlze…“

248

Míniny prsty se třásly jak v křeči a svíraly zábradlí balkonu. Co to udělala? Co se to děje? Co tu dělá on? Chce ji snad zabít?

„Myslela jsem si, že upíři nemohou vstoupit do domu, dokud nejsou pozváni,“ procedila skrz zuby, které jí začaly cvakat o sebe.

Zdálo se jí to, nebo se opravdu v jeho tmavých očích objevil záblesk rudé?

„Tak to bylo dřív,“ řekl. Hrom udeřil znovu tak silně, že se otřáslo i zábradlí, které Mína svírala. Bouře nad nimi dosahovala vrcholu.

„Tehdy, když ještě lidé dbali na to, aby jejich příbytky byly posvěceny jejich knězi nebo rabíny. Dneska se už s tím nikdo neobtěžuje. Takže v tomhle ohledu žádné problémy nemáme.“

„Aha, to je dobré vědět.“ Upírala na něj svůj pohled a přitom pokradmu šátrala bosou nohou sem tam po podlaze balkonu a hledala pletací jehlici, kterou upustila. I kdyby ji našla, bude mít opravdu tolik odvahy – síly – vrazit mu ji přímo do srdce (nebo vlastně tam, kde srdce kdysi míval)?

Nebo by možná měla skočit dolů. I smrt je lepší než tohle.

„Ale i když se dostaneme na posvěcená místa,“ pokračoval Lucien stejným, jakoby nezúčastněným hlasem, „dokážeme si poradit. Na ty se slabou vůlí můžeme použít naše umění ovládat vědomí a přinutit je, aby nás pozvali dovnitř. Někteří z nás se dokážou proměnit v mlhu a protáhnout se klíčovou dírkou, když nechtějí být spatřeni.“

„Ty se umíš proměnit v mlhu?“ zeptala se tiše.

Jeho rudé oči se na ni zadívaly. „Ano,“ řekl, „dokážu se proměnit v mlhu. A dokážu se také proměnit ve vlka. A ty mě, Míno, nezabiješ.

Ne tou pletací jehlicí. Neskočíš dolů a ani nebudeš volat o pomoc toho žoldáka z Palatinské gardy, kterého nesnášíš skoro stejně jako mě.“ Svraštil obočí. „Proč, Míno?“

Uměl číst její myšlenky. Uměl.

Tedy téměř.

Svět se s ní zase začal divoce roztáčet.

Lucien se k ní přiblížil, vzal ji kolem pasu a přitáhl ji k sobě. Skrz svoji tenkou noční košili cítila jeho silné svaly a všechno se s ní začalo kymácet.

Ale jen trochu.

Nyní byl jeho hlas konejšivý. „Já chápu, proč se zlobíš…“

„Ne,“ natáhla krk, aby na něj viděla. Styděla se za slzy, které jí stékaly po tváři a které nemohla zastavit. „To nepochopíš. Před pár 249

hodinami jsem si myslela, že jsi to nejlepší, co mě kdy potkalo. A teď jsem zjistila, že jsem tě vlastně vůbec neznala.“ A její svědomí jí nedalo. „Nakonec ani ty nevíš, jaká jsem vlastně já… když ty ale ani nejsi člověk.“

Oblohu ozářil jediný záblesk a hned vzápětí se ozvalo burácení hromu.

Pak začalo pršet. Těžké kapky jí bodavě dopadaly na hlavu a na ramena.

„Míno,“ jeho hlas už nebyl tak lhostejný. Naopak zněl jako hrom plný zloby a beznaděje. „Kdysi jsem byl taky… člověk.“ Natočil se tak, aby ochránil Mínu před deštěm. Držel ji v tom podivném úkrytu, který byl tak blízko její ložnice, zatímco svět kolem ní se dál točil jak pominutý. Když je její pes uviděl znovu stát tak blízko sebe, začal opět nepřetržitě vrčet. Neodvažoval se ale přiblížit.

„Myslíš, že to všechno chci prožívat znovu?“ ptal se jí Lucien.

Jeho hlas byl tvrdý. Dobře věděl, kdo je, a zjevně nenáviděl sám sebe.

Ale musel to přijmout. I Míně naráz došlo, že ho musí přijmout takového, jaký je.

„Myslíš si, že jsem rád za to, co ze mě můj otec udělal?‘ zeptal se jí zoufale. „Ne. Ale myslíš, že jsem měl na vybranou? Nevím, jakou to můj otec uzavřel ďábelskou smlouvu a s kým… s démony, čarodějnicemi nebo samotným ďáblem. Pamatuji si jen jediné, a to, že jsem jedné noci zemřel a probudil jsem se takhle. To samé udělal i s mým bratrem Dimitrijem. Řekl nám, abychom se nebáli, že teď budeme žít navždy. Smrt mojí matky ho přivedla k tomu, aby nám oběma zajistil tento směšný poloviční život.“

Mína na něj se zděšením zírala. Před deštěm byla chráněná jeho pažemi, ale hned za ním se z oblohy valily nekonečné potoky vody.

Nechtěla už tohle dál poslouchat. Nic z toho nechtěla vědět.

„Samozřejmě,“ dodal Lucien s ironickým úsměvem, „tak jednoduché to zase nebylo. Přidaly se k tomu… potřeby. Snažil jsem se jim nepodlehnout. Ale byly tak silné. Otec nás v tom ještě navíc podporoval, přinášel nám… dárky. Dimitrij měl vždycky slabou vůli, všechno mu bylo jedno, nechal se ovládnout nízkými pudy, zabíjel nevinné a stala se z něj spíš nestvůra než muž. Ale já… nevím. Možná jen díky tomu, že jsem se narodil matce, o které se říkalo, jak už víš, že je poloviční anděl…“

250

„Luciene.“

Litovala ho. Opravdu ano. Zvedla ruku… nevěděla proč. Možná aby ho pohladila po tváři. Věděla, co je. A nenáviděla to. On ale trpěl.

Odtáhl se dřív, než se ho stačila dotknout. Dál od ní, do deště.

„Nechci tvrdit, že jsem lepší než můj bratr. Nebo že moje matka byla něco lepšího než jeho matka. Netvrdím ani, že bych nemohl udělat ještě víc, abych zastavil jeho i svého otce. Mohl jsem a měl jsem. A nakonec… jsem to taky udělal.“

Znovu se na ni podíval, jeho oči tmavě žhnuly. Mína ucukla rukama tak rychle, jako by se spálila.

„Když byl můj otec konečně poražen a já se stal knížetem,“

vyprávěl dál „řekl jsem jim, že se zabíjením se musí skončit.“

Mína to nechtěla slyšet. Ještě měla stále v čerstvé paměti fotografie, které jim ukázal Alaric Wulf.

Ale nemohla tam jen tak nečinně stát, zatímco on se trápil studem. Také ho do zad bičovala bouře, která s sebou přinesla průtrž silnou téměř jako hurikán.

Jak sám přiznal – teď je upírem.

Ale býval kdysi člověkem.

„Pojď dovnitř,“ zašeptala. „Jsi celý promočený.“

Podíval se na ni, jako by byl překvapený, že ji stále ještě drží v náručí. Pak ale jeho pohled zbystřil tak, že nevěděla, co si má myslet.

Díval se na ni, jako na ženu, kterou miloval… nebo jako na další potravu?

Věděla, že se možná dopouští největšího omylu svého života.

Přesto mu ale otevřela dveře své ložnice.

Lucien ji následoval do tmy.

„Myslíš si, že jsem nestvůra,“ řekl. Nemohla to popřít.

Tak alespoň předstírala pohostinnost.

„Měla bych tu někde mít ručník,“ řekla a vpustila dovnitř i stále vrčícího Jacka Bauera. Odložila ho do skříně a vyndala odtamtud ručník. Jack Bauer se zmateně rozhlížel mezi Míninými střevíčky, a než Mína stačila zavřít dveře, alespoň zakňučel. On to tam přežije, uklidňovala se Mína. Je tam ve větším bezpečí než já tady.

Ale důležitější bylo, že ho odtamtud nikdo neslyšel, zvlášť přes burácení hromu zvenku a zvuk televize, znějící tlumeně z obýváku.

„Něco jsi se mnou udělala,“ obvinil ji koktavě, když mu podávala ručník a pomohla mu vysvléct se z mokrého kabátu.

251

„Cože? Já že jsem ti něco udělala? Já jsem ti neudělala vůbec nic,“

zašeptala Mína a nechala ho posadit na postel. „Udělala jsem jedinou obrovskou chybu, že jsem se do tebe zamilovala. A věř mi, že toho nebetyčně lituji. Až dosud jsem nejvíc litovala toho, že jsem si v osmé třídě nechala udělat trvalou, i když mě od toho Leisha odrazovala, a že jsem na maturitní ples šla s Peterem Delmonicem. To, co je mezi námi, můžeme označit za špatnou volbu a hned to skončit. Až přestane pršet, musíš jít. A věř mi, prokazuju ti velkou službu. Stačilo by, abych jen jednou zakřičela, a ten žoldák sem okamžitě vtrhne a probodne tě.“

Všimla si, že svým rudým pohledem opět přejel pokoj směrem ke dveřím.

Zatřásla hlavou, stáhla mu jeho bílou náprsenku a postrčila ho k posteli.

„Víš, že nedokážu odejít,“ řekl Lucien, stále přitom sledoval dveře.

„Ale ano, dokážeš,“ trvala na svém Mína a opět potřásla hlavou. V

ruce pořád držela jeho náprsenku. „Proč bys to nedokázal?“

Stočil svůj pohled na ni. Rudá barva z jeho očí už téměř zmizela.

„Ty víš, Míno, proč.“

O čem to mluví? Nemůže si přece myslet… jak by mohl vědět…

„Nemůžu nikam odejít, protože tě miluji, Míno,“ pronesl svým hlubokým hlasem. Zvedl se, aby ji mohl obejmout. „Říkal jsem ti, že jsi zabila draka.“

Miluje ji? Lucien Antonescu ji miluje?

Ještě před pár hodinami by z ní tahle zpráva udělala tu nejšťastnější ženu na světě.

Ale teď…

Teď už věděla, že on není jen Lucien Antonescu, profesor historie východní Evropy.

Byl také knížetem temnot.

Pokračoval tím svým hlubokým drsným hlasem, stále ji držel za ruce. „Ale ty přede mnou něco tajíš, Míno. A není to jen ta Palatinská garda u tebe v obývacím pokoji. Věděl jsem to od prvního okamžiku, kdy jsem tě potkal. Něco, co skrýváš přede všemi…“

„Já že něco skrývám?“ Samozřejmě přesně věděla, o čem mluví.

Ale automaticky lhala. Dělala to tak vždycky.

„Ano, skrýváš,“ nedal se. Teď ji jeho ruce uchopily za ramena.

„Vím, že jsem tě nikdy neměl oklamat, ze všech lidí právě tebe ne. Ale 252

byl jsem k tobě upřímný do té míry, abych tě příliš nevyděsil. Ale ani ty jsi ke mně nebyla upřímná. Něco s tebou je. Od první chvíle, co jsme se setkali, tak já…“

„Co?“ zeptala se Mína. Srdce jí tlouklo. Věděla, že tím, že ho pozvala do pokoje, neuvěřitelně riskuje, stejně jako když ho pozvala do svého srdce. Každou chvíli sem může vpadnout Alaric se svým mečem a v jeho závěsu Jon. Kdyby pak došlo k tomu nejhoršímu, bude to jen její vina…

Když ho pozvala do svého pokoje, udělala v zásadě to, k čemu se jí sám přiznal. Po všechna ta léta se svým otcem a bratrem… vraždili. A ona vraždila svého bratra i Alarika.

Co to provedla?

„Od té doby, co jsme se ráno rozdělili,“ řekl Lucien, „jsem měl ty nejpodivnější pocity. Kohokoliv jsem potkal, s kýmkoliv jsem přišel do kontaktu, hned jsem věděl, jak zemře. Mysli si o mně co chceš, jsem v tvých rukou.“

Mína na něj upřeně hleděla. Poprvé v životě se jí stalo, že nevěděla, co by měla říct.

„Ten muž v obývacím pokoji ti o mně určitě barvitě vyprávěl,“

pokračoval Lucien. „Něco z toho dokonce i může být pravda. Jsem tím, co jsem, už velmi dlouho.“ Zjevně velice pečlivě volil svá slova.

„Tohle se mi ale ještě nikdy nepřihodilo. Nikdy, dokud jsem nepoznal tebe. Nemohla bys mi vysvětlit, o co jde? Myslím, že to má něco společného s tím tvým tajemstvím. S tím, co tajíš. S tím, že ti nemohu jasně číst myšlenky. A proč se tak silně ztotožňuješ s Johankou z Arku, která slyšela hlasy? Protože přesně to se mi děje. Slyším hlasy.“

Z vedlejšího pokoje k nim dolehl pronikavý hluk autonehody.

Rychlí a zběsilí se propracovávali k bouřlivému závěru.

„Je to kvůli mně,“ řekla a vrhla na něj plačtivý pohled.

Přitiskl ji k sobě ještě víc.

Vůbec ne jemně.

„O čem to mluvíš?“ zachroptěl.

„Napil ses mé krve,“ připomněla mu. „Ne zas tak moc, tak to po nějaké jiné, další dávce zmizí. Alespoň si dáš příště lepší pozor.

Člověka poznáš podle toho, co jí, víš?“

253

43)

2.00, sobota, 17. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Lucien se na ni podíval. Byla velice bledá. Rád by věděl, jak vypadá on sám. Určitě jako v šoku.

„Ty dokážeš,“ ověřoval si, že to dobře pochopil, „uhodnout, jak lidé zemřou?“

„No, u všech ne,“ řekla Mína. „Jako třeba u tebe. Protože ty už jsi mrtvý.“

Držel ji oběma rukama a nepouštěl ji, ani nepovoloval svůj stisk.

Jen se na ni pořád díval.

„Proto musíš jít,“ zopakovala chraplavě. „Vím, že zabiješ toho žoldáka. Toho z Vatikánu. A taky Jona.“

Když vyslovila jméno svého bratra, hlas se jí zlomil.

Lucien měl pocit, jako kdyby se ty burácející hromy ozývaly přímo z jeho nitra. Zatřásl hlavou, jako by se pokoušel setřepat pravdu jejích slov ze svého vědomí spolu s dešťovými kapkami, které mu ve vlasech ještě zbyly.

„Ne,“ řekl jí. „Míno, lidskou bytost jsem nezabil už celá staletí a chci, abys věděla, že bych nikdy nezabil tvého bratra ani kohokoliv jiného, koho máš ráda.“

Skrze tmu v její ložnici zahlédl v koutcích jejích očí slzy, které zářily jako démanty. „Jenomže ty to stejně uděláš,“ odpověděla prostě.

„Míno!“ Jeho srdce, o kterém si po tolik staletí myslel, že v něm zemřelo, se konečně probouzelo k životu. „To, co vidíš… tvé vidiny…

ty se přece nemusí vždycky uskutečnit? Není tomu tak?“ Myslel na toho mladíka, kterému vzal klíče od auta.

254

„Ne,“ Mína si promnula slzami zalité oči. „Ne, pokud je varuju. A pokud pak oni pro to něco udělají. Ale ty jsi upír, Luciene. A ne ledajaký upír. Jsi jejich vládce, kníže temnot. Jak ti mám uvěřit… že mu opravdu nic neuděláš? Ani mému bratrovi. Ani v sebeobraně. Protože zabít tě chtějí oba dva. Alaric Wulf má obrovský meč a…“

Lucien spustil ruce z jejích ramen. Ale jen proto, aby ji k sobě přitáhl ještě blíž a položil si tvář na její vlasy.

„Psst…“ řekl. „To, co jsi viděla, je jen jedna z možností budoucnosti.“

„Pokud se něco nezmění,“ řekla Mína a odstrkovala ho od sebe.

„A tou změnou je, abys odešel. Měl bys říct i Mary Lou a Emilovi, aby odešli taky. Palatinská garda jde i po nich. Nechci si opravdu připouštět žádné předsudky vůči tomu, co jste, protože jak ví jenom sám Bůh, i já mám problémy s některými lidmi, kteří si myslí, že jsem příšerná. A to jen proto, že mám tuhle zvláštní schopnost vidět smrt.

Ale tebe nazývají knížetem temnot. A to samozřejmě vyvolává představy, že jsi špatný a nedá se ti věřit…“

„Já nejsem špatný,“ vyhrkl. Pak se opravil. „Tedy, teď už nejsem.“

„Já zase věřím slovům zastánce všeho bezbožného, které byly použity v souvislosti s tebou. Možná se mýlím, ale nevyvolává to ve mně žádné dobré asociace.“

„Řekl bych, že Palatinská garda bude asi sotva nepodjatá,“ ohradil se sarkasticky Lucien. „Ale já jsem od té doby, co jsem se dostal do svého postavení, tvrdě pracoval na tom, abych své druhy bezpečně převedl do nové doby, abych tak ochránil jejich zájmy i zájmy lidí.“

„Viděla jsem ty fotografie,“ řekla Mína. „Jeden žoldák z Palatinské gardy přišel o půlku obličeje, někdo mu ji odkousl. A Alaric,“ pokývala hlavou ke dveřím, za kterými seděl, „říkal, že se to stalo při útoku upírů.“

Lucien přikývl. Jeho ramena poklesla. Alaric. Alaric Wulf.

„Ano, znám toho muže.“ Nebyl schopen zakrýt šok z toho, že ze všech fotografií musela vidět právě tuto. „I jeho partnera. Napadl je Dracul.“

„A to byl taky Dracul,“ vyslovila to slovo s největším možným odporem, „kdo napadl nás před katedrálou svatého Jiří?“

„Ano,“ odpověděl. „Ale ne nás. Jenom mě. Šli po mně. Ty jsi v žádném nebezpečí nebyla.“

Mína se krátce, nevesele zasmála.

255

„Nebyla jsi v žádném nebezpečí, dokud jsem tam byl já,“ doplnil své tvrzení Lucien.

„A ty dívky taky vraždí Dracul?“ zeptala se Mína.

Podíval se na ni. Jak se tahle hyperenergická bytost může ukrývat v tak drobném těle? „Ano,“ přiznal. „Jsem si tím téměř jistý.“

„Takže ty tvoje nové časy zas až tolik nefungují, co?“ pronesla Mína provokativně.

Nikdy nepocítil větší beznaděj. Proč se tohle všechno odehrává právě teď, když má konečně šanci získat trochu štěstí i pro sebe?

Dohoda, kterou jejich otec uzavřel, zajišťovala nesmrtelnost pro něj i celou rodinu.

Ale k čemu by mu byl nekonečný život, kdyby ho měl prožít sám?

„Je to složité,“ řekl. „Touha po krvi je silná, zvlášť u nových upírů, ti ji touží doslova hltat… ale já jim nedovolím zabíjet. Vědí, že když nebudou dodržovat mé zákony, tak přijde potrestání. Ale je jich teď o tolik víc než dřív. Nezvládám je všechny. Snažil jsem se vládu rozdělit, ale… myslím, že za tou vzpourou proti mně je můj bratr. Už to udělal i dřív. Vždycky toužil po trůnu.“

Mína se natáhla pro ručník, který odhodil, a začala mu sušit vlasy a vzadu krk. „Je to stejné jako s autory dialogů,“ mumlala si a jemně políbila místo, kterého se jen chvíli předtím dotýkala ručníkem. „Taky se chtějí stát hlavními scenáristy.“

Překvapeně se na ni podíval. Dotek jejích horkých rtů na jeho kůži mu vyslal do těla elektrické šoky. Nevěděl, co má dělat. Nebyl si jistý, jestli ten polibek vůbec něco znamená…

Nebo jestli neznamená všechno.

„Prosím?“ zeptal se ohromeně.

Její oči byly doširoka otevřené. Tím co udělala, byla stejně překvapená jako on sám.

„Faktem ale zůstává, že zabiješ mého bratra,“ řekla.

„Nezabiju,“ trval na svém. Vzal ji za ruku a snažil se ji k sobě přitáhnout, pak sklonil svou tvář do teplé prohlubeniny, kde se setkával její krk a klíční kost. Ale byl opatrný, aby ji právě tam nepolíbil. Viděl v rohu její ložnice ležet na zemi román Dracula a zavanula z něj krutost. „Míno, už jsem ti to říkal. Já tě miluji. Nikdy bych…“

„Vím, že bys to nechtěl udělat,“ zašeptala do jeho stále ještě vlhkých vlasů. Z jejího hlasu byly cítit slzy. „Ale také vím, že tě můj 256

bratr nezná tak dobře, jako tě znám já. Bude tě chtít zabít. Chce se k nim připojit.“

„Připojit ke komu?“ Nedokázal přemýšlet. Bylo to snad tím, že mu byla tak nablízku, nebo to byl ještě zbytek její krve v jeho žilách?

„K Palatinské gardě.“

Lucien ji sotva slyšel. Jeho košile se otevřela a ona ho líbala na ramena, jako by nebyla sama sebe schopná zastavit. Její rty byly měkké jak okvětní lístky. Nedokázal myslet na nic jiného než na jemnost její pleti a na to, že slyšel, jak jí pulsuje v žilách krev a jak i v jeho žilách se ozývá ozvěna pulsu, který mu tam kdysi probíhal.

A tak jen řekl: „Myslím, že se nemusíme obávat, že se to stane. A stejně tak se nemusíme obávat, že bych zabil Jona.“

Zatímco k ní promlouval, stáhl jí jemnou sněhobílou noční košili přes hlavu, aniž by si byl jistý, že ona ví, co dělá.

Nyní klečela před ním, úplně nahá, a svým temným pohledem zkoumala jeho tvář. I když bylo v pokoji šero, spatřil její špičaté ňadro, které se chvělo pod každým úderem jejího srdce.

Zasáhla ho taková vlna žádostivosti, jakou dosud nikdy nepoznal.

A to žil už půl tisíciletí.

„Míno,“ řekl. Jeho hlas byl jak otevřená rána, tak obrovská byla jeho potřeba. Natáhl se a kostnatou rukou uchopil chvějící se ňadro.

Vydala tichý zvuk – ať už to byl protest nebo touha, to nemohl říct, a oběma rukama se opřela o jeho hruď.

Poslední zbytky jeho sebekontroly padly, jakmile ucítil pod svými prsty její sametově hebkou pokožku. Přitiskl ji k sobě, obdivoval to horké pružné tělo a nepřetržitě ji líbal, přemožen touhou po ní, touhou s ní splynout, zhltnout ji, celou ji spolknout.

Nerad odtrhl svá ústa od jejích a zeptal se jí, oči napůl zavřené: „Co se děje?“

„Žádné kousání,“ zašeptala. „A tentokrát to myslím opravdu, ale opravdu vážně.“

257

44)

10.15 sobota, 17. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11

New York, stát New York

Jon se zadíval na palačinku smažící se na rozpálené pánvi.

Dokonalost sama. Opravdu.

Tenhle týden měl službu. Tucet ovesných palačinek, jedna zlatavější než druhá.

Tohle bude snídaně, na kterou nikdo nezapomene.

Pečení se mu dařilo jedna radost. Upečené palačinky postupně kladl na sebe a trochu si přitom pobrukoval.

Věděl, že by neměl být tak veselý, když jeho sestra prochází tak těžkým obdobím.

Co ale mohlo být zajímavějšího, než že jejich byt navštívil vatikánský lovec upírů?

Průchodem se podíval na jídelní stůl. V pořádku. Hotovo. Stůl je prostřený. Pomerančový džus ve skleničkách. Přeložené ubrousky.

Úprava jak v televizním programu o vaření. Jen bez kočárků, snobů a řvoucích mimin.

Moc rád by zavolal Weinbergovi a pozval ho na své skvělé palačinky. A taky aby mu řekl, co se děje. Upíři, a na Manhattanu!

Tomu by nikdy neuvěřil.

Co ta tajná společnost lovců upírů?

Weinberg by se k nim chtěl připojit, stejně jako Jon. O tom není pochyb. Trochu dát těm upírům do těla!

Na druhou stranu Weinberg projevil zjevnou neochotu stát se členem newyorské policie. Asi by k nim, nešel. Stejně sedí radši doma, dívá se na CNN a stěžuje si na masového vraha, který…

258

Jon ztuhnul, mísu s těstem na palačinky málem upustil na zem.

Masový vrah. Masový vrah, o kterém teď pořád Weinberg mluví.

No jasně. Je to ten samý upír, kterého honil Alaric Wulf.

No, ne ten úplně samý, který pokousal jeho sestru, jestli to Jon dobře pochopil – Jon si nebyl až tak jistý, že přesně ví, o co se tu jedná.

Ale upír jako upír.

To musí Weinbergovi hned říct.

Jon odložil těsto na palačinky, sáhl po nejbližším mobilním telefonu a začal vymačkávat číslo.

„Není to můj telefon?“ zeptala se Mína, která vešla do pokoje. Byla oblečená v džínech, tričku a kolem krku měla pěkně sladěný červený šáteček a pantofle. Už si dala ranní sprchu, její krátké vlasy byly ještě trochu vlhké a vzadu na krku se jí kroutily.

Jon se celý překvapený zadíval na telefon ve své ruce.

„Ehm,“ dostal ze sebe a přestal mačkat čísla. „Jo. Promiň. Dal jsem ho včera večer dohromady, když jsi už spala. Funguje normálně.

Utrpěl jen nějaké škrábance.“

„Dej mi ho,“ řekla Mína a natáhla ruku.

„Ani nápad,“ hodil za ní pohledem do pokoje Jon. Wulf tam sice nebyl, ale stejně. Ještě byl v koupelně, dával si sprchu. Jonovi dal na starost, aby dohlédl, že se Mína nesmí ani přiblížit k žádnému telefonu, počítači nebo vstupním dveřím. „Pořád jsi ještě nakažená… a vůbec.“

„Jone,“ řekla Mína přísně. V slunečních paprscích, které pronikaly oknem, vypadala mnohem lépe než předchozí noc. Alespoň se taky trochu namalovala.

A taky už nebrečela. Vlastně vypadala velice… živě, na jiné vhodné slovo, jak ji popsat, Jon nepřišel. I když věděl, že ona to slovo nesnáší.

Jako obvykle. Jack Bauer už byl u ní a funěl.

„Neblbni,“ řekla Mína. „Jemu volat nebudu.“

Nemusela říkat, koho tím myslí. Oba to věděli.

Upír.

„Chci si jen překontrolovat vzkazy,“ řekla. Jon váhal. Opravdu vypadala mnohem líp. Možná už ji to všechno přešlo.

Kdyby Jon o nějaké holce, co by s ní chodil, zjistil, že je upírka, taky by ho brzy všechna vášeň přešla.

Pokud by to ovšem nebyla Taylor Mackenzieová, samozřejmě.

259

„Tak dobře,“ řekl. Zahleděl se na telefon. Předtím vibroval celé ráno jak o život. Někdo byl dost neodbytný a snažil se Míně dovolat.

Věděl, že by to mohl být i ten upír. Kdyby to byl on, mohl by dát Míně ten telefon a pak poslouchat, co si říkají, zjistit, kde je, a říci to Alarikovi a společně s ním ho zabít.

Pak by ho do Palatinovy bandy, nebo jak si to říkali, určitě vzali. A on by měl nové zaměstnání. A hodně dobré.

Na druhou stranu tu byla ještě ta věc, že Mína byla přesvědčená, že ten její nový přítel ho zabije. To byla trochu čára přes rozpočet.

Jak tam tak stál a přemýšlel, jestli jí má ten telefon vrátit, tak se přístroj opět rozvibroval.

„To může být Leisha,“ lekla se Mína. „Třeba už má porodní bolesti.“

„Termín má až za dva měsíce,“ namítl Jon.

„To si myslí doktor, já si myslím něco jiného,“ oponovala.

„Tvé lékařské zkušenosti jsou dozajista všude známé,“ řekl Jon.

„Máš pravdu,“ zamyslela se Mína. „To si piš!“

Jon se díval na telefon ve své ruce. „Říká to tu Neznámé číslo,“

sdělil jí.

„To mi asi Leisha volá z práce,“ nedala se Mína.

„Dneska je sobota.“

„Ona je kadeřnice,“ připomněla mu.

Jon zvedl oči v sloup a podal jí telefon. Velké obavy o to, že ho její kníže temnot zabije, ji už zřejmě přešly. Tak proč by je měl mít on?

Mína zmáčkla „přijmout hovor“. „Haló?“

„Co se to tam děje?“ zahřměl z jídelny hluboký hlas.

„Ale to nic,“ řekl Jon a vyšel z kuchyně s talířem ovesných palačinek. „To ji jen volá její nejlepší kamarádka. Čeká dítě. Opravdu, kámo. Zkontroloval jsem to. Dáš si palačinku?“

Alaric Wulf vypadal naštvaně. Jeho blonďaté vlasy byly ze sprchy stále ještě mokré a taky si někde zapomněl košili a ukazoval se tu teď s opravdu impozantními deltovými a břišními svaly, nemluvě o těch boulích na prsou, jaké Jon ještě nikdy neviděl. Kdyby měl takové svaly on, byl si jistý, že by mu už Taylor Mackenzieová dávno zobala z ruky.

Chlápek tam měl ale taky hezky ošklivou jizvu, která tak trochu odrazovala Jona od toho, že by se k nim v tom boji proti upírům připojil. Byla ta jizva po kousnutí? Vypadalo to tak, jako by se do něj něco zakouslo, jinak to Jon popsat nedokázal.

260

Mína projevila velkou statečnost a Jon se rozhodl, že ji za to bude nadosmrti obdivovat. Směrem k Wulfovi zvedla prst na znamení Hned se ti budu věnovat a dál pokyvovala hlavou, ať jí to už volal kdokoliv.

Alaric byl rozčílený k nepříčetnosti. Na krku a na čele mu vystoupily velké žíly. Postavil se před Mínu a úplně ignoroval, co Jon říká. Vůbec si nevšiml krásně prostřeného stolu ani toho, že Jon osmažil slaninu. Opravdovou slaninu. Nevšiml si ani ničeho jiného.

Jon otevřel okna, aby trochu po tom vaření vyvětral.

„Skončete ten… hovor,“ poručil Wulf.

Jon se podíval na Mínu, která vypadala, jako by Alarika vůbec nevnímala. Obočí měla svraštělé a do telefonu říkala: „Počkej, pomalu… kde přesně jsi?“

Alaric Wulf přešel pokoj třemi velkými kroky. Jonovi připadalo, že Míně utrhne hlavu.

Ale natáhl se jen po telefonu.

Mína zamířila ke křeslu. Pohybovala se stejně rychle jako Alaric a kousavě požadovala: „Dovolil byste? Právě telefonuju. Je to velmi důležité.“

Alaric se podíval Jonovým směrem a zjevně žádal vysvětlení.

„No jo, je to ta její těhotná kamarádka a ona si myslí… To je na dlouhé povídání. Přísahám, že to nemá s upíry co dělat. Podívej, udělal jsem snídani. Pojď si sednout a vzít si něco, než to vychladne.

Dal by sis kávu? Na tom Mínině strojku to jde jedna dvě.“

Alaric něco zabručel. Jon mu vůbec nerozuměl. Moc šťastně nevypadal. Zůstal stát na místě a čekal na Mínu, až dokončí hovor.

Ruce měl založené na své široké, jizvami zhyzděné hrudi.

„Rozumím,“ říkala Mína do telefonu. „Ne, udělala jsi správně.

Zůstaň, kde jsi. Přijedeme si tě vyzvednout.“

Alaric se na ni nevěřícně podíval. Jejich pohledy se setkaly a Mína neuhnula.

„Ano, vím přesně, kde jsi,“ řekla do telefonu. „Najdeme tě. Slibuju.

Dej nám tak půlhodinu. Sbohem.“

A zavěsila.

„Musíme jít,“ vyhrkla ze sebe. „Musíme…“

Než stačila doříct něco dalšího, Wulf vybuchl jak sopka. „Vy jste s ním včera zase strávila noc,“ přerušil ji a prstem ukazoval směrem k Míně. „Byl tady.“

261

Míně poklesla čelist. A nejen jí. Jon s údivem sledoval lovce upírů.

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Jon. „Byli jsme tu celou noc. A ona vůbec…“

„Mluvím o tomhle!“

Wulf se vydal směrem k ní a zatáhl za červený šátek, který si Mína uvázala kolem krku a který jí ladil s červenými pantoflemi.

„Au,“ nepřátelsky se na něj obořila Mína. „Škrtíte takhle lidi často?

Váš šéf souhlasí s tím, abyste se k lidem takhle choval?“

Alaric vypadal mnohem rozzlobenější než ona. Svou medvědí paží ji uchopil kolem pasu, aby mu neutekla. Pak volnou rukou rozvázal uzel na šátku.

Pak se šátek začal pomalu snášet na podlahu, Jon jenom zíral na povědomá okrouhlá znamení, která hyzdila dlouhý, štíhlý Mínin krk.

Býval by jí dal šanci a začal o všem pochybovat, protože to byla jeho sestra. Mína přece upíry nenávidí. Teď jí ovšem tváře zalila stejná červeň, jakou se honosil její šátek.

„Proboha, Míno,“ koktal nevěřícně. „Co se to s tebou děje?“

„To bys nepochopil,“ řekla a kopla Alarica do holeně. Ten ji s bolestivým výkřikem musel pustit.

Ale i když navenek vypadala jako tvrdá bojovnice, tak se v jejích tmavých hnědých očích přesto objevily slzy.

„On není zlý. Ty vraždy ho trápí stejně jako vás,“ tvrdila Alarikovi.

„Já vím, co si o něm myslíte, ale on není takový. Není jako jeho otec.

Myslím, že jste si políčil na toho nesprávného.“

„Jak se sem ksakru dostal?“ zeptal se Jon Wulfa, aniž bral na vědomí svou sestru, protože ta se zjevně zbláznila. „Hlídali jsme přece ty dveře celou noc.“

„Hlavní dveře,“ řekl chmurně Alaric. Nespustil oči z Míny ani na chvíli. „Měli jsme hlídat i dveře na balkon.“

„Dveře na balkon?“ zlomil se Jonovi hlas. „Bydlíme v jedenáctém poschodí. To sem ten chlápek vyletěl?“

Oba se na něj zadívali, Mína smutně, Wulf s ironickým výrazem.

Jon si vzápětí uvědomil, o kom to mluví, a polkl.

„Aha,“ řekl a otočil se zpátky ke své sestře. „Myslel jsem si, že jsi měla strach, aby nás nezabil,“ křičel na ni. „A ty ho klidně pustíš dovnitř!“

„Nemůže jinak,“ řekl Wulf. Rychle se otočil a vracel se zpátky do koupelny, aby si vzal svou košili. „Je to jeho poddaná, otrokyně. Jestli 262

budeme žít nebo zemřeme, to je jí jedno. Záleží jí jen na tom, aby byl s ní on.“

Jon vrhl na sestru obviňující pohled. „Proboha, Míno. Potkáš nějakého upíra a svoji pevnou zásadu odmítat všechny příšery, které se projevují vůči ženám nepřátelsky a nutí je k poslušnosti, tak tu jen tak vyhodíš oknem a sama se změníš v jednu z těch dívek? Myslel jsem si, že ten typ nesnášíš?“

Mína celá dotčená zadržovala dech. „Já nejsem taková,“ křičela. „Já nejsem stejná jako ty holky. Já nejsem jeho otrokyně. Pořád ještě nenávidím upíry. Ale ne Luciena. Protože on je jiný. A na vás obou mi záleží,“ ujišťovala je. S pohledem upřeným na Alarika, který odcházel z pokoje pak dodala: „Tedy alespoň na jednom z vás.“

Alaric pohrdavě mávl rukou a kráčel směrem k Mínině ložnici.

„Je to pravda,“ otočila tvář plnou slz k Jonovi. „Musíte mi věřit.

Nejsem jeho otrokyně. Kdybyste nechali Luciena na pokoji, nebylo by se čeho obávat.“

Jon zakroutil hlavou. „Já ti nevím, Míno. Vpustit knížete temnot do bytu, když jsi sama tvrdila, že mě zabije? A pak ho nechat, aby tě znovu kousl? Znovu? Takhle se přesně chovají jejich otrokyně, jestli tě zajímá můj názor.“ Pak ztišil hlas, aby ho Alaric neslyšel. „A taky to nijak nezvyšuje moje šance dostat to místo.“

„Místo?“ Mína se zatvářila zmateně.

„Však víš,“ řekl jí Jon. „Jestli chci získat místo v Palatinské gardě, nemůžu mít sestru, která spí s nepřítelem. Musíš s tím přestat!“

Konečně jí to došlo. Mína se na něj jízlivě podívala.

„Promiň mi to,“ řekla. „Zapomněla jsem, že se to všechno týká jen tebe a tvých možností, jak sehnat práci. Ty jeden exhibicionisto!“

Jonovi naprázdno polkl. „To bylo jen jednou,“ zašeptal a zvedl varovně ukazovák. „A říkal jsem ti, že k tomu došlo v noci. A opravdu jsem strašně potřeboval čurat. Jak jsem mohl vědět, že se tam v tu samou chvíli objeví policajt?“

Wulf se vracel zpátky a za chůze si zapínal košili. „Co všechno jste mu řekla?“ zeptal se.

„Komu?“ podivovala se Mína a dívala se přímo na něj.

Wulf na ni vyvalil oči. „Nepříteli světla.“

„Nic jsem mu neřekla,“ protestovala Mína. „A přestaňte mu tak říkat. Není vůbec takový.“

„Řekla mu určitě všechno,“ řekl vševědoucně Jonovi Alaric.

263

Jon povytáhl obočí. „Ale vždyť právě teď řekla, že…“

„Vaši sousedi se odstěhují.“ Wulf si právě dopnul poslední knoflík.

„Doufám, že si od vás nepůjčili třeba cukřenku, protože pak byste ji už nikdy neviděli.“

„Nevím, proč mě neposloucháte,“ vyjela na něho zlostně Mína.

„Lucien není jako ostatní upíři, které znáte. Je zdvořilý, laskavý a velkorysý. Jeho otec ho neuvěřitelně týral a udělal z něj to, čím je teď.

Neměl na vybranou. Měli byste spíš honit jeho bratra Dimitrije. To on se nás tu noc snažil u katedrály zabít. Nebo alespoň na nás poslal celé hejno upírů. Chce Luciena zničit a sám se stát knížetem temnot, nebo jak se mu říká. A jestli k tomu dojde, tak se svět dostane do opravdu velkých problémů.“

Wulf se otočil k Jonovi, jeho tvář byla znuděná. „Dal bych si teď tu kávu.“

„Jasně, hned ti ji udělám.“ A odešel do kuchyně pro šálek kávy.

„Ty podlézavče,“ obvinila Mína svého bratra. Pak následovala Alarika k zrcadlu v jídelně, kde si ověřoval, jak dobře se oholil.

„Lucien se snaží zabránit Draculu a zbytku upírů v zabíjení. Pijí sice lidskou krev… ale jen od dárců, co s tím souhlasí.“

„Zkuste tohle povědět Caitlyn,“ řekl Wulf.

„Kdo je to Caitlyn?“ zeptala se Min rozpačitě.

„Tak jsem si sám pro sebe pojmenoval poslední vrahovu oběť,“

řekl Alaric a usrkl kávu, kterou před něj Jon ochotně postavil.

„Neslyšel jste, co jsem vám právě říkala?“ zeptala se netrpělivě Mína. „Lucien se snaží přijít na to, kdo ty dívky zabíjí, a zastavit ho, stejně jako vy. Proč ho nedokážete soudit podle toho, co dělá, a ne jen podle toho, čím je?“

„Co má tohle znamenat?“ Wulf odstavil jednu z židlí, aby se mohl posadit ke stolu, a natáhl se pro kus Jonovy slaniny.

„Soudíte Luciena jen za to, čím je. Musím přiznat, je to upír. Ale nechová se tak.“

„Opravdu?“ Wulf ukázal pohledem na její krk.

Mína okamžitě znovu zčervenala jako její šátek.

„To jen… jen…“ koktala. „Jen jsme dělali hlouposti.“

„Pro tebe to byla možná jen hloupost,“ řekl, vzal do rukou vidličku a nůž a začal jíst palačinky, které Jon napekl. „Ale můžu tě ujistit, že pro něj to žádná hloupost nebyla. Když to jednou upírovi dovolíš, už 264

se ho nezbavíš. Chovají se stejně jako nezaměstnaní příbuzní bez příbytku.“

„No tak,“ protestoval Jon.

„Nechtěl jsem tě urazit,“ řekl Wulf a zakousl se do palačinky.

Mína se zadívala na jeho talíř. „Co to děláš?“

„Co bych dělal?“ zeptal se Wulf. „Mám před sebou dlouhý den, musím vás ohlídat, abyste už nedělala žádné další hlouposti. Musím se posílit. Protože mám takové tušení, že vy budete zkoušet dělat jen samé hlouposti,“

„Na to není čas,“ řekla Mína a znělo to hodně podrážděně.

„Musíme jít. Teda jestli nechcete, abych opustila byt sama.“

Wulf zvedl jedno ze svých světlých obočí. „To určitě ne. A kam máte tak naspěch?“ zeptal se.

„Telefonovala mi Yalena,“ řekla Mína a dívala se na Jona. „Konečně utekla od toho svého přítele. Slíbila jsem jí, že pro ni dojedu.“

265

45)

12.00, sobota, 17. dubna

Shenanigans

Čtyřicátá čtvrtá ulice č. 214

New York, stát New York

Alarikovi nebylo jasné, jak došlo k tomu, že právě on sedí v sobotu v poledne na Times Square v restauraci Shenanigans.

Kdyby se ho někdo ptal na jeho představu o pekle na zemi, odpověděl by jedním slovem: Shenanigans.

„Dám si velkou dietní kolu,“ řekla Mína servírce zpoza devítistránkového menu – opravdu, měli tady devítistránkový jídelníček.

Servírka byla oblečená v zelených umělých kalhotách a na hlavě měla kšilt. Vrhla na ni nesouhlasný pohled. Tohle na sto procent nebyla objednávka, která by ji uspokojila.

Taková malá objednávka je ani neopravňovala k tomu, aby si pro sebe zabrali jeden z boxů u okna, z něhož bylo vidět na Times Square, aby Mína mohla sledovat příchod Yaleny, kterou nutně musela zachránit.

„Nedali byste si třeba Taco Torpedos?“ navrhovala servírka.

„Dneska máme zvláštní nabídku na ostré plněné bramborové plátky, dvanáct kusů za 5,99.“

„Přineste mi jen tu dietní kolu,“ usmála se Mína. Měla opět na krku svůj červený šátek, elegantně uvázaný na straně. Vypadala tak, jak si Američané představují, že se oblékají Francouzky.

Vzhled restaurace tím stejně nezachránila – ta restaurace byla jen bezduchým slepencem nápadů, jak by měl vypadat slušný podnik.

Servírka se otočila k Míninu bratru Jonovi.

266

„Já si dám ty Torpedos i bramborové plátky,“ objednal si. „A taky ještě paprikové kroucené hranolky a smažená křidélka a cibulové kroužky.“

Mína pohodila hlavou. „Ty padouchu,“ řekla svému bratrovi.

„Nenávidím tě.“ Alaric neměl ani páru, o čem tahle slovní výměna byla. Možná Mína nesnáší svého bratra za to, že si nemusí hlídat kalorie?

Jon se na svou sestru usmál. „A ještě kolu,“ dodal ke své objednávce.

Servírka souhlasně pokývala hlavou, vzala si od něj jídelní lístek a usmála se na Alarika. „A co vy?“

„Kávu,“ řekl jen a vracel jí zpátky menu. Je těžké, pomyslel si, stejně těžké, jako jsou v žaludku cibulové kroužky. „Černou.“

Servírka se přestala usmívat. „Hned to bude,“ odsekla a ztratila se.

„Mohla byste mi zopakovat, kdo je ta Yalena?“ Alaric si položil lokty na ne moc čistý stůl a opřel se o ně.

Mína se na něj podívala. Bylo víc než jasné, že není právě její oblíbenec. „Je to dívka, co jsem ji potkala v metru,“ řekla. „Právě přijela do Států. Dala jsem jí své číslo a řekla jí, že kdyby se dostala do problémů, tak ať mi zavolá. Mohla jsem jí rovnou říct, že ten její přítel ji chce zabít.“

„S námi se tolik nemazala,“ poznamenal hořce Jon a ukazoval na sebe a Alarika. „Když Mína dostane to svoje vidění, že její přítel chce někoho zabít, pozve si ho domů, vyspí se s ním a ještě se nechá pokousat na krku.“

Teď se Mína zadívala na svého bratra. „Lucien tě zabije jedině v sebeobraně. Když se ho nebudeš snažit zabít ty, tak ani on nebude mít problém s tebou a nebude tě…“

„Já bych se radši chtěl vrátit k té dívce z metra,“ přerušil je Alaric, přiložil si palec a ukazovák na nos a zavřel oči. „Už mě nudí poslouchat, jak je ten Lucien skvělý. Taky z toho vašeho věčného hádání mám migrénu.“

Noc strávená na gauči tomu ještě dodala.

A navíc to, že byl tak blízko dopadení Luciena Antoneska a propásl to. Kdyby se tohle Holtzman někdy domáknul, měl by to pořád na talíři.

„Aha,“ zachroptěl Jon. „My že se hádáme? A co vy dva? Když na to přijde, působíte jako už pěkně dlouho sezdaný pár.“

267

Alaric otevřel jedno oko a podíval se na mladého muže. „Mám tu s sebou ten svůj meč. A jsem připravený ho okamžitě použít, i tady v Shenanigans. Řekl bych, že by si toho nikdo ani nevšiml.“

Bratr zmlknul, vzal do rukou lesklé menu na koktejly a posadil se na konec stolu, před sebou láhev kečupu a další pochutiny, a užíral se.

Byl naštvaný. Alaricovi bylo jasné, že chce vstoupit do jejich gardy a jakákoliv kritika z jeho strany mu ničí vyhlídky na budoucí zaměstnání.

Alaric věděl, že mu bude muset dřív nebo později sdělit, že jeho sen se nikdy nemůže naplnit. Hlavně proto, že trénink trvá léta a Jon je už moc starý na to, aby s ním teprve začínal.

Alaric byl ale rozmrzelý také proto, že ho Jon pěkně štval, stejně jako jeho sestra.

Každý ale úplně jinak, samozřejmě. Bratr ho třeba nepřitahoval sexuálně jako jeho sestra. Hodně si kvůli tomu nadával. Jak ho proboha jen může přitahovat žena, která spala s pánem věčné temnoty? Přitom nebyla ani nijak zvlášť hezká. Na jeho vkus měla moc krátké vlasy a její přední zuby byly trochu křivé.

Navíc měla nesnesitelný zvyk pohupovat nohou. Dělala to i teď, pod stolem. Cítil, jak se mu botou dotýká nohy. Takový kontakt byl až moc intimní, když si uvědomíme, jak strávila noc – přímo před jeho nosem se milovala s Draculovým synem.

Mína pokračovala, jako by jí bratr nikdy ani nepřerušil. „Gerald, ten její přítel, jí vzal pas a násilím ji někde držel a nutil…“ Podívala se dolů a zakašlala. „Aby sloužila dalším mužům. Yaleně se nějak podařilo utéct a zavolala mi, protože jiné číslo neměla. Přijde sem za mnou. Moc nevím, jak se zachová, až uvidí vás dva,“ zamračila se na Alarika i bratra. „Mužům teď právě moc nevěří.“

„Já zase moc nevěřím vám,“ řekl Alaric a pořád si třel nos. „Zvlášť teď.“

„No jasně,“ odpověděla Mína hlasem plným sarkasmu. „Protože tohle jsem si jen tak vymyslela, abych mohla utéct za svým upířím milencem nebo abych mu prozradila, kde vás najít. Jako bych to nemohla udělat klidně včera večer, když jste se vedle dívali na televizi.

Uvidíme, jak budete reagovat, až se tu objeví, celá zbitá, vyděšená a sama.“

Alaric dal ruku zpátky na stůl, otevřel oči a díval se na ni.

„Chováte se, jako byste tohle už zažila.“

268

Mína se zamračila. „Tohle se děje docela často. Bohužel.“

„Já tomu pořád nerozumím,“ vybuchl bratr. „Je teď z mé sestry upír, nebo ne?“

Alaric i Mína se k němu s úžasem otočili.

„Proč se před tím schovávat? Kousnul ji znovu. Tak je nebo není upírkou? Musíme ji probodnout?“ pokračoval.

„To ti teda pěkně děkuju, Jone,“ ozvala se jízlivě Mína. „Vyprávět si o tom, jak mě probodnete uprostřed Shenanigans, to je teda síla.“

„Už jsem ti to vysvětloval.“ Alaricova bolest hlavy neustupovala.

„Musí ji kousnout třikrát a pak se i ona musí napít jeho krve. Jen tak se z ní stane upírka. Teď se to stalo teprve podruhé. Napila jste se jeho krve, Míno?“

„Ne,“ vykřikla s hrůzou Mína. Alaric cítil, že přestala nohou pohupovat, ale stále se ještě opírala o tu jeho. Určitě si myslela, že je to noha od stolu.

Věděl, že by měl správně svou nohu odtáhnout.

To na tom bylo nejhorší.

Měl by se z tohohle úkolu vyvléknout co nejdřív. Holtzman mohl mít pravdu. Určitě potřebuje pomoc psychologa.

„A taky se té krve nikdy nenapiju,“ trvala na svém. „Já totiž mám ráda slunce a obědy v Shenanigans. I když to vlastní Consumer Dynamics Inc., takže to tu za chvíli budou zřejmě ukazovat v Nenasytné, podle toho, jak se to teď vyvíjí,“ dodala nejasně. „A mohla bych si tu pak takhle uprostřed dne sedět, kdybych byla upírka?“

Podívala se nahoru ke stropu. „Nemůžu věřit tomu, že právě o tomhle si povídáme v Shenanigans.“

Objevila se servírka a nepřátelsky před ně postavila jejich pití. Pro Jona si schovávala děkovný úsměv.

„Vaše Taco Torpedos a plněné bramborové plátky budou hned, pane,“ řekla.

Vedle u stolu seděl muž v černé kožené bundě a khaki kalhotách.

Najednou mu u pasu zavibroval mobil a on se zakuckal. Na celou restauraci se ozval dětský hlas: „Tati, jsi to ty?“

Zelené kalhoty se nezatvářily moc vesele a přepnuly tlačítko po straně telefonu. „Jsem to já, kocourku. Jsem na Times Square.“ Naproti němu seděla žena s nepřirozeně velkým falešným poprsím, které vystavovala ve své příliš malé vyšívané halence na odiv. Přes ni měla 269

kožešinovou bundu. Usrkávala z ledového daiquiri a dlouhými nehty s francouzskou manikúrou vyťukávala zprávu.

Alaric se na muže varovně zadíval. Ten předstíral, že nic neviděl.

„Tady je,“ řekla Mína, postavila se a narovnala se, jako by měla v zádech pravítko.

Alaric se otočil a uviděl dívku, která vklouzla na židli u stolu pro dva, v tmavém rohu restaurace daleko od míst, kde slunce pronikalo dovnitř velkými tabulovými skly vedoucími na Times Square.

Dívka měla na očích velké sluneční brýle, i když byla vevnitř, což vyvolávalo určité podezření…

… kdyby nebylo ošklivých fialových modřin, které zahlédl, jak vykukují na jedné tváři zpoza spodního kraje obrouček. Na sobě měla šedou bundu s kapuci přes hlavu, zpod které jí sem tam vykukovaly chomáče nepříliš dobře ostříhaných blonďatých vlasů.

Ale to, co na ní Alarica šokovalo nejvíc, byly její boty: bílé střevíčky s obrovskými umělohmotnými motýly na špičce.

Pokradmu se kolem sebe rozhlížela zpoza slunečních brýlí, až jí pohled padl na jejich stůl.

Potom pohled stočila jinam a uchopila jeden z těch devítistránkových jídelních lístků, za kterým pak skryla svou zbitou tvář.

„Můj bože,“ pronesl hrozivě Alaric. Normálně přicházel do styku s oběťmi, které týrali upíři. Nechtělo se mu věřit, že by tohle mohl provést někdo, komu bije srdce.

„Počkejte tady,“ řekla Mína a odložila svůj ubrousek na stůl.

„Hned se vrátím.“

Alaric se taky zvedl. „Půjdu s tebou,“ řekl tónem, který jinou možnost ani nenabízel.

„Zůstaňte tady a nechte mě to vyřešit,“ nedala se Mína. „Měla by z vás strach.“

A pak byla najednou pryč.

Alaric byl zaskočen její rázností. Opravdu, jak se v takové malé osůbce, která navíc každou noc přijde o část své krve, může ukrývat tolik energie? Díval se za Mínou, která opustila box a směřovala k Yaleně. Ta ji pozorovala, jak se k ní přibližuje… a okamžitě propukla v pláč. Mína si k ní přitáhla židli, objala ji kolem ramen a něco jí konejšivě říkala.

270

„S mojí sestrou se ale dají zažít věci, co?“ zhodnotil situaci Jon a míchal brčkem led ve své kole. „Opravdu nevím, co na ní ten kníže vidí.“

Alaric zabručel, aniž by se dalo poznat, jestli souhlasí nebo ne.

Začínal si o tom všem vytvářet svou vlastní teorii…

„Mohl by mít, kterou by chtěl,“ pokračoval Jon. „Třeba i Taylor Mackenziovou. Proč ksakru stojí o takovou problémovou ženskou, jako je moje sestra?“

Proč? ptal se sám sebe i Alaric. „Tak tuhle ženu potkala v metru?“

zeptal se Mínina bratra, místo aby odpověděl na jeho otázku. „A řekla už jí, že měla vidění, že zemře?“

„Ne,“ usrkl si Jon koly. „Mína jí jen řekla, ať jí zavolá, kdyby se dostala do problémů. Mína lidem neříká, že jim hrozí smrt. Nikdo jí to nevěří, když to zkoušela. Teď už každému dává jen rady.“

Alaric se zase podíval na Mínu. „A co když ji ti lidé neposlechnou?“

Jon se zamračil, celý nesvůj. „No, tak umřou.“

Alaric zakroutil hlavou. Nejenže se ocitl v Shenanigans na Times Square s ženskou, která spala s knížetem temnot. A nemínila s tím přestat.

Ale teď navíc ještě zjistí, že ta žena má opravdu zvláštní schopnosti, jak už tolikrát říkala.

Jestli je to pravda, velice by se hodila jeho zaměstnavateli.

Ano. Proč ne. To Mína Harperová – a ne její bratr – by se měla stát členkou jejich Palatinské gardy a bojovat s nimi proti upírům.

Mít nablízku někoho, kdo by je varoval před smrtonosnou pastí, to by se hodilo, a docela často.

Na druhou stranu si nebyl až tak jistý, kolik času by s ní chtěl v budoucnosti strávit on sám.

„Hádej, tati,“ vřeštěl mužův telefon na vedlejším stole. „Díváme se na Astro Boy!“

„To je fajn, kámo!“ křičel do telefonu ten v zelených kalhotách.

Alaric sevřel ruku v pěst.

„Tak tady se to nese,“ volala servírka, která přinášela vrchovatý tác se smaženým jídlem. „Vaše Taco Torpedos a nadívané bramborové plátky, hranolky a cibulové kroužky…“

„A kde jsou ta smažená křidélka,“ zeptal se nervózně Jon.

271

„Přímo tady,“ řekla servírka a položila před Jona košík s několika tisíci kaloriemi.

„Nádhera.“ Pustil se hladově do jídla. Nestačil ani dojíst snídani, protože Mína trvala na tom, že sem musí dorazit včas.

Alaric si prohlížel jídlo, co bylo před ním na stole. Všechno to vypadalo neuvěřitelně… dobře. Zvlášť ta smažená křidélka.

Jon si asi povšiml Alarikova chtivého pohledu a řekl mu: „Jen si vezmi. Neuvěříš jinak, jak je to dobrý. A radši si vezmi hned teď, protože až se Mína vrátí a pustí se do toho, nic na tebe nezbyde. Proto si neobjednala. Snaží se jíst zdravě, ale většinou to nevydrží. Je tady na tom jídle závislá. Vypadá sice drobně, ale nevěřil bys, kolik se toho do ní vejde. Měl bys vidět její tajný šuplík se sladkostmi, co má v práci. Fakt nechutný.“

Alaric si pečlivě prohlédl košíky s jídlem, pak pokrčil rameny, vzal si jedno křidélko a zakousl se do něj.

Chutě, které mu zaplnily ústa, nedokázal popsat. Foie gras v Per Se se tomu nemohla vůbec rovnat.

Mezitím mužův telefon za ním zase nahlas pípnul a pak se rozvibroval. Zlato zase začalo křičet: „Tati, tati, maminka by chtěla vědět, kdy přijdeš domů.“

Alaric položil ohlodanou kost na stůl. Všechny jeho svaly se napjaly. Dobře věděl, co teď bude následovat. Neměl na vybranou.

Bude muset tady s tím chlapem vytřít podlahu. Za to, že při tak ohromné zkušenosti s novými chutěmi ruší nejen je, ale i ostatní hosty v restauraci. To je přece nevychovanost.

Jon si ubrouskem otřel ústa. „Ne,“ řekl a uchopil ho za ruku. „Nech to na mně.“

Alaric se skepticky díval na Jona, jak se zvedl ze židle, postavil se k sousednímu stolu a vyrval mužovi v zelených kalhotách telefon z ruky.

„Kocourku,“ řekl do telefonu. „Mohl bys vyřídit své matce, že otec teď nemůže přijít, protože je na obědě s jinou ženou? A ta jiná žena má opravdu pořádný kozy. Nezapomeň to svý mámě říct přesně takhle, má fakt vobrovský kozy.“

„Tak dobře,“ řekl nadšeně do telefonu „kocourek“.

„Co si to dovolujete!“ vyletěl chlápek v zelených kalhotách a postavil se tak rychle, že se židle za ním převrátila na zem.

Alaric si vzal další křidélko a bavil se celým představením.

272

Ale jen do chvíle, než si všiml, že nějaký muž v mikině s kapuci a kšiltovkou vraženou hluboko do obličeje jde nahoru po schodech a přes zrcadlové brýle zírá směrem k Míně a Yaleně.

Alaric odložil křidélko a sáhl po ubrousku, aby si do něj otřel prsty.

„Phile, nerozčiluj se, pamatuj na své srdce,“ upozorňovala muže žena v kožešině.

„Možná by bylo lepší vyřizovat si telefonáty venku,“ řekl mu Jon a podal mu telefon. „Ušetříte si tím problémy.“

„Možná to tak udělám,“ odpověděl a v tu chvíli jeho telefon zase zapraskal a ozval se z něj nespokojený ženský hlas: „Phile? Phile? Co mi to náš kocourek povídal o té jiné ženě?“

Phil zmáčkl tlačítko a ženin hlas se náhle ztišil. Přiložil telefon k uchu a řekl: „Ne, zlato, nic se neděje, to byl jen vtip. Nějaký newyorský blázen.“ Pak se otočil a zamířil ke schodům…

… a rameny se otřel o chlapíka v baseballové čapce a slunečních brýlích, sahajícího rukou v kožené rukavici pro něco do kapsy své bundy, který se blížil ke stolu Míny a Yaleny.

Alaric zaklel, vyběhl z boxu a zároveň vytahoval svůj meč.

Jon se vrátil do boxu, spokojený sám se sebou.

„Tak vidíš,“ řekl Alarikovi, „někdy to jde vyřešit bez mávání mečem… počkej. Co se děje? Kam jdeš?“

Ale Alaric už proběhl kolem ženy v kožichu, která zatím dopíjela své daiquiri a posílala esemesky. Jeho Seňor špičatý už byl z pochvy venku. Samozřejmě že ten chlap v mikině a baseballové čapce byl Yalenin přítel Gerald, kdo jiný by to taky mohl být? Teď vytáhl něco malého černého z kapsy kožené bundy a přitiskl to Míně k zádům.

Tiše k ní něco promlouval a sluneční brýle a kšilt mu stále chránily obličej.

Nikdo v restauraci jim nevěnoval sebemenší pozornost. Všechny oči teď sledovaly Alarika, blázna v koženém kabátě, který si tu mával mečem. Jediný Alaric si všiml toho, že se Mína celá napřímila, oči se jí rozšířily hrůzou a pohled měla plný strachu.

Yalena naproti ní ale nevypadala ani trochu překvapeně. Spíš jako by se jí ulevilo, že zbraň nemíří na její hrudník.

To ale trvalo jen do chvíle, než se vedle nich objevil Alaric.

Teprve pak Yalena konečně zareagovala. Její ústa údivem vykroužila písmene o.

273

Její překvapení bylo ještě větší, když jednou rukou chytl Geralda za krk a druhou rukou s mečem naplocho přitlačil na Geraldovo zápěstí tak, až ho donutil pustit zbraň.

Alaric zahlédl na zemi dvaadvacítku Tubera.

„Chtěl jste si jen tak trochu zatrénovat na střelnici?“ zeptal se Geralda.

Gerald otevřel ústa a zasyčel. Ukázal nebývale ostré řezáky a ostrý hbitý jazyk, který se mu vysouval z úst ven a zase zasouval dovnitř jako hadovi. Mína s očima rozšířenýma hrůzou vyskočila ze své židle a narazila do zdi, ze které shodila na zem nějaké obrázky. „Proboha,“

křičela. „To je…“

„Ano, to je.“ Alaric mluvil klidně a stále držel upíra za krk.

„Pomozte mi prosím a sáhněte mi do kapsy.“

Mína zvedla třesoucí se ruku a zabořila ji do hluboké kapsy Alaricova kabátu.

„Mám to,“ řekla potom, vytáhla ven malou skleněnou lahvičku a zvědavě si ji prohlížela. „Co to je?“

„Svěcená voda. Vychrstni mu ji do obličeje.“

Když to upír uslyšel, začal ještě víc jedovatě syčet a zakousl se Alarikovi do ruky.

Mína se střídavě dívala z lahvičky na upíra, který měl v tváři nevýslovně vyděšený výraz.

„Nemůžu to udělat,“ dostala ze sebe šokovaně.

„Ale můžete, Míno,“ přesvědčoval ji Alaric. „To už není člověk, je to stvůra. Podívejte se na něj. Chtěl vás zastřelit.“

„To není ten důvod,“ řekla Mína.

„Nechci rozrušit všechny hosty v téhle restauraci tím, že bych mu usekl hlavu,“ řekl Alaric. Byla to pravda. Všichni kolem stolů přestali jíst a zmateně zírali, co se to děje. „Ale potřebuju ho zneškodnit. Tak prosím udělejte, o co vás žádám, a postříkejte ho tou svěcenou vodou.

Nic se neděje. Je už stejně mrtvý. Nijak mu tím neublížíte.“

„Ne,“ řekla Mína a zavrtěla hlavou. „Já to opravdu nedokážu. Je to Stefan Dominie, nová hvězda z Nenasytné. Věděla jsem, že ho odněkud znám. Viděla jsem ho na fotce, co mi ukázala Yalena ve svém mobilu. On je ten Gerald.“

„Tak to je skvělé,“ řekl Alaric. „Tohle je bezpochyby ten nejhorší případ, jaký jsem kdy měl.“

274

46)

13.00, sobota, 17. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11A

New York, stát New York

Emil nevěděl, jak by svou vzlykající manželku utišil. Nikdy neviděl Mary Lou tak rozrušenou.

“Je to třeba jen na krátkou dobu,“ řekl. Mary Lou hodila plnou náruč značkového oblečení, většinu z něho ještě na ramínkách, do svého bytelného kufru značky Louis Vuitton. Služebná měla dnes volno. Nikdo jiný to za ni sbalit nemohl.

„Tenhle byt mám moc ráda,“ vzlykala. „ Nechci se odstěhovat.

Budou mi chybět všechny ty výprodeje vzorkových šatů.“

„Brzy se zase vrátíme,“ uklidňoval ji Emil.

Sám tomu ale nevěřil ani za mák. Řekl to, jen aby ji uklidnil, když tak usedavě plakala.

„V Tokiu se dá taky dobře nakupovat,“ přesvědčoval ji.

„Tokio!“ opakovala zničeně Mary Lou. „Co tam budu dělat, v Tokiu? Nic!“

Přesně tak, pomyslel si Emil. Nebude tam nikdo, pr0 koho bys pořádala večeře a posílala mu e-maily.

Ale neodvážil se to říct nahlas.

„Bude se ti tam líbit,“ řekl místo toho. „A opravdu si nemyslím, že bys měla brát s sebou tolik šatů. Můžeš si vybrat až tam, cokoliv budeš potřebovat,“ dodal trochu váhavě, protože ji nechtěl ještě víc rozrušit. „Pospěš si, miláčku. Viděl jsem toho lovce upírů ve výtahu s tou Harperovic holkou už před pěknou dobou. Určitě se brzy vrátí. Už nemáme moc času.“

„S Mínou!“ Vyhrkla to jméno, jako by to bylo zakleté slovo. „Po tom, co všechno jsem pro ni udělala! A právě ona nás musí prozradit.“

275

Emil se netrpělivě podíval na hodinky. „Řekl bych, že na vybranou moc neměla,“ řekl. „A dohromady s Lucienem jsi ji dala ty. Opravdu nevím, co sis představovala. To nikdy nedělalo dobrotu, míchat nás s lidmi.“

Mary Lou se snažila zavřít víko svého kufru. Nešlo dovřít. Emil si nebyl tak úplně jistý, jestli jeho ženu dopálilo víc to, nebo jeho poznámka. Zapomněla na všechnu trpělivost a začala křičet. „Já jsem taky byla člověk, když jsme se poznali! To se už nepamatuješ? Chceš snad tvrdit, že se k sobě nehodíme?“

„Ale to v žádném případě, miláčku,“ řekl Emil. Přiskočil, otevřel znova kufr a začal dovnitř zastrkávat všechny visící rukávy a kožešinové manžety, které vykukovaly ven z kufru. „Já jen říkám, že jsem rád, že je kníže se slečnou Harperovou, že ji má tak rád, ale dohromady s pozorností, kterou média věnují těm mrtvým dívkám, je jasné, že Palatinská garda sem přišla čmuchat. A tak na nás samozřejmě přišli. A teď… však víš.“

Mary Lou těžce oddechovala a klesla na postel vedle kufru, její vždy upravené blonďaté vlasy byly rozčepýřené a make-up rozmazaný.

„Jestli nás chce zabít, tak proč nepřijde hned?“ dožadovala se.

„Radši se dám probodnout dřevěným kůlem, než abych opustila Manhattan.“

Emil si pomyslel, že tohle byl pořádný nesmysl, ale radši nic neřekl, protože jeho žena byla všemožnými emocemi už tak dost přeplněná.

On sám se necítil ve své kůži už od samého rána, kdy se setkal s knížetem, který se zničehonic objevil venku na terase a pak se přesunul do jejich obývacího pokoje.

„Můj pane,“ vykřikl Emil. „Je všechno v pořádku?“

„Ne,“ odvětil Lucien. Košili měl až do pasu rozepjatou a odhaloval tak celé své štíhlé tělo. Emil si posteskl, že je škoda, že se stal upírem až ve středním věku. Už nikdy nebude moct mít tak krásnou postavu.

„V bytě Míny Harperové je žoldák z Palatinské gardy.“

Emil málem upustil sklenku s lidskou krví, kterou popíjel k snídani. „Cože?“

„Ano, je to tak,“ potvrdil smutně kníže. „Radil bych tobě i Mary Lou, abyste si okamžitě našli jiné bydlení.“

Emil si nebyl jistý, jestli knížeti dobře rozuměl.

276

„Pane? Nebylo by… neměli bychom…“ koktal. Co ale měl jinak dělat, když musel vyslovit takovou věc. „Myslím… neměli bychom ho radši zabít?“

„To nepůjde,“ řekl Lucien a zabořil se do jednoho z oblíbených hlubokých křesel Mary Lou. „Mína má zvláštní schopnosti, víš?“

Tohle Emila už dokonale zmátlo. „Cože?“ zeptal se znovu. Dost hloupě, musel uznat. Byl o plných sto let mladší než kníže – naštěstí pro něj, protože když slyšel o tom, čím musel Lucien projít od svého čerstvě obráceného otce – a tak si nikdy úplně nezvykl, že je spřízněn s vládnoucím rodem, a také nikdy pořádně nevěděl, jak se má chovat.

„Dokáže předpovídat, jak lidé zemřou,“ vysvětloval Lucien. „Tedy lidé. A teď mám tu samou schopnost i já, když jsem se z ní napil.“

Nebyl z toho právě nejšťastnější.

Najednou Emilovi došlo, co kníže dělal celou noc.

To je tedy zvláštnost. Nikdy o nikom takovém dřív neslyšel, tedy aby to byla pravda. O nikom, kdo by dokázal něco předpovídat.

A Lucien teď taky bude moci předpovídat… samozřejmě by bylo lepší, kdyby dokázal předpovídat zajímavější věci než to, kdy nějaký člověk zemře… třeba výsledky sportovních utkání.

Kníže pokračoval: „Mína měla vidění, že zabiju jejího bratra a toho žoldáka. To nesmíme připustit.“

Emil nevěřil vlastním uším.

Kníže odmítal zabít člena Palatinské gardy, která přitom ohrožovala samou jejich existenci?

Emil chápal, že Lucien chce dělat věci jinak, než když byl pánem temnot jeho otec.

A byl to dobrý obchodní tah, týkající se jejich pověsti: že se už nesmějí zabíjet lidi kvůli krvi – zvláště ne ženy a děti – to by Dracula nikdy nepochopil.

Ale když se tenhle papežský spolek snaží o jejich úplné vyhubení, nepřipadalo mu normální nechat je na pokoji.

Ale Emil dobře věděl, že s knížetem nemá význam se dohadovat.

Na to si svého krku ještě dost cenil.

„Samozřejmě, můj pane,“ řekl.

„Nechci ale tebe ani Mary Lou vystavit nebezpečí,“ pokračoval Lucien. „Takže se sbalte a hned odjeďte. Neradil bych vám, abyste jeli do Sighişoary, tam už můžou být teď taky.“

277

Emil tomu naslouchal s rostoucím strachem. Že by se dozvěděli i o Sighişoaře? Tam žil přímo pod nosem Palatinské gardy po celá staletí.

A teď jen proto, že se kníže zamiloval do té dívky odvedle – která byla tak trochu blázen a měla vidění –, má on všechno nadobro opustit? Místo aby zůstal, kde je, a bojoval?

„Dobře, můj pane,“ bylo ale všechno, co na to řekl.

Protože nikdy nic jiného neříkal.

Ale nebylo to to, co by chtěl říct.

„A co váš bratr?“ zeptal se.

„Co je s mým bratrem?“ zamračil se Lucien.

Emil si pomyslel, že asi zašel až moc daleko.

Ale Dimitrij tu určitě bude chtít zůstat a bojovat.

A z toho vzniknou problémy.

Emil věděl, že svá další slova bude muset volit velice opatrně. „Jen mě napadlo, jestli byste také nechtěl varovat svého bratra, že Palatinská garda je tady, aby on i váš synovec stačili také utéci.“

„Svému bratru něco řeknu, až k tomu bude příhodná chvíle,“ řekl kníže.

Emil si pomyslel, že už asi ví, odkud vítr fouká.

A tehdy si taky řekl, že bude nejlepší, když knížete poslechne a dostane Mary Lou z města co nejdřív.

A to nejen proto, že Palatinská garda byla téměř u jejich dveří a že bude využita jako zástava v chystajícím se boji mezi dvěma bratry…

Ale protože zahlédl v očích knížete záblesk, který tam nikdy předtím neviděl…

Emil si dokázal dobře domyslet, kvůli čemu nebo spíš komu tam kníže ten záblesk měl.

Už se na Mínu Harperovou nikdy nebude dívat stejnýma očima, tedy jestli ji vůbec ještě někdy uvidí.

Teď se otočil ke své ženě, která si do dalšího kufru balila boty, a řekl: „Miláčku, to stačí. V Tokiu mají také boty.“

Mary Lou se na něj podívala se slzami v očích. „Ale já některé z nich mám už přes čtyřicet let! A teď se zase znovu vrací do módy.“

„Vrátíme se pro ně, miláčku,“ uklidňoval ji a položil jí ruku jemně na rameno.

„Víš to jistě?“ zeptala se ho a hlasitě popotáhla nosem.

Emil se vrátil v myšlenkách k tomu pevnému výrazu ve tváři knížete. Neměl ponětí, co má Lucien za lubem.

278

Ale byl si jistý, že něco plánuje.

„Určitě,“ řekl své ženě. „Musíme jít. Bitva se blíží.“

„Už jsi o tom mluvil,“ popotahovala stále Mary Lou. „Ta Palatinská garda…“

„Ne,“ řekl Emil. „Je to boj mezi knížetem a jeho bratrem.“

„To je jasné už dlouho,“ odsekla hořce Mary Lou. „Nenávidí se už po staletí. Proto jsem si taky myslela, že když kníže potká nějakou milou dívku, mohl by trochu roztát. A myslela jsem si, že Mína se k němu hodí, kvůli tomu, co má.“

Emil na ni zíral. „A co má, miláčku?“

Ona to přece nemůže vědět. Jak by se to dozvěděla? On to taky nevěděl, dokud mu to dneska ráno neřekl sám kníže. A on věděl o všem, co se v jejich světě odehrává, ne?

Mary Lou mávla netrpělivě rukou. „ Předvídá, jak lidé zemřou.

Myslela jsem si, že by se to knížeti mohlo líbit. Že je jiná než ostatní dívky.“

„Ty jsi o tom věděla?“ ptal se Emil s rostoucím strachem. „Ty jsi to věděla už předtím, než jsi ji k nám pozvala na večeři… k nám domů… s knížetem?“

„Samozřejmě, že jsem to věděla.“ Dívala se na něj jak na toho největšího hlupáka. „Jezdím s ní ve výtahu skoro každý den. Ty si myslíš, že nevím, co se jí honí hlavou? Někdy je to trochu zamlžené, to je fakt. Ale její bratr, ten se dá číst jak otevřená kniha. Dala jsem si dvě a dvě dohromady. Musím přiznat, že jsem často měla chuť se do ní zakousnout, abych věděla, jaké to je. Ale ty jsi mě vždycky varoval, že tam, kde bydlíme, to nesmíme dělat. Když jsem zjistila, že přijede kníže, napadlo mě, jestli by nebylo hezké, kdyby se ti dva dali dohromady. Dívka, co dokáže každému předpovědět, jak umře, a tvůj bratranec, kníže temnot, s tím vším, co umí? Vytvořili by spolu opravdu mocný pár. A kdyby ji pro nás získal… napadají mě různé možnosti!“

„Mary Lou,“ kroutil nevěřícně hlavou Lucien. Cítil, jak mu tuhnou i vnitřnosti. „Ale nikomu jsi o tom neřekla, že ne? O tom, co Mína umí? A o ní a o knížeti, že se do sebe zamilovali. Řekni mi, že jsi to nikomu neprozradila.“

„Ani moc ne,“ řekla Mary Lou a víčka se jí chvěla, „myslím tím nikomu, na kom by nějak zvlášť záleželo. Jen Lindě. A Faith. A taky 279

Carol od tebe z kanceláře. A Ashley. Jo a samozřejmě to ještě ví Becky.“

„Do háje,“ zaúpěl Emil.

A natáhl se k telefonu.

280

47)

19.00, sobota, 17. dubna

Fara svaté Kláry

Sullivan Street č. 154

New York, stát New York

Mína seděla u nablýskaného stolu naproti Yaleně a pozorovala ji, jak třesoucíma rukama zvedá ke rtům horkou čokoládu. I několik hodin po jejím vysvobození se jí stále ještě třásly ruce. Mína si nebyla jistá, jestli se vůbec někdy třást přestane, po tom všem, co prožila.

„Ještě trochu horkého mléka?“ zeptala se sestra Gertruda, která procházela kolem s konvicí.

Yalena neodpovídala. Nebylo jasné, jestli nerozuměla, co jí jeptiška říká, nebo jestli byla od všech těch ran, co jí uštědřili její věznitelé, hluchá.

Nebo byla jen v šoku z toho, co se stalo.

Mína by se jí nedivila. I ona byla ještě trochu vyděšená z toho, jak Alaric přeskákal všechny stoly, jednou rukou zneškodnil Stefana a pak přesvědčil všechny hosty v Shenanigans, že Stefan je drogově závislý a že Alaric je policista v přestrojení a právě ho zatýká.

Mína věděla, že kdyby tam seděla ona a pojídala ta smažená křidélka, tak by tomu sama nikdy neuvěřila.

Všichni se s tím ale spokojili, dokonce i číšníci a kuchař, jenž za způsobené příkoří nabídl všem hostům cibulové kroužky.

Pak se vydali po schodech dolů. Chtěli chytit taxík, který by je dovezl do svaté Kláry, kde, jak na tom Alaric trval, se Yaleně dostane veškeré pomoci. V tu chvíli zjistili, že se v šeru pod schody schovávají další dva upíři a čekají na ně.

Jakmile ale uviděli Alarika, jak drží Stefana a míří na něj špičkou meče, vyrazili skrz kuchyni ven a zadními dveřmi do tmavé uličky, 281

kde na ně čekalo auto. Auto mělo skla zatmavená téměř do černa a rozjelo se s kvílením pneumatik. Tak jim to alespoň popisoval Jon, který se za nimi vydal. Asi si mysleli, že tam bude jen Mína a Yalena a samozřejmě Stefan, ale nepočítali s tím, že se tam objeví ještě Mínin bratr a ten kolohnát z Palatinské gardy.

Nejdřív Mínin přítel. Pak jejich sousedi. A teď jeden z herců, se kterým spolupracovala.

Ukáže se snad, že všichni kolem ní jsou upíři?

Mína si byla jistá, že Stefanovu tvář už někde viděla. Jen si to nedokázala spojit. Ale proč se Stefan – jenž, jak se ukázalo, je Gerald – snažil unést právě ji?

Alaric byl v jiné části fary svaté Kláry a pomocí stříkání svěcené vody na různé části Stefanova těla se snažil nalézt na tuhle otázku odpověď.

Tam, kde seděla, ve farní kuchyni, jen těžko mohla slyšet upírův nářek.

„Jen si dej,“ nalila sestra Gertruda do Yalenina hrnku další mléko, i když dívka nedala sebemenším gestem najevo, že by ještě nějaké chtěla. Pak se jeptiška sehnula a narovnala jí přikrývku, kterou jí předtím přehodila přes ramena. „Je hezká a teplá. Zahřeje tě. Zahřeje tě i na duši.“

Yalena ani nevěděla, jaké má štěstí, že nějakou duši stále ještě má.

Nebo to možná věděla. Mína si nebyla jistá, co vlastně ví. Ale jedním si jistá byla.

To, jak v Shenanigans zachránil Alaric Yalenu i ji, úplně změnilo její přístup k němu. Za to, že dokázal přeskočit několik stolů a chytit holou rukou pod krkem upíra, který ji chtěl unést.

„Děje se tohle často?“ zeptala se Abrahama Holtzmana a hlavou kývla směrem, odkud bylo z dálky slyšet sténání Stefana Dominika.

Abraham se Míně a jejímu bratrovi představil jako Alarikův šéf.

Přecházel teď nervózně po kuchyni, občas vrazil do sestry Gertrudy a vždycky řekl: „Omlouvám se vám, sestro.“

„Proboha ne,“ řekl a zastavil se uprostřed kuchyně. Vypadal zděšeně. „Za normální situace tohle nikdy neděláme. Alaric má samozřejmě své vlastní metody, i když, ehm, nemohu říci, že bych s nimi právě souhlasil. Překvapivě se ale časem ukázaly jako velice efektivní.“

282

Mína zvedla ruku, aby ho zastavila. „Dál už nic neříkejte,“ zarazila ho suše. „Dokážu si to představit.“

Trochu ji znervózňovalo, jak se její bratr kavalírsky nabídl Alarikovi a několika františkánským bratrům, že jim pomůže při Stefanově mučení.

„Slečno Harperová,“ zeptal se jí trochu rozrušený Abraham Holtzman. „Z vašeho tónu se mi zdá, že nejste právě nakloněna Alariku Wulfovi a celkově ani Palatinské gardě, což je pro ženu ve vaší situaci naprosto pochopitelné.“

Mína cítila, že se zase červená. Věděla, že Alaric svému šéfovi dozajista popsal, v jaké je situaci a že spí s knížetem temnot. To jí dost vadilo. Že tenhle starší muž, který byl dost starý na to, aby mohl být jejím otcem, zná i ty nejmenší detaily z jejího soukromého života.

Věděla to snad i sestra Gertruda? Mína vrhla rychlý nervózní pohled směrem k ní. Ale ona se právě snažila jemně přinutit Yalenu, aby snědla alespoň kousek čerstvě upečené čokoládové sušenky, které právě vytáhla z trouby. Mína se cpala jejími sušenkami od chvíle, co vylezli z taxíku a posadili se ve farní kuchyni. Alaric schovával Stefana před denním světlem pod svým pláštěm, měl meč stále přiložený na jeho hrdle. Jejich taxikář z toho byl perplex.

Abraham Holtzman pokračoval: „Ať už jste z Alarika Wolfa získala jakýkoliv dojem, a věřím tomu, že to může být velice složité, měla byste vědět, že je jedním z našich nejlepších bojovníků. Každý rok zneškodní víc upírů než jeho kolegové za celou svou kariéru. Daří se mu toho dosáhnout s nulovou ztrátou na životech mezi civilisty, což je při naší práci opravdu zásadní.“ Abraham se zamyslel. „Nechová se vždycky vybraně. V tom bych s vámi souhlasil. Ale kdybyste znala jeho původ, pochopila byste.“

Mína pozvedla obočí. „Jeho původ?“ zeptala se.

„Ano, je to…“ Abraham se nespokojeně ohlédl po sestře Gertrudě i Yaleně a zašeptal. „Parchant.“

Mína musela potlačit smích.

„V Americe o takových lidech říkáme, že byli vychováváni svobodnou matkou,“ zašeptala. „A nikomu to tu nijak nevadí. Stává se to mnoha lidem.“

„Ale ne v jeho případě,“ pokračoval Abraham. „Jeho matka byla na drogách a opustila ho. Vyrůstal na ulici, než se dostal do dětského domova, kde si ho vybrala do svých řad Palatinská garda.“ Mína se ani 283

nestačila vzpamatovat z toho, co se o Alarikovi dozvěděla. Že ho celý život pronásledovala taková tíha. Holtzman ji hned zaskočil otázkou.

„Ale co vy byste mi mohla říct o svých neobyčejných schopnostech?

To asi nebude pravda, že? Alaric to špatně pochopil. To se mu stává často. Pochopitelně často zaměňuje přání za skutečnost.“

Mína se naježila. Co je to se všemi těmi chlapy, co pracují v Palatinské gardě. Jsou všichni tak arogantní?

„Ano,“ řekla. „Správně. Nepochopil to.“

„Taky jsem si to myslel.“ Abraham se podíval ven z okna a pak na hodinky. „Začíná zapadat slunce. Sestro, bude lepší přesunout slečnu Yalenu do pokoje bez oken.“

„To je dobrý nápad,“ řekla sestra Gertruda. Položila jemně ruku na Yalenina ramena. „Pojď se mnou, drahá.“

„Počkejte,“ řekla Mína, když viděla, jak Yalena poslušně vstává a nechává se odvést sestrou z kuchyně. „Nerozumím tomu. Pokoj bez oken? Co si myslíte, že by se po západu slunce mohlo stát?“

Abrahamovi se do vysvětlování moc nechtělo. „Je docela dobře možné, že po setmění sem může pro vás přijít Dracul.“

„Pro mě?“ vyhrkla Mína. Nevěřícně na něj zírala. „Co by se mnou Dracul dělal?“

„Tohle je otázka za milion dolarů,“ prohlásil Abraham stejným tónem jako expert na démonologii účastnící se televizní soutěže.

„Nějaký důvod musí existovat, když ten upír dole tak riskoval a pokusil se vás unést za denního světla. Pro něj to znamenalo velké nebezpečí, mohl se na slunci usmažit zaživa. Někdo má o vás zájem, slečno Harperová, a to obrovský zájem. Ať je to už kníže temnot nebo někdo jiný…“

Mína už otvírala pusu, aby mu sdělila, jak směšné je si myslet, že za tím únosem by mohl být Lucien. Těsně předtím, než za svítání v Lucienově náručí usnula, z něj dostala slib, že odejde a nikdy se nevrátí… jinak by mohl zabít jejího bratra a Alarika.

Ale že by ji chtěl proti její vůli unést, jen aby mohli být spolu? To nikdy. Lucien ji miloval a ona milovala jeho. Nikdy by za ní nikoho neposlal. V nejhorším by ji unesl on sám.

Ale počkat! Ne, to by neudělal.

Abraham Holtzman jí ale stejně nedal prostor něco říct.

„Nejlépe uděláme, když se tady teď opevníme a připravíme se na dlouhou noc. Vy a já se můžeme bránit, samozřejmě, ale tahle mladá 284

dáma…“ vyslal soucitný pohled směrem k Yaleně, která stála ve dveřích a sestra Gertruda ji objímala kolem ramen. „Nejlepší pro ni bude se zachumlat v posteli.“

Sestra Gertruda pokývala hlavou a bylo vidět, že není nijak nadšena nápadem, že její fara by se teď po setmění mohla stát terčem útoku upírů.

„Pro jistotu jí pověsím na dveře nějaký česnek,“ řekla potom s účastným pohledem.

„Skvělý nápad,“ souhlasil Abraham Holtzman. „Staré zvyky jsou ty nejlepší.“

„A svou poloautomatickou berettu se stříbrnými náboji jsem připravila sem. Tím by se taky dalo pár těch bestií zlikvidovat,“ dodala sestra Gertruda klidným hlasem.

Mína vykulila oči. Už věděla, proč se jí tu něco nezdá.

Tihle lidé jsou úplní blázni.

V tu chvíli všechny překvapila Yalena, protože otevřela ústa a chtěla něco říct. „Já…“ Pohled jejích modrých očí byl upřen na Mínu.

Yalena stála ve dveřích zahalená do toho nesmyslně velkého šálu, s robustní rukou sestry Gertrudy kolem svých ramen.

„Je… mi to… líto,“ podařilo se jí ze sebe nakonec dostat a v oku s napuchlými víčky se jí objevila slza, která jí pomalu stékala po zhmožděné tváři. „Já tobě nechtít volat, Mína. Já nechtít takové problémy i tobě. Ale on najít karta, od tebe. Hned najít. A dnes, já nevědět proč. Muset ti volat. Mluvit, že udělat mi to, co další ženy, když já nevolat. Omlouvám se.“

Oběma rukama si přikryla tvář a usedavě se rozplakala. Sestra Gertruda objala Yalenino štíhlé tělo.

„Tak to chodí, děvče,“ řekla jí konejšivě. „Jsou to nechutné, nechutné stvůry. Sebe z ničeho obviňovat nemusíš. Ty jsi nic nevěděla.“

„Já nevědět,“ vzlykala Yalena do hábitu sestry Gertrudy. „Já nevědět.“

Mína se zvedla od stolu a šla k Yaleně. Pohladila ji a srdce se jí svíralo lítostí.

„Nic se nestalo, Yaleno,“ opakovala. „Udělala jsi správnou věc, že jsi zavolala. Vždyť jsem ti to sama říkala, ať zavoláš. Řekla jsem ti, že ti pomůžu, a to jsem taky udělala.“ Vlastně, když se to technicky vezme, pomohl jí hlavně Alaric. Ale ona tam Alarika přivedla i s jeho mečem.

285

„Ale,“ zarazila se Mína. „Potřebovala bych vědět, o jakých dalších ženách to mluvíš?“

Yalena zvedla tvář plnou modřin, pokrytou slzami, popotáhla a řekla: „Ty pro bankéře. Gerald ne herecký manažer.“ Yalenina tvář se pokryla neuvěřitelným smutkem. „Potřebovat ženy, jídlo pro bankéře.“

„Jídlo pro bankéře?“ zakroutila Mína hlavou, zmatená… a vyděšená. „O čem to proboha mluvíš, Yaleno?“

„Bankéři,“ opakovala Yalena a oči se jí rozšířily hrůzou. „Bankéři…

z nich dělat upíry.“

286

48)

19.30, sobota, 17. dubna

Fara svaté Kláry

Sullivan Street č. 154

New York, stát New York

„Můj bože,“ kroutila nevěřícně hlavou Mína, když sestra Gertruda odvedla vzlykající Yalenu do postele. Stejně už nic souvislého nedokázala říct.

„Tak co?“ díval se na ni Abraham Holtzman s potutelným úsměvem. „To víte, sestra Gertruda je náš poklad. Je to obdivuhodná žena. Mimochodem, svatá Klára, současnice Františka z Assisi, založila vlastní řád jen pro ženy. A to by vás mohlo zajímat, slečno Harperová – svatá Klára je taky patronka televize. A to kvůli tomu…“

„Prosím,“ snažila se Mína, aby nebyla nezdvořilá. „Nemyslela jsem sestru Gertrudu, nýbrž…“

Než mohla Mína pokračovat, zazněly v chodbě před kuchyní těžké kroky. Pak se rozlétly dveře a v nich stál Alaric. Pramen světlých vlasů mu spadal přes jedno oko.

„Je… je mrtvý?“ ptala se váhavě Mína. Na jedné straně si přála, aby Stefana zabili, když Yaleně tak ublížil, a zároveň se děsila toho, že si pro někoho přeje smrt, i když je to upír.

„Jen si dáváme přestávku,“ řekl Alaric. Otevřel obrovskou průmyslovou lednici a zíral do ní. „Mám žízeň.“

Mína ho pozorovala, jak se natáhl pro mléko, narovnal se a začal hltat rovnou z láhve, aniž se namáhal nalít si ho do skleničky.

Jeho prací bylo zabíjet upíry, a tak nebylo divu, že se chová… tak pansky.

A když jí teď jeho velitel prozradil detaily o jeho dětství, chápala Mína lépe ten nedostatek dobrých mravů a citu v jednání s lidmi.

287

„Co říkal?“ zeptal se Abraham svého kolegy zvědavě. „Řekl vůbec něco, Wulfe?“

Alaric kysele zkřivil ústa. „To se ti povedlo, Holtzmane. Dneska večer jsi samá legrácka, jak vidím.“

Mína se dívala z jednoho na druhého a pak začala mluvit.

„Opravdu si vážím toho, co jste pro mě udělal. Opravdu ano. Takže kdyby vám to nevadilo, jsem po celém tom děsném dnu unavená a ráda bych šla domů.“ Oči měla plné vzdoru. Alaric se na ni zpoza láhve s mlékem klidně díval. „Já vím, co mi na to řeknete, takže nevím, proč se s tím vůbec obtěžuju. Jsem přesvědčená, že když si s Lucienem promluvím po telefonu, vyjasníme si hodně věcí. Jen mě nechte si s ním promluvit. Něco z toho, co říkala Yalena… řekla bych, že Lucien o tom vůbec neví. A… taky…“ dodala ještě spěšně, „Jack Bauer potřebuje vyvenčit.“

Alaric, jenž v jedné ruce stále držel mléko, se teď zahleděl k oknu.

Venku byla stále větší tma. Mínu napadlo jen jediné, jak by popsala jeho výraz, když se zmínila o psu.

Vypadal, jako by ho někdo nakopnul do zadku.

K jejímu překvapení nezmínil nic z toho, co říkala 0 Lucienovi, jen si jakoby pro sebe mumlal, pohled upřený na tmavnoucí okna, „Ten pes, zapomněl jsem na toho psa.“

„Cože?“ dívala se střídavě na Alarica, do okna a na Abrahama Holtzmana, který také zbledl. Nemusela mít ani žádné zvláštní schopnosti, aby vycítila, že napětí v místnosti rychle houstne.

„Co tím myslíte, že jste zapomněl na psa?“ zeptala se. „Jak tomu mám rozumět?“

Než alespoň jeden z nich mohl odpovědět, rozlétly se znovu dveře do kuchyně a vešel její bratr. Na něm nebyla znát žádná pýcha jako na Alaricovi, právě naopak. Šoural se jako starý muž, ramena svěšená, ve tváři zmatený výraz.

Vypadalo to, že se dívá skrze Mínu. Jen si zřejmě ani nevšiml, že ona je v kuchyni, dokud k ní nedošel a nezahuhlal: „Míno, tam jsi měla být, to bylo tak neskutečné.“

Uvědomila si, že myslí to, co se odehrávalo ve farním sklepení…

odkud už dobu neslyšela žádný křik, a proto se také ptala, jestli je Stefan mrtvý.

„Nechci o tom nic slyšet,“ řekla pevně. Nesouhlasila s mučením – a to ani upírů, kteří nemilosrdně zbili mladou dívku a pak ji přinutili, 288

aby zavolala Míně a domluvila s ní schůzku, ze které ji pak chtěli unést.

Bez milosti toho upíra zabít? Nebyla si tak jistá, že by s tím souhlasila, i když celou cestu taxíkem na faru na ni Stefan Dominie zpod Alarikova kabátu syčel nadávky, nazýval ji ďáblovou děvkou a dalšími neslušnými výrazy, že i Alaric Wulf mu musel pohrozit, že jestli nepřestane, tak z něj zvedne svůj kabát a nechá ho usmažit na slunci deroucím se okny do auta.

Ale potom… vždycky tu byla šance, že po nějakém léčení – a možná i s pomocí Šošoniny lásky – by Stefan Dominie mohl své špatné chování změnit. Proč ne? Lucien se také změnil.

A byl to přitom samotný kníže temnot, jenž by měl být tím nejhorším ze všech démonů, proti kterým se Palatinská garda zapřísáhla bojovat.

Jestli ho tedy zabili, tak tím zničili i jakoukoliv šanci, aby se stal lepším, vychovanějším upírem… jako Lucien.

„Chystáte se ho zabít?“ zeptala se nervózně.

„Kéž bych mohl,“ zamyšleně odpověděl Alaric.

„Samozřejmě že ne, slečno Harperová.“ Abraham Holtzman vytáhl z kapsy svého manšestrového saka manuál a začal jím listovat. „Podle platné příručky Palatinské gardy,“ začal číst, když konečně našel stránku, kterou hledal, „je neetické zabít jakéhokoliv démona v době, kdy je v našem zajetí a bezmocný. Soudci Palatinské gardy ho samozřejmě budou za jeho zločiny soudit, a když bude shledán vinným, bude řádně popraven.“

Mína se zadívala na Alarika. „Pak tedy nevím, co vlastně celé dny děláte. Myslela jsem si, že honíte démony a pak je likvidujete. O

žádných soudech jste mi neříkal.“

„K soudu musí dojít vždycky,“ ujistil ji Alaric a odtáhl od úst láhev, ze které se chtěl napít. „Mně démoni vždycky připadali velice úmorní.

Takže kdykoliv najdu nějakého dalšího, hned ho zabiju.“

Mína se podívala na Abrahama Holtzmana, který jí hned začal vysvětlovat, jak to je. „Pokud se upír v zápalu boje snaží zabít někoho z našich, pak je dovoleno se bránit.“

„A zjistil už některý z vás, co se tady vlastně děje?“ zeptala se netrpělivě Alarika i Jona. Nezajímala ji žádná přednáška z příručky pro Palatinskou gardu. A podle výrazu Alarikovy tváře odhadla, že on je na tom podobně.

289

„Ten parchant neřekl nic,“ prohlásil Jon. „A to jsme lili svěcenou vodu na tu jeho…“

„Říkala jsem, že o tom nechci nic vědět,“ připomněla mu Mína s rázně zdviženou rukou.

Jon si toho ale vůbec nevšímal. „Mají schopnost obrovské regenerace. Je to opravdu neuvěřitelné, Míno. Jakmile jim něco uděláš, okamžitě si to vyléčí, tedy pokud jim mezitím neprobodneš srdce nebo neusekneš hlavu. Skoro nic necítí. Jen možná malou chvíli.

Takže nemusíš mít žádné obavy. Stefanova tvář nijak poznamenaná nebude, klidně může filmovat. Co myslíš, Alariku?“

Alaric pokrčil svými pevnými rameny, dal najevo, že tahle konverzace ho nezajímá, a opět se věnoval láhvi s mlékem a kalendáři se svatými obrázky, pověšeném na zdi farní kuchyně.

Jon se nedal zastavit. „Ale měla bys asi varovat Fran a Stana, že si najali opravdového upíra.“ Zdálo se, že se z toho, co se dělo dole, už vzpamatoval, a dokonce se sarkasticky zasmál. „Taylor by mohla mít problém hrát s takovou chodící mrtvolou. Ale kdo ví? Já jsem jen nezaměstnaný systémový analytik…“

Mína ho přerušila. „Co jsi tím myslel, když jsi říkal, že jsi zapomněl na mého psa?“

Alaric odtrhl oči od kalendáře na stěně, otevřel dveře lednice a vrátil napůl vypitou láhev s mlékem tam, odkud ji vzal. Všimla si, že se schválně pohledu na ni vyhýbá.

„Řekni jí to ty, Holtzmane,“ řekl, když se narovnal.

Mína ucítila, že něco není v pořádku. Tón Alarika Wulfa se jí vůbec nelíbil. Nevěděla, jak to popsat, ale nelíbil se jí.

„Akariku,“ ozval se Abraham, „nemá význam dělat unáhlené závěry.“

Alaricův hlas šlehl jak bič. „Když máme fakta přímo před očima?“

„Je na to ještě brzy,“ řekl Abraham, „když nemáme pořádné…“

„Proč tedy upíři napadli Mínu Harperovou?“ dožadoval se odpovědi Alaric.

Teprve pak se na ni podíval a ona byla opět překvapena, jak pronikavé a modré jsou jeho oči… jako obloha. Barva oceánu.

Barva modrého plamene. Tenký pramínek strachu, který cítila v zádech, se najednou proměnil v mocný proud.

„Měla by být tou nejchráněnější ženou ve městě,“ řekl Alaric. „Je vyvolená. Milenka knížete temnot. Nikdo by se neměl odvážit se jí jen 290

prstem dotknout, už ve svém vlastním zájmu. To, k čemu dneska došlo, by se nemělo nikdy stát. A přesto… stalo se to. Honilo se mi to hlavou stále dokola. Proč? Myslím, že na to existuje jediná odpověď.“

Abraham Holtzman něco zabručel. Znělo to jako nesouhlas.

Oba, Mína i Jon, se otočili jeho směrem a podívali se na něj.

Spustil ruku s příručkou dolů a upřeně se zahleděl na Alarika.

„Ne, Wulfe,“ prohlásil. „To není možné.“

„Není?“ zeptal se Alaric. „Tak jaké jiné vysvětlení pro to máš?“

„Přímo se přece nabízí. Jestli to nebyl sám kníže temnot, pak se pár členů Draculu muselo vzbouřit. Čas od času se to stává. Tak jako když napadli tebe a Martina v tom skladu…“

„Tak proč se tak bojí nám to říct?“ dožadoval se ostře Alaric.

Mluvil tak stroze, že Mína až nadskočila.

Ať už tu mluvili o čemkoliv, Alaric tomu věřil.

A věřil tomu tak usilovně, že byl ochoten neuposlechnout a nepřijmout řešení předkládaná jeho velitelem.

„Když neuznává vyšší autoritu, tak proč má takový strach otevřít pusu a říct nám jméno toho, kdo ho poslal, aby namířil zbraň na její záda?“ Alaric přímo hřměl, jeho hlas se rozléhal po celé kuchyni. Míně dokonce připadalo, že hrnce pověšené na zdi slyšela lehce šramotit.

„Tak mi to vysvětli, Holtzmane! Na toho mladíka dole jsem použil, co jsem mohl, ale nic jsem z něj nedostal. Vůbec nic! Je to tak, přesně tak. Přiznej si to, Holtzmane!“

Mína se rychle podívala na Abrahama, aby viděla jeho reakci na tuhle zprávu. Byl popelavě šedý.

Pramínek strachu na jejích zádech jakoby zamrzl.

„Bože,“ řekl ten starší muž. „Myslím si… myslím si… že v tomto případě bych měl zavolat do našeho ústředí.“

„O čem to vy dva mluvíte?“ dožadovala se vysvětlení Mína.

Ledovec, který se jí plížil po zádech, se proměnil v polární ledovou čepičku. „A co má tohle všechno společného s tím, že se chci vrátit domů a vyvenčit svého psa?“

Alaric se na ni zadíval tak, jako by si předtím vůbec neuvědomoval, že tam je s nimi.

„Vy do toho bytu už nikdy nevkročíte!“

291

49)

20.00, sobota, 17. dubna

Fara svaté Kláry

Sullivan Street č. 154

New York, stát New York

„Cože?“ vykřikla Mína. To jediné slovo se odrazilo od lesklé kuchyně jako kulka.

„Hej,“ zvedl Jon ruku. „Nerozhoduj za nás. Myslím, že bychom si měli rozhodnout sami za sebe, jestli chceme riskovat…“

„Vy se chcete rozhodnout sami za sebe? Fajn.“ Alaric otevřel kapsu saka a vytáhl fotku svého partnera, toho, co mu chyběla půlka tváře, a přistrčil ji jim před oči.

„Na tohle jste už zapomněli?“ zeptal se příkře. „To se vám stane, když se vrátíte zpátky do svého bytu. Protože oni tam na vás už budou čekat. A tohle je ještě to nejmenší, co vám udělají.“

„Cože?“ zakřičela znovu Mína, i když teď už o poznání tišeji.

„Ale… proč?“

„Válka,“ vysvětlil Abraham Holtzman. „Alaric si myslí, že se nacházíme uprostřed upíří války. Je mi líto, ale podle důkazů, jaké máme, s ním musím souhlasit.“

„Upíří… válka?“ Mína se dívala z jednoho na druhého. Vzpomněla si na Lucienovu podivnou reakci, když ta samá slova vyslovila onehdy u hraběnky na terase.

„Přesně tak!“ řekl Alaric. On se na rozdíl od svého velitele nijak nepokoušel svůj tón jakkoliv změkčit. Nechtěl nic přikrášlovat. Říkal jen fakta. „A vy, Míno Harperová, jste válečným praporem, kterého se chce každý zmocnit. Proto se už nikdy do svého bytu nesmíte vrátit.“

Mína najednou měla pocit, jako by její kolena byla z pěny.

Natahovala ruku k nejbližší židli.

292

„Ale…“ řekla. „Válka? A s kým?“ Potom dodala: „A co bude s Jackem? V tom bytě zůstal můj pes. Co bude s mým psem?“

Věděla, že nemá význam se o osud psa starat. Nakonec to bylo jenom zvíře.

Ale měla jen jeho.

Zdálo se jí, že Alaric Wulf znovu pohlédl do okna kuchyně. Pak se zamračil.

Co se to děje s těmi okny? Proč jimi byli všichni tak posedlí?

„Počkej,“ vstoupil do toho Jon. „Upíří válka? No dovolte? O čem to tu sakra mluvíte? A co s tím má společného moje sestra?“

Abraham Holtzman trpělivě vysvětloval: „Alaric mluví o boji o trůn knížete temnot. Když Dracula původně uzavřel tu smlouvu s temnými silami, aby dosáhl nesmrtelnosti výměnou za smrtelnou duši, byl pomazán jako ďábelský dědic Pána temnot, vykonavatel satanské vůle na Zemi. Když jsme Draculu zneškodnili, tak hodnost přešla na jeho nejstaršího syna, knížete Luciena, milence vaší sestry.“

Mína zasykla, když uslyšela slova milenec vaší sestry.

„Domníváme se, že Lucien Dracula je v upířím světě velkou výjimkou.“ Abraham pokračoval a palcem ťukal do příručky Palatinské gardy. „O jeho matce, jak asi víte, se říkalo, že je poloviční anděl, a někteří dokonce tvrdili, že mohla mít…“

„Holtzmane,“ přerušil ho Alaric. Když se na něj Abraham podíval, Alaric ukázal na okno. „Pospěš si!“

„Dobře, dobře,“ řekl Abraham a k úlevě všech zavřel knihu. „V

každém případě, Lucien má nevlastního bratra…“

„Dimitrije,“ doplnila slabým hlasem Mína. Zpozorovala zvědavý Abrahamův pohled, který na ni vrhl, a procedila ztuhlými rty: „Řekl mi o něm Lucien. Nemá svého bratra příliš v lásce a nevěří mu.“

„Řekl bych, že pro to má dobré důvody,“ pokýval hlavou Abraham.

„Je to pěkný bídák, ten Dimitrij Antonescu, jak si teď myslím říká.

Mají naprosto rozdílné matky. Ta jeho byla taková ambiciózní, chamtivá žena. A její syn je podle našich informací úplně stejný. Zabil svou vlastní ženu. Nikdy se nesmířil s tím, že trůn přešel na jeho staršího bratra. Nikdy nesouhlasil s tím, jak Lucien od smrti jejich otce řídil všechny záležitosti. Chce všechnu moc získat pro sebe…!“

Jon zamrkal. „Vy si myslíte, že Dimitrij je tím, kdo…“

„Poslal Stefana Dominika, aby se pokusil unést tvou sestru. Chtěl ji použít k tomu, aby donutil Luciena vzdát se trůnu, nebo udělat 293

alespoň nějakou hloupost, aby ho Dimitrij lapil a zneškodnil a tak se vlády zmocnil? Ano,“ řekl Alaric úsečně. „Přesně tohle říkám!“

„Pravděpodobně nějak zjistil, že bratr se… ehm… s vámi vídá, slečno Harperová,“ řekl Abraham. Mína ocenila, s jakou jemností se vyjádřil. „A že jste nějak spojená s Yalenou…“

„Dala jsem jí svou vizitku,“ zamumlala Mína, pořád ještě zmatená zjištěním, že kvůli své lásce k Lucienovi Antoneskovi přišla o svého milovaného psa, byt a pravděpodobně, jelikož Dracul si dokázal zjistit všechno, nejspíš i o svou práci…

Prakticky o celý svůj život.

Ale co bude s Lucienem? Kde je? Ví vůbec, co se děje? Je v bezpečí? Kdyby jen ji nechali, aby mu zavolala!

„Ano, ano, teď už je to jasné,“ přizvukoval nadšeně Abraham.

„Zřejmě našli její vizitku v Yaleniných věcech a později si to celé propojili. Sakra, ti jsou stále chytřejší a chytřejší, co, Alariku?“

„Dokážou číst lidem myšlenky,“ řekla Mína a začalo se jí dělat špatně od žaludku. „Když jsem viděla včera Stefana v práci…

nepoznala jsem ho podle toho obrázku, co mi Yalena ukazovala v telefonu, ale něco jsem… tušila. Musel to vycítit a… moje spojení s Lucienem…“

Zasténala a skryla tvář do dlaní. Zavinila to všechno ona. Svou vlastní hloupostí.

„A máme to,“ ozval se téměř vesele Abraham. „To vysvětluje všechno. Pak šel za Dimitrijem a…“

Jon je přerušil. „Já jsem jel dolů výtahem se Stefanem a jeho agentem, nebo kdo to byl. Jmenoval se Dimitrij.“

Když to dořekl, rozhostilo se tam na chvíli hrobové ticho. Pak Alaric pomalu pronesl: „Ty jsi jel ve výtahu s tím nejzkaženějším ze všech upírů všech dob. Dimitrij Antonescu – neboli Dracula – je všeobecně znám tím, že je hned po svém otci tím nejkrutějším, nejperverznějším a nejzkaženějším stvořením. Máš štěstí, že jsi ještě naživu.“

Teď byl na řadě Jon, aby se zhroutil na jednu z kuchyňských židlí.

„Do háje,“ pronesl a jeho obličej byl stejně bílý jako jeho košile.

Mína mu nic nezazlívala. Věděla přesně, jak mu je.

Nechápala ale, když se pak zeptal: „A co naše věci? Ty, co jsme nechali v bytě? Co jako teď máme dělat? Požádat o pomoc policii?

294

Pochybuju, že nám uvěří, až jim řekneme, že jsme přišli o byt kvůli bandě upírů.“

„Jone,“ okřikla ho Mína.

„Přijdeme o všechno, co máme, ksakru. Vzpomeň si třeba na tu svou novou značkovou kabelku. Ta stála pěkných pár tisíc.“

Když Mína slyšela zmínku o značkové kabelce od Luciena, něco se v ní zlomilo.

„Tohle je směšné,“ rozplakala se. Pak vstala, i když se jí stále třásla kolena. Zjistila, že křičí hlavně na Alarika, opírajícího se o kuchyňský příborník s rukama založenýma na širokých prsou. Ten se na ni znechuceně díval a jeho ústa se jakoby zmenšovala až do velikosti kuličky hroznového vína. „Musíte mě nechat jít domů!“ Samozřejmě ne kvůli kabelce. Už jí na ní vůbec nezáleželo. Šlo o mnohem důležitější věci. „Nebo mě alespoň nechte zavolat Lucienovi. Ten to může zastavit. Opravdu.“

„Ale my to nechceme zastavit,“ řekl Alaric jednoduše.

„Cože?“ Tohle byla ta nejbláznivější věc, co Mína za celý den slyšela. „A proč ne?“

„To je naše pravidlo,“ vysvětloval jí Holtzman přesvědčivě.

„Nechat upírské gangy, ať se navzájem vybijí. Pokud ovšem řádným občanům nehrozí nebezpečí.“

Chvíli trvalo, než jí význam Holtzmanova vysvětlení došel… ale když se tak konečně stalo, bylo to jako rána pěstí do obličeje.

Tak oni si myslí, že Mína jen tak dopustí, aby Dimitrij a Dracul napadli Luciena? Že nezvedne ani prst, aby ho varovala nebo mu pomohla?

Přesně to si mysleli. Nezáleželo jim na něm. Nepřemýšleli o něm jinak než jako o knížeti temnot.

„Takže když Lucien,“ řekla slabě, „půjde za mnou do toho bytu…“

„Přesně to doufají, že udělá,“ řekl Alaric. „A taky tam budou na něj čekat.“

Oči se jí zalily slzami. Alaric z ní nespouštěl zrak.

„Tak to je teda výborné,“ promluvila Mína konečně. Hlas se jí třásl stejně jako kolena. „Ať se upíři navzájem vybijí. Nikoho už ale nezajímá, co bude s mým psem!“

Při posledním slově něco proletělo kuchyňským oknem a všude kolem se rozletěly skleněné střepy.

295

Mínu něco těžkého a tvrdého uhodilo do břicha a porazilo ji to na zem. Později zjistila, že to byl Alaric Wulf. Už se to stalo jednou, a to předešlé noci.

Tentokrát to ale nebylo proto, aby jí zabránil v útěku. Tentokrát ji kryl před plameny Molotovova koktejlu, který vybuchl při nárazu na zeď.

„Jste v pořádku?“ zeptal se jí pak. Jeho tvář byla jen několik centimetrů od její.

Tíha jeho těla, které ji srazilo na podlahu, ji úplně odrovnala.

Věděla, že ji bude zítra bolet celé tělo, ale jinak se jí nic nestalo.

Přikývla a pak zalapala po dechu: „Jone?“

„Jsem v pořádku!“

Podívala se přes Alarikovo široké rameno a spatřila ruku, jež jí zamávala zpoza kuchyňského stolu.

„Jsem v pořádku,“ opakoval Jon. „Ale je tu všude sklo. A hoří stěna.“

„Všichni se kryjte!“ Abraham pospíchal ke dřezu, aby naplnil konvici a uhasil plameny. „Nepřibližujte se k oknům. Už to začalo.“

Létací dveře se opět otevřely a muž s kněžským límečkem u krku zvolal: „Jsou všichni v pořádku? Zdálo se nám, že jsme zaslechli… a sakra!“

„Ano, ano,“ opravil se Abraham. „Jak jsme se obávali, asi sem sledovali Alarika cestou z centra. Zjistěte, jestli otec Josef pořádně na noc zavřel faru. Večerní modlitby se musí zrušit. Nesmíme sem nikoho pustit. Říkal jsem jim, aby dali na dveře ceduli, že je tu malá potopa kvůli prasklé vodovodní trubce. Jone, jdi se podívat, jak otec Bernard dělá kůly z loňských…“

„Dobře,“ Jon vylezl zpoza stolu právě ve chvíli, kdy Alaric podával Míně ruku, aby ji zvedl z podlahy.

Přijala ji, rychle se podívala před rameno na doutnající stěnu v kuchyni a pak pokračovala za Alarikem do chodby. Jeptišky a mnichové – svatá Klára byla obývána františkánskými bratry a klariskami a hned vedle fary byl kostel s klášterem – se snažili dostat na svoje bojové pozice. Za celý svůj život neviděla Mína tolik krucifixů.

„Alariku,“ prosila tiše a sunula se za ním. „Prosím, jen mě nechte zavolat Lucienovi. Musím s ním hned teď mluvit. On je zastaví. Je to jejich kníže. Poslechnou ho!“

296

Alaric se ušklíbl, patrně její naivitě. „Neposlouchala jste snad? Ne, neposlechnou ho! Ne, když právě proti němu vypukla tak velká vzpoura. A opravdu velká. Když teď přemýšlím o tělech těch mrtvých dívek, tak tím to nejspíš všechno začalo.“

„Jak to myslíte?“ dožadovala se vysvětlení Mína.

„Byla to návnada,“ řekl tajemně Alaric.

Mína zavrtěla hlavou. Někdy jí opravdu neskutečně lezl na nervy.

„Nevím, o čem to mluvíte. Yalena říkala něco o bankéřích…“

„O bankéřích?“ Alaric pokračoval v procházení farou a uhýbal jeptiškám s kušemi.

„Alariku,“ kroutila hlavou Mína. „Kam jdete?“

Stejnou otázku mu položil někdo za nimi, hlas byl až moc dobře známý.

„Wulfe!“ zakřičel Abraham Holtzman. „Kam se to chystáte?“

Alaric se zastavil a Mína do něj vrazila.

Pomalu, hrozivě se otočil ke svému veliteli, který stál u dveří.

„Jdu tam,“ prohlásil potom rozvážně Alaric. „Pro toho psa.“

„Pro psa?“ otočila k němu Mína překvapeně hlavu. „Ale…“

Abraham ji přerušil, celý rozčilený. „To snad nemyslíš vážně, Wulfe. Jsme uprostřed válečné situace. Potřebujeme tě tu. Navíc je to úplně bláznivá akce. Vlezeš jim přímo do pasti.“

„Jsem na to zvyklý,“ odvětil Alaric. „Ty tu máš víc trénovaných bojovníků, než bude potřeba. Sestra Gertruda dokáže Draculu zabít i se zavřenýma očima. Otec Bernard jich během loňského vánočního průvodu zneškodnil půl tuctu.“

„O to mi nejde, Wulfe,“ zasyčel Abraham. Ztišil hlas, když kolem nich procházel jeden z noviců. „Nesnaž se tu na tu dívku udělat dojem!“

Mína si uvědomila, že ona je tou dívkou, o které se mluví, a chtěla upozornit na to, jak špatně Abraham situaci vyhodnotil. Alaric Wulf ji přece nenávidí.

„Dosáhneš jen toho, že tě zabijí,“ pokračoval Abraham. „A jestli sis toho nevšiml, my tě tu opravdu potřebujeme.“

„Budu tu zpátky i se psem za necelou hodinu,“ řekl Alaric a zmizel za dalšími létacími dveřmi.

„Ty tvrdohlavý hlupáku,“ zakoulel očima Abraham a vydal se na druhou stranu.

297

Mína se dívala z jedněch dveří na druhé a uvědomovala si, že napáchala větší škodu než ta zápalná láhev. Jak se jen něčeho takového mohla dopustit?

Vyrazila za Alarikem jak střela.

„Stůjte!“ vykřikla.

Alaric stál ve vstupní hale fary a připínal si svůj meč. Podle pohledu, který na ni vrhl zpod svého světlého obočí, přes které mu padaly blonďaté vlasy, nevypadalo, že by byl rád, že ji zase vidí.

Nedivila se mu.

„Co chcete?“ zeptal se.

Najednou si uvědomila jeho výšku, byl obrovský. Jeho ruce, jeho nohy… všechno na něm bylo velké, obrovské. Když vešel do pokoje, nebylo to jen, že by tam vešel, přímo se tam vevalil, pyšně jak lev.

Za posledních dvacet čtyři hodin by se nedokázala dopočítat, kolikrát si přála, aby se u jejích dveří vůbec neobjevil.

A teď, když jí zachránil život už podruhé, nemohla najít slova, aby mu vyjádřila, jak je ráda, že to udělal. A to se živila psaním dialogů!

„Promiňte, nemyslela jsem to tak, abyste tam šel vy,“ dostala konečně ze sebe, natáhla ruku a prsty se dotkla jeho silného zápěstí.

„Tohle nemusíte dělat.“

Jeho ruce měly plno práce s přezkou, která mu u pasu přidržovala meč. „Musím,“ pronesl do ošoupaného koberce s květinovým vzorem.

„Je to moje chyba. Neměl jsem tam toho psa zapomenout.“

„Ale vy jste to ještě nevěděl, Alariku,“ omlouvala ho Mína.

Obemkla mu dlaněmi zápěstí. Jeho kůže byla na omak krásně teplá.

Jak si teď vybavovala, Lucienova byla podivně studená. „Nevěděl jste, že se něco takového stane. Jak byste mohl vědět, že se tam už nevrátíme?“

„Vy ano,“ téměř ji obvinil. Všimla si, jak si ji jeho modré oči důkladně prohlížejí. „Vy víte všechno, ještě než k tomu dojde.“

„Ne,“ přímost jeho pohledu ji znervózňovala. „Všechno ne. Jen…

však vy víte.“

„Jasně,“ přestal ji sledovat. „Vidíte to jen u lidí. Ne u psů.“

Zavrtěla hlavou. „U psů to nepoznám. Jen u lidí. Podívejte…“

Zvedla bradu a pokusila se o úsměv. „Zapomeňte na to, co jsem vám předtím říkala. Jack Bauer bude v pořádku. Sám jste o něm říkal, že je to upíří pes. Dokáže se o sebe sám postarat. Tak zůstaňte tady. Já tu taky zůstanu. Já tu zůstanu. A vy tu, prosím, zůstaňte se mnou.“

298

Alaric zvedl hlavu a ještě jednou se jí zadíval zblízka do očí.

„Nemusíte se bát,“ řekl. „Zatímco budu pryč, Holtzman vás ochrání.“

„Mě?“ Došlo jí, že vůbec nepochopil, co mu říkala. „Já se ale nebojím o sebe.“

Teď zase vypadal nerozhodně on. „Ale já to zvládnu. A vy toho psa máte ráda,“ dodal.

„Alariku,“ roztřásla se jí brada. Mína si uvědomovala, že její původně statečná tvář se začíná sesypávat. „Ale tam to třeba sám nezvládnete. A i když mám Jacka Bauera moc ráda, tak nakonec, vy jste člověk a on je jen pes.“

Z jeho pohledu se nedalo nic vyčíst. „Tak jak?“ zeptal se zvědavě.

Teď to zase byla ona, kdo nerozuměl. „Prosím?“

„Jak se to stane?“ Jeho prsty byly zase zaměstnány, zapínal si pásek. „Moje smrt? Vy to vidíte, ne? Myslíte si, že když půjdu, že tam zemřu. Jak tedy k tomu dojde tentokrát? V bazénu ne. Bude to ve tmě? V ohni?“

„Ne,“ lhala. „Vůbec ne. Vidím, že prožijete dlouhý život a umřete ve vysokém věku v hotelovém rezortu někde na Floridě, možná na Palm Beach?“

Ale už bylo pozdě. Zahlédl v jejích očích slzy. Jeho široká ramena ztuhla, otočil se od ní a sáhl po svém černém kabátě, který si pověsil na věšák u dveří.

„Lžete mi,“ řekl. „Já jsem nikdy nechtěl strávit penzi na Floridě.

Možná na Mallorce nebo na ostrově Antigua. Žoldákovi byste lhát neměla, jen abyste ochránila jeho city. Informace, které byste nám mohla dát před začátkem téhle akce, by nám mohly zachránit život.“

Kabát měl na sobě a znovu se na ni těma nádherně modrýma očima zadíval. „Už mi nikdy nelžete, Míno. Přísahejte.“

Otřela si slzy, které se jí ještě držely na řasách. „Tak dobře,“

zachraptěla. „Vidím vaši smrt, je tam plno kouře, temnoty a spousta plamenů. Tak. Jste spokojený?“

Alaric se rozzářil. „Vidíte, tohle je dobré vědět. To se mi líbí.“

Chtěl ji poklepat po rameni, ale pak se radši prudce udeřil do prsou.

„Musíme se spolu naučit komunikovat, jestli máme v budoucnu spolupracovat.“

„Cože?“ zavrtěla Mína hlavou a byla celá zmatená. Kouř, kterého se nadýchala v kuchyni, ji pálil v krku. „Vůbec netuším, o čem mluvíte, Alariku. Proč bychom spolu měli v budoucnu spolupracovat?

299

Já se vám jen snažím vysvětlit, že jestli půjdete do toho bytu, tak už žádnou budoucnost mít nebudete. Ale protože mě asi neposlechnete, tak mě nechte jít alespoň s vámi.“

„V žádném případě,“ vyštěkl.

„Ale je to můj pes, kvůli kterému chcete riskovat život.“

„Ne.“ Varovně proti ní zvedl ukazovák. „A jestli zjistím, že za mnou jdete, dám vám na ruce pouta a k něčemu vás přivážu. Jen abyste byla v bezpečí. Nemyslete si, že bych to neudělal.“

Věřila mu. „Já vím, že byste to udělal. Ale alespoň mě nechte tady…“

Bezmyšlenkovitě si sundala šátek, který měla kolem krku.

Alaric se díval, jak mu kolem zápěstí váže jemný pruh látky. Bylo to stejné zápěstí, za které ho před chvílí držela.

„Co to má znamenat?“ Jeho hlas zněl… tak podivně.

Talisman, pomyslela si pro sebe. Od princezny. Pro svatého Jiří, který se kvůli ní vydává do boje s drakem.

Věděla, že tímhle ztrácí i to málo, co jí ještě z její vyrovnanosti zbývalo.

Věděla, že tu větu o princezně nikdy Alaricovi nepoví. Nikdy.

„Nevím,“ snažila se skrýt slzy, které měla stále ještě v očích. „Asi pro štěstí. Pokud opravdu půjdete a mě s sebou nevezmete.“

„Já jdu určitě,“ řekl jí s jistotou, když mu Mína stahovala přes šátek rukáv košile. „A sám. My nikdy nikoho nenecháme ve štychu. Ani psa.“

„Pak je tohle dárek pro štěstí,“ polykala slzy.

Postavila se na špičky a políbila ho na tvář.

Povytáhl obočí, jeho už tak malá ústa se ještě zmenšila…

překvapením? Nesouhlasem?

To nedokázala poznat.

„Míno Harperová.“ Velmi pozorně si ji prohlížel.

„Ano?“ zeptala se.

„Tohle je pro vás,“ řekl a vtiskl jí do ruky něco dlouhého a těžkého.

„Neváhejte to použít.“

Pak otevřel hlavní dveře fary, rozhlédl se do stran, prošel jimi a pečlivě za sebou zavřel.

Byl pryč.

Mína se podívala, co jí dal Alaric do ruky.

Byl to ostrý dřevěný kolík.

300

Musela se sama pro sebe usmát.

Opravdu byl někdy tak… ale tak strašně otravný.

Proč tedy zase začala brečet?

„Tady jsi.“

Jon vešel do chodby. V ruce držel několik prázdných plastikových nádob na mléko.

„Chtějí, aby to někdo naplnil svěcenou vodou,“ vysvětlil. „Řekl jsem, že to uděláš. Mohla bys teda do křtitelnice pro nějakou dojít?“

Mína si rychle setřela z tváří slzy, schovala kolík do kapsy džínů a přitakala: „Jasně.“

Věděla, co musí udělat. Měla to udělat už dávno.

Chvějícím se hlasem se zeptala: „Jone?“

Už se vracel chodbou, ale když zaslechl své jméno, otočil se. „Ano, Míno. Co je?“

„Nic… jen,“ pomalu se k němu blížila. Hlavu měla skloněnou, nohy vlekla pomalu za sebou. „Trochu se bojím. Nemohl by mě můj starší bratr obejmout?“

„Ale to víš, že jo,“ a otevřel doširoka náruč.

Když ji objímal, mumlal si: „Je tohle normální? Vždycky jsem si myslel, že nejpodivnější věcí na světě jsou tvé schopnosti. Ale upíři?“

„Moc ti děkuju, Jone,“ řekla suše Mína. „Ty jsi vždycky věděl, co říct, abys udělal holce radost.“

„Ale no tak,“ řekl s bratrskými rozpaky. „Tak mi to promiň. Víš, jak jsem to myslel?“

„Jo,“ kývla Mína. Odtáhla se od něj a se slzami v očích se na něj usmála. „Já vím. A děkuju. Promiň mi, že jsem naše životy takhle obrátila naruby.“

„Nic se neděje,“ pohodil Jon hlavou. „A neboj se. Jsem si jistý, že Alaric sem dorazí za chvíli zpátky i s Jackem a oba budou v pořádku.

A teď dojdi pro tu svěcenou vodu.“ Téměř po ní ty láhve hodil.

„Musím jít. Abraham mě naučí, jak se nejlépe usekávají upírům hlavy.“ A rychle se vrátil do kuchyně.

Mína se za ním dívala, jak odchází. Pak zvedla ruku. Byl v ní telefon, který mu vytáhla z kapsy džínové bundy, když ji objímal.

Zkontrolovala, jestli má baterie ještě dost energie.

Výborně.

Potřebovala si velice nutně zavolat.

301

50)

20.30, sobota, 17. dubna

Klub Konkubína

Jedenáctá ulice č. 125

New York, stát New York

Lucien Antonescu s klidem naslouchal svému bratranci Emilovi, který mu vyprávěl o tom, že jeho žena Mary Lou věděla o zvláštních schopnostech Míny Harperové už dávno. Věděla o tom ještě předtím, než je dva dala dohromady. Kvůli tomu ji to taky napadlo.

Mary Lou pro něj chtěla vybrat mladou ženu, kterou by dobře znala a která by měla takový… neobvyklý talent. Trochu mu to lichotilo.

Ale fakt, že Mary Lou všem prozradila, jaký má Mína talent, a uvedla ji do takového nebezpečí?

To už Lucien s klidem přijmout nemohl.

Od časných ranních hodin, kdy pozoroval spící Mínu, dospěl Lucien k několika rozhodnutím. Ještě dřív, než mluvil se svým bratrancem Emilem.

Rozhodl se, že se už nevrátí na svoje učitelské místo do Rumunska, ani do žádného z domů, které tam měl.

Palatinská garda věděla, kdo ve skutečnosti je. Už tam nebyl v bezpečí.

Samozřejmě si bude muset také změnit jméno. Už zase.

Překvapivě ho to neiritovalo tak jako dřív, než se potkal s Mínou.

Od té doby, co se stala součástí jeho života, se všechno, co by dřív bývalo nesnesitelné, dalo nyní považovat za takové malé trápení.

Palatinská garda ale už dlouho nebyla organizací, která uloví svou kořist, spokojí se se starobylým probodnutím srdce dřevěným kůlem a nechá to dál být.

302

To ne. Už dávno ne.

Používali nyní moderní metody. Dokázali vystopovat finance a nemovitosti upírů, sledovali jejich bankovní účty i v zemích, kde se trestalo jakékoliv porušení bankovního tajemství, jako bylo Švýcarsko a Kajmanské ostrovy. Když se z nějakého důvodu Palatincům nedařilo ty pronásledované nestvůry pochytat, našli si cesty, jak je připravit o peníze. A dělali to tak důkladně, že by CIA před tím bledla závistí…

kdyby tedy Palatinská garda nebyla tak tajnou organizací, že ani CIA o její existenci nevěděla.

Takže ho teď zajímaly peníze. Kdyby byl sám, klidně si poradí bez nich. Ale on sám nebyl.

Od Míny nemohl nic takového žádat. To nešlo.

A on bez Míny nikam nepůjde… navzdory jejímu přesvědčování, že se už nikdy nesmí vidět.

Tady už nikdy nebude v bezpečí. Každý upír na světě by ji chtěl ochutnat. Ta možnost, jakou zakusil i Lucien – předvídat smrt lidí, kteří najdou jinou smrt než z rukou upírů – byla neodolatelná. Ale jejich motivy by dozajista nebyly tak ušlechtilé jako Lucienovy. Jemu to pomáhalo alespoň trochu napravovat hříchy minulosti. Třeba když sebral tomu mladíkovi klíče od auta a zachránil mu život. Po všech těch stoletích nudy dokázal něco nového.

Upíři by to určitě dokázali nějak využít pro svůj vlastní prospěch.

Lucien vůbec nepochybovat, že by jeho bratr Dimitrij dokázal najít způsob, jak využít věšteckého daru Míny ke svému finančnímu obohacení, protože strach lidské rasy ze smrti je obrovský.

Mínina krev, která mu kolovala v žilách, mu ale nepřinesla jen schopnost předvídat u lidí smrt. Posílila i jiné jeho smysly. Žádná lidská krev, kterou až dosud za ta staletí ochutnal, mu nedodala pocit, jako by byl opět živý.

Za normálních okolností by Mínu dokázalo dostatečně ochránit to, že patřila jemu. Ale tohle nebyly normální okolnosti. Zadržela ji Palatinská garda… odhalili jeho totožnost. Takhle ji ochránit nedovede. Nebyl ani schopný ji najít. Nějak se s ní spojit. Všechny jeho zoufalé telefonáty šly rovnou do hlasové schránky. Její byt byl prázdný. Zůstal tam jen pes. O tom ho informoval Emil, kterému nakázal nehnout se z místa, dokud se nezjistí, kde je Mína. To se nezjistilo, Emil ho informoval, že nikdo, kdo by vypadal jako člověk, 303

tam za celý den nevkročil. Stalo se jí něco? Určitě ne. Lucien by to věděl, cítil by to, kdyby se jí něco dělo…

Ale nic necítil… nic, s výjimkou strachu a úzkosti. Cítil to uprostřed své hrudi, tam, kde dřív míval srdce. V těch místech už nic nepocítil celá staletí. Od té doby, co do jeho života vstoupila Mína Harperová, všechno se změnilo.

Pak mu zavolal Emil a všechno bylo jinak.

Plačící a kající se Mary Lou chtěla zřejmě napravit, co napáchala.

Sledovala na internetu zprávy a zaujala ji informace o hádce, která se odehrála v centru města. Hlavní roli v ní hrál muž s mečem…

… a jistý přítel herce, známého z televizního seriálu.

To nemohl být nikdo jiný než ten Mínin žoldák z Palatinské gardy.

A syn Dimitrije, Stefan. Jiné vysvětlení nenašel.

Stačilo jen, aby uslyšel jméno Dimitrij, a už nasedal do jednoho z Emilových černých aut a mířil do bratrova klubu. Jestli zjistí, že jeho bratr má něco společného, cokoliv, se zmizením Míny… nebo jí jeho idiotský syn Stefan zkřiví na hlavě jen jediný vlásek…

Na zemi by šlo najít těžko hlubší jámu, než do které by je svrhnul.

Když Lucien přišel ke klubu Konkubína, zjistil, že je zavřený.

To samozřejmě knížete nemohlo zastavit. Vzhledem ke své náladě rozkopl dveře.

Klub takhle ztichlý vypadal úplně jinak než za plného nočního provozu. Všechna světla svítila, žádný kouř ze suchého ledu. Ztratilo to tu hodně na útulnosti. Ve velké místnosti, ověšené černými sametovými závěsy, zářila jen deska dlouhého baru. Mohlo by tu být lépe uklizeno, podlaha byla celá lepkavá.

Možná ale uklízečky ještě nedorazily. Nikoho nebylo vidět.

A přesto Lucien cítil, díky jemnějším citům získaným od Míny, že tu je pár lidských duší a jsou ve velkém nebezpečí.

On je ale neohrožoval.

„Haló,“ zavolal. Kde jsou všichni? Proč nikoho nevidí?

Jeho hlas se odrážel od taneční podlahy, od baru, od VIP boxů.

Nikde nikdo.

Nic.

Kde je jeho bratr? Proč ho to k tomuto nevkusnému místu tak silně táhlo, když zjevný původce jeho problémů tu ani není?

Vtom Lucien něco uslyšel. Těžké kroky, přicházející od hlavních dveří. Pln očekávání se otočil.

304

„Co tady děláte?“

Byl to Reginald, Dimitrijův stopadesátikilový ochránce. Ten hromotluk měl stále ještě kolem krku zlatý řetěz, který pyšně vytruboval do světa jeho jméno. Černá, čerstvě oholená hlava se mu leskla.

„Zdravím tě, Reginalde,“ pozdravil ho zjevně potěšený Lucien.

Tohle bude snadné. Některé lidi, jako třeba Mínu, nebylo možné ovládat. Jejich mysl byla složitá nebo ji měli zatíženou nějakým problémem. Reginaldovo vědomí ale bylo otevřené dokořán.

„Jak jste se sem dostal?“ Namířil na něj pistoli. Reginald používal hollywoodský styl držení zbraně, zvedal ji ze strany a druhou rukou si ji kvůli lepšímu míření přidržoval.

Luciena to pobavilo ještě víc. Chudák Reginald.

„Odlož tu zbraň, synu,“ řekl. „Pamatuješ se na mě? Nedávno jsem tu byl navštívit svého bratra.“

Reginald poslušně pistoli sklonil. „Aha?“ začal ho poznávat. „To vy jste zmlátil pana Dimitrije?“

„Správně,“ usmál se při té myšlence Lucien. „A jsem tady, abych to udělal znovu. Nevíš náhodou, kde by mohl pan Dimitrij být?“

Reginald zavrtěl hlavou a zastrčil si zbraň za gumu svých tepláků…

podle Luciena to pro nabitou zbraň nebylo právě vhodné místo. „Ne, všichni se o překot někam vydali a mě tu nechali. Neřekli, kdy se vrátí, nic. Ani nevím, jestli mám dneska večer otevřít nebo ne.“

„Zajímavé,“ řekl Lucien. „A nevěděl bys náhodou, co je tak rozvášnilo, Reginalde?“

„Tak to nevím,“ odpověděl Reginald. „Nikdo mi tu nic neřekne.“

Lucien se dostal do jeho vědomí a jemně ho prozkoumal. Reginald mluvil pravdu. Nic nevěděl… kromě…

„Reginalde,“ zeptal se. „Jsme tu sami?“

„Ne,“ přiznal Reginald. Lucien vycítil mužův strach. Byl ostrý a špičatý jako nůž. „Ve sklepě jsou ještě nějací lidé.“

„Tak ve sklepě?“ opakoval Lucien. „Ukážeš mi ten sklep, Reginalde?“

Reginaldův strach ho přímo bodal. „Pan Dimitrij říkal, že tam nikdo z nás nesmí chodit,“ vymlouval se Reginald. Vůbec se mu nechtělo dolů do sklepa chodit.

„Neboj se, Reginalde,“ uklidňoval ho Lucien. „Půjdu s tebou. Když tam budeme spolu, nic špatného se ti tam ve sklepě nestane.“

305

Reginald mu uvěřil, ale jen proto, že Lucien okupoval jeho vědomí a uklidňoval ho. Neochotně došel k baru pro klíče do sklepa a pak vedl Luciena ke dveřím, které odemkl. I přes Lucienovu přítomnost se mu třásly ruce.

Ať už bylo ve sklepě cokoliv, tak se toho zaměstnanci Konkubíny strašně báli. Nechtěli o tom radši nic vědět.

Lucien následoval Reginalda po úzkých schodech. Cítil, že s každým schodem jdou v ústrety smrti. Nevnímal to jen čichem, nýbrž to cítil také smysly, pronikalo to jeho póry jako vlhkost do stěn sklepení. Tohle bylo to místo, které ucítil už při vstupu do klubu, divoce bijící lidská srdce svírající se strachem o svůj život… z blížící se zkázy.

Tak tohle pociťovala Mína Harperová každý den? Pokaždé, když vyšla na ulici, do metra, něco si ve městě vyřídit?

Jak to mohla vydržet?

Přišli ke dvojím dveřím. Za jedněmi z nich slyšel tak silně bijící srdce, že si chtěl dlaněmi ucpat uši. Za druhými… nebylo slyšet nic.

Ukázal na dveře, za kterými bylo jen ticho. „Otevři,“ řekl Reginaldovi.

Reginald držel klíče, jako by to byl růženec. Vypadal, jako že se rozpláče. „Opravdu to nechci otevřít, pane,“ naříkal. „Prosím, nenuťte mě.“

Lucien s pochopením zakýval hlavou. Lidské vědomí může vydržet jen určitou míru utrpení.

Zvedl nohu a jedním mocným kopnutím těžké kovové dveře rozrazil.

Uvnitř tmavé místnosti leželo na betonových plátech sedm finančních analytiků z TransCarty. Ti, které mu jeho bratr Dimitrij představoval minulý večer.

Jenže už nebyli mezi živými.

Ale nebyli ani úplně mrtví.

Pohybovali se mezi životem a smrtí. Měli odhrnuté tvrdé límce bílých košil a každý byl čistě kousnut v okolí krční tepny. Ne jednou nebo dvakrát, ale hned třikrát.

A kolem úst každého muže byly stopy krve. Proměňovali se. Nyní už byli ve stadiu proměny. Až se probudí, budou z nich upíři. A budou hladoví jak vlci.

306

„Kdo tohle udělal?“ otočil se Lucien k Reginaldovi, který nedokázal ovládnout svou zvědavost – i při té hrůze, co pociťoval – a nakukoval do rozbitých dveří, které se pohupovaly na pantech.

„Vůbec nevím,“ řekl. „Co to je s těma chlapama? Proč tu tak leží a mají ty kousance na krku? Jsou to snad… jsou to…?“ Reginald se nedokázal přinutit to slovo vyslovit.

„Ano,“ potvrdil mu Lucien.

Odkráčel z místnosti zpátky do chodby, aby zjistil, co je za druhými dveřmi, za těmi, za kterými bylo slyšet zděšené bití tolika srdcí.

Reginald se na něj podíval.

„Tyhle dveře neprokopávejte,“ radil Reginald. „Jestli za těmi prvními byli upíři, kdo ví, co bude tady? Ať vás ani nenapadne…“

Lucien prokopl i druhé dveře.

Spatřil půl tuctu dívek, všechny ještě velmi živé, polonahé a ležící na levných matracích. Vypadaly, že jsou strašně zesláblé. Světlo pronikající od dveří je mátlo. Strašně to tam páchlo.

Žádná z dívek nebyla upírkou. Zatím.

Ale všechny byly pokousané a upíři z nich sáli krev, ale jen tolik, aby je udrželi při životě.

Právě se rozluštilo tajemství, na čem si měli po probuzení pochutnávat ti bankéři odvedle.

„Geralde?“ zeptala se jedna z dívek vystrašeným hlasem.

„To není Gerald,“ řekl druhý hlas, který zněl ještě vystrašeněji.

Všechny byly na smrt vyděšené.

Lucien se otočil a mávl na Reginalda.

„Vyveď je odsud ven,“ řekl. „Po schodech nahoru. A tam na mě počkejte.“

„Dobře,“ přikývl Reginald, teď už vlídněji, když bylo tajemství sklepení odhaleno. „Ale co bude s nima?“ pohodil hlavou k vedlejším dveřím.

Lucien si prohlížel malou celu, ve které byly dívky drženy zjevně už delší dobu, nebyl tu žádný záchod, jen kbelík. Uviděl viklající se židli a rozbil ji na kusy.

„Tohle bude stačit,“ řekl, zvedl jednu z dřevěných noh židle a ozkoušel ostrost konce. „Teď jděte!“

307

Reginald vyváděl dívky po schodech nahoru, aby se ujistily, že to není léčka a že je opravdu někdo osvobodil. Lucien zatím dole vykonával svou povinnost.

Byla to smutná práce. Neměl ani tušení, jestli se ti muži upíry chtěli stát dobrovolně, nebo jestli si jeho bratr vytvářel nějakou lehce ovladatelnou skupinu bankéřů, kteří by se mu starali o finance.

Podle toho, jak znal svého bratra, byla druhá možnost pravděpodobnější.

V žádném případě ale nedopustí, aby se tito muži probudili jako nesmrtelní, s nadlidskými schopnostmi a žízniví po lidské krvi. Nikdy se už totiž neprobudí.

Když Lucien tu odpornou práci vykonal, zahodil dřevěnou nohu a očistil se, jak jen mohl. Lidé, kteří nebyli ještě úplně proměněni v upíry, v sobě měli obrovské množství krve. Než odešel, ohlédl se a naposledy se podíval na betonovou podlahu. Bylo to přesně to místo posledního odpočinku, jež se mu vybavilo, když je potkal v klubu.

Tehdy se ale domníval, že zemřou v podzemních garážích, při nějaké autonehodě. Nikdy by ho ani nenapadlo, že nástrojem jejich smrti bude on sám.

Ale vlastně nebyl.

Byl to jeho bratr.

Dimitrij znal zákony. Co ho to napadlo, měnit lidi v upíry, zavírat je do sklepení pod klubem a po probuzení jim předhazovat slabé dívky, aby se dostatečně nasáli?

Teď už bylo Lucienovi jasné, kde se brala ta dívčí těla v parcích.

„Reginalde,“ zavolal, když vyšel nahoru.

Reginald na něj čekal u baru. Každé dívce dal plechovku koly a malou misku oříšků, jako by to byli VIP hosté. Lucien taky poznal, že Reginald jim rozdal věci, které tu pozapomínali návštěvníci. Takže dívky byly jakžtakž oblečené.

„Ano, šéfe?“ zeptal se Reginald. Utíral desku baru, jako by klub měl být dnes večer otevřen a on na to měl dohlížet.

„Kde má pan Dimitrij svůj sejf?“ zeptal se Lucien.

„Ve své kanceláři,“ odpověděl okamžitě Reginald. „Pojďte, ukážu vám to.“

Lucien už nepotřeboval Reginalda skrze jeho vědomí nějak ovládat. Poté, co objevili ve sklepení jeho šéfa budoucí upíry a hned vedle nich jejich potravu, Reginaldova loajalita vůči šéfovi skončila.

308

„Dámy,“ zavolal Lucien na dívky, „tudy, prosím.“

Dívky, které si tiše povídaly ve svých jazycích, si vzaly kolu i oříšky s sebou a následovaly Luciena a Reginalda nahoru do přepychové kanceláře.

„Je to tady,“ označil Reginald zrcadlo, které viselo nad velkým secesním stolem. „Za zrcadlem. Má tam spoustu hotovosti. Pro případ, že by musel rychle zmizet.“

„To máme ale štěstí,“ řekl Lucien. „Odstupte, prosím, dámy.“

Zvedl těžítko ve tvaru šedého loveckého psa a rozbil s ním zrcadlo na kusy.

„Tenhle chlápek rád všechno rozbíjí,“ poznamenal Reginald k dívkám, na které to udělalo dojem.

Lucien chytil dveře sejfu, odtrhl je a hodil na zem.

„No teda,“ uslyšel obdivná Reginaldova slova. Dívky jen zalapaly po dechu.

Lucien je nevnímal. Čekala ho práce. Přesně jak Reginald říkal, byl sejf plný bankovek. Byla tam také spousta pasů. Lucien po nich sáhl a hodil je na Dimitrijův stůl.

„Prohlédněte je,“ poručil jim. „Třeba tam ty dámy najdou i ty svoje.“

Dívky se do toho hned s nadšením pustily. Lucien dál prohrabával sejf, ale nenašel tam už nic, co by mohl nějak využít. Sám nebo někdo jiný. Kromě svazku klíčů, oprávnění a registrace na auto. „Reginalde,“

zeptal se zvědavě, „co je to?“

„Ehm,“ odpověděl muž, „to patří k autu pana Dimitrije. Je to Lincoln Continental 69 Mark III. Parkuje ho v garáži ve městě. Někdy ho s ním někam vezu. Má černou barvu. Skvělé povozeníčko.“

Lucien přikývl. „Je tvůj.“ Hodil klíče a papíry směrem k Reginaldovi, který je obratně chytil.

„Děláte si legraci?“ zahleděl se na klíče ve své ruce. „Co tomu řekne pan Dimitrij?“

„Nebude mít šanci,“ řekl Lucien. „Až si to s ním vyřídím. Dámy, pojďte sem, prosím.“

Když se dívky shromáždily kolem stolu, dal Lucien každé z nich pár balíčků stodolarových bankovek.

„Vezměte si to,“ poručil jim, „a své pasy a začněte někde daleko odsud nový život. Nebo se vraťte zpátky do svých starých životů, jestli tam budete šťastné. Zapomeňte na všechno, co se tady dělo. Já si to s 309

těmi lidmi, co vám ublížili, už vyřídím. Už nikomu ubližovat nebudou. Slibuji. Už se nemáte čeho bát. Jděte a buďte zdravé a šťastné.“

Dívky uměly mizerně anglicky, ale usmály se, nejdřív na peníze ve svých rukou, pak jedna na druhou a pak i na něj.

Nepotřebovaly rozumět anglicky, aby porozuměly, co jim říkal.

Lucien nemluvil nahlas. Všechno, co jim chtěl říct, jim řekl rovnou do jejich vědomí a zároveň je částečně zbavil paměti.

Trvalo by strašně dlouho, než by se ze všeho vzpamatovaly. Víc už pro ně udělat nemohl.

Tohle byl pro ně alespoň nový začátek.

Za ty peníze si nekoupí zpátky nic z toho, o co přišly kvůli tomu, že nedokázal uhlídat barbarské chování svého bratra.

Bylo to ale teď jediné pokání, které mohl učinit.

„Reginalde,“ řekl hlasitě. „Vyveď ty ženy ven a dohlédni, aby se bezpečně dostaly do taxíků. Ať je taxikáři dovezou rovnou na letiště.

Tam si můžou rozmyslet, kam se vydají.“

„Správné rozhodnutí,“ souhlasil Reginald.

„Ty si pak vezmi to auto. Jeď do Georgie a žij tam se svým bratrem.“

„S mým bratrem,“ zaradoval se Reginald. „To je dobrý nápad.“

„Taky myslím. Nic tu v klubu nezapomeň. Už se sem pro to nebudeš moci vrátit. Všechno to tu shoří.“

„Shoří, pane?“ zadíval se na něj nevěřícně Reginald. „Jak?“

„Při požáru,“ trpělivě vysvětloval Lucien. „Teď už jdi. Nezůstane nikdo, kdo by na tebe ukazoval prstem. To ti slibuji.“

Reginald se otočil, roztáhl paže a vyvedl dívky ven. Odcházely a vděčně se na Luciena usmívaly… téměř zbožně.

Díval se jinam. Vděčnost byla ta poslední věc, kterou by si zasloužil, natož nějaké uctívání.

Těla ve sklepě polil rumem z baru, věděl, že hoří rychle a účinně.

Po požáru tam nic nezbude. Vtom mu zazvonil telefon.

Vytáhl ho a uviděl na displeji jméno, po kterém toužil celý den.

Mína Harperová.

310

51)

21.10, sobota, 17. dubna

Fara svaté Kláry

Sullivan Street č. 154

New York, stát New York

„Luciene,“ vykřikla Mína, když konečně na druhém konci zvedl telefon. „Jsi to ty?“

Musela si zacpat druhé ucho, aby slyšela.

Z poschodí pod ní se ozýval křik.

Zřejmě k němu sama přispěla. Právě totiž hodila nádobu se svěcenou vodou na bandu upírů, kteří se pokoušeli přelézt plot kolem fary a dostat se dovnitř.

„Míno,“ zeptal se úzkostně, Jsi v pořádku?“

„Ehm,“ odpověděla. „Jsem v pořádku. Ale omlouvám se, téměř tě neslyším. Kde jsi? Je hrozně špatné spojení.“

„Ne, to já se omlouvám,“ řekl Lucien. Jeho hlas byl slyšet ze strašné dálky. „Nejsem teď na moc dobrém místě pro příjem signálu.

Zkusím se přemístit. Je to tady lepší?“

Když ho konečně slyšela, přelila se přes ni vlna tepla. Najednou cítila, jako by všechno bylo zase v pořádku.

Což však bylo směšné. Jeden muž nemohl napravit všechno to zlo, co se v minulých hodinách stalo.

Ani Lucien, který nebyl jen obyčejným mužem.

„Teď je to mnohem lepší,“ řekla. „Předtím to znělo, jako bys byl v nějakém tunelu. Takže nejsi doma?“

„Ne,“ odpověděl Lucien. „Míno, kde to jsi? Co je to za křik?“

Mína se zadívala na upíry venku za farním plotem a zachvěla se strachem… a nenávistí.

Pak se ale okamžitě za tu nenávist zastyděla. Mína nechápala, jak dokáže tak rychle měnit svůj vztah k upírům. Mohla k nim pociťovat 311

lítost, že vlastně ani nemůžou za to, čím jsou, a že jsou v nich určitě skryté i nějaké dobré vlastnosti, jako třeba v Lucienovi. Pak ale zase po nich dokázala bezcitně házet nádoby se svěcenou vodou, která na ně účinkovala jako na lidi kyselina.

Co to s ní je? V co se to mění?

Vždyť ona sama byla taky taková stvůra, stejně jako oni.

Kdo by se taky po takových zážitcích, jako měla ona, nestal stvůrou?

„Nic se neděje,“ řekla Lucienovi. „Za pár minut to bude zase v pořádku.“ Její bratr měl pravdu, když mluvil o samohojících schopnostech upírů. Byli v tom neuvěřitelní. Tyhle tvory nedokázalo zabít nic. Tedy kromě probodnutí srdce dřevěným kůlem. Ale Mína teď byla na střeše fary a neměla k žádnému upírovi tak blízko, aby to vyzkoušela. Zatím.

„Míno!“ Lucienův hlas zněl jak nebeská hudba. Zvlášť když vyslovil její jméno hlasem plným lásky i touhy. „O čem to mluvíš? Co bude v pořádku?“

„Ale nic,“ řekla. Nechtěla všechno pokazit přiznáním, že teď strávila víc než hodinu tím, že polévala jeho druhy svěcenou vodou, aby získala trochu času a mohla mu zavolat. „Tak ráda tě slyším.“

„Já tě taky moc rád slyším. Nedokážeš si představit, co jsem tu teď zažíval, když jsem nevěděl, kde celou dobu jsi. Mučil jsem se myšlenkami, co všechno se ti mohlo stát, a vyčítal jsem si, že jsem tě dostatečně nechránil.“

Mína si položila ruku na srdce. Oči měla plné slz. „Luciene, musíš přestat říkat takové věci. Víš přece, že spolu nemůžeme být. Není to možné.“

„To říkáš pořád, že to není možné,“ oponoval jí Lucien. „Ale jestli jsem se za těch pět set let něco naučil, tak jednu věc, že nic není nemožné. Zvlášť pro muže, který je tak zamilovaný jako já.“

Na okraji střechy se vedle Míniny nohy objevila upíří ruka, která šmátrala po okraji střechy. Mína vytáhla ze zadní kapsy kalhot stříkací pistoli, zamířila a vystříkla na upíra proud svěcené vody. Zaječel, jako by mu prsty začaly hořet, ztratil oporu a spadl z výše dvaceti metrů na chodník. Zděšená Mína se raději otočila.

„Míno,“ zeptal se Lucien. „Co to bylo?“

312

„Co? Ale nic. Jen jsem ti chtěla říct, že jsem dostala tvoje zprávy.

Zavolala bych dřív, ale musela jsem bratrovi zase nějak sebrat telefon.

Neví, že jsem ho vzala…“

V tu chvíli uslyšela bratra křičet z okna ve druhém patře. „Dal by sis kousek? Dal by sis kousek? Tak si sem vylez a dej si, ty upíří nestvůro!“ Pak bylo slyšet malý výbuch.

„Míno!“ V Lucienově hlase se ozývala naléhavost. Určitě ten výbuch musel slyšet. „Kde jsi?“

„Ale,“ řekla jen, „to je jedno.“

Část jejího já by ráda poslouchala, jak ji miluje a jak mu chybí. Ale to bylo špatně, protože přece má zabít Jona a Alarika.

„To není jedno,“ trval na svém. „Míno, teď mě dobře poslouchej.

Myslím, že jsi ve vážném nebezpečí.“

„Opravdu?“ Snažila se nevnímat pach kouře, který sem stále ještě proudil z farní kuchyně. Otec Bernard už zavolal hasičům a ujišťoval je (v případě, že by někteří sousedi náhodou vytočili 911 na hasiče), že jediným problémem, co tu mají, je prasklá vodovodní trubka a že proto museli zrušit večerní bohoslužbu. A ten kouř? Aha, ten kouř, to jen sestra Gertruda spálila v troubě sušenky. Nechtěl brát na sebe zodpovědnost za to, že by se tu pohybovalo víc lidí a upíři by jim mohli ublížit.

„To je teda legrace,“ řekla Mína. „Já si zase naopak myslím, že ve velkém nebezpečí jsi ty.“

„Myslím to vážně,“ zlobil se Lucien. Slyšela, jak se na druhém konci linky pohybuje. Slyšela podivné zvuky, jako by něco lil na zem.

„Raději bych si s tebou promluvil osobně, ale vzhledem k situaci, ve které se nyní nacházíme… tak ti chci jen nabídnout, abychom spolu někam odjeli.“

„Cože? Myslíš jako… někam na dovolenou?“

„Ano,“ váhavě souhlasil. „Přesně tak. Jako na dovolenou. Možná na trochu delší, než je obvyklé. A já vím, že mi na to řekneš, že zabiju tvého bratra a toho žoldáka. Ale když odjedeme někam daleko, nebudu přece mít šanci to udělat, nebo ne?“

„Ne,“ musela souhlasit Mína. „To je pravda.“

„Vím, jak ti záleží na tvé práci. Ale přece si taky zasloužíš nějakou dovolenou, ne?“

„No, to jo,“ kousala si Mína spodní ret a přemýšlela o Stefanu Dominikovi, který ještě stále ležel svázaný ve sklepě. Draculu se už 313

podařilo proniknout k ní do práce a podle Alarika i tam, kde bydlela.

Vzít si dovolenou, dokud se všechno trochu neuklidní, to vůbec nebyl špatný nápad. „No, pár týdnů by se docela hodilo, když o tom tak přemýšlím…“

„Dobře,“ zaradoval se překvapeně. To bylo snadné. „Abych byl upřímný, myslel jsem, že tě budu muset víc přemlouvat. Mohla bys odjet hned dnes v noci, Míno? Za pár minut můžu být v centru.

Podařilo by se ti utéct Palatinské gardě? Můžeme se setkat třeba u tebe na balkoně. Nemusíš se ničeho bát. Pomůžu ti dostat se na Emilovu terasu. A pak odtamtud můžeme společně odejít.“

Byl si vždycky tak jistý. To byla jedna z věcí, které na něm milovala. Vypadalo to, že vždycky přesně ví, co dělá, a v těch málo případech, kdy to nevěděl, ho Mína pro tu slabost milovala ještě vášnivěji.

„Ehm,“ řekla. „S tím balkonem bude asi problém, Luciene.“

„Proč?“

Takhle mu to říct nechtěla. Ale neměla teď na vybranou. „Protože jsem na střeše fary svaté Kláry na Sullivan Street v centru Manhattanu, hned vedle Hudsonu,“ svěřila se do telefonu. „Nevím úplně přesně, co se děje, ale vypadá to, že tvůj bratr vyslal Stefana Dominika, aby mě unesl. To je ten herec, co jsme ho tenhle týden přijali. Má hrát roli upíra v Nenasytné. Jenomže se teď ukázalo, že on je opravdický upír.“

„Ublížil ti?“ Lucienův hlas byl najednou tvrdý jak kámen.

„Cože?“ zeptala se Mína. „Ne. Tedy, pokusil se mě unést. Měl u sebe zbraň. Ale Alaric ho zastavil. Teď ho tu držíme jako rukojmí. A máme taky problémy s několika tucty upírů z Draculu, co se sem na nás dobývají a chtějí nás pobít či co…“

„Cože?“

Trhla sebou a musela si dát telefon dál od ucha.

Tak hlasitě do telefonu vybuchl.

„Luciene,“ řekla, když se jeho nadávky poněkud uklidnily. Nadával rumunsky, takže nerozuměla ani slovo. Když konečně mluvil zase ve snesitelných decibelech, tak pokračovala: „Věděla jsem, že takhle vybuchneš, proto jsem nechtěla…“

„Míno,“ hromoval. Zase si musela dát telefon dál od ucha. „Zůstaň, kde jsi. Hned jsem u tebe!“

314

„Ne,“ křičela do telefonu, než zavěsil. „Rozmysli si to. Je to past.

Alaric taky říkal, že si na tebe počká v bytě.“ Proto mu taky neřekla ani slovo o Jacku Bauerovi. Nechtěla, aby kvůli ní riskovali život dva muži, a to kvůli psovi. „Je to všechno léčka, chtějí tě sem vylákat, a pak tě tu tvůj bratr zlikviduje…“

„Tohle ti říkal Alaric, co?“ zaburácel Lucien. „Je mi úplně jedno, co říká Alaric. Víš, Míno, kdo je Stefan Dominie? Je to můj synovec.

Dimitrijův syn.“

„Aha,“ zarazila se Mína, „ takže myslíš, že bychom ho měli pustit?“

„Já jen říkám, že jdu pro tebe a odjedeme spolu…“

„Myslíš tím, že spolu utečeme?“ zeptala se tiše.

Lucienův hlas byl jak led. „My nikam neutíkáme, Míno. Přijdu pro tebe, abys byla v bezpečí. To je můj první a hlavní úkol.“

„Aha,“ hlesla. Pozvedla ruku a probírala se prsty ve vlasech. Do hlasu jí pronikly i neočekávané vzlyky.

Myslela si, že si vede docela dobře, že to zvládá. Alespoň poslední půlhodinu. Ale teď se to zase všechno zamotalo.

„A co Jon, Luciene?“ zeptala se a hlas se jí zlomil. “Protože on je tu taky. Co když my odjedeme, ale tvůj bratr ho chytí? Myslíš, že bych mohla žít klidně, kdyby se bráchovi něco stalo? Ochráníš navždy i Jona, Luciene? To nejspíš slíbit nemůžeš. Já si totiž pořád ještě myslím, že ho zabiješ, jeho i Alarika.“

„Míno,“ mluvil Lucien už klidně. Bouře přešla. Vypadalo to, jako by volil slova velice opatrně, jako klenotník vybírající si perly do náhrdelníku. „Nehodlám nikoho zabíjet. Kromě svého bratra. A samozřejmě svého synovce. Pak bude Jon v bezpečí. A ty také.“

Strašně mu chtěla věřit. „Opravdu si to myslíš?“ zeptala se ho.

„Samozřejmě, Míno,“ řekl. „Tohle všechno už brzy skončí. Začni přemýšlet, kam bys chtěla jet. Já jsem vždycky snil o tom usadit se v Thajsku.“

„Thajsko,“ opakovala Mína. Líbilo se jí, jak to vyslovil. „V Thajsku jsem nikdy nebyla.“

„Já taky ne,“ řekl Lucien. „Můžeme ho objevovat společně.“

V okamžiku, kdy se zasnila o tom, jak bude spolu s Lucienem sdílet doškovou chatičku někde na thajské pláži – na kůlech, jak to viděla v jakémsi časopisu – uslyšela nějaký pískot. Otočila se a uviděla netopýra, jak přistává na střeše, jen pár metrů od ní, a začíná se měnit v upíra.

315

„Ach ne,“ zaúpěla a srdce jí začalo divoce tlouct. Přiběhla k němu a nakopla ho ze všech sil tak, že spadl se skučením dolů ze střechy…

… ale v tu samou chvíli se už proměnil v docela mladou dívku v džínách a kožené bundě. Dívka letěla vzduchem a křičela a nedokázala se zase dost rychle proměnit v netopýra, aby se zachránila. Takhle se napíchla na kostelní plot, který ji probodl na několika místech skrz naskrz.

Tyčky bohužel nebyly dřevěné, takže tam ležela celá bledá, škubala sebou a její přátelé se ji snažili vyprostit. Mína, která to všechno sledovala z kraje střechy, se vyděsila a raději se otočila.

„Doufám, Luciene, že máš pravdu, že tohle brzy skončí,“ zvedla opět telefon k uchu. „Já nevím, kolik toho ještě vydržím.“

Odpovědi se ale nedočkala.

„Luciene,“ volala. Dala si telefon před sebe a dívala se na displej.

Signál byl dobrý.

Pak jí došlo, že Lucien zavěsil.

Řekla snad něco nevhodného?

Mína povyskočila, když se jí telefon v ruce znovu rozvibroval.

Volal jí zpátky.

„Luciene,“ volala.

„Kdo?“ ozval se známý hlas.

„Ehm, ahoj Paule,“ pronesla Mína zklamaně. „Teď s tebou opravdu nemůžu mluvit.“

„To je jedno,“ vyhrkl Paul. „Promiň mi, že ruším v sobotu večer.

Jen jsem chtěl vědět, jestli jsi dostala Šošonin e-mail.“

„Jaký e-mail?“ ptala se Mína. Potřebovala se rychle dostat dolů, aby všechny varovala. Teď už chápala, proč se Dracul tak strašně snaží dostat na faru. Nebyla jediná, o koho měli zájem.

Zajímal je i syn Dimitrije Antoneska.

„Prodali nás,“ řekl Paul.

Mína málem upustila telefon. „Cože? Jak to myslíš? Celý seriál?“

Ale to nedávalo smysl. Seriály se přece nedají takhle prodat. Nebo snad jo?

„Ne seriál,“ řekl Paul. „Celou společnost, Consumer Dynamics a všechno, co vlastnili. Dneska ráno. Někomu, kdo se jmenuje TransCarta.“

„O těch jsem nikdy neslyšela.“

316

„Já taky ne. Musel jsem si je vygooglovat. Je to soukromá firma s cennými papíry.“

Mína tam stála a tiskla si BlackBerry ke tváři. Sice mu říkala, že na ten hovor nemá čas, ale přesto… „A co to… pro nás znamená?“

Vyhodí je. Pomalu přichází o všechno, teď i o práci.

„Šošona v e-mailu každého přesvědčuje, že to nebude mít na nic vliv, že všechno bude jako dřív, že TransCarta z celého srdce podporuje ABN a Nenasytnou a těší se na výnosnou spolupráci s námi.“

„Šošona že tohle všechno napsala?“ přerušila ho nevěřícně. Šošona totiž nebyla schopná sepsat ani objednávku na oběd.

„Já vím,“ přitakal Paul. „Ale Fran a Stan to spolupodepsali. A tohle je na tom nejdivnější. Šošona rozeslala e-mail o hodinu dřív, než to ohlásili na CNN.“

„Jak se o tom mohla dozvědět?“ divila se nahlas Mína.

V tu chvíli se otevřel poklop, který vedl na střechu, a z něj vytrysklo zářivě žluté světlo vycházející z třetího poschodí fary.

„Co tady děláš?“ zeptal se jí bratr Jon. Lezl na střechu a za sebou táhl kuši. „Co se stalo s mou svěcenou brigádou? Došla ti voda?“

„Promiň,“ ukončila Mína hovor a telefon si strčila do kapsy svého semišového saka. „Vyrušili mě tu. Posílají na mě torpéda.“ Podívala se nahoru a hledala okřídlené útočníky. Ale teď byl zatím klid… dočasně.

„Vypadá to, že se stáhli.“

„Jo, proto jsem tady. Abraham si myslí, že mění pozice a že bude lepší, když půjdeš dovnitř. Zřejmě to tady nahoře už není ani trochu bezpečné.“

„Tak jo,“ souhlasila Mína „Musím něco říct Abrahamovi. O

Stefanovi. Je to…“

V tu chvíli zazvonil Jonův telefon.

„Kdo mi teď ksakru může volat?“ Vytáhl telefon z kapsy.

„Krucinál, to je Weinberg.“ K Mínině úžasu Jon ten telefon vzal.

„Adame,“ zakrákoral. „Jak se máš, kámo?“

Mína zakroutila hlavou. Už si ani nepamatovala, kdy viděla Jona v tak dobré náladě. Snad tehdy, když ještě měl práci.

Bylo fajn vidět někoho, jak si užívá noc, která pro ni samotnou byla tou nejhorší v životě.

Teď zase zavibrovala její kapsa. Co se to děje? Někdo jí posílá zprávu. Teď?

317

Kradmo se podívala na bratra, stále ještě nadšeně hovořícího s Leishiným manželem, vytáhla svůj telefon a podívala se na zprávu, která jí právě přišla.

Byla od Luciena.

Zůstaň, kde jsi, psal, přijdu pro tebe.

V té samé chvíli se v dálce na levé straně ozvala obrovská exploze.

„Proboha,“ zvolal Jon a podíval se nahoru. „Co to bylo?“

„Nevím,“ řekla Mína a pohlédla směrem, odkud rána přišla. „Na auto to bylo moc velký.“

„Vypadá to, jako by vyletěl do vzduchu celý barák. Jen se podívej!“

Jon ukazoval prstem na jasnou oranžovou záři, která začala zalévat oblohu. Bylo to na východě, na stejné straně, kde vychází slunce, to by už ale muselo být ráno. Mína na to zírala a napadla ji jen jedna jediná věc.

Lucien. To je Lucienova práce.

Byla si tím natolik jistá, jako že teď stojí na střeše fary.

Ten zvuk, když s ním mluvila. Rozléval to snad benzin?

Bylo jí to jedno.

Upíří válka se dostala na další úroveň.

„Určitě to byla nějaká budova,“ řekl Jon. „Nějaká pojišťovací společnost je už určitě v obležení.“ Pak zase pokračoval v konverzaci s Adamem, kterého měl stále na drátě, „Co? Jo, promiň, to bylo něco v televizi. Jo. Díváme se tu s Mínou na nějaký film.“ Jon se na Mínu zašklebil. „A asi si objednáme nějakou činu. Jestli si dáme něco k pití?

Asi ne, chceme dneska večer jen tak odpočívat, že jo, Míno?“

„Jo,“ zakřičela Mína, aby to Leisha taky slyšela, pokud byla někde poblíž svého muže. „Zůstaneme doma a naordinujeme si klid.“

„Jo,“ řekl Jon. „Tak se zase brzy uvidíme…“ Najednou celý zbledl.

„Aha. Opravdu?“ zeptal se do telefonu.

Mína ho pozorovala. „Co je?“ V ten okamžik se všechny její obavy o Leishu a její nenarozené dítě vrátily s plnou silou. „Co se děje?“

„Jsou před naším domem,“ řekl Jon a oddálil sluchátko. Vypadal, jako že bude zvracet. „Přímo u nás. Chtějí vědět, jestli můžou vyjet nahoru.“

Mína měla pocit, jako by se jim střecha pod nohama zatřásla.

Ne, modlila se. Ne Leisha a její dítě. Tohle ne.

Ale bohužel… byla to právě Leisha a její dítě.

A samozřejmě se to stane právě takhle.

318

A ona vždycky věděla, že se to stane.

Jen se s tím nechtěla smířit, už jen pomyšlení na to bylo strašné.

Teď už se tomu vyhýbat nemohla.

319

52)

9.46, sobota, 17. dubna

Fara svaté Kláry

Sullivan Street č. 154

New York, stát New York

Natáhla se a vzala Jonovi telefon z ruky.

„A dame?“ řekla. Prsty jí ztuhly. Byly naprosto bez citu.

Necítila vůbec nic. Jen strach.

„Ahoj, Míno. Tady je nejlepší přítel tvého bratra, nezaměstnaný, nepotřebný manžel,“ hlásil se posměšně Adam jako obvykle. „Leishu už to nicnedělání se mnou doma nebavilo, tak řekla, že půjdeme v takhle hezký večer na procházku, a skončili jsme v Central Parku.“

„Ahoj, Adame, mohla bych mluvit s…“

„Pak jsme prošli parkem, dali si večeři a teď jsme blízko vás,“

dořekl Adam. „Tak Leisha navrhla, že bychom se u vás mohli zastavit a zjistit, co děláš, když nebereš telefony…“

„Míno,“ zazněl Míně v uších Leishin dunivý sytý hlas. Zřejmě vytrhla Adamovi telefon z ruky. „Co se s tebou děje? Nechala jsem ti alespoň pět zpráv. Jaký byl koncert? Nuda, co, žes mi ani nezavolala a nepodala zprávu. Mohla bys zavolat Pradipovi, aby nás pustil nahoru?

Chce se mi strašně čurat. To mrně se mi snad usadilo na močovém měchýři. A nevymlouvej se, že tam máte nepořádek, protože v tuhle chvíli je mi to úplně jedno, i kdybyste měli na podlaze narovnanou jednu mrtvolu vedle druhé. Tak strašně se mi chce. Váš zvonek je asi rozbitý, protože Pradip říkal, že to neberete. Ale Jon právě říkal, že jste doma…“

„Leisho!“ Mína se zhluboka nadechla. Tohle byla noční můra.

Právě prožívala svou nejhorší noční můru. „Musíte hned odejít.

Otočte se a hned z toho domu odejděte. Na nic se neptej a vypadněte!“

320

„Cože?“ Leisha byla zjevně překvapená. „O čem to mluvíš? Přestaň si vymýšlet. Opravdu musím na záchod. Starbucks je až za druhým blokem. A to mi věř, že až tam to už nevydržím.“

„Leisho!“

Mínino srdce bušilo o sto šest. Jon, stojící vedle ní, divoce gestikuloval a šeptal: „Řekni jim, že mám horečku. Řekni jim, že mám nejspíš chřipku a že nechceš, aby to Leisha chytla. Neříkej jim pravdu, Míno. Víš, co Alaric říkal, že se o tom nesmí mluvit.“

Míně ale bylo jedno, jestli odkryje nebo neodkryje tajemství Palatinské gardy.

Záleželo jí jedině na tom, aby zachránila před smrtí svou nejlepší kamarádku a její dítě.

„Pamatuješ se na Luciena Antoneska?“ zeptala se Leishy.

„Jo…“ řekla Leisha. „Pan Dokonalý! Co je s ním? No tak, Míno, zkrať to.“

„Není až tak dokonalý,“ dostala ze sebe Mína. Hlas se jí třásl.

Třásla se vlastně úplně celá.

Zdálo se jí to, nebo útoky na faru opravdu teď přestaly? Kde byl Abraham Holtzman, proč františkánům nedával rozkazy? Proč Mína neslyšela výstřely z beretty sestry Gertrudy?

„Je to ve skutečnosti upír,“ ignorovala Jona, který se práskl dlaní do čela. „Rozumíš mi, Leisho? Je to kníže temnot. A celá banda upírů teď číhá v mém bytě, aby ho mohla zabít. Takže ty i Adam okamžitě jděte pryč, aby si vás náhodou někdo nedal do souvislosti se mnou.

Jasný? Rychle! Jděte!“

Leisha byla dlouhou dobu zticha.

Když pak promluvila, znělo to spíš pobaveně, než že by se urazila.

„Míno, jestli nechceš, abychom se s Adamem u vás zastavili, aniž bychom nejdřív zavolali, tak to řekni rovnou. Nemusíš na mě aplikovat ty tvoje bláznivé scénáře, co píšeš pro Nenasytnou.“

„Sakra, Leisho, tohle nemá s Nenasytnou nic společného!“

vybuchla Mína. Proč se tohle děje právě jí? A proč právě teď, když na tom tak záleží? „Mluvím pravdu. Pamatuješ se na Roba Pace, Leisho?

Pamatuješ, jak jsem ti říkala, ať si nesedáš do jeho auta? Tohle je stejný případ. Jestli nechceš, abys ty i tvoje dítě dopadly jak Angie Harwoodová, tak musíš udělat, co ti říkám.“

„Ale tys mi nic neříkala,“ vyhrkla omráčeně Leisha. „ Nikdy jsi…“

321

„Já jsem už nějakou dobu věděla, že se tvému dítěti může něco stát, Leisho,“ pokračovala Mína. „Ale nechtěla jsem tě děsit. Byla to ode mě chyba. Měla jsem ti to říct. Jsem idiot. Je to moje chyba. Jo?

Ale teď mi musíš věřit, když ti to říkám. Dítěti se má něco stát. Musíš rychle pryč.“

Slyšela, jak její nejlepší kamarádka na druhé straně telefonu zhluboka dýchá. Pár sekund se neozývalo nic jiného. Jen Jon, který vedle ní taky zhluboka dýchal, a hluk dopravy z Houston Street.

Okolo farního dvora panoval klid. Vypadalo to, že to Dracul vzdal a odtáhl.

Mína byla zcela soustředěná na tichý zvuk Leishina dýchání.

Pak Leisha řekla tím nejtišším hlasem: „Něco se má stát mému dítěti?“ Tak nikdy svou kamarádku mluvit neslyšela, normálně měla silný zvonivý hlas.

„Ano, pokud odtamtud okamžitě neodejdete,“ potvrdila Mína se svírajícím se srdcem.

Pak ke své nekonečné úlevě slyšela, jak Leisha říká svému manželovi: „Pojď, jdeme pryč.“

„Cože?“ slyšela ještě Adama, jak se zmateně ptá. „Co se děje?“

„Musíme jít. Mína říkala, že odsud musíme vypadnout. Jdi chytit taxíka.“ Leisha zjevně zapomněla zamáčknout telefon. Poroučela Adamovi a telefon pořád ještě držela v ruce. „Nestůj tady takhle. Jdi chytit taxík! Támhle jeden je. Mávni na něj!“

„Nechápu,“ slyšela Mína Adama. „Proč nás nechtějí pozvat nahoru?“

„Chyť sakra rychle toho taxíka. Já ti to pak vysvětlím.“

Mína cítila úlevu. Z hrdla se jí dokonce vydral náznak polohysterického smíchu. Jon stojící vedle se zeptal: „Co se děje?“

„Odjíždějí,“ řekla Mína a vítězoslavně zvedla palec nahoru.

Teď už to bude dobrý. Leisha bude v pořádku. Dítě bude taky v pořádku. Všechny ty bláznivé předtuchy, které ji tak dlouho trápily, byly pryč.

Ale bylo to jen taktak. Opravdu jen taktak.

Teď už ale bude všechno v pořádku.

Bohudík.

„Sakra,“ slyšela Mína Leishu. „Co je tohle za chlápka?“

Mína opět ztuhla a přitiskla ucho k telefonu.

„Co?“ ptal se Jon, když spatřil její výraz.

322

Zvedla ruku, aby byl zticha a ona mohla poslouchat. Mluvil tam mužský hlas. Zdálo se jí, že ho zná.

„Promiňte,“ řekl ten hlas. „Nezkoušeli jste náhodou volat do bytu 11B?“

„Ne,“ vyhrkla ze sebe Leisha. „Je mi líto.“

„Ale ano,“ řekl Adam. „Volali jsme tam. Proč se ptáte?“

„Mína Harperová, že?“ zeptal se přátelsky ten hlas.

Proboha, pomyslela si zoufale Mína. Ne, ne, ne, ne… tohle se nemůže dít. Hned odtamtud odejděte. Ven. Pryč. Leisho…

„Ne,“ řekla rychle Leisha. „Neznáme ji.“

„Ale jo, známe,“ řekl Adam. „Leisho, co se s tebou děje? Mína je naše kamarádka. Vlastně nejlepší kamarádka mé ženy.“

Mína upadla na šedivou střechu, země se jí najednou propadla pod nohama.

„Míno, co se děje?“ chtěl vědět Jon a klekl si vedle ní. „Co se děje?“

I kdyby chtěla, nebyla schopná nic říct, jazyk měla jak z olova.

Bezhlesně mezi ně položila telefon a zapnula hlasitý poslech, aby také slyšel, jak jejich přátelé umírají.

„Ne, není,“ křičela už Leisha. „Já žádnou Mínu Harperovou neznám.“

„Domnívám se, že znáte,“ řekl ten cizí muž. Měl podivně sladký hlas, takový konejšivý… až hypnotický. To se snažil zhypnotizovat Adama, aby mu to všechno prozradil, o to se pokoušel? „Domnívám se, že znáte Mínu Harperovou velmi dobře.“

„Ano,“ řekl Adam. „Samozřejmě, že známe.“

„To není možné,“ vykřikl Jon a díval se na Mínu se zděšeným výrazem v tváři. „Co to je? Jak to dokázal? Adam je strašně podezíravý. Každý je pro něj potenciální masový vrah. Adame!“ volal do telefonu. „Adame, neposlouchej ho.“

Mína zavrtěla hlavou. Po tvářích jí tekly slzy. Mumlala, „To je zbytečné. Neslyší tě. Už je po všem.“

„Jak to myslíš?“ divil se Jon. Vypadal rozzlobeně. „Ty jsi… ty jsi o tom… věděla?“

„Říkala jsem ti,“ otírala si slzy, „že to dítě…“

Jon celý zbledl. „Tys viděla, že se to stane?“

„Ne, samozřejmě, že ne.“ Mína si zakryla obličej dlaněmi. „Jak jsem mohla vědět, že to bude mít něco společného s upíry?“

323

„Možná proto, že jsi s jedním z nich začala spát.“ Jon křičel do telefonu: „Adame! Adame!“

Ale Adam ho neposlouchal.

„Nejste vy ten herec?“ slyšeli Adama, jak říká, na Adama nepřirozeně nadšeně. „Ten herec z toho seriálu? Gregory Bane? Jasně!

Podívej, Leisho, to je Gregory Bane.“

Míně se udělalo špatně. Gregory Bane.

No jasně. Gregory Bane taky patřil k Draculu.

„Ano,“ řekl sladce hlas. „Jsem Gregory Bane. Díky, že se na mě díváte.“

„Co to děláte?“ slyšeli křičet Leishu. „Nedotýkejte se mě. Ruce pryč! Dejte ty pracky pryč!“

„Počkejte,“ řekl zmateně Adam. „To je moje žena…“

„Adame,“ křičel Jon do telefonu. „Adame, jdi mu po očích! Po očích, Adame!“ Otočil se k Míně. „Co je to s ním?“

„Dokážou kontrolovat lidské vědomí,“ svěsila Mína ruce. Džíny měla promáčené slzami. „Adam za to nemůže.“

Jon něco hledal v kapse.

„Zavolám Alarikovi,“ dostal nápad. „Mám jeho číslo. Jestli je pořád ještě tam kvůli Jackovi, možná by tohle mohl zastavit…“

„Už je pozdě,“ šeptala Mína. Sklonila se a objala si kolena. „Už je pozdě.“

Z telefonu se ozývaly zvuky jakoby nějaké rvačky a dupot bot po chodníku. A pak zvuk, který Mínu bodnul do srdce.

Leisha vykřikla.

Pak řinčení, jako by telefon spadl na zem.

A pak… nic. Mína zvedla telefon a přiložila si ho znovu k uchu.

Snažila se něco ještě zaslechnout, cokoliv.

Ale slyšela jen tlumený, známý zvuk aut na Park Avenue.

„Hele,“ volal Jon, který stále prohledával své kapsy. „Kde je tvůj?“

Mína si sáhla do vlastní kapsy, jeho telefon pořád u ucha, a podala bratrovi svůj telefon.

„To jsem si mohl myslet,“ řekl Jon dotčeně a vyťukával číslo z papírku, který vytáhl z kapsy kalhot.

„Komu jsi volala, co? Jemu?“

„Buď zticha,“ syčela Mína, telefon pořád přitisknutý k uchu.

„To je nádhera,“ pokračoval naštvaně. „To je přesně to, co teď potřebujeme, aby se tu teď ještě objevil tvůj milenec a…“

324

Mína ho pohybem zarazila. Na druhém konci se totiž něco dělo.

Adamův telefon vydával nějaké škrábavé zvuky, jako by…

Někdo sebral telefon ze země.

Pak to píplo, někdo mačkal čísla na klávesnici.

„Bože,“ křičela Mína a dala si telefon dál od tváře. „Haló? Haló?

Kdo je tam?“

Pak zazněl pořád ještě zmatený Adamův hlas. „Míno!“ Byl zmatený. „Jsi to ty? Právě jsem se ti pokoušel volat.“

Jon svěsil ruku s telefonem.

„Adame,“ křičela Mína. „Proboha, Adame, jsi v pořádku?“

„Kámo,“ řval do telefonu Jon. „Kde je tvá žena? Kde je Leisha?“

„Unesli ji…“ řekl Adam. Mluvil tiše. A nebylo to proto, že mluvili po mobilu.

Neplakal. Ještě ne.

Ale bude. Už brzy.

„Pokusil jsem se je zastavit,“ řekl. „Snažil jsem se, ale oni… kousli mě. Krvácím.“ Adam se zdál tím zjištěním ohromený. „Všude je tu krev.“

Mína a Jon si vyměnili vyděšené pohledy.

Zavolej Alarikovi, pohybovala rty Mína. Hned.

„Adame,“ zeptala se ho potom. „Kde jsi? Pořád před naším domem?“

„Jo,“ řekl neurčitě Adam, jako by byl tím zjištěním sám překvapený.

„Tak jdi dovnitř,“ poručila mu Mína. Snažila se, aby její hlas zněl pevně, což nebylo vůbec jednoduché, protože se celá třásla. Ale chtěla, aby Adam udělal přesně to, co mu řekne. „Jdi za vrátným, za Pradipem. Má tam lékárničku. Zavolá o pomoc a pomůže ti, než přijede sanitka. Jdi za Pradipem, Adame.“

„Ale já musím najít svou ženu,“ řekl Adam. „Unesli ji.“

„Já vím, že ji unesli,“ nervózně si probírala vlasy Mína. „Víš, kam s ní odjeli, Adame?“

„Řekli mi, abych ti to řekl,“ mumlal Adam pomalu, mluvil jako by byl omámený nebo v šoku. „Dali mi pro tebe vzkaz…“

Mína se podívala na bratra, který rychle mluvil do jejího telefonu.

Ulevilo se jí, že se mu zřejmě podařilo dovolat Alarikovi.

„Jaký vzkaz?“ zeptala se zoufale Adama. „Jaký vzkaz ti pro mě dali, Adame?“

325

„Řekli mi, abych ti vyřídil, že jestli chceš ještě někdy vidět Leishu, musíš přijít do kostela,“ vzpomínal si Adam.

„Do kostela?“ vrtěla Mína nechápavě hlavou. „Ale já jsem teď v kostele.“

„Do Svatého Jiří,“ dopověděl Adam. „Říkali, abys šla do katedrály svatého Jiří. Že se tam bude odehrávat korunovace.“

„Korunovace?“ zírala Mína na telefon. Byla teď najednou zmatená.

„Čí korunovace?“

„Nového knížete temnot.“

326

53)

21.45, sobota, 17. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Alaric si prohlížel místo katastrofy, kde kdysi býval byt Míny Harperové. Dracul byl důkladný, nevynikal možná novými nápady, ale ničit uměl. V bytě 11B bylo všechno zařízení rozmlácené, rozbité, roztrhané nebo jinak poničené. Polštáře na pohovce byly rozřezány nožem, jejich obsah se válel všude po zemi páté přes deváté. Vyhřezlý dřevěný rám pohovky byl rozbitý na kusy. Stejně dopadlo Mínino křeslo i zbytek čalouněného nábytku.

Z malého stolku zbyly jen střepy, stejně jako z lampy a všeho kuchyňského nádobí. Nohy od jídelního stolu vyčuhovaly z televize.

Všechny Míniny knihy z polic v obývacím pokoji byly naházené ve vaně a stále ještě na ně tekla voda ze sprchy.

Tady se opravdu Dracul projevil originálně. Alarika by zajímalo, kdo tohle vymyslel. Zničit spisovatelce její oblíbené knihy?

To mohlo napadnout jedině Dimitrije. To gesto neslo všechny znaky staré školy, zvrácený hunský styl.

Míninu postel zasáhl zvlášť divoký útok. Tohle mohla napáchat snad jen motorová pila. Nad postelí někdo černě nastříkal slovo děvka. A symbol Draculu byl po celém bytě zvěčněn mnohokrát, občas prostřídaný nápisem prostitutka a jeho dalšími variacemi. Skoro ve všech byly pravopisné chyby.

Alaric dával pozor, aby nešlapal na rozbité sklo a roztrhané Mínino oblečení. Vrtěl hlavou.

Dracul si určitě nikdy nikdo nesplete s Rhodes Scholars. O to nemuseli mít obavy.

327

Nebyla sebemenší šance, že by v bytě nechali cokoliv naživu. Ať už byl Mínin pes kdekoliv, byl dozajista mrtvý. Alaric nechápal, proč se ho vůbec namáhá hledat.

Chtěl možná najít jeho tělo sám. Domníval se, že takový pohled mu dodá další důvod víc nenávidět nepřítele a vypořádat se s ním tak, jak o tom snil od té chvíle, co vešel do bytu.

Díval se do útrob všech Míniných spotřebičů – nemohl vyloučit, že by Dracul Jacka uvařil, nebo naopak zmrazil. Najednou však od vstupních dveří, které dozajista zamkl, uslyšel nějaký hluk.

„Haló,“ volal ženský hlas. „Je někdo doma?“

Alaric, který v ruce přirozeně svíral Seňora špičatého, se okamžitě postavil do útočné pozice, připravený té upířici, která stála ve dveřích Mínina bytu a zírala na něj, okamžitě setnout hlavu. Byla to velmi dobře oblečená vysoká blondýna, na sobě měla boty na klínu, lesklé kožené kalhoty a halenku, která vypadala jako z peří.

Jestli ho oči nešálily, byla to Mary Lou Antonesková, lvice salonů.

Prohlížela si jeho meč a vůbec nebyla tak zaražená jako on. Jak se sem ksakru dostala? Neslyšel přece, že by někdo odemykal.

Možná se uměla stejně jako kníže proměnit v mlhu. Dostala se sem snad mezerou pod dveřmi?

„Zdravím vás,“ volala přátelsky. „Vy asi patříte k Palatinské gardě, co se snaží chytit knížete. Nechcete mi snad touhle věcí srazit hlavu, že ne?“

Alaric si ji zděšeně prohlížel. Jestli se opravdu umí proměnit v mlhu, musí patřit ke zvlášť silným upírům.

A přesto vypadala, jako by se právě vrátila z nákupu v nějakém obchoďáku na předměstí.

„Proč bych to neudělal?“ zeptal se.

„Protože tenhle vršek, co mám na sobě, je pravý Gucci a stál pěkný majlant,“ vysvětlovala mu. „Byla by škoda ho zničit při mé proměně v prach. Navíc jsme na straně Míny. Viděla jsem, že tu je světlo, a domyslela jsem si, že to asi budete vy. Hned mi došlo, že Emilovi byste hlavu usekl bez váhání a vyptával se až potom. Ale říkala jsem si, že pokud přijde dáma, nebudete tak hrrr.“

Alaric nemohl uvěřit tomu, že stojí v kuchyni Míny Harperové a konverzuje tu… no, s upírkou.

S upírkou, která byla od hlavy k patě oděná ve značkovém zboží.

Když mluvila, šermovala před sebou rukama s dlouhými 328

nalakovanými nehty a mluvila jako začínající hvězdička v noční televizní show, která propaguje nejnovější hollywoodský film.

Je tohle nějaká léčka?

Ale upíři přece nejsou dostatečně chytří, aby něco takového vymysleli. Ani Dracul. Triky typu padání ze vzduchotechniky zakryté ve stropu nebo ožírání obličeje, to snad.

Ale že by konverzovali? To se mu stalo poprvé.

„Ano,“ odpověděl nakonec. Ale meč ještě zpátky nezasunul. „Přišel jsem si pro psa.“

„Máme ho u nás doma,“ řekla Mary Lou. „Je v pořádku. Lucien nás požádal, abychom ho tu vyzvedli. Hned potom, co jsme slyšeli o té potyčce v Shenanigans. Nebyli jsme si jistí, jestli jste to byl vy, ale lepší něco udělat než potom litovat. Došlo nám, že by Mína mohla mít nějaké nechtěné návštěvníky a Jack že by tu nebyl v bezpečí.“

Prohlížela si byt a kroutila hlavou.

„Taková škoda,“ šeptala. „Měla to tu tak útulné. A oni všechno zničili, co? Samozřejmě jsme to slyšeli až k nám. Ale nemohli jsme nic dělat. Tedy, pokud jsme se nechtěli stát jejich další obětí. Chtěli jsme opustit město, abychom se jim vyhnuli – a vám taky, samozřejmě – ale pak jsme se rozhodli počkat. Mohli jsme samozřejmě dát psa do útulku, ale to mi nepřišlo správné.“

Alaric měl meč stále v pohotovosti, oči jako čárky, jak si ji prohlížel. Co má tohle znamenat?

„Já vím, co se tu děje,“ řekl. „Jste succuba, že jo? Budete se snažit mě svést a pak ze mě vysajete duši. Ale to by nešlo. Už jsem se s takovými jako vy setkal. A vždycky jsem vyhrál.“

Mary Lou byla překvapená. Pohodila dozadu svou dlouhou blonďatou hřívou a zasmála se. V tomto jinak ponurém místě to byl jediný veselý zvuk.

„Succuba?“ řekla. „To je teda, drahoušku, dobrý vtip. Počkejte, co na to bude říkat Emil. Za mého dlouhého života si mě spletli už s ledaským, ale s něčím takovým nikdy! Ne, drahoušku. Já jsem upírka jako ostatní. Tedy ne úplně stejná. Jak jsem říkala, jsem na vaší straně.“

„To není možné,“ prohlásil Alaric. Nakročil si dopředu a Seňorem špičatým jí mířil rovnou na krk. Ona zase udělala krok zpátky a zády se opírala o vstupní dveře. „Lidé a upíři se nemají míchat. Upíři zabíjejí lidi. Takže mojí prací je vás zabít. Všechny. I když jste krásní.“

329

„Ale drahoušku,“ nedala se, zjevně potěšena komplimentem.

„Děkuju. Ale ne všichni upíři zabíjejí lidi. Já třeba ne. Proč? Protože i já jsem bývala člověkem. Ale vzdala jsem se toho. Víte proč?“

„Ne,“ mumlal Alaric. „A je mi to jedno.“

„Drahoušku,“ zvedla své silně namalované řasy a zadívala se na něj. „Zamilovala jsem se do upíra. Mého manžela Emila. Neříkám, že je dokonalý, to ne. Není. Nikdo není dokonalý. Ale miluje mě. A miluje mě tolik, že taky přestal zabíjet lidské bytosti, a to jen proto, že jsem ho o to požádala… to bylo ještě předtím, než se kníže stal knížetem a vydal své příkazy a všichni museli se zabíjením lidí přestat. Když se Emil pro mě takhle obětoval, byla jsem si jistá, že jsem našla lásku na celý život. A byla jsem ochotná se vzdát všeho, co jsem měla ráda, rodiny, oříškového dortu, slunečních paprsků, možnosti mít děti – jen abych mohla být s ním.“

„Tím hůř pro vás,“ řekl s nezájmem Alaric. „Kdybyste raději místo toho zkontaktovala někoho z naší kanceláře, mohli jsme vám pomoci.

Je to naše práce, zachraňovat ženy jako vy, aby se nestaly kořistí démonů, co vysávají duše. Jako je on. Ale teď už je pozdě.“

Mary Lou položila prsty jemně na ostří meče a odtlačila ho pár centimetrů dolů, pryč od svého krku. „Jsem ráda, že jsem to neudělala. Protože jsem zatím nikdy svého rozhodnutí nelitovala.

Emil je pro mě vším. Jestli jste si myslel, že bych dala přednost dětem a dortu, tak jediné, co můžu říct, je, že je mi vás líto. Protože pak nemáte vůbec představu, co je to láska.“

Alaric o jejích slovech pečlivě přemýšlel. Věděl, co je to láska?

Jeho kolega Martin mu řekl, že hned poznal, že potkal pravou lásku – muže, se kterým dohromady vychovává Simone –, když spolu objevili společnou zálibu v belgických vaflích a německé rockové hudbě z devadesátých let. Alarikovi tohle vždycky připadalo tak trochu… divné.

Byla to pravda. Alaric neznal, co je to milovat a být milován.

Vyskytl se v jeho životě někdo, koho by miloval nebo kdo by miloval jeho?

To, co neznáš, ti nemůže chybět, říkal si Alaric, takže se tím nijak zvlášť netrápil.

Až donedávna. Přišel na to ve chvíli, kdy za ním Mína Harperová běžela přes celou faru a pak mu uvázala na zápěstí tenhle směšný červený šátek.

330

A tehdy se přistihl, že se téměř prozradil. Ne samozřejmě úplně.

Ale jen částečně – chtěl, aby Mína Harperová začala pracovat pro Palatinskou gardu.

Na co tenkrát myslel? Téměř prozradil něco, s čím si až do té chvíle jen tak pohrával v myšlenkách.

Pořád měl na ruce uvázaný ten šátek, i když to nebylo moc pohodlné. Který chlap by kolem zápěstí nosil omotaný šátek? Co si vůbec představovala, když mu ho vázala?

Ale řekla mu, že je to pro štěstí. A pak ho políbila.

Takže si ho neodvážil sundat.

Napadlo ho, že je možná skutečně blázen, jak ho obvinil Holtzman.

Podíval se blonďaté upírce do očí. Řekla mu, že neví, co je to láska.

„Vy si lásku pletete s chemickou reakcí,“ uzavřel nahlas debatu, „při které dopamin, přítomný ve vašem mozku, napomáhá k vyplavování hormonu zvaného oxytocin.“

„Nezbývá nám nic jiného, než se dohodnout, že jsme se neshodli,“

řekla Mary Lou Antonesková. „Chcete teda toho zatraceného psa, nebo ne?“

Alaric si povzdechl a zasunul meč do pochvy. „Chci,“ řekl. „Ale jestli je to nějaká léčka, zabiju vás i vašeho manžela. A předtím vás ještě pěkně potrápím.“

Léčka to nebyla. Měla psa zamčeného v koupelně jejich bytu, který byl asi pětkrát větší než Mínin a nebyl zdemolován ani vypleněn Draculem. Alaric byl potěšen dobrým a drahým vkusem i bojácností jejího manžela, Emila Antoneska, který zjevně očekával, že mu každou chvíli Alaric utne hlavu.

„Proboha, Mary Lou, kde jsi byla?“ vykřikl, když jeho žena otevřela dveře a oba vstoupili dovnitř. „Kde jsi byla? Ne varoval jsem tě, abys ne…“

V tu chvíli spatřil Alarika a upustil na zem sklenku s brandy, kterou držel v ruce. Spadla na parkety a sklo i brandy se rozprskly úplně všude. Emil zbledl jako… no, jako upír.

„Je… je… to…“ koktal, „je to…“

„Neměj strach, zlato,“ řekla Mary Lou. „Vypadá to, že Dracul už zmizel. Tenhle je jen chlapík z Palatinské gardy, přišel si pro Mínina psa. Slíbil, že nám neublíží. Tedy tak úplně to zase neslíbil. Ale jsem si jistá, že nám nic neudělá. Na to, že patří k Palatinské gardě, je docela 331

fajn. Podívej, co jsi tu udělal za nepořádek, Emile. Kdo si myslíš, že to bude uklízet? Víš přece, že služebná má dneska volno. Napijete se něčeho?“ Ta poslední otázka směřovala na Alarika. „Nevím, jak se jmenujete. Nuže?“

Alaric si prohlížel obraz, který měli pověšený ve vstupní hale. Byl to obraz krásné dívky, dole podepsaný Renoir.

„Alaric Wulf,“ odpověděl a studoval obraz. „A alkohol nepiju.

Přišel jsem si jen pro psa. To je krásný obraz!“

„Je nádherný, že?“ prohodila Mary Lou. „Emil ho koupil za babku od samotného malíře, když ještě nebyl známý. Má na to dobré oko.

Opravdu si nic nedáte? Ani kolu nebo něco takového?“

„Ne, nic,“ znovu odmítl Alaric. Jako kdyby mohl přijmout pití od upírů. Co kdyby do toho dali třeba jed? „Vezmu si jen toho psa, prosím.“

„Samozřejmě. Hned jsem zpátky.“

Mary Lou někam odplula a nechala Alarika samotného s manželem, který stál nad kaluží rozlitého brandy a vytřeštěně na něj zíral.

„Zabil bych vás hned,“ pravil nenuceně Emilovi. „Ale slíbil jsem Míně, že jí toho psa přivedu co nejdřív.“

„Já bych vás taky hned zabil,“ řekl Emil Antonescu a nenávistí mu zrudly oči. „Ale můj kníže mi to zakázal.“

„Tak zakázal,“ zaujalo to Alarika. „To by mě zajímalo proč?“

Emil pokrčil rameny. „Vy lidé jste můj rod po desítky let jen pronásledovali a působili nám příkoří a žal.“

„No, podle mě jste si začali vy,“ zdůraznil Alaric. „Když jste začali pít krev nevinných.“

„Už dávno kvůli krvi nezabíjíme,“ řekl Emil. „Máme to zakázáno.

Teď vysáváme jen dobrovolné dárce nebo krev získáváme v krevních bankách. Proč už nás nemůžete nechat na pokoji?“

Alarika svrběla ruka, ve které držel meč. Bylo pro něj strašně těžké stát tak nablízku upírovi a nezabít ho. „Možná proto,“ řekl, „že žádní dobrovolní dárci neexistují. Jsou to jen slaboši, kteří nejsou schopni postavit se vašim podlým hrátkám. A taky nás neustále napadáte.“

„V sebeobraně,“ zasyčel Emil. „Jen v sebeobraně.“

Alaric se k němu o krok přiblížil… a o další a další, až byl od něj jen pár centimetrů.

332

„To nebyla žádná sebeobrana, když draculská tlupa napadla mě a mého kolegu v těch skladech u Berlína a skoro ho zabila,“ vztekal se a nepřátelsky shlížel dolů na mnohem menšího Emila.

„To je škoda, že jen skoro,“ vyštěkl Emil a praštil ho do prsou.

Alaric vytáhl meč. Při tom pohybu meč vydal tón a jeho ostří odráželo lesk z křišťálového lustru visícího z klenutého stropu v přijímací místnosti…

„Tady ho máme,“ zazpívala Mary Lou. Vracela se a táhla za sebou zpěčujícího se Jacka Bauera. Pes bojoval o každý krok, vrčel, vzpouzel se a drápky rozdíral naleštěnou podlahu.

Muži od sebe rychle odskočili a vrátili se na svá původní místa.

Když Jack Bauer spatřil Alarika, přestal se bránit a vesele se k němu rozběhl.

Alaric se sehnul a zvedl psa, který vypadal, jako že nemá sebemenší poranění a kypí zdravím.

„Vypadá dobře,“ nedokázal ve svém hlase skrýt překvapení.

„Samozřejmě, že vypadá dobře,“ propichoval ho očima Emil.

„Nejsme žádní divoši. Malému psu bychom neublížili.“

Alaric směrem k upírovi nadzvedl jedno obočí. Mezitím Mary Lou svému muži uštědřila herdu.

„No tak, Emile,“ okřikla ho. „Alariku, nedejte na něj, je jen ve špatné náladě. Všichni teď vědí, kdo jsme a kde bydlíme, takže se musíme zase stěhovat. Budete nás chtít asi časem přece jen zabít, a taky všechno kolem. A stejně je to jen moje chyba, protože to já jsem poslala tu…“

„Mary Lou,“ objal Emil Antonescu svou ženu kolem štíhlého pasu a přivinul si ji k sobě. „Prosím tě, přestaň na chvíli mluvit, alespoň pro tentokrát.“

V tu chvíli se pohled Mary Lou svezl na meč v Alarikově ruce. Z

tváře jí zmizel úsměv. „Co jste to tu mezi sebou vy dva měli, když jsem byla pryč?“

„Nic,“ řekl Emil. „Nic se tu nedělo. Pan Wulf je už na odchodu, že, pane Wulfe?“

Alaric tam stál se svíjejícím se Míniným psem v náručí. Poprvé za svou kariéru si nebyl jistý, co má dělat.

Přísahal, že bude zabíjet démony, ať už byli v jakémkoliv hávu.

A někdy dokážou být opravdu tak přesvědčiví.

333

To byla jejich temná stránka. Pohrávají si s lidským vědomím, vzbuzují vášně a soucit a přesvědčují člověka, který na to byl vycvičen, aby jim srdce dřevěným kolíkem neprobodával. Všechny ty nestvůry jsou stejné.

Ale najednou si Alaric nebyl tak jistý, jestli zrovna tihle jsou opravdu zlí.

Možná na něj zapůsobilo všechno to žvanění Míny Harperové o vykoupení a nápravě a že Lucien Antonescu není jako ti ostatní upíři.

Opravdu začínal věřit, že tihle dva upíři jsou jen dvojicí dojemných popletů – s velice dobrým vkusem v bytovém designu –, kteří si zasloužili být spolu navěky.

Může k nim opravdu pociťovat lítost. A pravdou taky bylo… že zachránili Jacka Bauera, aby ho Dracul nenechal upéct v mikrovlnce.

A Mína Harperová je měla ráda. Bože, bože. Co se to s ním děje?

„Jestli o tom někomu řeknete,“ ukázal Seňorem špičatým na jejich krky, což je přinutilo pár kroku ustoupit. „Najdu si vás kdekoliv a přinutím vás, abyste se navzájem zadusili vlastním prachem.“

Mary Lou vypadala, jako by se jí udělalo nevolno. „Ježíšmarjá,“

řekla, „nikomu o tom neřekneme.“

Alaric se otočil a pospíchal z bytu ven. Výtahem se neobtěžoval.

Seběhl po schodech, bral je po dvou, celých jedenáct pater až dolů, a pěkně Jacka Bauera natřásal. Zastavil se až v přízemí a teprve tam mu došlo, co udělal.

Nechal utéct dva upíry.

Určitě toho bude litovat. Bude ho to pronásledovat celý život.

Na druhou stranu…

Vždycky je ještě může chytit a zabít později. Když se vezme v úvahu ženina vášeň pro značkové oblečení, nebude to dozajista nic těžkého.

Vrátil meč do pochvy a položil Jacka Bauera na zem na všechny čtyři. Pak se vydal k východu a vyšel z domu.

V té chvíli mu zazvonil telefon. Vytáhl ho, aby odpověděl.

„Alaric Wulf,“ hlásil se.

„Alaric?“ Na druhém konci slyšel vylekaný hlas Jona Harpera. „Kde jsi? Pořád ještě u nás? Máme totiž problém. Velký problém!“

334

54)

22.15, sobota, 17. dubna

Vagon metra, linka č. 6

New York, stát New York

Metro. Jasně, že metro.

Jak jinak by se tam dostala? Byla sobota večer a byla v centru. Taxíkem neměla šanci. A Mína se tam musela dostat co nejrychleji. Co jiného by taky měla dělat? Tiše sedět v klášteře v místnosti bez oken, jak to po ní chtěli? Nechat sestru Gertrudu i ostatní tam jít se Stefanem Dominikem jako rukojmím a nechat se kvůli Leishe zabít?

Sedět v tiché místnosti bez oken mohlo vyhovovat tak akorát Yaleně, který byla psychicky i tělesně na dně. Ale nebylo to nic pro Mínu, která vlastně zavinila, že všichni ti lidé, Leishu nevyjímaje, byli teď ve velkém nebezpečí.

Mína nasedla na linku číslo šest a snažila se, aby se nikomu ve vagonu nepodívala do očí. To by opravdu bylo to poslední, co teď potřebovala, aby se nechala vtáhnout ještě do problémů někoho jiného.

Sama jich měla ažaž.

Zasvěcený Abraham Holtzman jim trpělivě naslouchal, když se mu s Jonem po návratu ze střechy zoufale snažili vysvětlit, co slyšeli z telefonu. Vážně pokyvoval hlavou a mumlal si: „Ano, ano, to dává smysl. Svatý Jiří je v rekonstrukci, říkáte?“

Jon přikývl. „Ano, je po dobu oprav pro veřejnost nepřístupný.“

„Tehdy tu noc, co jsem potkala poprvé…“ zarazila se Mína. „Tak mě napadla celá kolonie netopýrů. Myslela jsem si, že na mě padá jedna z těch věží. Je v hodně špatném stavu.“

335

Otec Bernard, sestra Gertruda i Abraham Holtzman si navzájem vyměnili znepokojené pohledy.

„Co je?“ zakřičela Mína. „Jaký to má význam?“ Začala litovat, že jim to vůbec řekla a že radši neběžela sama přímo na nejbližší stanici metra.

„Takovému kostelu, který není dlouho používán nebo není dlouho opravován, hrozí nebezpečí, že z něj přestane být svaté místo,“

vysvětloval pomalu Abraham. „Zato se stane dokonalým místem pro démonické rituály.“

„Démonické rituály?“ Jen při vyslovení těchto slov jí vstávaly vlasy hrůzou. „Jako je třeba korunovace nového knížete temnot?“

Nikdo neodpověděl. Začali pobíhat kolem a dávat dohromady zbraně, protože předpokládali, že ve Svatém Jiří proběhne něco jako apokalyptické zúčtování s Draculem – který se tak záhadně vytratil z okolí Svaté Kláry. Žádný z nich – ani Abraham Holtzman, ani otec Bernard, ani sestra Gertruda, ani františkáni či další sestry, ani novicky – neprojevili sebemenší náznak strachu nebo zaváhání. Mína věděla, že jsou dokonale připraveni na boj.

A možná i na smrt.

Ona ale na rozdíl od nich věděla, že opravdu zemřou. Všichni.

Všichni do jednoho. Jejich blízkou budoucnost viděla najednou úplně jasně.

Dimitrij držel její nejlepší kamarádku, její nejlepší těhotnou kamarádku, v zajetí v katedrále svatého Jiří a nepustí ji, dokud se tam neobjeví Mína a nenahradí ji.

Její vlastní život za život přítelkyně.

A až tohle proběhne, dojde k další výměně – Mínin život za život Luciena.

Pak se Dimitrij Antonescu, démonický nevlastní bratr Luciena Antoneska, syna Draculy, knížete temnot, korunuje sám v té znesvěcené katedrále na nového knížete…

… a vláda upířího teroru a smrt se snese na celý Manhattan, ne-li celý svět.

Zatím Mínin bratr, Abraham, sestra Gertruda, všichni ti hodní lidé, co kolem ní spěchali, aby se pokusili zastavit to, co Mína vyvolala, zemřou podle její předpovědi v boji. Zemřou stejně jako Alaric Wulf. Když mu vázala kolem zápěstí svůj šátek, tak tam viděla to samé.

336

Temno. Oheň. Samé plameny. Pak…

Nic… vůbec nic.

Přesně to se Mína snažila Lucienovi vysvětlit během jejich první společné noci. Že být mrtvý není nikdy úplně šťastný konec.

Protože když Mína nahlédla do budoucnosti lidí, kteří měli zemřít, viděla jen velkou nicotu, která se před ní rozevírala jak propast. Stála se špičkami nohou nad tou propastí, jež byla tak hluboká, že nešlo dohlédnout dna.

Mohla jen doufat, že za tou propastí nicoty následuje posmrtný život. Ale i kdyby, tak bylo možná lepší, že ho nedokázala vidět.

Byla to právě ta nicota, která vedla Mínu k tomu, aby lidi varovala, ačkoliv ji často nebrali vážně. A ni cotu viděla této noci i v budoucnosti svých přátel. Jejich životy se valily přímo k té propasti.

Proto se také rozhodla, že tam nemůže jen tak postávat a dívat se, jak se ostatní připravují, že musí něco udělat. Vzala tužku a papír a napsala rychlou zprávu. V misce u dveří našla dost drobných na metro, protože Alaric jí vzal peněženku. Zprávu nechala tak, aby si jí všimli.

Věděla, že se budou zlobit. Alaric Wulf Jonovi v telefonu jasně přikazoval pravý opak toho, co se teď chystala udělat. Měli udržet Mínu co nejdál od katedrály svatého Jiří.

Alaric taky říkal, že její pes je v pořádku a že ho nechává na čas v opatrování vrátného Pradipa.

Pokud se Mína vydá do Svatého Jiří, zjevně jen urychlí, ale neukončí tu blížící se apokalypsu démonů.

Což však neměnilo nic na tom, že si Mína byla vědoma toho, že ona jediná tohle všechno způsobila.

A že viděla to, co viděla, a věděla to, co věděla.

A bylo to mnohem víc, než kdy mohli vědět Alaric Wulf se všemi svými zkušenostmi nebo Abraham Holtzman se svou Palatinskou příručkou dohromady.

Ona viděla do budoucnosti a viděla ji v plamenech, temnotě a nakonec v pomalé mučivé smrti všech.

A pak – nicota.

Ne. Dnes ne.

Protože jestli si něčím byla jistá, tak to byla skutečnost, že neexistuje jen jediná budoucnost.

337

Budoucnost se může změnit. Ona ji může změnit. Už to tak mnohokrát předtím udělala. Zastavila lidi, aby se nezřítili přes okraj té propasti, už tolikrát, že se to ani nedalo spočítat.

A dneska to udělá znovu.

A nikdo, ani Alaric, ani Lucien a ani tlupa poblázněných upírů ji nezastaví.

Metro dojelo na stanici na Sedmdesáté sedmé ulici. To byla Mínina zastávka.

Zvedla se ze sedadla… a chvíli musela počkat, než se otevřely dveře vagonu. Na sedadle naproti ní seděl objímající se pár. Vstali zároveň s ní. Podívala se na ně…

A hned viděla, jak oba zemřou pod kusem padajícího obrovského modrého lešení.

Podezřele se podobalo lešení kolem Svatého Jiří.

Pár se držel za ruce, a když se konečně otevřely dveře vozu, stále se ještě líbali. Mína se postavila do dveří, rozhodila ruce jak pařáty, otevřela pusu a zasyčela na ně.

„Vraťte se zpátky,“ zaječela. „Na téhle zastávce nevystupujte!“

„Sakra,“ lekl se mládenec a začal couvat.

Dívka pociťovala něco mezi strachem a ponížením. Nervózně se zasmála. „Hele,“ řekla svému příteli, „co jí je?“

„Jsem upír!“ křičela Mína a vystoupila z vagonu, ale dál zůstávala u dveří. Nechtěla je nechat vystoupit. „Jsem upír. Zůstaňte ve vagonu!“

„Ukončete výstup a nástup!“ oznámil hlas.

Dveře vagonu se zavřely a uvěznily pár bezpečně uvnitř. Mína hned svěsila ruce, normálně se narovnala, otočila se a vydala se směrem k východu. Viděla, jak na ni z rozjíždějícího se vlaku ten kluk ještě dělá sprostá gesta.

Zamávala mu.

Mína proběhla stanicí, která byla o sobotním večeru prázdná. Do nosu ji udeřil známý pach moči.

Vyběhla rychle po schodech nahoru na Sedmdesátou sedmou ulici.

Teď už to nebude dlouho trvat. Co bude dělat, až tam dorazí?

Přesně nevěděla. Pořád měla ještě v zadní kapse ten dřevěný kolík, co jí dal Alaric. Třeba někoho probodne. Třeba Dimitrije.

Jen co Jon domluvil s Alarikem, vyžádala si od něj zpátky svůj telefon. Napsala Lucienovi zprávu o tom, co se stalo s Leishou.

338

Když bude mít trochu štěstí, Lucien už v katedrále bude a o všechno se postará, než tam dorazí. Ona pak už jen vstoupí, osvobodí nezraněnou Leishu, zatímco Dimitrij a zbytek Draculu se bude s probodanými srdci všude válet už jen jako prach. Lucien ji něžně vezme do náruče a odletí spolu do Thajska, aby tam začali nový společný život jako manželé… ale nejdřív ještě vyzvednou u Pradipa Jacka Bauera, samozřejmě. Jon jim půjde na svatbě za svědka.

Jo, pomyslela si cynicky Mína, když se blížila ke katedrále, jejíž věže se tyčily k obloze. Takhle se to určitě nestane.

Katedrála vypadala prázdná… mrtvá. Modré lešení kolem se zdálo být neporušené. Bylo ještě na vršku obehnané ostnatým drátem a omotané řetězovými zámky.

Pokud Mína dobře viděla, nenacházel se tam jediný člověk ani upír.

Byl to snad jen nějaký nechutný upíří vtip? Nechali ji sem přijít zbytečně?

A jestli ano… kde je Leisha? Jak ji pak najde?

Zklamaná Mína stála pod schody před katedrálou, přesně tam, kde ji Lucien nedávno srazil na zem a ochránil ji, jak už teď dobře věděla, před útokem Draculu. Kéž by tak mohla vrátit čas zpátky…

Ale co? Co by udělala jinak?

Nic. Stejně by se do něj znovu okamžitě zamilovala. Kdo by taky ne? Měl všechno, co…

„Míno!“

Mína se polekaně ohlédla. Známý hlas volal její jméno.

Otočila se ještě jednou, protože napoprvé nikoho nezahlédla.

Nakonec uviděla shrbeného muže, sedícího na protější straně ulice na obrubníku. Ve světle pouliční lampy ho hned poznala.

„Adame,“ vykřikla. „Co tady děláš?“

Mína k němu přispěchala a ihned si na otázku sama odpověděla.

Adam, s bílým obvazem kolem krku, byl připoután želízky k zábradlí u schodů do budovy.

„Ten hajzl mě tu připoutal!“ křičel Adam a řinčel želízky ve snaze se osvobodit. „Když mě s Pradipem ovázali, tak mi přikázal, abych tam zůstal. Ale já jsem ho sledoval. Když to zjistil, připoutal mě tu želízky, abych za ním do té katedrály nešel. Říkal, že je to moc nebezpečné. Ale co jiného mám teď dělat, Míno? Drží tam vevnitř mou ženu! A já se odtud nemůžu ani hnout. Musíš mi, Míno, pomoct 339

se z toho dostat. Nemáš sponku do vlasů nebo něco? Dokážeš otevírat zámky, ne?“

Mína se zadívala na Adama. Vypadal strašně. Celý předek košile měl zamazaný od krve, asi své vlastní, která mu tekla z toho kousance na krku.

Ale nezdálo se, že je stále ještě v šoku. Zorničky měl normální.

A zuřil jako typický Adam.

„Kdo tě tu nechal, Adame?“ ptala se Mína. Vlastně jí to bylo celkem jasné. Ale chtěla to vědět na sto procent. „Čí jsou to pouta?“

„Toho podělanýho lovce upírů, tvýho přítelíčka,“ křičel Adam. „Byl to on. Ten, koho jste mi s Jonem poslali údajně na pomoc. To je teda pomoc! Bezmocně tady sedím, zatímco mou ženu Leishu tam možná jedí zaživa…“

„Leisha bude v pořádku,“ ujistila ho Mína a položila mu ruku jemně na rameno. „Slibuju ti to. Věděla bych, kdyby se jí něco mělo stát.“ Mína doufala, že je to pravda. „Říkal jsi, že Alaric je už vevnitř?“

„Jo, je v katedrále. Říkal jsem ti přece, že mě tu přivázal a pak se tam vydal i s tím svým mečem! Má pro něj dokonce jméno. Seňor štiplavý nebo jak. Míno, prosím tě, zkus to odemknout. Musím se dostat dovnitř a zachránit Leishu. Kdo ví, co s ní dělají?“

„Ty bys měl spíš být v nemocnici,“ mumlala Mína nepřítomně a poplácávala ho po zádech.

„Jdi někam s nemocnicí,“ rozzlobil se Adam. „Musím najít svou ženu! Je to stejně moje chyba, že tam vůbec je!“

„Ne,“ rozhodně odpověděla Mína. „Je to moje chyba.“

Odcházela přes ulici směrem ke katedrále. Jestli je uvnitř Alaric, musí se tam dostat taky.

„Hej, kam jdeš?“ volal na ni Adam. „Nemůžeš mě tu přece takhle nechat, Míno.“

„Tady to budeš mít lepší, Adame,“ křikla na něj přes rameno Mína.

„Věř mi. Bude ti tady líp, než kdybys šel se mnou.“

„To je kravina,“ řval Adam. „Kravina! Vrať se, Míno! Otoč se a pojď zpátky! Hned!“

Ale místo aby se Mína vrátila, prohlížela si lešení na katedrále.

Říkala si, že se nějak musí dostat dovnitř. Když se to povedlo Alarikovi, dokáže to taky.

Zkusmo položila ruku na modré dřevo.

A v tom okamžiku se rozletělo.

340

55)

22.30, sobota, 17. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Síla exploze odhodila Mínu zpátky na chodník, kde předtím ležela s Lucienem. Vzduchem se také rozletěly kusy ostnatého drátu a dřevotřísky. Mína si dala ruku před obličej, aby si ochránila oči. Kolem začaly houkat autoalarmy.

Potom, stejně jako se náhle ozvala rána, zavládlo všude ticho.

Svěsila ruce a otevřela oči. Stačila ještě zahlédnout jeden zvlášť velký kus modře natřeného lešení, který padal tam, kde by býval mohl stát ten zamilovaný pár… kdyby jim nezabránila vystoupit z metra.

Kus dřeva zatím s rachotem přistál na chodníku, aniž někomu ublížil.

„Co to ksakru bylo?“ zaslechla, jak se ptá Adam.

Namáhavě se zvedala na bolestivě odřené ruce a kolena. Najednou si všimla dveří do katedrály, nyní otevřených dokořán. Ve dveřích stál vysoký muž, který vypadal téměř jako Lucien, jen byl trochu menší a silnější. Měl na sobě šedý oblek s černou košilí a kravatou – což by si podle Míny na sebe Lucien nikdy nevzal. Prošel oblakem prachu, který zvedl do výšky ten výbuch, a s radostným výrazem ve tváři se na ni zadíval.

„Mína Harperová, předpokládám?“ řekl. V jeho přízvuku nebylo na rozdíl od jeho bratra pranic evropského.

Mína kývla. „Ano, to jsem já,“ a z toho všeho prachu se rozkašlala.

„Vy jste Dimitrij?“

„A no,“ řekl a nabídl jí ruku, aby jí pomohl vstát. Mína ji s tlukoucím srdcem přijala. Co jiného mohla dělat? Přišla tam z 341

jediného důvodu, osvobodit svou kamarádku a konečně to všechno skončit.

Teď nastala chvíle, kdy se mohla pustit do obojího.

„Omlouvám se,“ pronesl tiše muž. „Počkejte, pomůžu vám.“ Ze semišového saka jí začal oprašovat prach a kousky dřevotřísky. „Víte, že vypadáte úplně jinak, než jsem si vás představoval?“

„To mi říká hodně lidí,“ zakašlala. „Menší?“

„Mladší,“ řekl. Prohlížel si její tvář s takovou intenzitou, jakou v Lucienově pohledu nikdy necítila. Na rozdíl od Luciena však neměl smutné oči. Jeho oči také v sobě neměly tu hloubku. Byly stejně mělké jako scénáře pro Nenasytnou. „A hezčí,“ dodal galantně. „Ale to jsem předpokládal, protože můj bratr nikdy krásné tvářičce neodolal.“

„Děkuji,“ řekla sarkasticky Mína a prošla troskami lešení.

Všimla si, že nejsou sami. Ze stínu je pozorovalo mnoho párů rudých očí. Musel to být Dracul, věrní následovníci Dimitrijova otce.

Viděla je jen koutkem oka. Předpokládala, že to budou samí štíhlí muži v kožených bundách, kteří se budou podobat Gregorymu Baneovi, a ženy budou jako Taylor Mackenzieová, v džínách s nízkým pasem a halence na ramínka.

Odhalila Gregoryho Banea. Stál vedle Dimitrije a propichoval ji pohledem.

Ale většina těch nestvůr, které se na ni dívaly, vypadala jako obyčejní lidé. Nerozeznala by je od těch, co s nimi jezdila metrem nebo stála ráno ve frontě u Abdullahova stánku s kávou. Nebyli hubení ani tlustí, mladí ani staří, byli různě oblečení, moderně i nudně.

A možná právě proto se jí ještě víc rozbušilo srdce a začala se doopravdy bát.

Jedinou věc ale měli společnou – vypadali… vyhládle.

Ale na co mají chuť? přemýšlela Mína.

Dimitrij ji vedl do katedrály. Mína uvnitř svatého Jiří nikdy dřív nebyla. Věděla, že je docela velká a celkem hezká. Zvenčí viděla, že má hodně vykládaných oken. To největší bylo nad hlavními dveřmi a znázorňovalo svatého Jiří na svém oři, jak zabíjí hadovitého draka.

Nedokázala by to ale potvrdit, protože skla byla strašně špinavá a začernalá. Do katedrály nepronikalo žádné světlo, ani z bezpečnostních lamp přimontovaných na věžích. Jediným zdrojem světla byly stovky svíček, které zapálil Dracul… ale nebyly to kostelní 342

svíčky. Byly to černé svíce, ze kterých kapal vosk a které pokrývaly veškerou volnou plochu katedrály včetně lavic, převrácených a rozmetaných po podlaze.

Stěny katedrály nevypadaly o nic lépe. Někdo na ně použil pár desítek plechovek s barvou ve spreji. Všude byly vyvedeny symboly draka, dokonce i na vitrážích v oknech. Mína zvedla hlavu a podívala se vzhůru ke stropu. Všimla si, že ani kůr neunikl stejné výzdobě a byl pomalován graffiti. „No páni,“ vydechla. „To jste se ale namakali. Kdo je vaším návrhářem?“

Uslyšela zvonivý smích a pak se za ní ozval až příliš povědomý hlas. „Já, to jsem já.“

Mína se otočila a málem dostala infarkt.

„Ahoj,“ usmála se na ni Šošona. „Překvapení!“

Mína si připadala, jako by ji někdo přejel parním válcem.

Pak se ale divila sama sobě, proč je vlastně tak překvapená?

Vždycky přece věděla, že Šošonu něco zabije. Myslela si ale, že se to stane v posilovně.

Proč by to nemohl být upír? Jmenovitě Stefan, syn Dimitrije Antoneska, který ji dneska ráno zavrtával do žeber revolver.

Mína nedokázala spustit ze Šošony oči. Vypadala fantasticky.

Nikdy neměla tak zářivé vlasy… a tak rovné.

Když je člověk mrtvý, tak už asi žehličku na vlasy nepotřebuje, napadlo ji.

„A díky za kabelku,“ řekla Šošona a pomalu se k ní blížila.

Mína pohled sklouzl níž a všimla si, že Šošona má v ruce kabelku značky Marc Jacobs s vykládaným dráčkem.

A červenou!

Míninu červenou kabelku Marc Jacobs s vykládaným drakem, abychom byli přesní. Tu, kterou dostala od Luciena.

Mína nevěděla, co říct. Hlavou se jí honily tisíce nápadů.

Ale byla tak ohromená, že ze sebe nedokázala vypravit jediné slovo.

„A schválně, hádej,“ naklonila se k ní Šošona a dlouhý nalakovaný nehet položila Míně do rozhalenky bílé košile, přesně tam, kde jí na krku divoce tepal puls, „kdo je novým spolumajitelem Affiliated Broadcast Network?“

Šošona ukázala za své rameno na decentně oblečený pár ve středním věku, který nadšeně na Mínu mával.

343

Šošonina teta a strýc.

Míně se skoro zastavilo srdce. Tak Fran a Stan taky!

Každý, koho Mína znala, byl proměněn v upíra. Ale aby řídili celé vysílání ABN? Jak je tohle možné?

Nikdy nedokázali nic jiného než dát dohromady televizní seriál.

Šošona si upravila vlasy a pokračovala: „A koho si myslíš, že jmenovali programovou prezidentkou vysílání?“ Ukázala pyšně na sebe. „A mou první povinností v mé nové funkci je tvoje výpověď.

Propouštím tě, Míno. Odpusť mi to.“

„Cože?“ vykřikla Mína. Věděla, že by si teď měla dělat starosti o mnohem důležitější věci v životě.

Ale její práce, to byl její život.

„Co k tomu dodat,“ pohodila hlavou Šošona. „Nemáme rádi lidi, co mají předsudky proti našemu rodu. Natož abychom je nechali šířit názory o tom, jaké mají nepřátelské tendence vůči ženám.“

„Váš rod?“ Mína cítila, jak jí proběhla celým tělem vlna zlosti. „Váš rod? Tak mi dovol, abych ti o tom tvém rodu něco řekla. A taky co jsem viděla, že provádějí ženám…“

„To stačí, Šošono,“ řekl Dimitrij tónem kárajícího otce. Potom vzal Mínu za rameno a odvedl ji pryč. „Mám pro slečnu Harperovou lepší nápad, jak trávit čas, myslím právě teď…“

V tu chvíli si Mína všimla apsidy v čele katedrály. Svatyně byla znehodnocená graffiti. Oltář na pódiu rozbitý na kusy. Socha svatého Jiří byla povalena na podlahu a chyběla jí hlava.

A pak konečně uviděla Leishu. Seděla tam na jediné nepovalené lavici a odpočívala, ruce sepnuté před sebou.

„Leisho,“ vykřikla Mína a neskutečně se jí ulevilo. Shodila z ramen Dimitrijovu ruku a utíkala za svou kamarádkou. „Jsi v pořádku?“

zeptala se rychle a klekla si vedle ní. „Ublížili ti?“

Leisha zavrtěla hlavou. Po tvářích jí stékaly slzy, make-up měla celý rozmazaný. Jinak ale vypadala dobře.

Zašeptala Míně do ucha: „Jen se už chci dostat odtud pryč. Tyhle lidi nenávidím. Jsou to nestvůry. Tahle holka, ta Šošona, ta je od tebe z práce? Vždycky jsi mi vyprávěla, jaká je to potvora, ale až do dnešního večera jsem si nikdy nedokázala představit, jak příšerná je to ženská… A pořád se mi strašně chce čurat.“

Mína polkla vzlyk. Leisho, ach Leisho.

344

Potom se dotkla provazu, kterým měla Leisha svázané ruce.

„Dostaneme tě odsud.“

„Co jsou zač?“ ptala se podezíravě Leisha a očima hlídala přes Míninu hlavu Dimitrije. „Feťáci nebo tak něco? Víš, že ten Gregor Bane z Touhy kousnul Adama?“

Leisha se svým zdravým selským rozumem rozhodla ignorovat vysvětlení současného dění, které jí po telefonu Mína dala, a našla si svoje, které mohla strávit lépe.

„Ano,“ řekla Mína. „Jsou to feťáci,“ Sklonila hlavu k uzlu, který svazoval kamarádčiny ruce, a pokoušela se ho roztrhnout zuby.

Nepodařilo se jí ho ale rozvázat.

Když si uvědomila zbytečnost svého úsilí, zvedla hlavu a zeptala se: „Nemohl by mi někdo pomoct? Já jsem svou část dohody splnila.

Jsem tady. Říkali jste, že jestli sem přijdu, pustíte ji. Může mi tedy někdo pomoci?“

Podívala se na Dimitrije a zjistila, že se na ni potutelně usmívá.

Jeho výraz se jí ani trochu nezamlouval.

„Teď už chápu, proč tě můj bratr miluje. Jsi tak… důvěřivá.“

Při vyslovení slova důvěřivá ji chytil za ruku a jedním pohybem ji zase srazil na kolena k zemi. Tvářil se krutě a nepřátelsky. Míně se na chvíli zatmělo před očima.

„Jenže já se teď rozhodl, že si tu tvou přítelkyni ještě necháme.

Protože když tu zůstane, bude s tebou lepší pořízení. A já od tebe pořád ještě potřebuju pár věcí. A některé dost spěchají. Než sem dorazí můj bratr a všechno to zkazí. To on dělá často a rád.“

Dimitrij ji ne moc ohleduplně dotáhl do sakristie na stupínek za oltářem. Mína měla hodně špatný pocit z toho, jak se tu Dracul – včetně Šošony a její tety a strýce – shromáždil, jako by čekali na začátek nějaké show.

Nelíbilo se jí ani, když rozeznala, co stojí na zbytku oltáře.

Byla to mísa z Mínina bytu. Velká starobylá cínová mísa byla jejím dědictvím po pratetě Wilhelmíně. Mína ji nikdy nepoužila, protože se bála otravy olovem.

Tak nejdřív kabelka, co jí dal Lucien. Pak zaměstnání. A teď mísa po pratetě. O co ji chce Dracul ještě připravit?

„Jak jsem pochopil, Míno Harperová, máš zvláštní schopnost předvídat budoucnost,“ slyšela Dimitrije, jak říká svým hlubokým hlasem.

345

Mína se najednou zhrozila toho, co by teď mohlo následovat.

Zvláště si uvědomovala, jak celý Dracul bedlivě pozoruje kousance, které jí na krku udělal Lucien – mohli je vidět všichni, protože šátek, kterým si je zakrývala, dala Alarikovi. Pozorovali taky lesklou mísu a hladový pohled jejich očí mnohonásobně zesílil.

V jedné věci měl Dimitrij pravdu. Mína opravdu uměla předpovídat budoucnost, ale jen budoucnost ostatních.

Nikdy ne svou!

Až do této chvíle.

Mína zvedla oči k Dimitrijovi. Díval se na ni lhostejným pohledem hnědých očí, ve kterých viděla víc než jen záblesky rudé krve.

Pak se zadívala na obrovský symbol draka, který někdo nastříkal za oltář.

„Od té doby, co jsme se ráno rozešli,“ řekl jí minulé noci v její ložnici Lucien, „mívám ty nejpodivnější pocity… Kohokoliv jsem potkal, s kýmkoliv jsem z lidí přišel do kontaktu, věděl jsem, jak zemře… Nikdy jsem nic takového nezažil. Nikdy… až když jsem potkal tebe.“

Mína teď už přesně věděla, na co je ta mísa… a proč Dimitriji tak záleželo na tom, aby přišla sem do Svatého Jiří. Nebyla to jen past na bratra.

I když by to byl určitě dobrý bonus.

Ne, Dimitrij ji potřeboval kvůli něčemu jinému.

Chtěl její krev, na malý předkorunovační oslavný koktejl.

Mína si rukou sevřela hrdlo, aby potlačila napůl hysterický výkřik, který se jí dral ven.

Než si stačila pořádně rozmyslet, co udělá, sáhla jednou rukou do zadní kapsy kalhot pro Alarikův kolík a druhou se pro lepší rovnováhu opřela o oltář. Pak co nejrazantněji vykopla pravou nohou k Dimitrijově obličeji.

Celý Dracul zalapal po dechu.

Ano! Dokázala to! Nachytala upíra nepřipraveného!

Přiskočila k němu s kolíkem, dokud pro ni ještě trval moment překvapení. Chtěla mu ho zarazit do srdce a všechno skončit, jednou provždy s tím skoncovat. Zachránit sebe, svého bratra i své přátele.

Chtěla se pomstít za Yalenu a Leishu a za to, jak jí zničili byt a všechno to ostatní, co chtěli udělat s Cheryl a Taylor a ostatními v Nenasytné…

346

Dimitrij se sice svíjel bolestí, ale dokázal rychle zareagovat a chytit ji za ruku – tu, ve které měla kolík – tak silně, jako by ji sevřela železa.

Dimitrij jí ruku svíral dál, a i když se Mína bránila, musela to nakonec vzdát. Alarikův kolík spadl na mramorovou podlahu oltáře a odkutálel se tak daleko, že ho nebylo vidět.

Sevření ale pokračovalo, i když Mína začala křičet bolestí a padla před ním na kolena. Celý Dracul včetně ní si mysleli, že jí napadrť rozdrtí každou zápěstní kůstku…

„Myslíš si, že když dokážeš předvídat smrt, že mě přelstíš, Míno Harperová?“ zeptal se jí a jeho oči zářily tak rudě, jako by to byly opravdové uhlíky. Vycenil zuby a přiblížil se nebezpečně blízko k Míninu krku, což jí nedělalo moc dobře. „Nebo to nejsou jen babské řeči a ty opravdu dokážeš číst i v myšlenkách mrtvých? Tak se ti taky podařilo ovládnout mého bratra?“

Číst myšlenky mrtvých? Teď se už nediví, že tak toužili po její krvi.

„Ne,“ zaúpěla. „Já neumím číst ničí myšlenky, živých ani mrtvých.

Já jen dokážu předpovědět, jak někdo umře…“

Dimitrij se usmál, špičáky se mu ve světle svíček blýskaly.

„Myslím, že se přeceňuješ. Protože kdyby tohle byla pravda, proč bys sem dnes večer chodila?“

Do očí jí stouply slzy, bolest v jejím zápěstí byla nesnesitelná a navíc se ty špičáky přibližovaly k jejímu krku čím dál víc.

To je ta chvíle, pomyslela si Mína a zavřela oči. Teď se i já konečně dozvím, jestli ještě něco následuje po té nicotě…

Pak zaslechla, jak někdo varovně vyslovil Dimitrijovo jméno.

Otevřela oči a spatřila, jak se něco obrovského, těžkého a černého spouští na provaze dolů z kůru. Zaútočilo to na Dimitrije a tvrdým úderem do prsou ho přirazilo na zeď za oltářem, kde se skvěl symbol draka.

Alaric Wulf povolil provaz a dopadl na nohy jen pár metrů od místa, kde ležela Mína. Snažila se na studené mramorové podlaze popadnout dech. Meč měl samozřejmě v ruce.

„Sakra,“ povzdechl si. „Minul jsem!“

Míně se neuvěřitelně ulevilo a posadila se.

„Co tím myslíte, že jste se netrefil?“ zeptala se. „Málem jste mi urazil hlavu.“

347

Alaric ukázal na Dimitrije, který se zvedal ze země a vydal rozlícený skřek.

„Myslím, že jsem minul jeho,“ řekl Alaric. Pak se ohlédl a dodal: „Tihle mě tu taky asi moc rádi nevidí.“

Dracul byl zděšen útokem na svého vůdce a hrozil, syčel a pokřikoval na Alarika. Ten pozvedl v sebeobraně meč. Mína se přes sakristii doplazila až k němu. Pořád si ještě držela poraněné zápěstí.

Věděla, že je to beznadějné. Zemřou tu oba. Měli proti sobě alespoň sto členů Draculu.

Nechtěla ho ale v tom nechat samotného. Přece by se ještě dalo něco udělat.

Ale co? Ztratila dřevěný kolík, co jí dal, svou jedinou zbraň.

Vypadalo to, že Alaric usilovně přemýšlí na tím samým.

„Měla jste vůbec nějaký plán, než jste sem vlezla?“ zeptal se jí a mávl mečem proti stále se blížícím se upírům.

„Ne,“ přiznala Mína, když se jí podařilo postavit na nohy. „Vy ano?“

„Neměl jsem čas,“ odsekl. „Sáhněte mi do kapsy. Možná mi tam zbyla ještě nějaká svěcená voda nebo kolíky.“

Klekla si a prohledávala kapsy jeho koženého kabátu, zatímco on kolem sebe mával mečem.

„Ne,“ řekla a tělem jí projel osten zklamání. „Nic tam není.“

„Říkal jsem vám, ať za mnou nechodíte,“ rozčiloval se Alaric.

„Nebo snad ne?“

„To jste sice říkal, ale já jsem tam přece nemohla jen tak čekat a nechat všechny umřít.“

„Takže?“

Stočila pohled na Dimitrije, který stál pár metrů od nich, ve tváři stále ještě zmatený pohled. Bylo zjevné, že s kopancem od člena Palatinské gardy vůbec nepočítal a že se mu to pranic nelíbilo.

„Doufám, že je vám jasné, že jsme v přesile,“ prohlásil Dimitrij. „Je to situace tak trochu podobná té v tom skladu u Berlína. Co říkáte, pane Wulfe?“

„To jsi byl ty?“ vztekle se na něj podíval Alaric. „Přísahám, že ti budu odtrhávat končetinu po končetině, za to, co jsi…“

„Nebuď dětinský,“ smál se Dimitrij. „Celá ta vaše Palatinská garda je stejná. Arogantní. Vždycky si myslíte, že jste o krok před námi. Ale i když používáte to nejmodernější dostupné počítačové vybavení, 348

abyste monitorovali náš pohyb a toky našich peněz, stejně si najdeme cestu, jak vám proklouznout mezi prsty, a to… jen díky vaší aroganci.

A vaší hlouposti. A taky kvůli vaší hlouposti tu teď zabijeme tuhletu těhotnou ženu.“

Míně vyskočilo srdce až do krku. Tlupa upírů, která kolem nich kroužila, se rozdělila a Mína si všimla, že jedna část se vydala za Leishou. Postavili ji na nohy. Stála tam s rukama svázanýma přes břicho, na jedné straně stál Gregory Bane, na druhé Šošona. Oba se tak trochu šíleně usmívali a Leisha vypadala jak hromádka neštěstí.

Možná proto, že Gregory Bane na ni syčel a chlubil se svými špičáky.

„Přestaňte,“ vykřikla Mína a s námahou se zase postavila na nohy.

V zápěstí jí cukalo bolestí a s hlavou to nebylo o moc lepší. „Dám vám, co chcete!“

Dokulhala k oltáři a zvedla cínovou mísu, která se ve světle svíček celá rozzářila.

„Míno,“ zvolal Alaric. Modré oči mu varovně jiskřily. Zavrtěl hlavou.

Ne! Nedělejte to!

Ale Mína věděla, že už je všechno marné. Prohrála. Alaric taky prohrál. Lucien bůhvíproč nedorazí, protože by tu jinak už dávno byl.

Byl konec. Nic už nevymyslí.

Všechno skončilo.

Už je špičkami nohou nad propastí.

„Vezmi si ji,“ podala mísu Dimitriji. „Vezmi si všechno. Mně už na ničem nezáleží. Jenom nech Leishu odejít!“

„Děkuji pěkně,“ pozvedl Dimitrij mísu z jejích rukou a dvorně se jí uklonil. „Dokážeš být někdy docela milá.“

Pak vytáhl z kapsy svého kabátu nůž s bohatě zdobenou rukovětí.

Přitiskl ho Míně na krk. Polkla a srdce jí bilo jako zvon.

Dimitrij ale zatím udělal jediné. Kývnul směrem ke Gregorymu Baneovi a Šošoně. „Teď už tu ženskou můžete zabít,“ pronesl.

„Cože?“ Mína se chtěla otočit, ale Dimitrij jí stále držel na krku nůž, chytil ji za ruku a táhl směrem k oltáři. „Ne!“

Ale už bylo pozdě. Dracul se vrhl kupředu a hladově padl na podlahu v místech, kde Mína naposledy viděla Leishu. Alaric vyskočil, aby její kamarádku zachránil.

349

Ale Leisha tam už nebyla. Mína mrkla, myslela si, že ji v tom světle svíček šálí zrak.

Ale bylo to tak. Hladový Dracul – Fran, Stan, Sošona a ostatní – jen zírali na prázdné místo, kde dřív stála Leisha. Mína se na stupínku oltáře snažila vyprostit z Dimitrijova sevření. Zdálo se jí, že na druhé straně katedrály se něco mihlo.

Podívala se pořádně a zahlédla Leishu u východu z katedrály. Do dveří a do čekající náruče jejího manžela Adama ji nestrkal nikdo jiný než…

Mary Lou Antonesková!

Mína by si pomyslela, že si celou akci jen představovala, že to byl výsledek nějakého posttraumatického stresu, že to byla jen halucinace. Ale Dimitrij ukázal nožem na Mary Lou a vykřikl.

„Zrádkyně!“

Dracul se vzpamatoval a všichni utíkali směrem k Mary Lou, aby ji rozsápali na kusy, jako předtím chtěli rozsápat Leishu.

Vtom se však najednou zvedl vítr a prohnal se celou katedrálou.

Byl tak silný, že uhasil všechny svíčky. Všichni v katedrále si museli zakrýt oči, aby je ochránili před zvířeným prachem.

Pak se vítr otočil a jako blesk proletěl celou katedrálou znova. Teď v opačném směru.

Najednou se zase všechny svíčky jakoby kouzlem zapálily, plamínky se znovu zatřepotaly.

Pak vítr ustal a Mína opatrně dala dolů Dimitrijovu ruku. Už ji nesvírala, ale klepala se strachy z toho, co se právě stalo – a stejně tak všichni ve Svatém Jiří. Na pódiu za Dimitrijem Antoneskem stál ještě někdo. Než se začal ten podivný vítr prohánět katedrálou, než uhasil a zase rozsvítil všechny ty svíčky, tak tam nikdo nebyl. Nyní ano.

Dimitrijův bratr Lucien.

Kníže temnot.

350

56)

23.00, sobota, 17. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice c. 180

New York, stát New York

Lucien se na Mínu ani nepodíval. Místo toho soustředil všechny síly na svého bratra.

“Dimitriji,“ řekl svým obvyklým sametovým hlasem. „Prý ses se mnou chtěl kvůli něčemu sejít?“

Dimitrij stále držel Mínu za ruku. Byla to ta bolavá ruka, ta s určitě zlomeným zápěstím. Mína si nebyla jistá. Pořád taky ještě držel v ruce nůž.

„Proč si to myslíš, Luciene?“ prskal jako křeček. „Jaká čest, že ses na nás přišel dneska večer podívat. A jak působivý nástup. To jsi ty vždycky uměl.“

„Jdi od ní!“ Samet se proměnil v led.

„Ale my jsme se teprve teď začali se slečnou Harperovou poznávat.“ Špičku nože jí zase přitlačil ke krku. „I já bych chtěl umět číst lidem myšlenky a předpovídat jejich budoucnost. Je to nespravedlivé, že vždycky slízneš všechnu smetanu jenom ty.“

„Podle mě jsi měl smetany až dost,“ řekl studeně Lucien. „Byl jsem dneska v Konkubine a viděl jsem, co si držíš ve sklepě.“

Dimitrije to překvapilo. Držel Mínu tak blízko sebe, že cítila, jak ztuhnul. Všichni v katedrále – Dracul i Alaric stojící u pódia – vypadali, jako že napjatou konverzaci mezi bratry pozorně sledují.

„Opravdu?“ zeptal se Dimitrij. Pak se usmál a znovu ukázal svoje špičáky. „Takže sis prohlédl můj nový finanční podnik?“

„TransCarta,“ zavolal odněkud zezadu katedrály mužský hlas.

Mína, která hlas poznala, ztuhla.

Ne, to ne!

351

Všichni se za tím hlasem otočili.

Ve vchodu do kostela stál Mínin bratr společně se sestrou Gertrudou a Abrahamem Holtzmanem, jenž držel u hrudi Stefana Dominika dřevěný kolík. Za nimi stáli všichni františkáni, jeptišky a novicky od svaté Kláry.

Mína zvedla oči v sloup. Jako kdyby to nebylo už tak dost špatné.

Co horšího se ještě dneska může stát?

„Zdravíme,“ zamával na ně vesele Abraham. „Nechceme rušit. Jen pokračujte. Tohohle mladíka necháme naživu, jen dokud nás někdo nenapadne jako první.“

„Nech ho, ať mě zabije, otče,“ křičel Stefan Dominie a snažil se mu vytrhnout ze sevření. „Prosím! Raději zemřu, než abych tě takhle potupil!“

Luciena ani Dimitrije tato cituplná řeč nijak neoslovila. Konečně se ukázalo, že za Stefanovými hereckými ambicemi je alespoň nějaký talent.

„Stefane!“ rozčílila se Šošona. V panice se podívala na Dimitrije a Luciena. „Prosím, nezabíjejte ho, drazí páni. To přece nemůžete udělat!“

Ale Dimitrij nespustil z Luciena oči. Ten pokračoval. „Ano, TransCarta je banka, ve které pracovali všichni ti bankéři, co jsem našel ve tvém sklepě mrtvé.“

„TransCarta koupila firmu, co vlastní ten seriál, pro který pracuju,“

ozvala se překvapeně Mína.

Později si uvědomila, že měla spíš říct: pro kterou jsem pracovala.

„Je to švýcarská soukromá společnost, co obchoduje s cennými papíry. Dimitrij Antonescu ji založil minulý rok,“ řekl Jon.

„Trans je nabeton podle Transylvánie,“ zamyšleně dodal Alaric.

„Ale nevím, co znamená ta Carta.“

Lucien se na nevlastního bratra se zájmem podíval. „To bude hádám podle opatství Carta,“ řekl. „Kde ses mě pokusil zabít.

Pokolikáté to tehdy bylo? Potřetí?“

Dimitrij pokrčil rameny. „Docela dobře mi to znělo. Soukromá společnost s cennými papíry umožňuje obchodovat bez obvyklé kontroly federální vlády i bez čmuchalství jiných firem.“ Mrkl na Alarika, aby věděl, o kom mluví.

„Protože neobchodují veřejně na burze, jsou jejich aktivity schované pod pokličkou. Netýkají se jich žádné pohledávky, ani jim 352

nehrozí odhalení,“ skřípal zuby Alaric. Nemohl věřit tomu, že ho to dřív nenapadlo.

„Jasně,“ zasmál se Dimitrij. „Pro jednotlivce jako jsem já, který si nanejvýš cení soukromí, je pak jednoduché získat, řekněme, televizní stanici. Přesvědčil jsem se, že lidé ve finančním i zábavním průmyslu jsou jménem Dracula nadšení a po ničem netouží víc než po nesmrtelnosti. A spotřebitelé? Jejich strach ze smrti zase dokáže napumpovat neuvěřitelné sumy do zkrášlování a kosmetiky. Do roku 2013 jsou připraveni utratit alespoň čtyřicet miliard dolarů jen za plastické operace. Kdo by nechtěl žít navždy, kdyby měl tu možnost?

O tom byste, slečno Harperová, při svém povolání měla taky něco vědět?“

Mína cítila, jako by jí po duši přeběhl ledový stín.

Regenerační krém na vrásky.

Samozřejmě. Regenerují ty své mrtvoly.

„Za tím stojíte taky vy,“ zasmála se znechuceně a snažila se vyprostit z Dimitrijova sevření. „To vy jste za těmi výrobky, které máme propagovat v Nenasytné.“

„Samozřejmě,“ usmál se a její pokus o uvolnění lehce zvládl. „Ale nemusíte nás hned odsuzovat. Od vašich bývalých sponzorů se až tak nelišíme. Stejně jako oni chceme jen vašim divákům poradit, jaké výrobky jim zlepší život.“

„Jako třeba Regenerativní lázně pro mladistvé probuzení?“

dožadovala se Mína.

„Jedny takové jsem navštívil,“ řekl mrazivě Lucien. „Ve sklepení Konkubíny.“

„Nesmysl,“ oponoval Dimitrij. „To byl jen prototyp. V tomhle stadiu jsi to neměl nikdy vidět, Luciene. Máme plány to zdokonalit a rozšířit je po celém světě…“

„Ne,“ zastavil ho Lucien. „Se vším je konec. A hned!“

Dimitrij pokrčil rameny. „Takhle sis možná rodinný podnik nepředstavoval, ale můžu tě ujistit, že jsem viděl finanční rozvahy, a možnosti růstu jsou obrovské…“

„Žádný rodinný podnik neexistuje,“ řekl Lucien a vykročil k Dimitrijovi.. „A jsem si jist, že ty možnosti růstu tvé firmy by se výrazně snížily, až by se lidé dozvěděli, že chceš své nově zrozené druhy krmit bezbrannými dívkami. I když se možná dají nalákat na 353

ideu věčného mládí. Jedno ses, Dimitriji, za ta léta o lidech nenaučil – a to, že vraždy jsou pro většinu z nich nepřijatelné.“

Mína se dívala z jednoho bratra na druhého a byla příliš zmatená, aby dokázala tu konverzaci sledovat.

Ne proto, že stála v odsvěcené katedrále s nožem u krku, před hladovou hordou upírů.

Nýbrž proto, že musela uznat, že Dimitrij má pravdu.

Věděla, že by všichni chtěli žít navždy.

Půlku života strávila tím, že na potkání zachraňovala lidi před jejich předčasnou smrtí. A u všech viděla tu nezkrotnou touhu po životě (a lásce), jak o tom psala pro Victorii Worthingtonovou Stoneovou a její dceru Tabby.

Ale byly Victoria a Tabby opravdu tak nenasytné? Nechtěly přece nic jiného, než aby je někdo miloval a někomu na nich záleželo.

Společnosti jako ta Dimitrijova jen zneužívaly lidské chtivosti.

Přesvědčovaly ženy, že nikdy nenajdou toho pravého, dokud si nekoupí jejich výrobky a nebudou vypadat určitým způsobem.

Vydělávaly na lidské nejistotě, jako Dracul vydělával na lidském životě.

Najednou Míně došlo, jak moc zkažený je Lucienův bratr.

A kdo také byl po celou tu dobu ten nenasytný.

„Když ses tedy tolik snažil rozšiřovat Dracul, ale ze strachu z Palatinské gardy sis dal takovou práci se zakládáním švýcarské společnosti, proč jsi tedy alespoň ta těla mrtvých dívek neschovával, Dimitriji?“ vrtěl Lucien zvědavě hlavou. „To opravdu nechápu. Těmi těly jsi na sebe jen upozornil.“

Byla to léčka.

Přesně jak to říkal Alaric.

„Protože tě sem chtěl vylákat, Luciene,“ řekla Mína. Bylo jí to teď úplně jasné. „Nikdy neměl strach z Palatinské gardy. Ty mrtvé dívky tě měly nalákat do New Yorku a dostat tě právě sem.“

Korunovace byla konečnou fází Dimitrijova plánu, jak přeměnit celou Ameriku – a brzy i celý svět – ve švédský stůl pro upíry. V cestě mu stál jedině…

Lucienův pohled se stočil z Dimitrije na Mínu.

Když se jejich pohledy setkaly, pocítila Mína v hlavě výbuch sopky.

Viděla mu na očích, jak moc ji miluje.

354

A jak je pro něj těžké se udržet, aby svého bratra za to, co jí udělal, nezabil holýma rukama.

Ale nemohl.

Ne dokud stál Dimitrij tak blízko ní, s jednou rukou kolem jejího těla a s nožem a špičáky nebezpečně blízko jejímu krku.

Mína přikývla. Chápala to. Bylo to tak v pořádku. Nejdůležitější bylo zabránit tomu, co Dimitrij a Dracul tady chtěli provést.

Zbavit se jediné překážky svého skvělého plánu. Luciena.

V tu chvíli zasvištěl vzduchem dřevěný šíp, vystřelený z kuše odněkud ode dveří katedrály. Zapíchl se Lucienovi přímo doprostřed zad.

„Zásah!“ slyšela vykřiknout Mína svého bratra. „Viděls to? Dostal jsem ho!“

355

57)

00.00, neděle, 18. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Mína už nevěděla, co pak následovalo, protože se to všechno odehrávalo v jakési mlze, jako pod vodou nebo v děsivém snu.

Nebo jí to tak alespoň připadalo. Lucien padl na kolena.

Tím si byla ještě jistá, protože stála necelý metr od něj. Snažila se ho při pádu zachytit, aby se neuhodil o tvrdou mramorovou podlahu pódia.

Ale Dimitrij ji strhl zpátky.

Slyšela, jak někdo tiše řekl: „Ne.“

Pak si uvědomila, že to byla ona sama.

Kolem uší jí začalo něco svištět. Dracul a lidé křičeli. Dimitrij jí zase škubl bolavou rukou a zařval jí do ucha. „K zemi!“

Pak s ní mrštil na tvrdou podlahu.

Mína někoho slyšela – možná to byl Alaric – něco křičet. Jako by říkal: „Nech toho, ty blázne! Co to děláš!“

Mína věděla, že by měla mít strach. Věděla, že by měla něco cítit, cokoliv.

Ale necítila nic. Vůbec nic. Ležela s tváří přitisknutou k chladnému mramoru a dívala se tam, kde naposledy spatřila Luciena.

Neviděla tam ale vůbec nic. Ani prach, ve který se musel rozpadnout.

Je mrtvý, přemýšlela tou částí mozku, která ještě fungovala. Je mrtvý a já ho nemohla varovat, že zemře… protože jsem ho neznala, dokud byl živý. Poznala jsem ho, až když už byl mrtvý.

A teď je opravdu, ale opravdu mrtvý.

356

Pak ji ještě napadlo, Jak mě vůbec mohlo napadnout, že zabije Alarika a Jona? Nikdy by nic takového neudělal. Je to ten nejhodnější a nejbáječnější člověk, jakého jsem kdy poznala.

A teď je mrtvý.

Pak si pomyslela: Kéž bych taky zemřela.

Dimitrij ji v té chvíli náhle postavil na nohy.

A Míně došlo, že její přání se má vyplnit.

„Půjdeš se mnou,“ řekl Dimitrij. Jeho obličej vypadal jako maska plná chamtivosti a nenávisti a ještě něčeho jiného. To Mína ještě nikdy neviděla.

Zlo, pomyslela si ta část jejího mozku, která ovládala celé její vědomí, které jako by od doby, co Lucien zemřel, přestalo fungovat.

Lucienův bratr je ztělesněné zlo.

Pak si ji Dimitrij přehodil přes rameno, lehce, jako by byla stéblo slámy.

Svět se jí otočil vzhůru nohama.

Nijak jí to vlastně nevadilo.

Připadalo jí zajímavé, jak se tak pohupovala jak neživá loutka, jak pozorovala otce Bernarda a sestru Gertrudu a zbytek lidí, které znala z fary svaté Kláry. Ti najednou vběhli mezi upíry a bojovali s nimi dřevěnými kůly, krucifixy a svěcenou vodou… a v případě Abrahama Holtzmana i kuší a zářící Davidovou hvězdou.

Zajímavé. Nic jiného. Jen by si přála, aby žádný nezemřel.

Ale věděla, že zemřou. Pokoušela se je před tím varovat. Všichni zemřou.

Nikdo ji ale neposlouchal. Nikdo ji nikdy neposlouchal.

A teď se podívejte, co se děje. Bože. Jednou všichni umřou. I ona.

Může k tomu dojít i dnes v noci. „Míno!“

Slyšela, jak někdo skrz všechen ten kouř a chaos volá její jméno.

Možná to byl Alaric. Bylo jí to jedno.

Dimitrij ji někam odnášel. Nevěděla kam. Možná ji pokouše – a nebude to nic příjemného, jako to bylo s Lucienem – a pak z ní vysaje všechnu krev.

Stane se jediným, kdo dokáže předvídat, kdy lidé zemřou.

Ať je to radši on, než ona sama. „Míno!“

Proč ji ten Alaric nenechá na pokoji? Opravdu nezná na světě otravnějšího člověka.

357

Zdálo se jí, že ji Dimitrij nese nahoru po schodech na kůr. Možná ji tam nahoře znásilní. To bude skvělý konec tohohle skvělého dne!

„Míno!“

Alaric byl tak dotěrný. Nikdy ji nenechal na pokoji. Proč ji nenechá na pokoji alespoň teď, když umírá?

Neochotně zvedla hlavu. Alaric se je namáhavě snažil dohnat – nebylo divu, zastavit Dimitrije nešlo jen tak. Nedošlo mu, že Mína chce, aby to už měla za sebou. Pro co by ještě žila? Nemá práci, nemá byt. Ani Luciena. Alarikovi se pověsili na ruku upíři a snažili se ho zadržet. Vypadalo to trochu komicky, jak se mu chtěli zakousnout do krku. Snažil se ta syčící ústa a špičáky, ze kterých kapaly sliny, držet co nejdál od sebe. Chytil dva pod krkem. Vrhl na Mínu zamračený pohled a zdálo se, že se na ni zlobí.

„Nechovejte se tak hloupě!“ vyhuboval jí. „Není mrtvý, podívejte.“

Mína se podívala směrem, kterým Alaric pohodil hlavou. K

sakristii.

V tu chvíli to spatřila.

Byla to pravda.

Lucien nebyl mrtvý. Zvedal se ze země. Pomalu, s bolestí. Ale zvedal se.

Mína ale uviděla i něco mnohem důležitějšího.

Viděla, že všichni bojovníci z fary svaté Kláry podléhají Draculu.

Upírů bylo alespoň třikrát víc. Jon měl napoprvé jen štěstí, že se trefil do zad knížete temnot. Zbytek jeho střel nezasáhl cíl, ani když stál téměř u nich. Gregory Bane uštědřil jejímu bratrovi pořádnou ránu a měl z toho velkou radost. Je-li úsměv na obličeji filmové hvězdy vůbec někdy upřímný. Stefan Dominie držel sestru Gertrudu pod krkem. Tři nebo čtyři divně oblečení muži, vypadali jak Jonovi kolegové, když ještě pracoval ve Weber a Stern – tak ti viseli kolem Emila Antoneska a rozkousávali mu svými řezáky sako, zatímco Mary Lou se je snažila od něj odhánět tepaným kovovým svícnem.

Mína roztáhla obě ruce – i tu bolavou – a snažila zachytit stěn schodiště, po kterém ji Dimitrij unášel.

Dimitrij neočekával, že jeho polomrtvá oběť tak najednou obživne.

Jen tak se mohla Mína dostat z jeho pevného sevření a dolů z jeho širokých ramen.

358

Ten manévr ale vyžadoval nejen moment překvapení, ale z její strany i naprostou absenci strachu z bolesti – skutálela se totiž pár schodů dolů a narazila si kostrč.

Dimitrij se vyjeveně rozhlížel. Vmžiku se totiž změnila z bezvládného těla v raketu.

„Nesahej na mě,“ varovala ho a kulhala od okraje schodiště tak rychle, jak jen dokázala.

Dimitrij seběhl ze schodů a začal ji hned pronásledovat. Oči mu žhnuly jak dvojitá stopka na semaforu. Mína se vydrápala na nohy a chtěla utéct. Narazila ale rovnou do rozložité hrudi Alarika Wulfa.

Podařilo se mu ze sebe setřást své nové upíří kamarády a uháněl jí s vytaseným mečem na pomoc.

„Jste u těch Draculových chlapců nějak oblíbená, dočista k sežrání,“ poznamenal suše Alaric. „Všichni by si vás nejradši dali k večeři.“

„Možná méně žertujte a víc usekávejte hlavy,“ poradila Mína Alarikovi. Dimitrij svíral v ruce nůž, jehož čepel se ve světle svíček ohnivě leskla. „A tentokrát byste se mohl konečně trefit.“

„Taky si to tak užíváš?“ zeptal se Dimitrij Alarika a přehazoval si nůž z jedné ruky do druhé. „Konečně dokončíme, co jsme v Berlíně začali. Tam jste s tím tvým kamarádem utekli ještě před koncem. To nebylo moc sportovní.“

„Tehdy jsem měl na starosti jiné věci, než tam zůstat a zabít tě.

Můj kamarád skoro vykrvácel, jestli si ještě vzpomeneš.“

Dimitrij se doširoka usmál.

„Vzpomínám, byla to lahůdka, už se těším na další kousnutí.“

Alaric celý zrudl a pozvedl meč.

Oho, pomyslela si Mína. Tohle nevypadá dobře.

Neměl by bojovat takhle rozčilený. „Alariku,“ zavolala na něj rychle, „Nebuď…“

V tu chvíli všichni něco zaslechli. Naprosto neznámý zvuk, určitě ne lidský. Ale ani ne upíří. Přicházel z apsidy v přední části kostela, od oltáře. Byl to takový hluk, že se celá katedrála otřásala v základech. Z

kůru i nízkého stropu pod ním padal prach, stoletý prach. Přímo na Mínu i Alarika.

Pomalu se otočili. Mína měla už předem strach, co uvidí tentokrát – ale dobře to věděla. Byl to on. Byla přece v katedrále svatého Jiří.

359

Všechny její představy oživly. Všude po zdech byly ty nevkusné obrazce…

Pořád nechtěla věřit svým vlastním očím.

Ale byl tam.

Drak.

Na Upper East Side.

360

58)

00.15, neděle, 18. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Byl stočený v apsidě, jeho obrovské tělo a velikánská křídla vyplňovala celý prostor. Hadovitá hlava nasazená na dlouhém krku se vypínala téměř do výšky deseti metrů.

Pařáty vydávaly na mramorové podlaze strašidelné zvuky.

Měl rudé šupiny. Z nozder mu vycházel kouř. Pod jedním křídlem si přidržoval dřevěný kůl. Lucien, pomyslela si Mína a její srdce se změnilo v led. Proboha. Lucien.

Co se to s tebou stalo? Co ti to udělali? „A sakra…“ řekl Dimitrij a upustil nůž. Drak zaslechl zvuk padajícího nože a Dimitrijův hlas.

Otočil se tím směrem a pak se přikrčil a prohlížel si i je, jak stojí pod kůrem.

Mínino ztuhlé srdce se snažilo alespoň trochu bít. Proboha ne.

Drak je pořád zkoumal.

Udeřila je do nosu směs páry a zápachu síry. Drak jedním mocným dechem zhasnul všechny svíčky.

Najednou se ocitli v šeru.

Mina ale viděla docela dobře. Díky ohnivé záři, která vycházela z drakových nozder. Pomalu se k nim přibližoval. Tak zvláštně funěl.

„Neodvažujte se něco podnikat,“ zašeptal ve tmě Alaric a položil pomalu svou teplou a klidnou ruku na Mínina záda. „Ani se nehněte!“

„To by mě ani ve snu nenapadlo.“ řekla Mína. „Ale co se to děje?“

Na to se vlastně ptát nechtěla. Zajímaly ji jiné věci.

Kde je Lucien? Je možné, že je uvnitř té obludy, pod těmi šupinami?

Je to opravdu on?

361

„Nevím,“ odpověděl Alaric. „Nikdy jsem nic takového neviděl. Ale myslím si, že je to…“

Najednou se drakova hlava objevila hned vedle Míny. Ztuhla, každičký sval napnutý. Nevzpomínala si, že by byla někdy ve svém životě tak paralyzovaná strachem – ani tehdy ne, když se dozvěděla, že Lucien je upír. Teď si ji ale prohlíželo obrovské oko s dvěma víčky, skoro půl metru dlouhé, a každá jeho ploška měla barvu krvavě rudého slunce. Viděla v něm odraz své vlastní zděšené tváře.

Uklidni se, říkala si. Tohle je Lucienovo oko. Všechno bude v pořádku.

Ale nebyla si až tak jistá, že je to pravda, protože v drakovi neviděla ani náznak toho muže, kterého znala a milovala. To, co na ni zíralo, se vůbec nepodobalo člověku. Byla to obluda.

Obří víčko na chvíli zakrylo obrovskou zornici, která na ni zírala.

Pak se oko zase otevřelo a drak si prohlížel nejdříve ji a pak za ní stojícího Alarika.

Znovu zafuněl. Tak mocně, že kdyby ji Alaric tak pevně nedržel, vyskočila by z kůže.

Očichává si mě snad? Mína to nechápala. Alaric ji pevně sevřel.

Byl to vzkaz. Nemluv. Nehýbej se. Ani nedýchej. Byla to dobrá rada. Dimitrij se jí bohužel neřídil. Podařilo se mu nějak najít nůž, který předtím upustil.

S výkřikem plným nenávisti vyběhl do tmy a chtěl zaútočit na obrovské mrkající oko té příšery.

Bylo to ale špatné rozhodnutí. Velmi špatné.

Alaric povalil Mínu na podlahu a přikryl ji svým vlastním tělem.

„Nevstávejte!“

Plamen, který vyšel z drakových nozder směrem k Dimitrijovi, byl rozžhavený do běla.

Žhnul jak slunce. Bylo to horko plné síry z ohavných pekelných děr. A zaměřilo se na jediný cíl. Plamen jim proletěl nad hlavami.

Mína nikdy v životě takové horko nepocítila a doufala, že ani nepocítí.

Nebyla si jistá, jestli si Dimitrij vůbec uvědomil, co ho zasáhlo. V

jednu chvíli tam stál a pak už tam byl jen oheň…

A pak už jen hustý černý kouř.

Po Dimitrijovi zbyla jen spálená doutnající skvrna.

362

„Bože,“ slyšela někoho říkat Mína. Pak si uvědomila, že to byla ona sama. Opakovala to pořád dokola. „Bože, můj Bože, Bože.“

„Nehýbejte se,“ zašeptal jí Alaric do ucha. „Ani se nehněte!“

Mína zadržela dech, když kolem nich znova čmuchala dračí hlava.

Lucien čenichal jen kousek od nich a zase funěl.

Cítil je. Byla si tím jistá.

Pak hlava zmizela.

Lucien se s ohnivým dechem začal věnovat lidem a upírům ve zbytku katedrály.

Alarikovi to došlo. Odskočil od Míny a utíkal za vzdalující se Lucienovou hlavou.

Přesně věděla, kam míří.

A proč.

„Ne!“ zakřičela. A vydala se za ním.

Ztratil se jí v chaosu, který nyní vypukl všude kolem nich.

Nevadilo jí, že tu někde v nějaké části katedrály je přes dvacet metrů dlouhý, oheň chrlící drak. Příšerný, nelítostný, smrtící.

V celé katedrále probíhala válka lidí a upírů. Viděla upíry, jak zatínají špičáky do krků noviců… jak sestra Gertruda zasadila jednomu upírovi ránu kusem kostelní lavice… Jon vystřelil z kuše, upír stál přímo před ním, a minul. Fran a Stan švihali františkány s takovou nadlidskou silou, která Mínu udivovala zvláště u lidí, které nikdy neviděla zvednout nic jiného než list papíru. Abraham Holtzman, Emil a Mary Lou utvořili podivné partnerství a snažili se zabít co možná nejvíc upírů z Draculu tím, co jim právě přišlo pod ruku. Bohužel toho bylo málo.

Mína zbledla. Věděla, že tam nemůže jen tak stát. Musí nějak pomoci… i když je tam někde drak, který jediným svým výdechem dokáže spálit člověka.

Sebrala kus dřeva z rozbité lavice a chytla za vlasy nejbližšího upíra, který se snažil zakousnout do krku nešťastné novicky…

… a byla šokovaná, že se najednou ocitla tváří v tvář Šošoně.

„To nikdy neuděláš,“ řekla Šošona a pohledem přejížděla ji i dřevo v Mínině ruce.

„Aby ses nedivila! To víš, že to udělám,“ ujistila ji Mína.

Ale samozřejmě k tomu odvahu neměla.

363

Tohle přece byla Šošona. Mína ji sice nikdy ráda neměla. Říkala si ale každý den v roce, že už ji konečně varuje, že jestli nepřestane tolik cvičit, že si přivodí smrt.

Ale teď si Mína uvědomila, že posilovny se Šošona bát nemusela.

To spíš Stefana Dominika, se kterým se v posilovně seznámila.

Mína jí však vždycky chtěla zachránit život.

Dokázala by ji tedy teď probodnout srdce a učinit všemu konec?

Tady a teď?

Ne. Samozřejmě, že ne.

„Věděla jsem to,“ uculovala se Šošona. „Věděla jsem to. A z tvého bytu jsem si odnesla ještě něco jiného než jen tu kabelku.“

Rozepnula zip červené kabelky Marc Jacobs, kterou měla pověšenou přes prsa, a ukázala jí, co má vevnitř.

„Děkuji ti za všechny krásné nápady na příběhy,“ řekla a zase se tak uculila. „Užij si hezky nezaměstnanost.“

Chtěla pronásledovat novicku, která s křikem utíkala pryč.

Mína zírala na Šošonina štíhlá záda.

Její laptop? Šošona jí ukradla laptop?

Mína si nic nezálohovala. Ani ne na počítač v práci. Ani on-line.

Nikde.

Mína vyrazila kupředu, chytla Šošonu za halenku za dvě stě dolarů, otočila si ji k sobě…

… a pak jí vrazila ten ulomený kus lavice do hrudi.

Šošona se před Míninýma očima proměnila v hromádku prachu.

Navrchu té hromádky, zamotaná do jejích šatů, ležela červená značková kabelka od Luciena. Mína ji zvedla, oprášila ji a pověsila si ji přes vlastní hruď.

Tíha laptopu uvnitř tašky ji uklidňovala.

Když se Mína zase podívala před sebe, uviděla Leishu, posledního člověka, kterého by tu očekávala. Leisha si opatrně přidržovala břicho a pomalu se skrz kouř a suť probojovávala k Míně.

„Proboha,“ vykřikla Mína. „Leisho!“

Vrátily se všechny její nejhorší sny. Její přítel byl upír. Právě zabila svou šéfovou.

A její těhotná nejlepší kamarádka se tu prochází po bojišti a nedbá nic o svou bezpečnost a bezpečí svého nenarozeného dítěte.

Mína k ní rychle vyrazila.

364

„Co tu ještě děláš?“ ptala se znepokojeně. „Viděla jsem, jak tě Mary Lou vyvedla ven!

„Ano, a taky dostala Adama z těch pout a řekla mu, co se děje.

Adam tady chtěl zůstat, aby věděl, jak ta hra dopadne.“

Mína zvedla obočí, „Hra?“

„Jo,“ řekla Leisha. „Docela se mi to nejdřív líbilo, ale teď nevím, jak se tu objevila ta věc…“

Ukázala Míně přes rameno. Mína se otočila a tam stál Lucien.

Mával hlavou sem tam, jako by něco hledal – nebo někoho – a jeho dlouhý hadí jazyk se pořád vysunoval a zasunoval. Jednou za čas, když otevřel tlamu, se ozval bubínky rvoucí řev.

„Vidíš? Tohle je už na mě příliš,“ řekla Leisha.

Mína se znova podívala na svou kamarádku. Leisha měla všechno popletené, byla to kombinace šoku a upířího vymazání paměti. Její vždy pozorné oči byly jak skleněné.

„Já chápu, že je to legrace,“ stěžovala si Leisha, „ale ten kouř určitě dítěti nesvědčí. A mně není moc dobře…“

Mína chytila kamarádku oběma rukama za ramena.

„Leisho, tohle není hra,“ řekla jí naléhavě. „Musíš okamžitě odsud odejít. To dítě se narodí dřív. A není to kluk. Je to holka. Je mi líto, že jsem ti to neřekla dřív. Věděla jsem to, ale…“

„Cože?“ vykřikla Leisha a odstrčila ji. Ať už udělali s její pamětí cokoliv, nemělo to žádný vliv na její strach o ještě nenarozené dítě.

„Ty jsi to věděla a neřekla mi to? Jak jsi to mohla, Míno, udělat? O

kolik dřív?“

„O dost dřív na to, že Adam už měl dávno začít s úpravou toho dětského pokoje,“ řekla Mína. Najednou uviděla za Leishou Jona a vykřikla: „Jone! Jone! Pojď sem!“

Jon se k nim dopotácel. Z rány na čele mu crčela krev. Gregory Bane mu roztrhl pěstí kůži. Jon byl špinavý a zpocený, ale vypadal, že si to strašně užívá.

„Co je?“ ptal se. „Proboha, Leisho, co tu ještě děláš?“

Ze sakristie se opět ozval dračí řev. Zeď se zatřásla.

Bylo slyšet houkající sirény. Newyorští hasiči a policie už byli na cestě. Upíří válka a dvacetimetrový drak stačili, aby někdo ze sousedství vytočil 911.

„Díkybohu,“ řekla Leisha, když slyšela sirény. „Někdo by toho netvora měl zastřelit.“

365

„Ne,“ zakřičela z plných plic Mína. Všimla si, jak se Jon i její kamarádka zatvářili, a pokračovala už mnohem klidněji: „Jone, Leisha začíná rodit. Musíš najít Adama a oba je dostat odsud pryč.“

„Cože?“ vykřikli oba najednou, Jon i Leisha.

„Ano,“ nedala se Mína. „Leisho, tvé dítě se narodí už dnes. Jone, musíš ji strčit s Adamem do první sanitky a dostat je odsud. Co nejdál.

A to okamžitě, Jone. Chci, abys jel s nimi. Je to stejně tvoje chyba, že jsou tady.“

„Jak to? Moje chyba?“ bránil se Jon.

„Pamatuješ se na tu zprávu, co jsem nechala na faře svaté Kláry?“

zeptala se Mína. „Tu, kde jsem jasně říkala, že každý, kdo sem za mnou půjde, tu dnes v noci zemře?“

Jon zvedl oči ke stropu. „Jasně. Všichni jsme ji viděli. Ale co jsme měli podle tebe dělat, Míno? Nechat tě tu bojovat s těmi upíry samotnou? Když jsme se sem dostali, tak se ti právě moc nedařilo.“

„Postřelil jsi mého přítele,“ připomněla mu Mína. „Zrovna šlo všechno jak po másle, a ty jsi ho střelil. A teď se podívej kolem, co se tu děje. Je tu policie, hasiči a budou tady umírat další nevinní lidé. A jen tak mimochodem, myslím, že hledá právě tebe.“

Drak opět zařval. Znělo to mnohem blíž než dřív. Jon povyskočil a uvědomil si, že má Mína pravdu. Lucien si jde pro něj. Ta obluda s krvavýma očima hledala v apsidě…

Jon to rychle vzdal a podal nabitou kuši Míně.

„Jo,“ přiznal, Lje mi to líto. Já jsem mířil na jeho bratra.“ Vzal Leishu za paži. „Uvolni se, Leisho,“ řekl jí. „Hned tě odsud dostanu.

Tamhle u dveří jsem viděl Adama. Určitě tě hledá.“

Když Jon Leishu odváděl, rozčileně se ještě na Mínu otočila.

„A ty s námi nepůjdeš?“ zeptala se.

Mína se usmála a zamávala jí. „Já tu zůstanu. Chci vidět, jak ta hra dopadne. Zavolejte mi pak, kde jste.“ Přidržela si u ucha imaginární telefon.

Leisha přikývla a pak se zarazila „To dítě je opravdu holčička?

Nemáme připravené žádné holčičí jméno.“

„Mně se vždycky líbila Johanka,“ zvolala Mína.

Jeden z Draculu si ji v tu chvíli vyhlídnul a rozeběhl se jejím směrem. Zatímco Jon odváděl Leishu do bezpečí, ona musela čelit útoku upíra, že kterého si nevyklubal nikdo menší než Gregory Bane.

366

„Zdravím tě, Míno Harperová,“ řekla a usmál se na ni tím pomalým, rozvážným úsměvem, po kterém šílí tisíce žen ve věku od osmnácti do čtyřiceti devíti let.

Mína se nerozmýšlela, zvedla Jonovu kuši a střelila ho rovnou do prsou.

Pak už jen překročila hromádku prachu, která tam z něho zbyla.

Vzduchem zasvištěly další střely, které minuly Mínu jen o centimetry.

Znovu se ozval dračí řev. Tentokrát řval bolestí, a to tak, že se celá katedrála otřásala až v základech. Zmatená Mína se ohlédla a viděla, že mu z krku trčí další dřevěná tyč.

Tyč. Další tyč.

Musí po něm střílet ještě někdo jiný než její bratr.

Zahlédla Abrahama Holtzmana, stál ve středu zakouřené apsidy a kuši pod ramenem znovu nabíjel.

Praštila o zem vlastní kuší a rozeběhla se k němu.

„Přestaňte,“ zakřičela na něj. „Musíte s tím přestat. Ubližujete mu.“

„Jasně, že mu ubližuju, slečno Harperová,“ řekl Abraham, aniž by o tom chtěl diskutovat. „Proto to taky dělám. Snažím se odlákat jeho pozornost, zatímco Alaric…“

„Ale Lucien je na naší straně,“ křičela Mína. „chce nám pomoct.

Zabil Dimitrije!“

„Nebuďte směšná, slečno Harperová. Svého bratra zabil, aby si udržel trůn,“ vysvětloval jí Abraham s dobře odměřovanou trpělivostí.

„Je to kníže temnot, satanem vybraný vládce všech pozemských démonů. Vím, že si myslíte, že ho milujete, má drahá, ale aby dobrota a světlo dostaly šanci, musí být zničen…“

„Ale on je součástí dobroty a světla,“ trvala na svém Mína. „Jeho matka byla…“

„Slečno Harperová,“ řekl Abraham, „nechcete mi snad namluvit, že tahle nestvůra nepředstavuje zlo?“

Při vyslovení slova nestvůra ukazoval směrem k drakovi, který právě vypouštěl bílý plamen na bankéře, kteří předtím útočili na sestru Gertrudu. Teď je tam ještě viděla.

O vteřinu později byli pryč.

„Drahoušku,“ uslyšela Mína těsně za sebou známý hlas. Otočila hlavou a uviděla tam Emila a Mary Lou Antoneskovy.

367

Vůbec nevypadali tak, jak je byla zvyklá vídat u nich v domě. Oba byli pokryti potem a krví, jejich značkové oblečení bylo potrhané a Mary Lou měla navíc strašně rozcuchané vlasy. Opírala se o svého manžela a s hrůzou v očích sledovala, jak Lucien svým dechem spaluje upíry z Draculu.

„Věděli jste o tom?“ ptala se jich. „Věděli jste o tom, že Lucien,“ – nevěděla, jak to má říct – „se může… může…“

Emil se k ní otočil. Tvářil se vážně. A trochu smutně.

A nenechal v ní absolutně žádné pochybnosti, že to věděl. Věděl to celou dobu.

„Kníže se vždycky uměl snadno a rychle rozzlobit.“ Nic víc k tomu neřekl.

„Ze se umí zlobit?“ zakřičela Mína. Ukázala na draka, který právě natáhl svůj dlouhý hubený krk a do tlamy chytil Stefana Dominica.

Začal mu utrhávat jednu končetinu po druhé. Mína si musela zakrýt oči. „Takhle se zlobí?“ zasténala.

„Nikdy se nevyplatí knížete rozzlobit. Dimitrij si to měl předem dobře rozmyslet.“

Mína dala ruce dolů a snažila se nedívat se Lucienovým směrem.

„A jak ho můžeme zastavit? Jak ho přinutíme, aby se proměnil zpátky?“

Emil přitiskl k sobě svou ženu a pomalu pronesl. „To nejde.“

Míně poklesla čelist. „Cože? Jak nejde?“

Přesně toho se totiž nejvíc bála. Už od chvíle, kdy se dostala tak blízko jeho obrovskému oku a neviděla v něm nic, co by jí připomínalo muže, kterého milovala. Lucien se už nikdy nepromění zpátky v to, co býval.

Ne, že by na tom až tak záleželo. Mína byla odhodlaná udělat všechno, co bude v jejích silách, aby ho zachránila před hasiči, policií, Palatinskou gardou a Draculem. Ať vypadal jakkoliv, jako muž nebo obluda. Nebo upír.

„Až se uklidní, tak se promění zase zpátky,“ řekl Emil. Pozoroval, jak se u dveří objevil policista s megafonem a křičel do něj, ať všichni odloží zbraně a vyjdou ven s rukama za hlavou. „My teď s Mary Lou už půjdeme. Radil bych vám, Míno, abyste udělala to samé.“

V tu samou chvíli ji zmizeli z očí. Jeden moment tam byli, a pak na tom místě, kde stáli, nezbylo vůbec nic, jen dva obláčky mlhy.

368

Zděšená Mína se otočila zpátky k Abrahamovi, který znovu nabíjel svou kuši. Rozhodl se, že nebude brát na vědomí, čeho byl svědkem.

Ani se nesnažil Antoneskovy probodnout.

Šlo mu o něco mnohem důležitějšího.

Už se brzy musí probudit, uklidňovala se Mína. Protože tohle je určitě jen zlý sen. Probudí se ve své ložnici, s Jackem Bauerem v náručí, a bude ráno, sluníčko bude svítit a všechno bude v pořádku.

Nic z toho se nestalo. Vstane a půjde do práce a…

„Míno,“ slyšela, jak na ni Alaric křičí odněkud z druhé strany katedrály. „Míno!“

Pak ho uviděla. Stál přímo před drakem.

„Uhněte!“ křičel na ni a ukazoval, aby poodešla od Abrahama.

V tu chvíli ji došlo, co má Alaric se svým velitelem v plánu.

Abraham střelí Lucienovi do krku další tyč.

A zatímco bude Lucien řvát bolestí, Alaric vyběhne drakovi po zádech a usekne mu hlavu.

Míně došlo, že je Alaric blázen. Zvlášť když si myslel, že by tohle Mína dopustila.

„Radši udělejte, co po vás chce, slečno Harperová,“ řekl Abraham, zvedl kuši k ramenu a zamířil. „Vím, že je to pro vás velice bolestné, ale věřte mi, je to to nejlepší, co se dá udělat. Slibuju vám, že až to všechno skončí, bude vám mnohem líp.“

Zatímco Abraham mluvil, drak se vypořádal se svou poslední kořistí a rozhlížel se kolem. Hadovitou hlavou kýval dopředu a dozadu, jako by si vyhlížel další oběť. Najednou celý ztuhl… a upřel pohled na Mínu a Abrahama.

Ty obrovské křišťálové oči se dívaly přímo na ně, bez mrknutí, jako hadí.

Když se drak na ni podíval, Míně se hrůzou zježily všechny vlasy na hlavě. Dívala se, jak vypustil z nozder kouř. Vzápětí se všude rozptýlil pach síry.

„Ach bože,“ vzdychl Abraham a prst na spoušti mu ztuhl. „Řekl bych, že…“

Mína se snažila sundat si kabelku a vyvléknout jeden z háčků, kterými byl přidělán pásek. Kabelka jí sklouzla z ramene a ona ji chytila za uvolněný pásek. Oběma rukama kabelku roztočila a praštila s ní ze všech sil Abrahama do zad. Váha laptopu v kabelce způsobila, že zakolísal.

369

„Co to děláte?“ křičel a klopýtl.

Na zem ale nespadl. Na to byl příliš těžký a zkušený.

Jeho výstřel ale nikoho netrefil.

Další vývoj už ale Mína takhle neplánovala.

370

59)

00.30, neděle, 18. dubna

Katedrála svatého Jiří

Sedmdesátá osmá ulice č. 180

New York, stát New York

Konec drakova dlouhého červeného ocasu se omotal Míně kolem pasu a zvedl ji do vzduchu. Kdyby mohla, tak by křičela. Ale byla tak pevně sevřená, že stěží dokázala dýchat.

Taky se příliš bála na to, aby vydala jen hlásku. Plula nad hlavami všech, co se nacházeli nalevo v sakristii, rozmazaně vnímala rozházené lavice, počmárané stěny, svou kabelku a laptop, všechno to plulo do zapomenutí, a nakonec Alarikovu ohromenou tvář… Pak se vrátila do prostoru, kde ji drak zjevně našel podle pachu. Ke schodům na kůr – tam ji chtěl zřejmě nechat.

Pustil ji. Chtěl to dozajista udělat opatrně. Ale Mínu přesto jeho přistání prudce vrhlo k té samé stěně, kde už teď byla jen spálená skvrna, jediný důkaz toho, že na této planetě vůbec kdy existoval Dimitrij Antonescu.

Byla příliš omráčená, aby se pohnula. Před očima měla černo.

„Míno!“ Zdálo se jí, jako by zdálky někdo volal její jméno.

Bylo jí však z toho divokého letu špatně. Rána o stěnu byla tak silná. Neměla sílu odpovědět.

Vtom se tam objevil Alaric, otevíral jí oči, aby zkontroloval její zřítelnice, a ptal se, jestli je v pořádku.

„Jděte pryč,“ řekla. Chtělo se jí zvracet. Bolela ji hlava. Bolela ji ruka. Strašně se jí chtělo jít domů.

Ale žádný domov už neměla.

„Míno, podívejte se na mě!“

Podívala se na něj, ale v tom šeru plném kouře ho téměř neviděla.

V jeho tváři ale viděla napětí.

371

„Nechtěl jste náhodou zabíjet draka?“ zeptala se.

„Myslím, že jsem o svou šanci přišel,“ řekl. „Kolik prstů ukazuju?“

ptal se a zvedl dva.

„Devět,“ řekla.

Ale došlo k nejhoršímu. Ocas se vrátil. Když si toho všimla, zadržela dech, aby se Alaric otočil a udělal to samé. Ocas v kouři rudě zářil a zjevně něco hledal. Mína ho celá ztuhlá pozorovala. Ach, ne. Už ne.

Bylo hezké, že ji Lucien tak miluje.

Ale měl by vylepšit přistávání.

Vypadalo to, že Alaric myslí na to samé. Pozvedl meč a byl připravený odseknout konec Lucienova ocasu, kdyby se zase k nim přiblížil.

Tentokrát ale Lucien Mínu nehledal. Ocas si našel jeden z podpůrných sloupů pod kůrem a omotal se kolem něj…

… a zatáhnul.

„Sakra,“ vytušil Alaric nebezpečí a objal Mínu. Na nic jiného nezbyl čas.

Kdyby jen katedrála svatého Jiří nebyla tak stará. Kdyby tak nutně nepotřebovala rekonstrukci. Kdyby neprodělala za poslední půlhodinu tolik otřesů a nebyla sežehnutá ohnivými šlehy ocasu třicetitunového draka…

Pak by možná její konstrukce vydržela víc.

V každém případě vytržení jediného pilíře způsobilo, že spadl celý kůr.

Ne na ně. Ale všude kolem nich.

Dokonale je oddělil od všeho, co se dělo v hlavní lodi a sakristii.

Byli tam pohřbeni v jakési dračí jeskyni ze dřeva a omítky.

Mína byla přesvědčená, že přesně tohle měl Lucien v plánu. Už ho nebavilo se pořád bát, aby se jí něco nestalo. Svým způsobem to bylo milé.

Nebyla si ale vůbec jistá, jak dlouho ještě tenhle druh dračí péče přežije.

„Proboha,“ rozkašlala se. Všude bylo plno prachu.

Na ní ležící Alarikovo tělo vážilo alespoň tunu. Jako vždycky.

„Jste v pořádku?“ zeptala se ho.

Nejdřív nic neříkal. To v ní vyvolalo obavy.

„Alariku?“

372

Celé to zřícení způsobilo, že se venku posunulo lešení a spadla prkna, která chránila okna. Dovnitř začalo z ulice dopadat špinavé šedivé světlo. V něm si Mína mohla prohlédnout Alarikovu tvář, pokrytou popelem a omítkou. Vypadal tak nějak divně. Nemohla přijít na to proč.

„Alariku? Jste zraněný?“ zeptala se ho.

„Ne,“ řekl pomalým a zadumaným hlasem. „Myslím, že ne.“

Co se to s ním děje? Proč se tak divně dívá?

Asi byl zklamaný. Prošvihl svou velkou šanci zabít Luciena a už žádnou další zřejmě mít nebude. Díky lásce jejího milence teď byli spolu uvězněni, dokud je někdo nevyhrabe. Ale byla to jeho chyba, že tak za ní pospíchal, aby zjistil, že je v pořádku. Kdyby zůstal v sakristii…

„Míno,“ řekl a podíval se na ni. Modré oči mu zářily jak nikdy předtím. Ale teď jí přišlo, že vypadají…

„Pořád si ještě myslíte, že zemřu?“ zeptal se.

„Cože?“ Byl strašně těžký. Proč musel být tak ohromný? A proč se choval tak divně?

„Pořád si ještě myslíte, že zemřu?“ opakoval otázku. „Teď. Dneska v noci?“

„Ale Alariku,“ řekla s povzdechem.

Ale pak její srdce prudce zabušilo. On zemře.

Ale… to přece nebylo možné.

Lucien ji sem odhodil, aby byla v bezpečí. Takže Alaric je taky v bezpečí. Všechno by už teď mělo být v pořádku.

Ale z nějakého důvodu Alaric stále ještě musel zemřít.

Jak by k tomu mohlo dojít? Nedávalo to žádný smysl.

Musel si přečíst pravdu v jejím zděšeném výrazu, protože řekl: „Myslel jsem si to. Proto to musím udělat hned teď.“

Pak sklonil hlavu a políbil ji.

I když tento zvrat byl poněkud znepokojivý, udivilo ji to možná víc než všechno, co se jí přihodilo za posledních pár dnů – a toho bylo opravdu hodně. Ještě znepokojivější ale bylo, že jí nebyl Alarikův polibek vůbec nepříjemný.

Spíš naopak.

Už to bylo dávno, co ji naposledy políbil muž, kterému tlouklo srdce a v žilách mu pulsovala krev… dvě věci, kterých měl Alaric až dost. Cítila, jak se jejich pulsy dotýkají, a on jí líbal s jakousi pomalou 373

rozvahou… nechtěl to nijak brzy ukončit, byl to polibek, který si dlouho předtím rozmyslel, hodně dobře si ho rozmyslel. Alaric Wulf ji líbal tak, jako by to bylo to poslední, co ve svém životě ještě udělá.

Když padal kůr a on se přes ni tak rytířsky převalil, probodnul ho zřejmě hřebík nebo něco ostrého. Chtěl jí zachránil život. Opět.

Je to jasný hrdinský komplex.

Proč se ji pořád snaží zachraňovat?

Věděl, že mu hrozí smrt?

Mína zaklela, bez dlouhých řečí ho ze sebe odvalila na podlahu a snažila se mu zastavit krvácení rukama.

„Alariku,“ pokoušela se zachovat klid. Všude bylo strašně krve.

„Něco vás pořezalo. Krvácíte.“

„Já vím,“ odpověděl. Jeho hlas byl bez zájmu. Stále se na ni ještě díval a vypadal naprosto šťastný.

Ztratil už spoustu krve. Začala se pod nimi vytvářet na podlaze kaluž, oba byli od krve.

„Musíme zastavit krvácení,“ řeka Mína. „Zřejmě máte poškozenou tepnu.“ Snažila se vzpomenout na všechny kurzy první pomoci, které absolvovala ve škole. Jak je možné, že když to teď konečně potřebovala, že si nemohla na nic vzpomenout? „Musím to zaškrtit.“

„Řekla jste mi, že zemřu,“ celý se třásl. „Říkala jste taky, že tam bude tma a bude hořet. Přesně to se teď děje, měla jste pravdu.“

„Ne,“ odporovala. Srdce jí bilo snad tisíckrát za minutu. Prosím!

Vždyť to bylo tak nadějné. Že ta kletba již vypršela. Ať se proboha mýlím. Alespoň tentokrát. Musím ho od té propasti přivést zpátky.

„Zmýlila jsem se. Potřebuju váš pásek.“

„Seňora špičatého mi nikdo brát nebude,“ přidržel si pochvu meče Alaric.

„Proboha,“ zaklela Mína. „Já o ten váš hloupý meč nestojím. Já…“

Pak si vzpomněla.

„Ten můj šátek,“ spěchala. „Ten, co jsem vám dala. Máte ho ještě?“

Zvedl své zápěstí a vyhrnul si rukáv. Oddechla si, když uviděla, že šátek, co mu tam na faře uvázala, tam pořád ještě je. „Myslíte tenhle?“

zeptal se. „Ale ten jste mi dala.“

„To ano, ale teď ho potřebuju zpátky. Sundejte ho a podejte mi ho,“ rozkazovala přísně Mína.

Jeho velké prsty, které byly šikovné na tolik věcí, se ukázaly být pro malý uzel, který mu na něj udělala, nešikovné. „Velmi jste mě 374

zklamala, Míno Harperová,“ prohlásil dětinsky. „Myslel jsem si, že jste mi to dala jako dárek. Je nezdvořilé brát si zpátky, co už se jednou daruje.“

Skrz silnou stěnu trosek kolem nich zaslechla Mína řev – Lucien.

Pak se celá budova zatřásla. Mína zavřela oči. Co to ten Lucien provádí?

Prosím, modlila se. Už žádní další mrtví. Za dnešní noc už zemřelo dost lidí. Až moc. Už by víc nesnesla.

Alaric to také zaslechl. Potřásl hlavou a pokračoval v rozvazování uzlu.

„Právě kvůli tomuhle,“ řekl, „byste měla začít pracovat pro Palatinskou gardu.“

„Cože?“ divila se Mína. Ruce měla ponořené v ráně a tlačila na kost. „O čem to mluvíte?“

„Právě vy,“ pokračoval Alaric. „Vy to nevidíte? Kdybyste pracovala pro gardu, tak se takovéhle věci vůbec nemusí stávat. Démoni by neměli šanci. Když budete stát na naší straně a ne na jejich.“

„Já nejsem na straně démonů,“ odsekla Mína. Ale věděla, že to není jeho chyba. Zřejmě už blouznil z velké ztráty krve. Proto ji také políbil. Kdyby normálně uvažoval, tak by to nikdy neudělal. Přece ji nenávidí. „Já jen nechápu, proč všichni chtějí Luciena zabít. On je…“

„Jako tenkrát, kdy jsme šli s Martinem do toho skladu u Berlína,“

pokračoval, aniž ji vnímal. „Vůbec jsme netušili, že jdeme rovnou do pasti. Ale kdybyste pracovala pro Palatinskou gardu, mohla byste nám říct, hele, Alariku, hele Martine. Hrozí vám tam nebezpečí. Buďte opatrní. A my bychom byli opatrnější. A možná by dneska Martin byl schopný ještě kousat.“

Podal jí šátek, který se mu podařilo konečně rozvázat.

Mína na něj chvíli zírala.

Myslí to vážně? Nebo jen blouznil z té velké ztráty krve?

Ona že má jít pracovat pro Palatinskou gardu? Ona?

Ne. O tom snil její bratr, ne ona. Nechtěla honit démony. Ona jednoho démona milovala. Nebyl by to pak střet zájmů?

„Přál bych si, abyste s námi mohla pracovat, Míno,“ opakoval Alaric a nespouštěl z ní oči. „Nechci zemřít. Předpovědi, kdy se na to připravit, by byly fajn. Všichni by to určitě ocenili.“

Vzala si od něj šátek. I v tom šeru jeho modré oči jen zářily. „Budu o tom přemýšlet,“ řekla.

375

Pak se sehnula a soustředila se na vytvoření škrtidla pomocí šátku a kusu dřeva, které našla v suti. Naštěstí jednou psala dialogy pro jednu scénu v Nenasytné, kdy Victoria Worthingtonová Stoneová musela také zaškrtit svému nevlastnímu bratrovi nohu. Letadlo, kterým letěli, spadlo do jihoamerické džungle. Victoria si zavolala rádiem na místní kliniku pro instrukce. Mína byla vždycky velice svědomitá, aby to měla všechno do nejmenších detailů správně. Právě pro případ, že by se některý z diváků dostal do podobné situace…

Nikdy, ani za milion let, by ale neřekla, že to bude právě ona.

Škrtidlo zafungovalo. Krev mu přestala z rány crčet.

To byla jedna možnost, Nebo krev přestala téct, protože Alaric byl mrtvý.

Když se ale na něj podívala, viděla, že si ji stále přemýšlivě prohlíží.

„Tak co?“

„Mám jednu špatnou zprávu. Vůbec neumíte líbat,“ informovala ho s předstíranou vážností. Je lepší si dělat legraci, aby si myslel, že to není tak vážné. „Ta dobrá zpráva je, že máte šanci to ještě zlepšit.

Budete žít.“

„Ne,“ řekl. Natáhl se po její ruce a vůbec mu nevadilo, že je celá od krve. Od jeho krve. „Nemyslím tohle, myslím tamto.“

Zavrtěla hlavou. „Akariku,“ rozesmála se, „já se nebudu stěhovat do Říma.“

Vypadalo to, že o tom přemýšlí. „Myslíte, že vaše schopnosti by fungovaly i přes Skype?“ zeptal se nakonec.

Pak omdlel.

Přesto její ruku nepustil. Držel ji i ve chvíli, kdy k nim skrz suť probourali hasiči malý otvor a zeptali se, jestli jsou v pořádku.

„Já ano,“ řekla Mína. „Ale můj kamarád potřebuje sanitku. Má těžké zranění na noze.“

„Dobře, madam,“ odpověděl hasič. „Zůstaňte, kde jste. Za okamžik vás odtamtud dostaneme.“

„A co ostatní?“ zeptala se Mína s obavami. Myslela na Luciena…

ale taky na Abrahama Holtzmana a sestru Gertrudu a další. „Jsou všichni v pořádku?“

„O tom nic nevím, madam,“ řekl hasič. „Pokud vím, přežili jste jen vy dva.“

376

6o)

18.00, pátek, 23. dubna

Nemocnice Lennox Hill

Sedmdesátá sedmá ulice 100

New York, stát New York

Alaric byl velmi nešťastný. Už to, že skončil v nemocnici, bylo dost špatné. Ještě horší ale bylo, že už tam byl přes týden a nikdo nepomyslel na to, aby mu přinesl z pokoje v hotelu Peninsula jeho věci. Jeho hedvábné pyžamo nebo papuče z ovčí vlny, dokonce ani župan. Nic.

Takže musel ležet v děsně nepohodlné nemocniční posteli, s nohou na kladce, na nekvalitním nemocničním povlečení s placatým nekvalitním nemocničním polštářem, v nemocničním prádle. V

nemocničním prádle!

Ani se pořádně vzadu nezavíralo. Takže kdyby se chtěl projít na patře, nemohl by, protože by ukázal celému osazenstvu své pozadí.

Ale tohle byly jen jeho představy, procházet se nemohl, protože měl nohu na kladce. Řekli mu, že nebude schopen chodit několik týdnů – týdnů! –, a to si říkali doktoři.

A televize v nemocničním pokoji neměla žádné extra filmové kanály.

A nebyl tam minibar. Ne, že by byl schopný k nějakému dojít, ani kdyby tam byl. Když se chtěl třeba jen napít vody, musel zazvonit na sestřičku.

Dokonce si nebyl schopný ani dojít na toaletu.

Ještě nikdy se necítil tak ponížený.

Alaric by se už dávno odpojil od přístrojů, kdyby mu neřekli, že mu v žilách koluje nějaká infekce, na kterou musí brát antibiotika typu IV. Nevěděl, jestli tomu má věřit. Vždycky byl úplně zdravý. Jak by mohl dostat infekci?

377

„Možná proto, že jsi skoro vykrvácel kvůli poškozené tepně, když se zhroutila celá katedrála a slečna Harperová ti musela holýma rukama a škrtidlem vyrobeným ze šátku a klacíku zachraňovat život?“

navrhoval mu Abraham Holtzman, když mu Alaric položil tuto otázku.

Ale Holtzman byl jen protivný, protože díky výstřelu Luciena Antoneska na rozloučenou přišel o většinu obočí a utrpěl popáleniny na 10 % těla. Výbuch ale zabil většinu členů Draculu a úplně spálil roucho sestry Gertrudy.

Jak si Alaric přál, aby mohl být u toho. Ne že by ho nějak zvláště vzrušovalo vidět nahé jeptišky.

Ale líbilo by se mu pozorovat, jak se všichni snaží utéct dolů do tajných katakomb, které se nacházely pod všemi katolickými kostely ve městě. Ale hasiči se spustili i tam, a s hadicemi.

„Je to tvoje chyba,“ plísnil ho Holtzman, hned když ho poprvé přišel navštívit do nemocnice. „Kdybys postupoval tak, jak jsi měl, a šel jsi po tom netvorovi místo po té dívce, měli bychom ho. Ale ne!

Musel ses podívat, jestli je Mína Harperová zraněná. Takže kvůli tobě kníže temnot unikl. To si nikdy neodpustíš, Wulfe.“

Na celém světě neexistovalo dostatečné množství analgetik, která by Abrahama Holtzmana po akci zbavila výčitek. Alaric žádná nebral, protože nesnášel zmatek, který mu v hlavě vytvářejí.

„Takže jsem ji tam měl jen tak nechat ležet?“ vyptával se. „S

otřesem mozku nebo něčím ještě horším? Vždyť s ní přes celou místnost hodil drak!“

„Lucien Dracula by nikdy tomu děvčeti neublížil.“ Holtzman se očividně sám necítil úplně dobře. Ztratil svrchní vrstvu kůže na rukou a obličeji. Bez obočí vypadal děsně legračně.

Samozřejmě o tom nemohl Alaric mluvit. Nicméně si plánoval, jen co k tomu dostane příležitost, že udělá pár fotek mobilním telefonem a pošle je pro obveselení Martinovi.

„Věděls to,“ řekl Holtzman. „Běžel jsi za ní, místo abys dělal svou práci, protože se ti líbila. Vůči slečně Harperové a tvému nápadu najmout ji, aby pro nás pracovala, mám značné výhrady. Domnívám se, že by to byla katastrofa. Zvláště pokud je Lucien Dracula stále na útěku a očividně je do ní zamilovaný.“

„Nelíbí se mi.“ Alaric ještě neslyšel větší nesmysl. Částečně byl taky překvapený. Je to tak očividné?

378

„Ale pokud nevidíš výhody v tom mít někoho, kdo…“

„Vidím ty výhody.“ Holtzman vytáhl kapesník a přejel jím jednu z mokvajících popálenin. Alaric se odvrátil. Přestože to neočekával, sám vypadal mnohem líp. Jak nenáviděl nemocnice! „A bohužel je vidí i naši nadřízení, kteří již spustili akci na založení speciální jednotky přímo tady na Manhattanu. Pod mým vedením.“ Nevrle dodal: „Chtějí tě taky do týmu.“

Překvapený Alaric se pokoušel skrýt, jak moc mu tato informace udělala radost. S výjimkou toho, že jeho velitelem bude zase Holtzman, samozřejmě.

„Informoval jsem, že slečna Harperová není jediná, vůči níž mám značné výhrady.“ Holtzman složil kapesník, uložil ho do kapsy a ostřížím zrakem Alarika pozoroval.

„Viděl jsem, jak ses minulý týden choval v terénu, a připadá mně to velmi neuspokojivé. Pokud se chceš stát členem nové jednotky, budeš muset nejdřív podstoupit povinné dvoutýdenní psychologické testy, kterým ses po Berlíně tak bránil.“

Holtzman si prohlížel Alarikovy nohy, brblal a pak dodal: „Hm, předpokládám, že tomu neujdeš. A taky budeš chodit k psychologovi.

Platí?“

Alaric se zamračil. Nedokázal si představit nic horšího než sedět v kanceláři s nějakou děsně chytrou hlavou a řešit své city.

Ale pokud to znamenalo vídat se častěji s Mínou Harperovou…

„Prima,“ procedil Alaric mezi zuby.

„Výborně. Tak to rád slyším. I když to samozřejmě neznamená, že nebudu sakra dávat pozor na to, jak se točíš kolem slečny Harperové.

Ačkoliv,“ dodal Holtzman, „ještě se nevyjádřila, jestli zaměstnání přijímá.“

Alaric málem překvapením vyskočil z postele, a to i přesto, že k ní byl připoutaný komplikovanou spletí drátů. „Co?“ vybuchl. „Proč ksakru ne? Nenabídl jsi jí…“

„No tak, uklidni se,“ řekl Holtzman naštvaně. „Nabídli jsme jí zcela adekvátní baliček.“

„Adekvátní?“ Alaric po něm chtěl něco hodit. Ale jediná věc po ruce byl ovladač od televize. Už s ním hodil tolikrát, že mu sestry pohrozily, že jestli s ním hodí ještě jednou, že mu ho už nepodají.

„Je…“

379

„Je na hlavu,“ připomněl mu Abraham. „Nebude muset riskovat v terénu život. Balíček, který jsme jí nabídli, tomu odpovídá. Zahrnuje veškeré benefity, a co se mě týká, je hodně velkorysý. Nedokážu si představit nikoho, kdo by na to neskočil, zvláště při současné situaci na trhu práce. Kdo by nechtěl pracovat pro Palatinskou gardu?“

„Třeba někdo,“ řekl Alaric z nemocničního lůžka poněkud hořce, „kdo miluje knížete temnot.“

Teď, když si vybavil rozhovor s Holtzmanem, měl chuť zase něčím hodit.

Ale překvapila ho samotná Mína Harperová, která vkráčela do jeho nemocničního pokoje. A on má na sobě nemocniční prádlo.

Přímo perfektní.

„Ahoj,“ řekla. Levou ruku měla od lokte po zápěstí zavázanou. V

pravé ruce držela vázu se sedmikráskami.

Alaric nikdy dříve nevěnoval květinám pozornost. Vlastně si myslel, že kytky jsou pitomé. Až do teď. Teď měl sedmikrásky rád.

„Ahoj,“ odpověděl.

Až na ten obvaz vypadala Mína Harperová dobře. Dokonce by řekl, že Mína Harperová vypadala báječně. Stopy po kousnutí na krku téměř vybledly. Měla na sobě nějaké nové oblečení – no jasně. Když ji viděl posledně, byla celá od krve.

Od jeho krve.

Teď měla šaty. Krátké, černé, přes prsa trochu upnuté.

Moc se mu líbila.

Postavila sedmikrásky na okno. Venku pršelo a květiny trochu rozjasnily pokoj.

Což byl zázrak. Nedokázal si představit nic, co by tenhle nemocniční pokoj mohlo rozjasnit.

Ale teď to věděl. Sedmikrásky. Sedmikrásky a Mína Harperová.

„Byla jsem navštívit kamarádku Leishu,“ řekla, když si sedala na růžovou umělohmotnou židli vedle postele. Růžová! Umělohmotná!

Ta židle byla děsná. Ale jen do toho okamžiku, než se na ni posadila v krátkých černých šatech Mína Harperová. Protože pak viděl kus jejích odhalených nohou.

Ta židle vlastně nebyla tak děsná.

„Narodila se jí holčička. Trochu dřív, ale vypadá to, že budou obě v pořádku. Leisha je tak šťastná. Zdá se, že si vůbec nepamatuje, co se 380

stalo v katedrále. Nebo venku u mého bytu. Adam tvrdí, že jí to neřekne. Myslí si, že je to tak lepší.“

„Nejspíš má pravdu,“ řekl opatrně Alaric.

„To je fakt,“ pokrčila rameny. „Adam si přeje, aby na to mohl taky zapomenout. S Jonem teď právě chystají dětský pokoj. Jinak bude muset miminko spát v šuplíku.“

„Aha,“ řekl Alaric. O miminech nevěděl zhola nic. S výjimkou Martinovy dcery Simone, která také kdysi byla miminkem. Alaric si tehdy myslel, že se Martin asi zbláznil, když chtěl miminko.

Přesto se snažil, aby v jeho hlase byl znát cit, jako tehdy s Martinem. Věděl, že když přijde řeč na mimina, tak se to očekává. „To je vážně dobré.“

„Pojmenovali ji Johana,“ řekla Mína. „Johanka.“ Rozhlížela se po pokoji… jen aby se nemusela dívat na Alarika.

To bylo velice mrzuté. Zvláště proto, že stejně jako Mínina kamarádka Leisha si ani Alaric nepamatoval, co se v katedrále stalo.

Alespoň ne všechno. Věděl, že jí něco řekl, než se tam na ně zhroutil kůr. Jen si nemohl vzpomenout, co přesně. Což podle doktorky, když se jí na to zeptal, nebylo nic zvláštního. Kvůli velké ztrátě krve, řekla.

Neměl by se tím znepokojovat.

Ale Alarika to znepokojovalo. Co jí řekl? Doufal, že nekecal nějaké nepřístojnosti. Třeba to, co k ní cítí.

To by nebylo vůbec dobré. Nepotřeboval, aby věděla, co k ní cítí.

Zvlášť ne, pokud s ním bude pracovat pro Palatinskou gardu. Jak by to fungovalo? K čemu by bylo na ni používat jemné kouzlo Alarika Wulfa, pokud by už dávno věděla, co k ní cítí? Pak by nešlo o žádné jemné kouzlo. To by bylo jemnosti na hony vzdálené.

A taky by to kouzlo nefungovalo. Už teď musel soupeřit s knížetem temnot. Co by sakra ještě mohl nabídnout, kromě speciálního kouzla Alarika Wulfa?

Ale možná nic o tom, že by se mu líbila, neřekl.

Samozřejmě, mohl by se jí zeptat, co říkal.

Ale to by pak znělo, jako že mu to dělá starosti. A on starosti neměl. Byl jen… trochu znepokojený.

To bylo vše.

„Johana je pěkné jméno,“ řekl Alaric. Připadal si jako idiot.

381

„To jsem navrhla já,“ řekla Mína. „Po Johance z Arku.“ Konečně mu pohlédla do tváře. Z nějakého důvodu se jí před tím do toho nechtělo.

„Je svatá.“

„Slyšel jsem o ní. Byla upálena na hranici jako čarodějnice. Taky jsem chodil do školy. Nejsem úplný debil,“ ozval se otráveně Alaric.

Starost o to, co mohl nebo nemohl říct, když blouznil při ztrátě krve, zapříčinila, že jednal poněkud útočně.

Mínina ústa se sevřela. „Nepřišla jsem se sem s vámi hádat.“

Jasně, doktorka měla pravdu. Měl by se ohledně té ztráty paměti uklidnit.

Rozpřáhla obě ruce. „Jsem v nemocnici. Jediné, s čím se hádám, je infekce. Kterou jste mi tam nejspíš zanesla těma svýma špinavýma rukama.“

Pousmála se. „Slyšela jsem to. Je mi to líto. Snažila jsem se vám zachránit život. Tak jako vy vždy zachraňujete ten můj. Očividně oba trpíme hrdinským komplexem.“

„Říkají, že je zázrak, že mi tu nohu poté, co jste je tak zmastila, zachránili,“ zalhal. Tak, to bylo lepší. Staré dobré kouzlo Alarica Wulfa bylo zpátky.

Přestala se usmívat a zatvářila se nešťastně. „Opravdu? Myslela jsem si, že jsem to udělala správně. Omlouvám se. Dělala jsem to přesně podle toho, jak jsem si to kdysi vyhledávala pro seriál. Snažila jsem se, abyste nevykrvácel.“

Byl si téměř jistý, že když tam byli zavaleni troskami a on krvácel, že jí svou nehynoucí náklonnost neprozradil.

To byla úleva.

Anebo ne?

„To je úžasné,“ řekl Alaric a opíral se o ten příšerně placatý nemocniční polštář. „Kam až jste chtěla zajít, jenom proto, abyste mě udržela naživu?“

„Cože?“ potřásla hlavou. „Ne, to bylo obyčejné škrtidlo. To je vše.

A očividně – vás to skoro zabilo. Připadá mně, že nejste takový macho, jak byste chtěl před ostatními vypadat.“

„Ale stejně,“ řekl a znovu rozhodil ruce, „jste tady se mnou a neschováváte se s někde s Lucienem Antoneskem před Palatinskou gardou.“

382

Nevěřícně se na něj podívala. „Co to má s tím společného? Vždyť jsem vám povídala, že jsem byla na návštěvě u kamarádky Leishy a řekla jsem si, že se stavím…“

Pokrčil rameny. „Jen mi to přijde zajímavé, to je všechno.“

Dostal ji. A ona to věděla. A co víc, věděla, že on ví. Zahlédl lehký ruměnec, který jí stoupal od dlouhého krku posazeného do celkem výrazného těsného černého výstřihu až nahoru ke tvářím.

„Všichni víme, že není mrtvý, Míno,“ řekl Alaric. „Nejspíš vás požádal, abyste s ním odešla.“

Růžová přešla v rudou.

„Hm,“ řekla a sklopila zrak. „To je pravda. Požádal mě o to. Ale odmítla jsem.“

Alarikovi poskočilo srdce štěstím. Tohle byl jeho nejlepší den v nemocnici. Vše vychází na jedničku. Zcela jistě neudělal pod kůrem žádnou pitomost. Jak se tím mohl tak trápit?

„Takže s námi nakonec budete spolupracovat?“ Založil si ruce za hlavou, děsně spokojený sám se sebou. „Věděl jsem, že jen tak Holtzmana napínáte. To je dobře. Je třeba starouše trochu skřípnout.

Chcete víc peněz, co? Budete mít pro tým velkou cenu. Nebo chcete získat místo pro bratra? Projevil celkem pozoruhodné schopnosti v terénu.“ Ačkoli kromě první šťastné trefy měl nejhorší mušku, jakou kdy Alaric viděl.

„Možná bychom pro něj něco našli u techniků. Na vašem místě bych si nechal proplatit i výdaje na bydlení. Kde teď bydlíte?“

Zvedla pohled. A ruměnec byl z nějakého důvodu čím dál temnější. Přísahal by, že jí zčervenala i prsa. Což byla podívaná, kterou by rád prostudoval detailněji.

„Na faře svaté Kláry, jestli to potřebujete vědět,“ řekla. „Otec Bernard byl tak milý a nechal mě a Jona, poté co můj byt tak nešťastně…“

„Byla jste se tam podívat? Asi ne, co?“ přerušil ji a rychle spustil ruce. Nechtěl, aby byt viděla. Hlavně ne postel a graffiti nad ní.

„Ne,“ odpověděla. „Ale Jon šel. A říkal, že…“

„Nemluvte o tom,“ řekl. Tohle bylo hodně důležité. „Slibte mi, že tam už nikdy nepůjdete. Poproste někoho, ať to odtamtud všechno odvezou a vyhodí to. Byt prodejte a už se tam nikdy nevracejte.“

„Dobrá,“ řekla. „Slibuji. Ale nejde mně o víc peněz, Alariku.

Opravdu tu nabídku nepřijmu.“

383

Zdálo se mu, jako by mu někdo rozřízl další tepnu. Možná srdeční.

„Cože?“ zeptal se hloupě.

„Ta nabídka dr. Holtzmana byla moc pěkná,“ řekla rychle.

„Opravdu mě moc potěšila. Ale… ale nemyslím si, že bych se na to moc hodila. Pracovat pro lidi… pro lidi, pro které pracujete. V tuhle chvíli.“

Alaric na ni zíral. „Ale myslel jsem si, že jste říkala, že vás Lucien požádal, abyste s ním odešla,“ řekl. „A vy jste odmítla.“

„Ano, odmítla jsem,“ řekla Mína. Otřásla se, jako by jí bylo zima, „Jenže to bylo… předtím.“

„Před čím?“ Přestával tomu rozumět. „Počkejte, předtím, než se změnil v draka a pokusil se nás všechny zabít?“

Bezhlesně přitakala.

„Takže od té noci jste ho vlastně neviděla?“

Opět přikývla.

„Takže vy vlastně na faře nebydlíte,“ konstatoval. Všechno začínalo do sebe zapadat. Možná až příliš jasně. „Vy se tam ukrýváte. Ukrýváte se tam před ním. Protože se ho bojíte k smrti.“

„No,“ řekla, „přesně takhle bych to neformulovala.“

„Tak jak byste to teda formulovala?“ naléhal. „Pokud se ho nebojíte, čeho se bojíte? Sebe? Bojíte se, že byste mohla říci ano, pokud se zeptá znovu?“ Alaric tomu nechtěl uvěřit. Ale měla to tam, vepsané ve tváři.

„Fakt nevím, o čem mluvíte,“ řekla Mína upjatě. „Přišla jsem vás jen pozdravit a ne naslouchat nějakým vašim přednáškám.“

Přednáškám!

„Když se takhle chováte,“ řekla stejným tónem, „tak odcházím.

Nejspíš vám dávají příliš mnoho utišujících léků.“

Vstala a chystala se k odchodu… ale ne dostatečně rychle. Protože i přes upoutání na lůžko byl rychlejší. Podařilo se mu chytit její zdravou ruku do své.

Nikam ji nepustí.

„Nic neberu,“ řekl svým nejsladším hlasem, který měl vyhrazený pro Simone… a vlastně pro nikoho dalšího. „To je v pořádku, že máte strach, Míno.“

Vteřinu dvě tam postála a dívala se, jak jeho prsty drží její.

Pak se najednou svezla zpátky do růžové umělohmotné židle.

384

„Tak jo,“ řekla a zvedla oči, které se znovu setkaly s jeho pohledem. Její hnědé oči vypadaly široké a ustarané. „Máte pravdu.

Hrozně se bojím. Každý večer, jen co se setmí, vezmu Jacka Bauera a jdu do jedné z těch místností bez oken, kam strčili Yalenu. A tam zůstanu. A vyjdu až ráno. Protože vím, že tam se ke mně nedostane.

Pokud se mě vůbec tedy snaží najít, což nevím. Proměnil se v draka, Alariku. Pokusil se nás všechny zabít.“

„Vás ne,“ opáčil Alaric. Nemohl uvěřit, že vlastně bránil Luciena Draculu.

Kupodivu tolik toužil po tom, aby se zase zasmála, že přemohl i svou nenávist ke knížeti.

„Snažil se ze všech sil, aby vás nezabili.“

Sarkasticky se na něj podívala. „Proměnil se v draka,“ připomněla mu.

Alaric se podíval ne její ruku, v té jeho se téměř ztrácela. Držela se ho celkem pevně.

Bála se. Velmi se bála.

Alaric tohle už viděl. Lidi – dospělí muži a ženy, další strážci jako on – kteří se vrátili z mise, právě tak jako teď Mína, se plížili v ponižující hrůze, ve strachu před vlastním stínem, protože všude viděli démony.

Strašně nechtěl, aby s knížetem odešla.

Ale taky ji nemohl v tomto stavu nechat.

I kdyby to znamenalo, že ji ztratí.

Zhluboka se nadechl. „Pokud jsem se v životě něco naučil, Míno, tak že je na světě spousta děsivých věcí. Někdy jsem taky chtěl odejít do místnosti bez oken. Do té doby, než vyjde slunce, aby ty obludy odešly. Jenže pravda je, že… ty samy od sebe neodejdou.“

Mína jako by cítila, kam míří, začala odtahovat ruku a vrtěla hlavou. Oči se jí zalily slzami.

Její prsty ale nepustil. Musela si to poslechnout. Ať už chtěla, nebo ne. „Protože pak se ukáže, že je to dar,“ pokračoval. „Že jsem dobrý v zabíjení strašidelných věcí. A ten dar používám, abych pomáhal ostatním, kteří nejsou tak silní jako já. Vytvářím pro ně bezpečnější svět. Nemůžu se zavřít do místnosti bez oken, dokud nevyjde slunce, Míno. I kdybych si to někdy sebevíc přál.“

Prudce k němu otočila hlavu, aby mu odporovala.

Ale on ji jen držel za ruku a pokračoval: 385

„Je to moje práce, bojovat se strašidelnými věcmi. A když se nad tím hluboce zamyslím, myslím, že je to i vaše práce, Míno. Na tomto světě jsou lidi jako vy a já jen proto, aby ostatní – lidi, kteří nemají tento dar – mohli spát ve svých pokojích s otevřenými okny, zatímco my pro ně děláme svět bezpečnější.“

Pár vteřin mlčela. Pak uviděl proč.

Plakala.

Ale… neměl v úmyslu ji rozplakat.

Možná neuměl udělat nic správně. Možná neexistovalo žádné kouzlo Alarika Wulfa. Možná měl Holtzman pravdu a opravdu potřeboval supervizi.

Po chvilce vzhlédla a řekla: „Byla jsem tak hloupá.“

„Nemyslím si, že jste hloupá,“ opáčil.

Chtěl jí říct ještě spoustu věcí. Ale teď už netrpěl velkou ztrátou krve.

A tak byl zticha.

Opět se rozplakala do dlaní. Tentokrát ji nechal.

Vzala jeho ruku a přitiskla ji společně se svou k očím, které byly zarudlé od pláče.

„Někdy jste hrozně protivný,“ řekla.

Martin mu to často říkal také. „Vím,“ souhlasil.

„Proč mně to děláte?“ zeptala se a utírala si oči cípem jeho povlečení.

Nezdálo se, že by bylo příliš savé. Kvalita látky byla dozajista hodně špatná.

Toužil po tom ji obejmout, pevně držet.

Ale bál se, aby mu nedala facku.

Nebo aby nevkráčel Holtzman. Obojí by bylo stejně ponižující.

A navíc se nemohl natáhnout dostatečně dopředu a obejmout ji kvůli té blbé noze, která visela ve vzduchu.

Pak se suchýma očima vstala.

Teď odejde, předpokládal, zcela v depresi. A neměl ani ponětí, jestli ji kdy uvidí.

K jeho překvapení položila nezraněnou ruku na jeho hruď.

„Tentokrát to už nedělejte.“

Zavrtěl hlavou, aniž by rozuměl, co tím myslela.

Zmatek ještě vzrostl, když se sklonila a něžně ho políbila na tvář, přesně jako tu noc na faře.

386

„Nejspíš ne,“ řekla, když se zase narovnala. „Myslím, že vám ještě něco dlužím. Zachránil jste mi taky Jacka.“

Aha. Celou dobu měla na mysli, že ji zachránil. Ale za to mu nic nedlužila. Byla to jeho práce.

„Potřebujete oholit,“ řekla s nakrčeným nosem. „Chcete, abych vám zítra přinesla něco na holení?“

„Ano,“ řekl najednou rozveseleně.

Byla jediná, kdo mu to nabídl. Jediná.

Proto ji miloval.

A navíc řekla, že zase zítra přijde.

Ne, nebylo to to stejné, jako by řekla, že přijímá nabídku k zaměstnání.

A možná to bylo jen proto, že půjde stejně navštívit svou kamarádku na porodním oddělení a je pro ni jednoduché stavit se i za ním.

Nicméně do zítřka bude mít pro ni připravenou další řeč o tom, jak k Palatinské gardě přímo patří.

A pokud přijde pozítří – a ona přijde, věděl, že přijde – bude mít další.

A postupně ji přesvědčí. Tak funguje kouzlo starého Alarika Wulfa. A i kdyby žádné kouzlo Alarika Wulfa neexistovalo – Martin se často zmiňoval, že ne – jednoho dne mu tu nohu sundají a on odkulhá vstříc dalšímu nebezpečí.

A pak nebude schopná odolat tomu, aby ho nevarovala, aby to nedělal.

On přesně v tuhle chvíli použije svůj brilantní styl a logiku, kterým se nedá odporovat. Byl tím slavný. Bylo to jeho zaměstnání, za které dostává zaplaceno.

Vůči takové vysoké logice bude úplně bezmocná.

„Jak myslíte,“ řekla Mína, Usmála se a přejela mu prstem po strništi na tváři. Dával si pozor, aby se při tom ani nepohnul. A přál si, aby nikdy nepřestala.

Tohle byl další příklad, jak fungovalo kouzlo Alarika Wulfa.

„Uvidíme se zítra.“

A s tím se bohužel otočila a odešla.

Každopádně se už nemocniční pokoj Alarikovi nezdál po její návštěvě tak nesnesitelný.

387

Vlastně najednou vypadal vesele. Alaric neuvažoval o tom, že by to bylo jen výsledkem mocných, do jeho mozku se uvolňujících neurotransmiterů, jako je dopamin.

Rozhodl se, že je to díky sedmikráskám.

Alaric by o všem smýšlel docela jinak, kdyby tušil, kam se Mína Harperová chystala… že jeho řeč o spaní v místnostech bez oken ji přesvědčila ne k tomu, že by se měla přidat ke Palatinské gardě a pomáhat mu v boji proti zlu. Ale musela se hned po odchodu z nemocnice jít podívat na to jediné místo, které jí nahánělo hrůzu a o kterém si slíbila, že tam nikdy nepůjde.

388

61)

20.00, pátek, 23. dubna

Park Avenue č. 910, byt 11B

New York, stát New York

Mína si nebyla jistá, co ji přimělo jít do bytu.

Všichni ji říkali, aby to nedělala. Včetně Alarika, který tam byl a osobně místo zkázy viděl. Abraham Holtzman s poukazem na Příručku o posttraumatickém syndromu tvrdil, že to může její situaci zhoršit. I sestra Gertruda, která byla ohledně těchto záležitostí milá a velmi praktická.

Dokonce i Jon, který tam zašel, aby zjistil, jestli je možné něco zachránit.

„Je to příšerné,“ otřásl se hrůzou. „Věř mi. Nechtěj to ani vědět.“

Ale Mína to teď chtěla vědět. Už od té noci… Pokoušela se na to nemyslet. Nechtěla na to myslet, protože pokaždé, když začala, rozplakala se a byla přesvědčená, že je Lucien mrtvý. Musel být mrtvý.

A pak se jí v srdci rozhostila děsná prázdnota…

A zároveň měla děsuplný strach, že není mrtvý. Co když není mrtvý, stále ji miluje a chce, aby byli spolu?

Co bylo horší?

Protože tuhle důležitou věc nevěděla, nemohla myslet na nic jiného. Zkrátka na nic.

Nemyslet bylo snadnější, než si dokážete představit. Pokaždé, když na to začala myslet, zapudila veškeré myšlenky, vzpomínky, všechno týkající se Luciena Antoneska z hlavy a soustředila mysl úporně na něco jiného. Horlivě se zaměstnávala na faře, aby neměla čas myslet na Luciena. Po každém jídle bylo třeba umýt nádobí, v dřezu se vršily hrnce, kastroly a pánve. Mytí bylo pro Mínu pokáním za popáleniny, které jiní utrpěli kvůli ní. Drhla je, až se blýskaly, 389

někdy pozdě do noci, sama v kuchyni s houbou, gumovými rukavicemi a horkou vodou se saponátem.

S temnotou za oknem.

A s rudýma očima, o kterých byla přesvědčena, že žhnou ve tmě a sledují každý její pohyb.

Pokoušela se na ty oči nemyslet, jestli tam jsou doopravdy, nebo jestli si je jen představuje.

Pak bylo třeba vařit polévku a pomoct třídit dary pro dobročinný obchod. (V obchodě našla kromě dalších doplňků do šatníku i nové černé šaty. Chápala, že dary byly určeny na prodej. Ale nepřipadalo jí jako velký zločin, když si jeden nebo dva kousky pro sebe při třídění odložila. Všechno, co kdy vlastnila, zničil buď Dracul, nebo nasáklo krví Alarika Wulfa.)

Ale možná se zaměstnávala až příliš, jen aby nemusela myslet na Luciena Antoneska, na ty oči žhnoucí ze tmy, na to, co se jí té noci stalo.

Protože do té doby, než vyslechla Alarikovu řeč o uzavírání se před strašidelnými věcmi, místo, aby s nimi člověk bojoval – a měl pravdu, to věděla – byla přesvědčená, že jsou stejní, on se svým mečem a ona se svou schopností předvídat nebezpečí a smrt. Mína se domnívala, že volila správně, když odmítala na Luciena myslet.

Ale po Alarikově proslovu, který ji otevřel oči, si uvědomila, že to je špatně. Měla morální povinnost nejen vůči Lucienovi, aby se jemu a všemu, co jí a jejímu životu způsobil, postavila čelem.

Což znamenalo zničit to.

Pokud byl ovšem vůbec naživu. Nevěděla, jestli je nebo není (kromě… těch očí). Nikdo jí to nebyl schopný říct. Abraham pouze řekl, že po té erupci bílého horkého ohně – který je všechny poslal na pár vteřin do bezvědomí – procitnul a zjistil, že kníže zmizel.

„Zmizel?“ ptala se Mína, ačkoliv těžko mohla uvěřit, že by třicetitunový, dvacetimetrový drak s červenými křídly mohl zmizet tak jako Emil a Mary Lou Antoneskovi.

„Zmizel,“ přitakal Abraham.

Lucien neodletěl. Střecha katedrály sice i se zbytkem budovy shořela, ale nikdo neohlásil, že by viděl nějakého okřídleného draka letět tu noc přes Manhattan. Newyorská policie považovala to, co se stalo té noci u Svatého Jiří, za dílo mladistvých žhářů, mimo jiné i 390

díky neurčitým svědectvím Míny a Alarika. Ale samozřejmě žádní mladiství žháři zatčeni nebyli.

Tak kde je?

Možná, přemýšlela Mína, když se toho deštivého večera po návštěvě u Alarika Wulfa v nemocnici plížila k bytu, klíče pevně v ruce, se jednoduše vypařil.

Ten poslední výbuch bílého horkého ohně, před kterým se ji snažil tak vytrvale zachránit, způsobil Lucienovi samovolné vzplanutí.

Tak o tom přemítala, když se otevřely automatické dveře do budovy. Nemusela se trápit, jestli ji ještě miluje. Ani dotazy – jak se zmínil Alaric v nemocnici zda by s ním odešla. Nechala by se pak zabít a proměnit v upíra, aby spolu mohli být navždy?

„Slečno Harperová!“ vykřikl Pradip, když ji zahlédl. „Vy jste se vrátila!“

„Ano,“ odpověděla. Pro svého oblíbeného vrátného nasadila na tvář úsměv. Ale s ohledem na to, co se tu stalo, to nebylo snadné.

„Jen jsem se stavila. Nezůstanu. Prodávám to.“

Pradipova tvář se zachmuřila. „Vy také? Antoneskovi taky právě dali byt na prodej.“ Zachmuřil se: „Slyšela jste? Už odjeli. Do Asie za prací pana Antoneska. Nebo do Indie?“

Mínu to tak úplně nepřekvapilo. Emil a Mary Lou nejspíš ve válce upírů bojovali na jejich straně. Ale ze seznamu nejžádanějších upírů, které si vedla Palatinská garda, zřejmě nezmizeli.

„To je špatné,“ řekla. Pak se rozveselila. „Třeba oba naše byty koupí nějaká bohatá rocková hvězda, zboří příčky a bude mít celé jedenácté patro.“

Pradip na ni jen zíral. Pokoušela se je oba rozveselit – bylo by fajn, kdyby v domě bydlela bohatá rocková hvězda.

Extra finance z prodeje bytu by mohla použít na zaplacení dluhu, co měla ještě u Davida.

Ale Pradipovi se ten nápad tak přitažlivý nezdál.

„Nemyslím si, že by rada schválila rockovou hvězdu,“ řekl.

Proč ne? chtěla se Mína zeptat. Schválili i upírský pár.

Místo toho však řekla: „Asi máte pravdu. No dobrá. Jdu nahoru.“

„Dobrou noc, slečno Harperová,“ řekl Pradip. Míně se podařilo na něj usmát a šla k výtahu. Poprvé po dlouhé době vyjela do jedenáctého poschodí sama. Mary Lou nezastavila dveře zrovna v tom momentu, kdy se zavíraly, aby s ní vyjela jako obvykle nahoru. Žádné 391

litanie o nějakém chlápkovi z Emilovy kanceláře, který by se k ní perfektně hodil. Žádné návrhy na to, jak by měla Mína vylepšit zápletku v Nenasytné… což bylo smutné. Fran, Stan a Šošona byli totiž stále nezvěstní a Paul ji nechal na mobilu vzkaz, že se všichni obávají, že i se Stefanem Dominikem měli cestou do Metzenbaumovy hamptonské rezidence nehodu. Že je jen otázkou času, kdy bude objeveno jejich auto s těly – takže Mínu pravděpodobně čekalo povýšení na hlavní scenáristku, po čemž vždy toužila.

Proč ne? Když byla Šošona pryč, zmizela i jakákoliv zmínka o jejím „vyhazovu“. Kdo ví, co dál bude s ABN i CDI? Ztratil se totiž i nový majitel.

A pak… komu na tom vůbec záleželo?

Všechny bulvární plátky vzrušeně referovaly o tom, že se rovněž pohřešuje Gregory Bane, hvězda Touhy. Polovina amerických žen pro něj truchlila.

Mína byla přesvědčená, že stejně brzy vyjde najevo, že něco nehraje.

Jenomže se nikdy nenajdou těla.

Když výtah dojel do jedenáctého patra, Mína vystoupila a rozhlédla se. Pocítila první nepatrný záchvěv strachu. Proč si vlastně myslela, že tohle byl dobrý nápad?

Jistě, předpokládala, že všichni z Draculu zahynuli.

Každopádně ti, co bydleli na Manhattanu.

Ale co když někteří, kteří žili jinde, slyšeli o tom, co se stalo ve Svatém Jiří, a rozhodli se pomstít? Nebo se jen tak zastaví, aby ochutnali její krev, o které musely kolovat v upířím světě fámy.

Dost, řekla si. Alaric měl pravdu. Nemůžeš strávit zbytek života v místnosti bez oken, Míno.

Rozhlédla se po chodbě. Všechno vypadalo v pořádku… dokonce normálně.

Dveře jejího bytu vypadaly rovněž v pořádku. Polkla a pak k nim přistoupila a zasunula klíč.

Ať už je za nimi cokoliv, snese to, řekla si v duchu. Vždyť přežila dračí přistání a probodla ne jednoho, ale dva upíry, z nichž jeden dokonce hrál upíra v televizi.

Vypořádá se se vším, ať už je ukryto v jejím bytě cokoliv. Rozrazila dveře a pak se natáhla k vypínači… a zalapala po dechu.

Očekávala, že to bude špatné.

392

Ale tohle neočekávala.

Někdo už tu byl a… uklidil byt. Nejen uklidil, ale změnil… v úplně v něco jiného. Zdi byly oškrábané a přemalované krémovou bělobou.

Rozbitý nábytek a zničená elektronika byly odvezeny. Nasáklé knihy, potrhané šaty, nacimprcampr rozbité nádobí… všechno bylo pryč.

V kuchyni byly namontované nové nerezové spotřebiče. Parkety byly vybroušené a čerstvě vyleštěné. Dokonce i krbový komín byl zprovozněn, ačkoli před tím nikdy nefungoval.

Byt vypadal lépe, než když v něm předtím bydlela. Vypadal dokonce lépe, než toho dne, kdy se s Davidem nastěhovali.

Kdo to všechno udělal?

Jon ne. To věděla. Byl u Leishy a Adama celý týden, pracoval tam na dětském pokoji a snažil se, aby byl hotový do té doby, než se Leisha vrátí z porodnice.

Očividně ne Alaric. Jak by to mohl udělat, když leží v nemocnici s jednou nohou ve vzduchu?

A Abrahamu Holtzmanovi, otci Bernardovi a ostatním chybělo až moc kůže, aby se do něčeho takového pustili.

Navíc, kde by na to vzali peníze?

Existovalo pouze jedno vysvětlení.

Ačkoliv Mína byla přesvědčená, že to je nemožné – nemožné, protože je mrtvý, musel být mrtvý (přestože každý večer v kuchyni při mytí nádobí ho cítila) téměř přesvědčila samu sebe, že chce, aby byl mrtvý – otočila se a byl tam, přicházel z venkovního deště balkónovými dveřmi.

393

62)

20.30, pátek, 23. dubna

Park Avenue č. 910, byt č. 11B

New York, stát New York

Ahoj, Míno,“ řekl.

„ V krátkých černých vlasech měl kapky deště. Zalapala po dechu, přičemž jí srdce bolestně poskočilo. Byla překvapená, že se její srdce ještě dokáže rozbušit. Když ho spatřila, jak úplně přirozeně vchází do ložnice, byl to takový šok, že z toho málem měla srdeční zástavu.

Vypadal báječně, samozřejmě – jako vždycky. Měl na sobě neformální šedivý kašmírový svetr a černé kalhoty. Jeho vysoká a ramenatá postava zabrala v té maličké místnosti všechen prostor.

Tady se kdysi tak prostopášně a bláznivě milovali a snažili se být co nejtišší, aby nevzbudili podezření u jejího bratra a Alarika ve vedlejším pokoji…

Vypadal temně a moc mu to slušelo, vypadal tak sebejistě.

Nedal vůbec najevo, že by ještě před týdnem byl… no, čím byl.

Nebo že by udělal, co udělal.

„Čekal jsem tu na tebe,“ prohlásil s melancholickým pohledem v tmavě hnědých očích. Ačkoli byl v jeho pohledu smutek, Mína si všimla, jak jí jeho pohled pronikl, tak jako vždycky, až pod šaty.

„Doufal jsem, že se vrátíš. Vím, žes mě nechtěla vidět. Ale doufám, že teď si můžeme promluvit…“

Najednou se Míně roztřásla kolena. Úplně ji zradila. Málem by upadla na podlahu – v bytě nebyl žádný nábytek, kterého by se mohla zachytit. Zřítila by se na tvrdou dřevěnou podlahu – kdyby ji nezachytily silné paže, které se s ní svezly na podlahu, a houpaly její tělo v náručí.

394

„Omlouvám se, Míno,“ zašeptal jí do vlasů. V jeho sytém hlubokém hlase zazněl takový soucit, taková bolest. „Moc, moc se omlouvám. Chci abys věděla, že jsem…“

„Nemáš právo,“ odpověděla. Byla překvapená, že ji rty a jazyk poslouchají. Cítila se jinak zcela otupělá. Proto ji nohy neposlouchaly.

Nicméně stále ještě měla hlas, přestože slabý. „Potom, co jsi udělal…“

„Vím,“ řekl. Kolébal ji dál, čelo přitisknuté na její. „Já vím.“

„Nemůžeš si sem jen tak přijít,“ namítla Mína. Hlas ji zazněl silněji. „A uklízet můj byt, jako kdyby to šlo všechno napravit. Protože to, že zemřeli lidé, to se nenapraví, Luciene.“

„Vím,“ opakoval. Vypadal a mluvil, jako kdyby ztělesňoval lítost tisíce upírů za tisíc let, a ne jen jednoho, i když pětisetletého.

„Dokonce víc lidí, než víš, Míno. Můj bratr byl ztělesněné zlo.

Vždycky byl. Měl jsem ho zabít dávno. Všechno je to má chyba.

Všechno. Ale už to skončilo. Už nikoho nikdy nezabije.“

„Spousta lidí byla zraněna,“ vrtěla hlavou. Musel pochopit, že nestačí, že už Dimitrij není na světě. Pokud doopravdy není…

„Vím,“ řekl a pozvedl její zápěstí, aby ho políbil. „A já s tebou chci zůstat navěky a smířit se.“

„Netýká se to jen mě,“ řekla Mína, která přes slzy v očích sotva viděla. „Unesli mou nejlepší kamarádku. Byla těhotná. Jejímu manželovi vykousli kus masa z krku, když se je pokoušel zastavit. A ona pak kvůli tomu předčasně porodila. Mohla o dítě přijít. Skoro taky přišla.“

Lucien ji pohladil. „Jak to můžeme s nimi urovnat?“ zeptal se.

„Třeba spořením na vysokou školu pro to dítě? Otevřu účet a zítra tam převedu milion dolarů.“

„Luciene!“ zírala na něj nevěřícně Mína přes závoj slz. „Nemůžeš jen tak uplácet lidi za své chyby. Vypálil jsi katedrálu!“

„Já to všechno vím, Míno,“ pravil. Natáhl se a utřel jí pár slz. „Co chceš, abych udělal? Jak si myslíš, že to mám napravit? Už jsem poslal anonymní dar na katedrální sbírku. Natolik veliký, aby pokryl veškeré opravy, které nespadají pod pojistku proti požáru…“

Mína zadržela dech. „Ne. Tohle věci nespraví. Stal ses…“

Položil jí ukazovák přes ústa, aby ji umlčel, než vysloví drakem.

„Existují však polehčující okolnosti,“ namítl. „Tvůj bratr na mě útočil. Kůlem. A zezadu.“

395

Ošila se. „Já vím,“ řekla. A on stáhl prst. „Moc mě to mrzí. Ale Luciene…“

„Ať už se stalo cokoliv, Míno – ať už jsem pokazil cokoliv, a já to nepopírám, že jsem tu noc udělal spoustu věcí špatně – dovol mi, abych poukázal na to, že jsem nezabil ani tvého bratra ani nikoho z Palatinské gardy, kterou máš tak v oblibě… přes jejich usilovnou snahu mě zavraždit. Všichni jsou dnes víc než živí.“

Mína zadržela dech. „Kvůli mně,“ vydechla. „Já jsem je zachránila.

Jednomu jsem dala škrtidlo a dalšího jsem poslala do porodnice s mou nejlepší kamarádkou. Ale Luciene, nemůžu to dělat věčně. Nebudu vždy po ruce. Nemůžu hlídat lidi, které mám ráda, jestli kvůli tobě nezemřou. Počkej, promiň. Jestli nebudou spáleni na popel…“

„Proto,“ sklonil hlavu tam, kde před chvíli byl jeho prst, „jsem navrhoval, abychom odjeli. Do Thajska. Pamatuješ?“

Mína na něj zírala, obličej měla vlhký a ústa se jí chvěla touhou po polibku.

Už se vůbec necítila otupěle. Vůbec. Slzy a jeho rty problém vyřešily.

„Nemůžu jet s tebou do Thajska, Luciene,“ zavrtěla hlavou.

Cožpak to nechápe?

„Samozřejmě, že můžeš,“ řekl. „Proč by ne?“

Rukou jí přejel po stehně, pod krátkou sukní jejích nových – ne tak docela – černých šatů.

„Mám… milion důvodů,“ opáčila.

„Chápu, že se bojíš, Míno,“ řekl hlubokým hlasem. Zdálo se, že pohled jeho tmavých očí má na ni hypnotizující účinek… stejný, jako na ni měl i stisk jeho prstů.

Když se jí takto dotýkal, těžko si vybavovala, jak na něj byla rozhněvaná. Jak se ho kdy mohla bát? Těch rtů, které ji právě teď líbaly na krk?

„A máš na to právo,“ pokračoval temným, hlubokým hlasem. „Na světě se dějí nevýslovné hrůzy, takové, které si ani nedokážeš představit. Co se ti tu noc stalo – ten den – bylo neomluvitelné. Ty věci – ty obludy – se tě nikdy neměly ani dotknout. Je to moje chyba, že ses dostala do situace, kdy se jim to podařilo. A máš úplnou pravdu: nic z toho, co se ti stalo, nemůže být nikdy vyrovnáno žádným šekem na jakoukoliv částku.“

396

„Nechci tvé peníze, Luciene,“ zamumlala. Chuť jeho úst na pokožce jejího krku byla skoro víc, než mohla vydržet. Toužila tady na podlaze ložnice ze sebe servat šaty.

„Já vím. A nikdy nedovolím, abys na sebe vzala stejné nebezpečí,“

dodal.

Ruka, která jí zajela hluboko pod sukni, se dotkla kalhotek. Teď jeho prsty přejížděly přes jejich lem podél stehen. „Ale abych tě mohl ochránit, tak jak chci já, musíš jet se mnou. Abychom mohli být spolu.

Doopravdy spolu.“

„V Thajsku,“ řekla Mína se zavřenýma očima. Položila mu hlavu zpátky na prsa, klenba jejího hrdla se mučivě nabízela.

„Nebo kamkoliv jinam, kam se ti bude chtít,“ řekl. „Nemusí to být nutně Thajsko.“ Ústa se blížila k jejímu hrdlu.

Mínino srdce opět poskočilo. Znělo to skvěle. Odjedou spolu.

Třeba do Thajska. Lucien ji bude ochraňovat. Byl toho schopný, protože byl tak velký a silný. Taky bohatý. Nemusela by si už dělat starosti o Leishu nebo Jona nebo Adama, Alarika či o miminko nebo někoho jiného, na kom jí záleželo.

Protože by byla pryč. Pryč od nich. Jenom o Luciena by si dělala starosti.

Ale…

Něco jí vzadu v mozku zašimralo. Stejná věc, jako když se Leisha zmiňovala o miminku. Stejná věc, která jí dělala starosti, když jí Yalena ukázala v mobilu fotku svého přítele…

Propast prázdnoty.

Otevřela oči, překvapená, že Lucienova otevřená ústa míří k jejímu hrdlu.

„Počkej,“ odtáhla se, puls jí najednou tepal jak splašený, dech se jí zadrhával v hrdle. „Co to děláš?“

Neurčitě se na ni podíval. Ruka pod sukní se zastavila.

„Nic,“ řekl opatrně. „Nedělám ti nic, Míno. Jen tě miluji.“

Sáhla si na krk. Ulevilo se jí, že je suchý.

Ale věděla, že jediné, co by bylo třeba, je ještě jedno kousnutí, a pak kdyby se ona napila trochu jeho krve…

Byla by stejná jako on.

Ona to věděla a on také.

Mína vstala a najednou měla pocit, jako by ji stěny místnosti svíraly.

397

Srdce jí bilo rychle jako králíčkovi. Dokonce tak rychle, že se bála, aby jí nevyletělo z těla.

Co to dělám? ptala se sama sebe. Co tady dělám?

Alaric Wulf ji varoval, aby nechodila k sobě do bytu. Řekl jí…

přiměl ji, aby mu slíbila, že nepůjde.

Věděl to snad? Věděl, že tam Lucien přijde, najde ji a bude s ní dělat tohle?

Samozřejmě, že to věděl.

A ona ho neposlechla. Ach bože, proč ho jen neposlechla? Byla úplně stejná jako lidé, kteří v žádném případě nikdy neposlouchali ji.

Protože teprve teď si začala uvědomovat to strašně velké nebezpečí, ve kterém se ocitla… tentokrát to byla ona, kdo se nacházel na kraji propasti. Jak se odtud dostane? Jak se z toho dostane?

Neměla žádné zbraně.

A i kdyby měla – byla by schopna zabít muže, kterého milovala, i kdyby to znamenalo…

… její život?

Přecházela z jedné strany na druhou, rychle, mělce dýchala.

„Míno,“ podíval se na ni Lucien s údivem. „Co se děje?“

„Nic,“ řekla. Umí číst její myšlenky? Ano, samozřejmě, že uměl.

Alespoň částečně. Vždy to uměl.

Tak dobrá, rozhodla se. Ať si je nyní přečte.

Zastavila se před ním, prsty na nohou balancovala na okraji propasti.

„Nemůžu to udělat,“ řekla. „Nemůžu… to udělat.“

Vzhlédl k ní z podlahy, na které stále seděl. „Nevím, o čem mluvíš,“ řekl.

„Ach, nelži mi, Luciene,“ vybuchla. „Po to všem, čím jsem kvůli tobě musela projít? Když se mě tvůj šílený bratr pokusil zabít?

Armáda upírů zkoušející mě vysát? Po tom všem tady budeš tady sedět a lhát mi do očí?“

Teď se zvedl i on a klidný výraz zmizel.

„Dobrá,“ řekl. Velké pěsti měl zaťaté. V obličeji mu cukal každý sval. Bylo nad slunce jasné, že moc dobře ví, o čem Mína celou dobu mluví.

„No a co? Přiznej si, že to by spoustu věcí usnadnilo, Míno.“

„Usnadnilo?“ Hlasitě se zasmála, ale vůbec ne vesele. „Kdybych byla mrtvá?“

398

„Kdybys byla jednou z nás,“ řekl tak, aby to vypadalo přijatelněji.

„Pak bychom mohli být doopravdy spolu. Tyhle řeči o odjezdu do Thajska…“

„Aha, tak jen aby bylo jasno,“ přerušila ho sarkasticky Mína, „věděla jsem, že k tomu nikdy nedojde, protože bys to nezvládl.“

„…neznamenají nic, když chceš začít stárnout, zatímco já…“

„O, to je ale hezké,“ přerušila ho znovu Mína. „Takže mě pustíš k vodě kvůli nějaké mladší, tak jako všichni chlapi? Navrhneš, abych zkusila nějaký Regenerační krém proti vráskám, nebo jela do jedněch z těch Dimitrijových…?“

Natáhl se k ní, vzal její obličej do svých dlaní a zadíval se hluboko do jejích očí.

„Budu tě milovat, Míno,“ prohlásil sveřepě, „až do skonání světa.

Nikdy tě nepřestanu milovat. Do té doby, než jsem tě potkal, můj život neznamenal nic. Chápeš to? Můj život byl nic, neznamenal nic, ačkoliv jsem si to neuvědomoval. A pak ses objevila a všechno, co jsem znal nebo měl znát, se najednou převrátilo vzhůru nohama. Už nikdy nebudu stejný. Jak bych taky mohl? Ukázala jsi mně, co to znamená milovat, cítit a smát se, ano, dokonce cítit znovu život.

Takže ať už se rozhodneš být se mnou, či ne, budu tě stále milovat, Míno, dokonce i když se tvoje tělo bude rozkládat v zemi. Byl bych ale ochoten udělat cokoliv, Míno, abych zabránil tvé smrti. Myslím, že už jsem to jednou říkal.“

Otřeseně na něj zírala.

„Ano, ale Luciene,“ chytla ho za zápěstí a upřeně hleděla do jeho tmavých očí, v kterých se zdálo, jako by blikal plamínek. „Přemlouváš mě, abych se stala upírem, jen abych v tvých očích nezestárla? Ale co když se nechci stát upírem? Což mimochodem nechci. Mám psa, který nenávidí upíry, pamatuješ? Mám tady v New Yorku přátele a rodinu, které chci navštěvovat… ve dne. A taky jsem viděla smrt.

Opravdu se mně tam nechce. Dokonce ani na návštěvu. Dokonce ani na chvilku. A Luciene,“ sejmula mu ruce z tváří a otočila je tak, aby je zase mohla držet ve svých, „mám mimořádnou schopnost. Myslím, žes to zažil na svou kůži, alespoň maličko, když jsi sál mou krev.

Dokážu poznat, kdy lidé zemřou… a v poslední době, i když jsou v nebezpečí. Což znamená, že je můžu varovat… nebo alespoň odradit.

Kdybys mě zabil a proměnil v upíra… nevím, zda bych si tuto 399

schopnost udržela. Spíš by mně v žilách vyschla krev a já bych o své nadání přišla…“

Přerývaně se nadechla.

„Bez toho bych nemohla žít,“ řekla. „Protože ty nevýslovné hrůzy, o kterých jsi mluvil před chvílí, o nichž se domníváš, že si je nedokážu představit… Já vím, že ty jim vládneš…“

Hleděl na ni upřeně. „Ano? Co s nimi?“

„Myslím, že právě před nimi bych měla pomáhat lidi ochraňovat,“

řekla. Doufala, že si nemyslí, že slzy, které jí opět začaly stékat po tváři, jsou výrazem lítosti nad tím, co pronesla.

Protože tak to nebylo. Absolutně ne.

„Nevím to jistě,“ pokračovala, „ale vím, že kdykoliv nepomůžu…

stane se něco hrozného. Takže… to nadále musím dělat.“

Zavrtěl hlavou. Nyní si byla jistá, že mu v tmavých očích žhnuly plamínky, dva žhavé uhlíky, které jasně hořely. Venku se jemný déšť proměnil v liják. Nablízku zahřmělo.

„Míno,“ řekl. Uhlíky hořely temně rudě, jako oči draka.

„Nerozumím tomu. Co to povídáš?“

„Říkám,“ nemohla zadržet vzlyk, „že budu pracovat pro Palatinskou gardu.“

Upřeně se na ni na pár vteřin zahleděl.

Pak pohodil hlavou a rozesmál se.

Když na ni pohlédl znovu, změnily se uhlíky ve vysoko plápolající plameny.

„Míno!“ řekl. „Ty snad vtipkuješ.“

„Ne,“ odpověděla. Utřela si zdravou rukou slzy kapesníkem.

„Palatinská garda mi nabízí práci. A rozhodla jsem se, že nabídku přijmu.“

Oči měl už zcela rudé. Hněď zmizela. Měnil se v draka.

„To neznamená, že bych jim kdy pomohla, aby dostali tebe, Luciene,“ vysvětlovala spěšně.

„Tak to zůstane. Ale nemůžu být s tebou. Ne v případě, že by to ohrozilo mé přátele. A co se té práce týče… znamená pro mě, že konečně můžu dělat to, k čemu jsem předurčená.“

„Nepotřebuješ práci,“ opáčil s náhlou divokostí. Chytil ji za zápěstí a prudce si ji přitáhl k sobě. Venku se zablýskalo a hrom otřásl budovou. Bouřka byla přímo nad nimi. „Říkal jsem ti, že se o tebe postarám.“

400

Mína zvedla bradu a pohlédla mu do očí. Do divokých dračích očí.

„To bys mě nejdřív musel zabít,“ pronesla tiše.

Zadíval se na ni a jeho letmý pohled se rozhořel novou intenzitou, zatímco venku vítr a déšť bičovaly balkon. Přemýšlela, že ji ve vzteku může sežrat a vymazat z povrchu zemského stejně, jako jeho dračí oheň zničil té noci Dracul.

A nikdo se nic nedozví. Nikdo se nedozví, co se stalo s Mínou Harperovou.

Mohl to klidně udělat. Nic ho nemohlo zastavit.

Kromě její odvahy.

„Víš, Luciene,“ těžce polkla, „když jsi mi vyprávěl ten příběh o svatém Jiřím a drakovi, té noci v muzeu, vynechal jsi jednu věc.“

„Jakou?“

Stěží se dokázal ovládat. Cítila, jak se mu chvěje ruka zrovna tak, jako se jí třásla kolena. Statečně se ovládal, aby nesklonil rty k jejímu hrdlu, po čemž tak naléhavě toužil.

„Nikdy jsi mi neřekl, že tys byl tím drakem,“ zašeptala. Hrom – nebo to byl jeho hlas – zahřměl zdmi bytu tak silně, že by si Mína zacpala uši, kdyby si však rukama nechránila tvář, protože si byla jistá, že další obrázek, který se jí naskytne, budou jeho tesáky, blížící se k jejímu krku.

„Jsem kníže temnot,“ vybuchl jí v uších jako bomba jeho hlas. „Co sis myslela, Míno, že to znamená? Myslela sis, že to znamená, že…

jsem… svatý?“

A právě v okamžiku, kdy si myslela, že je s ní amen…

… ji pustil.

Svěsila ruce a třásla se, nespouštěla z něj zrak. Nikdy neviděla v něčích očích takový smutek. „Ne, Míno,“ řekl už normálním hlasem „Ty jsi svatá.“

Co to znamenalo? Proč ji pustil?

„Běž,“ řekl úsečně a pokývl ke dveřím ložnice.

Vyskočila.

„Pokud chceš odejít,“ zvýšil hlas, „odejdi teď. Než si to rozmyslím.

Víš, co se pak stane.“

Otočila se a vyběhla z bytu, aniž by ho zamkla. Nevšímala si výtahu, protože na něj nechtěla čekat, a seběhla všech jedenáct pater.

Nemohla uvěřit, že ji nenásleduje – v podobě netopýra, draka nebo dokonce člověka.

401

Nezpomalila. Říkal, že si to může ještě rozmyslet.

Proletěla lobby, aniž by pozdravila Pradipa. Vyběhla do deště, který ji okamžitě promáčel, a zastavila si prvního taxíka, kterého viděla. Zhroutila se na zadní sedadlo a s lapáním po dechu řekla řidiči adresu na faru svaté Kláry.

Ani jednou se neohlédla.

Netroufala si.

402

63)

22.00, pátek, 23. dubna

Fara svaté Kláry

Sullivan Street č. 154

New York, stát New York

Teprve v polovině cesty se Mína přestala třást a začala věřit tomu, že to dokázala. Odmítla ho. A je stále naživu. Přežila to.

Nevěděla, co se teď stane.

Ale dobře věděla, že ten strašný pocit prázdnoty v srdci zmizel.

Mohla na něj myslet a stále dýchala. Byla v bezpečí.

A co víc, měla plán. Víc než jen obyčejný plán… měla důvod – prvně v životě.

Snad bude vše v pořádku tak, jak tvrdil Alaric. Snad už nebude muset spát v místnosti bez oken.

Než taxík zastavil u fary, přestalo pršet. Náhlá bouřka zmizela.

Zaplatila řidiči, vystoupila z auta a vyběhla po schodech k vstupnímu portálu. Už se nerozhlížela v obavách, že by na ni mohl čekat, vyhlížet ji ze stínu.

Ze všeho jemně kapalo, ale Míně to nevadilo. Vypadalo to, jako by se křtil celý svět, jako by ho opláchli – jen pro ni. Vypadalo to na příjemný jarní večer.

Možná se jí podaří přesvědčit Jona a Yalenu, aby si s ní vyšli na skleničku. Proč ne?

Neměla se už čeho bát.

Zazvonila.

Dovnitř ji vpustil Jon, byl celý zaprášený ze vší té práce, kterou dělal v bytě u Adama a Leishy.

„Ahoj, kde ses tak zdržela?“ zeptal se. „Myslel jsem, že jdeš jen za Leishou. Návštěvní hodiny už dávno skončily.“

403

Jack Bauer – cítil jako vždy, že je Mína doma – vyskočil z klína Yaleny, která seděla na gauči a dívala se na televizi, a vyrazil s veselým štěkotem k ní.

„Jak se má můj panáček?“ přiklekla si k němu Mína, hladila ho a nechala ho, aby jí olízal obličej. „Kdopak byl hodný? Kdo dneska zachránil svět?“

„No, on teda určitě ne,“ řekl Jon neomaleně. „Vykadil se do růží sestry Gertrudy. Moc ráda nebyla. Tvrdil jsem jí, že je to dobré hnojivo, ale ani to ji nepotěšilo. Ale vážně. Kde jsi byla?“

„Tak ty ses vykakal sestře Gertrudě do růží?“ vzala Mína pejska na klín a nechala si ještě olízat obličej. Bratrovy otázky si nevšímala.

„Kdo je na světě nejhorší? Kdo je na celém světě ze všech nejhorší?“

Yalena, která je pozorovala z gauče, se zachichotala. Mína si nedávno všimla, že se Yalena často dívá na jejího bratra Jona. Často.

Mína si však nebyla jistá, jak moc si to Jon uvědomuje.

Ale všimla si, že dnes večer si Jon vyroloval rukávy svého trička koupeného ve slevě hodně vysoko. Většinou to dělal, jak věděla z dlouholeté zkušenosti, aby ukázal své „bouchače“, na které byl nesmírně pyšný, v přítomnosti nějaké atraktivní krásky, na kterou chtěl udělat dojem.

Nedělal to před každou dívkou.

Pokoušel se svými bicepsy udělat dojem na Yalenu. Na koho jiného by tím tady na faře svaté Kláry plýtval? Všechny ostatní ženy byly buď novicky, nebo jeptišky.

Mína měla radost, že přesměroval své city od Taylor Mackenzieové na někoho trochu dostupnějšího.

„Dobrá, neříkej mně, kde jsi byla,“ řekl Jon Míně hlasem alespoň o oktávu nižším než obvykle.

„Abraham tě hledal. Říkal, že ve Vídni došlo k nějakému zmatku.

Ať už tím myslel cokoliv. A potřebuje to s tebou probrat.“ Divně se na ni zadíval, když pokládala Jacka Bauera na zem a pak si sundávala kabátek a věšela ho na věšák.

„Proč to potřebuje probrat právě s tebou?“

„Protože,“ odpověděla Mína. Už přemítala, jak to Jonovi vysvětlí. A kdy. Vypadalo to, že teď je na to vhodná chvíle. „Budu pracovat pro Palatinskou gardu.“

404

Jon, který pil kolu, okamžitě vyprskl, co měl zrovna v puse. Yalena, která je stále pozorovala, se rozesmála.

„Počkej,“ řekl. „Cože? A co Nenasytná?“

„Hm,“ pokrčila Mína rameny. „Končím. Myslím, že je čas se posunout dál. Chci napomoci tomu, aby byl náš svět bezpečnější.“

„Ale to už děláš,“ namítl Jon. „Pořád někoho varuješ, co má dělat, aby nezemřel. Jejich vina, že ti často nevěří. Proč si myslíš, že tohle bude jiné?“

Mína se vydala nahoru po schodišti s Jackem Bauerem v patách.

„Protože mi za to budou platit? Takže tím pádem mi asi budou i věřit.“

„Není pravda, nikdo nevěřit,“ opáčila Yalena z gauče. „Já jí věřit.“

Jon se nevrle podíval na Yalenu. „Moc ji nepodporuj,“ řekl. „Víš ty vůbec, jaké je to žít s ní celou dobu? Víš, že jí na střední škole říkali Funebrajda? Zkus být sourozenec něčeho takového.“

Yalena se téhle poznámce zase zachichotala.

Mína se smála a spěchala dál po schodech. Chtěla si vzít svetr, než zajde za Abrahamem se zeptat, o čem s ní chtěl mluvit. Na faře byl trochu průvan.

Otevřela dveře do svého pokojíku bez oken – domluví se zítra se sestrou Gertrudou, že se přestěhuje do pokoje s okny – a vydala se rovnou k pečlivě složené hromádce na židli vedle postele.

Vzala shora hromádky svetr a chystala se zpátky, když koutkem oka něco zahlédla. Něco na posteli. Předtím, než šla do nemocnice, to tam nebylo. Vrátila se do pokoje, aby si to prohlédla, Jack Bauer klusal za ní.

Dopis.

Zpod polštáře vyčuhoval dopis.

Mína si sedla na postel, vzala dopis, Jack Bauer vyskočil na matraci a lehl si vedle ní.

Když však Mína uviděla velikost a barvu obálky, prsty jí ztuhly.

Stříbrná. Přesně stejná barva jako na vzkazu, který našla v krabici, kterou ji poslal Lucien.

V krabici s kabelkou s rubínovým drakem zavěšeným po straně.

Zdálo se jí, že jí krev tuhne v žilách. Mína se rychle rozhlédla po maličké ložnici s holými stěnami – prázdnými, s výjimkou kříže zavěšeného nad postelí.

405

Ne. To nebylo možné. Jak se sem vůbec dostal? Je to přece místnost bez oken. Vstupní brána na faru byla to zcela jistě překážka, kterou upíři nemohli překročit bez pozvání, jak ji ujistil – byla vždy, vždycinky zamčená. A okna zničená při útoku minulý týden už byla všechna opravená…

Nejspíš, řekla si a srdce jí bušilo v uších tak hlasitě, že neslyšela nic jiného, to přinesl poslíček a někdo – třeba Yalena – nechala vzkaz v pokoji…

Ale když třesoucími se prsty roztrhla obálku a přečetla si jeho elegantní starosvětské písmo, bylo jí jasné, že tak se to vůbec nestalo.

Vůbec.

Míno, můj miláčku, psal.

Chtěl jsem ti jen říct, že ačkoli mě nevýslovně rmoutí tvoje rozhodnutí pracovat pro Palatinskou gardu, je to správné. Doufám, že si uvědomují, jaké mají štěstí, že tě získali.

Což však neznamená, že se tě vzdám, že o tebe přestanu usilovat.

Víš stejně dobře jako já, Míno, že k sobě patříme.

Doufám, že ta chvíle brzy nastane.

Prozatím: příměří.

Se srdcem naplněným láskou

Lucien

Mína zírala jako omráčená na slonově bílý vzkaz, na kterém ještě inkoust zcela nezaschnul. Všimla si toho, když málem palcem rozmazala jedno místečko.

Jak to dokázal? Jak se mu podařilo doručit to tak rychle, ještě předtím – a tím si byla jistá – než vystoupila z taxíku?

Mína tomu nerozuměla.

A nebyla si jistá, zda chce vědět. Co však věděla zcela jistě, bylo, že to byl jeho pohled, který cítila při mytí nádobí. Byly to opravdu jeho oči, které ji pozorovaly z temnot.

Jen s ní nechtěl navázat kontakt, protože měl dojem, že po všech těch událostech nebyla na setkání zralá. A že nejspíš Mína chce alespoň tohle jedno místo, které by mohla nazývat vlastní a cítit se tam v bezpečí.

Nebo vyčkával, než bude konečně připravená na to, aby se ho nebála a přišla sama?

Samozřejmě. Samozřejmě, že tak to bylo.

406

Jen když k němu konečně přišla, tak místo, aby souhlasila s tím, že se stane jeho ženou, což od ní očekával, udělala něco nemyslitelného: Přešla na stranu nepřítele.

A teď jí chtěl dát najevo, že kamkoli se poděje, cokoli bude dělat – do smrti mu neuteče. Nebude to mít jednoduché.

Bude vždy poblíž, ve stínu. Pozorovat. Pozorovat. Ochraňovat, jak by to nejspíš nazval. A Mína ani na chvíli nepochybovala, že ji bude chránit. Bude ji ochraňovat každičkým coulem.

Podívala se na elegantní, trochu staromódní písmo. Příměří – tak to nazval. Usmála se.

Pak zastrčila dopis pod polštář, zavolala na psa a vydala se dolů k Abrahamovi a ostatním. Nebála se. Už ne.

Jediné, na co mohla myslet, bylo, že se Lucien v prvním vzkazu spletl.

Nezabila draka. Vůbec ne.

Doufala, že to nikdo nikdy nebude muset udělat.