Meg Cabot

Princezniny deníky 10. Navždy princeznou Někteří lidé vypadají dokonale… všechno na nich je teoreticky perfektní.

Dokud je nepoznáte. Důkladně.

A potom nezjistíte, že možná můžou být perfektní pro někoho jiného, ale pro vás ne. Na druhou stranu…

Co je špatného na tom, že kluk, který miluje svou holku, objedná hotelový pokoj dlouho dopředu i bez jejího vědomí? No ovšem.

Federální zločin.

A ta jeho hra? Kdybych ho požádala, určitě by to změnil.

Já –

Panebože. Tamhle je Lilly.

Je od hlavy k patě v černém. (No, to já taky, ale nějak se mi podařilo nevypadat jako nájemný zabiják, kdežto jí ne.) Míří na toalety. Tohle by se asi dalo považovat za zakázané pronásledování, ale jdu za ní. Chodila s Džejpím půl roku. Jestli někdo ví, kolik toho Džejpí jen hraje, tak ona.

Od chvíle, kdy jsme se s princeznou Miou setkali naposledy, uplynuly dva roky. Její školní léta spějí ke konci. Chodí s J. R, přátelí se s Michaelem, prohlubuje přátelství s Lanou, ale s Lilly se ještě neusmířila. Za týden jí bude osmnáct, přijali ji na všechny vysoké školy, na které se hlásila, ale bojí se, že je to jen kvůli jejímu původu.

Napsala milostný román a bezúspěšně se jej snaží vydat. Náhle se všechno v jejím životě začíná hroutit a jistoty mizí. Mia začíná pochybovat o svém vztahu, o své rodině, o svém otci. A navíc je odhodlaná, že ještě do maturity stihne přijít o panenství…

„To je přesně jako v těch pohádkách,“ zaúpěla. „V těch o princeznách, které se vydaly do světa.“

– 7 –

teenSTYL zpovídá princeznu

Miu Thermopolisovou: o tom, jaké je narodit se v panovnické rodině, jak se těší na

ukončení střední školy a maturitní ples i co nemůže chybět v jejím šatníku!

teenSTYL letos na jaře zastihl princeznu Miu při jedné z jejích mnoha dobrovolných aktivit – uklízení Central Parku, jemuž se věnovala se svými spolužáky ze Střední školy Alberta Einsteina z maturitního ročníku. Ti všichni se tady už za pár týdnů zúčastní slavnostního ukončení střední školy!

Natírání laviček zrovna nevypadá jako práce pro princeznu, co? A přece princezna Mia působí v úzkých džínech 7 For All Mankind (tmavomodrá sepraná), jednoduchém bílém tričku se stojáčkem a balerinkách Emilio Pucci naprosto královsky.

Konečně členka královské rodiny, která ví, co to znamená mít teenSTYL!

teen STYL: Pojďme rovnou k věci.

čtyřmi sty lety. Vloni na jaře potvrdil

Spousta lidí tady v Americe nechápe,

genovijský parlament pravost tohoto

co se to teď děje s genovijskou

dokumentu a teď se u nás za dva

vládou. Naši čtenáři by rádi věděli:

týdny

bude

volit

ministerský

Jste pořád princezna?

předseda

Princezna Mia: Ano, samozřejmě.

teen STYL: Ale vy budete pořád

Genovie

byla

absolutistickou

vládnout?

monarchií, než jsem vloni našla

Princezna Mia: Bohužel. Totiž,

dokument, který odhalil, že moje

chtěla jsem říct ano. Po smrti svého

dávná

předchůdkyně,

princezna

otce zdědím genovijský trůn. Občané

Amélie, ji prohlásila konstituční

Genovie si budou volit předsedu

monarchií – jako je Anglie. Už před

vlády jako v Anglii, ale současně

– 8 –

budou

mít

nadále

vládnoucího KFC, Burger King a McDonald’s,

panovníka… V případě Genovie,

aby přilákal k zastávkám lodě na

která je knížectvím, to bude kníže

okružních plavbách po Evropě, na

nebo kněžna.

kterých cestují Američané. Umíte si

teen STYL: To je super! Takže pořád

to představit? Copak by naši

budete mít korunku, limuzíny, palác,

choulostivou infrastrukturu mohla

nádherné velkolepé plesy…

potkat větší katastrofa? Některé naše

mosty jsou až pět set let staré!

Princezna

Mia:

…

a

taky

Nehledě k tomu, jaké škody by to

bodyguardy,

paparazzi,

žádný

napáchalo na životním prostředí,

soukromý život a v patách pořád lidi,

které už tak dost poškozuje odpad,

jako jste vy, a babička mě pořád

který výletní lodě vypouštějí…

bude nutit, abych s lidmi, jako jste

vy, mluvila, protože moje jméno v

teen STYL: Ehm… Vidíme, že tuto

titulku přiláká do Genovie víc

záležitost vnímáte s opravdovou

turistů. Jo. Jako by se o nás teď už

vášní. Doufáme, že se stejně

dost nepsalo, když se můj otec

dychtivým zájmem sledují současné

uchází

o

křeslo

ministerského

dění i naši čtenáři – například vaše

předsedy a proti němu kandiduje

blížící se osmnácté narozeniny, které

jeho bratranec princ René.

připadají na prvního května! A také

neověřené zprávy, že tou dobou bude

teen STYL: A ten podle posledních

v New Yorku pobývat vaše babička,

odhadů volebních preferencí získává

kněžna-vdova Clarissa, která pro vás

náskok. Ale pojďme raději k vašim

plánuje

absolutně

bombastickou

plánům po ukončení střední školy.

oslavu na palubě jachty.

Vaše slavnostní ukončení studia

prestižní manhattanské Střední škole

Princezna Mia: Netvrdím, že v

Alberta Einsteina je plánováno na 7.

Genovii není co zlepšovat, ale ne

května. Jaké doplňky si na tuto akci

tak, jak si to představuje princ René.

plánujete vzít ke školnímu plášti a

Věřím tátovi, když tvrdí, že to, co

baretu…

právě teď potřebují občané Genovie

nejvíc,

je

zlepšení

jejich

Princezna Mia: I když, upřímně

každodenního života. To můj otec

řečeno, kampaň prince Reného mi

má zkušenosti, které můžou naší

připadá směšná. Někde citovali jeho

zemi nejvíc pomoct. Chci říct, že byl

výrok: „Divili byste se kolik lidí si

celý život kníže a posledních deset

myslí, že Genovia vůbec neexistuje.

let vládnul sám. Ví ze všech nejlíp,

Že je to místo, které si vymysleli

co jeho lid potřebuje, a co ne… A

filmaři. To všechno chci změnit.“

McDonald’s jim rozhodně nechybí!

Ale jeho představa změny Genovie k

lepšímu spočívá v tom, že z ní chce

teen STYL: Takže… na vysoké škole

udělat turistický ráj, něco jako

máte v plánu studovat politologii?

Miami nebo Las Vegas. Vegas! Chce

tam zavést restaurační řetězce jako

– 9 –

Princezna Mia: Cože? Ne, to ne.

Princezna Mia: Pokud vím, pořád je

Myslím, že se soustředím na

v Japonsku. Jsme teď jen kamarádi.

žurnalistiku. A jako vedlejší obor si

přiberu tvůrčí psaní.

teen STYL: Ovšem! V poslední době

býváte často k vidění ve společnosti

teen STYL: Vážně? Takže chcete být

vašeho spolužáka z maturitního

novinářkou?

ročníku

SŠAE

Johna

Paula

Reynoldse-Abernathyho IV. To je

Princezna Mia: Vlastně bych ráda

ten mladík, co natírá tamhle tu

byla spisovatelkou. Vím, že dneska

lavičku, viďte?

je dost těžké prorazit s nějakou

knížkou. Ale slyšela jsem, že je to

Princezna Mia: Ehm… jo.

jednodušší, když člověk začne psát

romance.

teen STYL: Tak už nás nenapínejte!

Bude on tím šťastným, kdo vás

teen STYL: Když už mluvíme o

doprovodí na maturitní ples vaší

romancích, jistě se teď připravujete

školy? A co si obléknete? Tuhle

na to, o čem sní každá americká

sezonu jsou v módě metalické

dívka! Na jistou maličkost zvanou

prvky… Můžeme se těšit, že vás

MATURITNÍ PLES?

uvidíme zářit zlatem?

Princezna Mia: No. Ehm. Asi jo.

Princezna Mia: Ale ne! Moc se

omlouvám! Můj bodyguard na vás tu

teen STYL: Ale no tak, nám se

plechovku s barvou nepřevrhnul

můžete svěřit! Určitě se už chystáte.

naschvál – je tak nemotorný! Pošlete

Víme, že jste se vloni rozešla se

mi účet z čistírny.

svým

dlouholetým

přítelem

Michaelem Moscovitzem, když odjel

Lars: Obraťte se na Tiskovou

do Japonska. Ještě stále je tam, ne?

kancelář Genovijského knížectví na

Páté avenuei.

– 10 –

– 11 –

– 12 –

Univerzita Yale

Vážená princezno Amélie,

gratulujeme Vám k přijetí na naši univerzitu! Oznamovat uchazečům o studium dobré zprávy patří v mé práci k tomu nejlepšímu a mám nesmírnou radost, že Vás mohu informovat o přijetí. Máte spoustu důvodů cítit se hrdá na to, že jsme přijali Vaši nabídku. Vím, že Yale bude po Vašem nástupu sem ještě významnější a zajímavější institucí…

Univerzita Princeton

Vážená princezno Amélie,

gratulujeme! Vaše studijní výsledky, bohatá mimoškolní aktivita i Vaše osobnostní kvality byly naší přijímací komisí posouzeny jako vynikající a hodné studentky naší školy. S potěšením Vám oznamujeme, že jste byla přijata ke studiu na Univerzitě Princeton…

– 13 –

KOLUMBIJSKÁ UNIVERZITA KOLEJ COLUMBIA Vážená princezno Amélie,

gratulujeme! Přijímací komise naší fakulty mne pověřila tím nejpříjemnějším úkolem – informovat Vás o tom, že jste byla vybrána ke studiu na Kolumbijské univerzitě města New York. Jsme si vědomi toho, že budete pro naši školu významným a jedinečným přínosem a Vaše nadání se zde bude uspokojivě rozvíjet…

H A R V A R D O V A U N I V E R Z I T A

Vážená princezno Amélie,

je mi potěšením Vás informovat, že Přijímací a stipendijní komise odhlasovala Vaše přijetí na Harvard. Podle starodávné tradice Harvardovy univerzity je součástí tohoto oznámení i přijímací certifikát. Přijměte prosím mé osobní blahopřání k Vašim vynikajícím výsledkům…

– 14 – BROWNOVA UNIVERZITA Vážená princezno Amélie,

gratulujeme! Přijímací komise Brownovy univerzity dokončila posuzování více než 19 000 uchazečů o studium a je pro nás velkým potěšením Vás informovat, že Vaše přihláška byla vyřízena kladně. Váš…

Daphne Delacroix

Tbompsonova ul. 1005, byt č. 4A

New York, NY 10003

Vážená paní Delacroix,

vracíme Vám román Výkupné za mé srdce, který jste nám laskavě zaslala. S potěšením jsem si ho přečetl. Tento titul však v současné době nevyhovuje našim edičním záměrům.

Přeji Vám hodně úspěchů s jeho publikací v nějakém jiném nakladatelství.

Se srdečným pozdravem

Ned Christiansen

Redaktor

Brampft Books

Madison Avenue 520

New York, NY 10023

– 15 –

Vážený autore/vážená autorko,

děkujeme vám za nabídku Vašeho rukopisu. Pozorně jsme si ho pročetli, ale bohužel nevyhovuje našim publikačním záměrům.

Přejeme Vám hodně štěstí a úspěchů ve Vaší tvorbě.

S pozdravem

Cambridge House Books

Vážená paní Delacroix,

velice Vám děkujeme za nabídku Vašeho dílka Výkupné za mé srdce. Na naši redakci v AuthorPress román silně zapůsobil a považujeme ho za velice slibný! Je ovšem třeba říci, že naše vydavatelství obdrží ročně nabídku 20 000 rukopisů, a pro setrvalou úroveň naší produkce je nutné, aby byl Váš rukopis DOKONALÝ. Za formální poplatek za úpravu rukopisu (5 dolarů/str.) může být Váš román Výkupné mého srdce v knihkupectvích do příštích Vánoc…

– 16 –

– 17 –

Čtvrtek 27. dubna, speciálka

Mio, jdeme po škole nakupovat šaty na ples a na tvůj narozeninový mejdan. Nejdřív do Bendel’s a Barneys, a jestli tam nic nebude, tak k Jeffreymu a do Stelly McCartney. Jdeš s námi? Lana zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě z přístroje BlackBerry Lano, promiň, nemůžu. Užijte si to! M.

Jak to myslíš, že nemůžeš? Co máš na práci důležitějšího? A netvrď mi, že hodiny princeznování, protože já vím, že tvoje babička je zrušila, aby mohla připravovat tu velkou párty, a terapii taky nemáš, protože na tu chodíš v pátek. Tak co je? Nebuď labuť. Potřebujeme tvou limuzínu. Všechny prachy na taxíky na tenhle měsíc jsem utratila – D&G na platformě, lakovaná kůže, s volnou patou!

zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě z přístroje BlackBerry A sakra. Když jsem svým kamarádkám řekla, že chodím na terapie k doktoru Tzwocovi, bylo to přesně tak osvobozující, jak sliboval.

Zvlášť když se ukázalo, že většina z nich taky chodí na terapie.

Ale pár z nich, jako třeba Lana, to bohužel bere až na moc lehkou váhu.

Zůstávám po vyučování ve škole, abych pomohla Džejpímu s jeho maturitním projektem. Víš, že připravuje na příští týden poslední hru pro školní představení. Slíbila jsem, že tu budu s ním. Má strach z některých scén a že to herci nezvládnou.

Hlavně mladší sestra Amber Cheesemanové, Stacey, a ta má hlavní roli, víš.

Probůh, ta jeho hra? Ježíši, copak jste siamská dvojčata? Můžeš se od něj na deset minut trhnout, ne? No tak, pojď s námi nakupovat! A pak do Pinkberry! Zvu vás!

zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě z přístroje BlackBerry – 18 –

Lana si myslí, že Pinkberry všechno vyžehlí. A když ne Pinkberry, tak magazín Allure. Když zavraždili Bénazír Bhuttovou a já nemohla přestat brečet, Lana mi dala Allure a řekla, abych si ho vzala do vany a přečetla od první do poslední stránky. Úplně přesvědčeně mi tvrdila: „Uvidíš, že ti hned bude líp!“

A vím jistě, že to myslela vážně.

Zvláštní je, že když jsem ji poslechla, opravdu mi bylo trochu líp.

A taky jsem se dozvěděla všechno o riziku laserové liposukce.

Ale stejně.

Lano, tady jde o umění. Džejpí je scenárista/režisér a já ho musím podporovat. Jsem jeho přítelkyně. Prostě běžte samy.

Co je to sakra s tebou? Je to MATURITNÍ PLES. Dobře, jak chceš.

Odpouštím ti, ale jen proto, že vím, jak vyšiluješ nad tou volební záležitostí tvého táty. A s tou vysokou. Bože, nemůžu uvěřit, že tě nikam nevzali.

Dokonce i já se dostala na Pensylvánskou. A moje maturitní práce byla o dějinách líčení očí. Asi pomohlo, že je taťka sponzoruje.

zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě z přístroje BlackBerry Ehm, no jo, to je fakt. Měla jsem ten nejnižší počet bodů z testu z matiky, co člověk vůbec může dostat. Tak kde by o mě stáli?

Díkybohu, že L’Université de Genovia mě přijmout musí, protože naše rodina je jejím zřizovatelem a hlavním přispěvatelem.

Stejně máš kliku! vysoká u pláže! Můžu za tebou přijet na jarní prázdniny?

Slibuju, že s sebou přivezu spoustu frajerů z Pensylky. Jejda, musím konat, Fleenerová mi funí na krk. Proč jsou učitelé takoví troubové? Copak nechápou, že už tady budeme jenom dva týdny? Jako by ještě někomu záleželo na ZNÁMKÁCH!

zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě z přístroje BlackBerry Ha, ha! No jo. To mi povídej!

– 19 –

Čtvrtek 27. dubna, francouzština

Hm. Je to už čtyři roky, co jsem začala chodit na tuhle školu. A pořád mi připadá, že tady dělám hlavně jedno: lžu.

A nemyslím jenom Laně nebo našim. Ne. Lžu všem.

Člověk by vážně myslel, že po tom všem budu už trochu moudřejší.

Ale dost tvrdě jsem se poučila – už to bude skoro dva roky – co se stane, když člověk řekne pravdu.

A i když si pořád myslím, že jsem udělala dobrou věc – myslím jako, že jsem přinesla demokracii zemi, která ji nikdy dřív nepoznala, a vůbec –, tak už tuhle chybu víckrát neudělám. Ublížila jsem tolika lidem, protože jsem mluvila pravdu. Zvlášť lidem, na kterých mi fakt záleží. Takže teď si vážně myslím, že lepší je… ehm, lhát.

Ne v těch důležitých věcech. Jenom v těch nevinných, co nikomu neuškodí. Nelžu proto, abych získala osobní prospěch.

Ale co mám dělat – přiznat, že mě vzali na každou školu, na kterou jsem poslala přihlášku?

To by bylo fakt bezva. Co potom ti chudáci, co se nedostali na školy, kam chtěli nejvíc… zvlášť ti, co by si zasloužili se tam dostat… Což je asi tak osmdesát procent naší třídy? Jak by pak bylo jim?

A kromě toho… víte, co by říkali.

Teda, jasně. Milí lidi jako Tina by tvrdili, že mám kliku.

Jako by tohle byla otázka štěstí! Ledaže by tím někdo myslel tu kliku, když moje mamka vrazila na jednom večírku na koleji do táty, okamžitě se začali nesnášet, což samozřejmě vedlo k sexuálnímu napětí, a pak k l’amour, a díky jednomu prasklému kondomu nakonec i ke mně.

A navzdory ředitelce Guptové si nemyslím, že by s tím mým všeobecným přijetím na všechny univerzity nějak souvisely moje školní výsledky.

Totiž… U srovnávacích zkoušek jsem měla vážně hodně bodů u slohu a kritického rozboru četby. A eseje pro přijímací zkoušky mi taky dopadly dobře. (O tomhle lhát nebudu, aspoň ne ve vlastním deníku. Protože na tom jsem opravdu dřela.) – 20 –

A pravdu asi měli i s tou mimoškolní činností. Asi jen málokdo mohl do přihlášky vyplnit Přinesla jsem demokracii zemi, která ji nikdy dřív nepoznala nebo Jako maturitní projekt jsem napsala čtyřsetstránkový román. To zní dost působivě.

Jenže co budu sama sobě nalhávat! Všechny ty školy, na které jsem se hlásila… mě přijaly jen proto, že jsem princezna.

Ne že bych za to nebyla vděčná. Vím, že každá z těch univerzit by pro mě byla skvělou příležitostí získat prvotřídní vzdělání.

Jenomže… bych byla ráda, kdyby mě někde vzali ne proto, že mám korunku, ale proto… no, jaká jsem. Škoda, že jsem se nemohla přihlásit pod svým uměleckým pseudonymem Daphne Delacroix, abych to otestovala.

Ale co. Momentálně si musím lámat hlavu s důležitějšími věcmi.

Teda, ne důležitějšími než to, kde budu trávit příští čtyři (a možná i víc, jestli se budu flinkat a odkládat si hlavní zkoušky jako kdysi mamka) roky života.

Ale je tady ta záležitost s tátou. Co když nevyhraje volby? Ty volby, ke kterým by nedošlo, kdybych si nevzala do hlavy, že budu říkat pravdu.

A Grandmere je tak rozčilená, že proti tátovi ze všech lidí kandiduje zrovna René. Taky šílí z těch řečí, co se vyrojily, hned jak jsem zveřejnila deklaraci princezny Amélie, jako že naše rodina ten dokument celou tu dobu ukrývala úmyslně, jen aby se Renaldové udrželi u moci. Takže ji táta musel vyhostit na Manhattan, aby se zabavila plánováním té mojí stupidní oslavy narozenin a nedoháněla ho k šílenství neustálým vyptáváním: „Ale to jako znamená, že se budeme muset vystěhovat z paláce?“

Grandmere, stejně jako čtenářky teenSTYLu, zřejmě nechápe, že Genovijský palác a knížecí rodina nejsou Améliinou deklarací nijak dotčeni (a kromě toho jsou významným zdrojem genovijského příjmu, stejně jako královská rodina pro Británii). Pořád jí to vysvětluju. „Grandmere, bez ohledu na to, jak dopadnou volby, bude táta pořád Jeho královská Výsost kníže Genovie a ty budeš pořád Její královská Výsost kněžna-vdova, a já budu pořád slavnostně otevírat nová oddělení v nemocnici, nosit tu pitomou čelenku a účastnit se státních pohřbů a diplomatických večeří… Jenom nebudu – 21 –

navrhovat zákony. To bude dělat ministerský předseda. Doufejme, že táta. Chápeš to?“

Ale ona to pořád nechápe.

Tohle je asi to nejmenší, co pro tátu můžu udělat – po tom, co jsem provedla. Myslím jako odpovídat Grandmere místo něj. Když jsem tenkrát vysypala to s tou genovijsou demokracií, předpokládala jsem, že tátova kandidatura na předsedu vlády projde úplně hladce.

Totiž, když si vezmu apatické občany Genovie, kdo jiný by se tím chtěl zabývat?

Jenže jsem netušila, že komtesa Trevanniová investuje peníze do kampaně svého zetě.

Mělo mě to napadnout. René nikdy neměl žádnou opravdovou práci. A když teď mají s Bellou miminko, něco dělat musí. Teda jako něco dalšího kromě přebalování.

Proč ale McDonald’s? Nejspíš od nich dostává provizi nebo co.

Ale co se stane, jestli se po Genovii rozlezou řetězce rychlého občerstvení a – při tom pomyšlení se mi vážně sevřel hrudník – naše drahá země se promění v další Disneyland?

Co můžu udělat, aby se to nestalo?

Táta říká, že se od toho mám držet dál – že už jsem udělala dost.

Jo. Jako bych se už tak necítila dost provinile. Je to všechno tak vyčerpávající.

Nemluvě o těch dalších věcech. Ne že by na tom ve srovnání s osudem táty a Genovie záleželo, ale… No, svým způsobem záleží.

Totiž… táta a Genovie čelí zásadním změnám, stejně jako já.

Až na to, že oni o tom nelžou jako já. Teda, táta lže, když tvrdí, že Grandmere je v New Yorku kvůli plánování oslavy mých narozenin (když ve skutečnosti tady je, protože on ji nesnese u sebe).

Ale to je jedna lež. Já jich mám na skladě spoustu. Vrstvím jednu na druhou.

Seznam největších lží Mii Thermopolisové, které všem vykládá: Lež číslo jedna: No jasně, první je ta, že jsem se nedostala na žádnou univerzitu. (Pravdu neví nikdo, jen já. A ředitelka Guptová. A taky máma a táta, samozřejmě.)

– 22 –

Lež číslo dvě: To o mém maturitním projektu. Teda jako že ve skutečnosti nepíšu o dějinách lisování olivového oleje v Genovii v letech 1254-1650, jak jsem všem navykládala (až na slečnu Martinezovou, která je mou konzultantkou a která práci doopravdy četla… nebo aspoň prvních osmdesát stránek, protože jsem si všimla, že dál už chybějí opravy interpunkce). Pravdu ví samozřejmě taky doktor Tzwoc, ale ten se nepočítá.

A nikdo další neprojevil zájem to číst, protože komu by se chtělo pročítat čtyři sta stran o dějinách lisování olivového oleje v Genovii v letech 1254-1650?

Teda až na jednoho člověka.

Ale o tom se mi teď nechce mluvit.

Lež číslo tři: Pak je tady to, co jsem zrovna napsala Laně, že s ní nemůžu jít nakupovat, protože musím po škole zůstat s Johnem Paulem Reynoldsem-Abernathym IV., když… no… to není jediný důvod, proč s ní nechci jít nakupovat šaty na maturitní ples. A nechci to s ní rozebírat, protože vím, co by řekla. Prostě se zrovna teď necítím na to, abych zvládla poradit si s Lanou.

Jedině doktor Tzwoc zná přesně rozsah mých lží. Povídal, že na ten den, až to všechno vybouchne, si kvůli sezení se mnou bude muset zrušit všechny ostatní schůzky – a varoval mě, že se to určitě stane.

A řekl, že by se to radši mělo stát rychle, protože příští týden k němu mám jít naposledy.

Tvrdil, že by bylo mnohem lepší, kdybych se prostě přiznala.

Kdybych kápla božskou, že mě přijali na každou univerzitu, na kterou jsem se přihlásila (on si z nějakého důvodu myslí, že se to nemuselo stát jen proto, že jsem princezna). Kdybych všem vysvětlila, o čem skutečně je můj maturitní projekt, i tomu jedinému člověku, co si ho chce přečíst… A kdybych vyklopila to s plesem.

Jestli chcete něco vědět, tak jsem chtěla s tím sdělováním pravdy do očí začít tady v ordinaci doktora Tzwoca… Upřímně mu svěřit, že podle mého názoru sám potřebuje terapii. Jasně, dá se říct, že mi – 23 –

hodil záchranný kruh, když jsem procházela nejtemnějším obdobím svého života. (Ale taky mě donutil, abych se z té černé díry vyšplhala sama.)

Ale jestli si fakt myslí, že začnu všem vykládat čistou pravdu a nic než pravdu, tak je vážně cvok.

Protože kdybych s tím najednou začala, tak bych tím spoustě lidí dost ublížila. Jako tenkrát – a doktor Tzwoc byl u toho – když jsem vybalila to s princeznou Amélií. Táta i Grandmere pak seděli hodiny v jeho ordinaci. Byla to hrůza. Něco takového už nechci nikdy zažít.

Ne že by kvůli tomu u něj mí kamarádi museli skončit na terapii.

Ale Kenny Showalter – teda pardon, Kenneth, jak teď vyžaduje, abychom ho oslovovali – chtěl ze všeho nejvíc na Kolumbijskou, a místo toho musí jít na MIT,

Massachusettský technologický institut. Je to fantastická škola, ale zkuste to vykládat Kennymu. Teda Kennethovi. Myslím, že nejvíc mu asi vadí, že ho to oddělí od jeho životní lásky Lilly, kterou vzali na Kolumbijskou, stejně jako předtím jejího bratra. Jenže ta je v New Yorku, kdežto MIT pochopitelně v Massachusetts.

A pak je tady Tina, která se taky nedostala na svůj vytoužený Harvard – ale zase se dostala na Newyorskou, takže je docela ráda.

Protože ani Borise nevzali na jeho první volbu, Berklee, což je v Bostonu, ale místo toho jde na Juilliard tady ve městě. Takže Tina s Borisem aspoň zůstanou oba v New Yorku. I když nebudou chodit na školy, na které si přáli se dostat nejvíc.

A Trisha jde na Dukeovu. Perin na Darmouth. A Ling Su na Parsons. A Shameeka na Princeton.

Ale stejně: nikomu z nich nevyšla TA škola, o kterou stál nejvíc.

(Lilly chtěla na Harvard.) A nikdo, kdo se chtěl dostat na stejnou univerzitu s někým dalším, tu kliku taky neměl!

Až na mě a Džejpího. My dva jsme se dostali. Jenže on to neví.

Protože já mu řekla, že mě tam nevzali.

Nemohla jsem si pomoct! Když se všichni dozvídali výsledky přes internet a zjišťovali, že první volba nevyšla a že je bude od jejich lásky dělit několik států, a všichni kvůli tomu vyváděli a stěžovali si, tak já… Já nevím, co to do mě vjelo. Cítila jsem se tak – 24 –

hrozně, že mě vzali všude, až jsem najednou vybuchla: „No a mě nevzali nikam!“

Bylo to mnohem jednodušší než říct pravdu a dívat se, jak jsou z toho všichni smutní. I když moje lež způsobila zase to, že Džejpí zblednul, ztěžka polknul, objal mě kolem ramen a odhodlaně prohlásil: „To nevadí, Mio. Zvládneme to. Nějak.“

No jo. To jsem podělala.

Ale na druhou stranu to nebylo zase tak neuvěřitelné. Protože podle toho, jak mi dopadl test z matiky… jsem se vážně nikam dostat neměla.

A upřímně – jak bych jim teď mohla povědět pravdu? To nemůžu. Fakt nemůžu.

Doktor Tzwoc říká, že takhle se s problémy vyrovnávají zbabělci.

Tvrdí, že já jsem statečná žena jako Eleanor Rooseveltová a princezna Amélie, a že si s těmi překážkami hravě poradím (jako s tím, že jsem lhala úplně VŠEM).

A přede mnou už je jen deset dní školy! Deset dní se dá zatloukat cokoli. Grandmere přede mnou zatloukala celý můj život, že nemá obočí…

Mio! Ty si píšeš do deníku! To jsem u tebe neviděla už léta!

Ach. Ahoj, Tino. No, jo, víš – říkala jsem ti, že mám hodně práce s tím

projektem.

To vidím. Už na tom děláš skoro dva roky. Kdo by byl řekl, že tě bude lisování oleje v Genovii tak bavit!

To jo. Olivový olej je hlavní vývozní artikl Genovie a je to hrozně zajímavé téma.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Jen si mě poslechněte! Není to pořádně smutné, co jsem schopná napsat? Olivový olej je hlavní vývozní artikl Genovie a je to hrozně zajímavé téma?!

Kdyby tak Tina věděla, o čem doopravdy píšu! Teda o čem jsem napsala tu knihu. Tina by normálně umřela, kdyby věděla, že jsem autorkou čtyřsetstránkové historické romance… protože Tina historické romance zbožňuje!

– 25 –

Ale já jí to nemůžu povědět. Totiž, když mi romanci nikde nechtějí vydat, tak nejspíš nestojí za nic.

Kdyby mě ale poprosila, ať jí to dám přečíst… jenomže kdo by chtěl číst o olivovém oleji a jeho výrobě?

No teda, až na jednu osobu.

Ale ten to chtěl jen ze zdvořilosti. Aby byl milý.

Vážně. To je jediný důvod.

A já mu svůj projekt nemůžu poslat e-mailem. Protože pak by zjistil, o čem doopravdy píšu. A já bych umřela.

Mio, jsi v pohodě?

No jasně. Proč se ptáš?

Nevím. Protože se chováš nějak… legračně, jak se blíží konec školy. A protože jsem tvoje nejlepší kamarádka, tak mě napadlo, že se zeptám. Já vím, že ses nedostala na žádnou ze škol, kam ses hlásila, ale tvůj táta by určitě mohl někde zatlačit, ne? Je přece pořád kníže – a to nemluvím o tom, že brzo bude předseda vlády! Teda doufejme. Určitě toho kašpara prince Reného porazí. Vsadím se, že tvůj táta by tě určitě mohl dostat na Newyorskou – a pak bychom mohly na koleji bydlet spolu!

No, ehm… uvidíme. Snažím se na to moc nemyslet.

Ty že by sis s tím nedělala hlavu? Vlastně se divím, že jsi neměla nos zabořený v deníku už od nového roku. Hele, co mi to Lana říkala o tom, že s námi nechceš jít po škole nakupovat? Prý tady musíš trčet kvůli té zkoušce Džejpího hry?

Páni, tady se informace šíří sakra rychle. Asi by mě to nemělo překvapovat. Ne že by někdo z naší třídy ještě v posledních týdnech věnoval pozornost něčemu, jako je výuka.

Uhm. Musím ho podporovat. Je to můj kluk, že jo.

Přesně. Až na to, že… nezakázal ti Džejpí náhodou, abys chodila na zkoušky, protože chce, abys jeho hru viděla až při premiéře? Takže – co se doopravdy děje, Mio?

– 26 –

Jo, bezva. Doktor Tzwoc měl pravdu. Za chvíli mi všechno vybuchne do tváře. Už je to tady.

No tak teda dobře. Jestli mám říkat lidem pravdu, můžu začít u Tiny… která je tak milá, nikoho nesoudí a vždycky tady byla pro mě.

Moje nejlepší kamarádka. Holka, které naprosto důvěřuju.

Ne?

No, já vlastně na maturitní ples nepůjdu.

COŽE? Proč? Mio, ty máš nějaké feministické výhrady vůči tancování? To ti nakukala Lilly? Já myslela, že vy dvě spolu pořád nemluvíte.

Mluvíme! Ty víš, že mluvíme. Jsme k sobě… zdvořilé. Totiž, musíme, protože

Lilly

je

letos

šéfredaktorkou

Atomu.

A

stránku

nenavidimthermopolisovou.com

už

skoro

dva

roky

nikdo

neaktualizoval. Ty víš, co si o tom myslím – že se za ni Lilly tak trochu stydí. Možná.

No – asi jo. Chci říct, že po tom, co na tebe byla tak hnusná tehdy v jídelně, už na tu stránku nikdy nic nepřipsala. Třeba ze sebe tenkrát dostala všechno to, kvůli čemu na tebe byla tak naštvaná.

Přesně. Buď to, anebo má moc práce s Atomem. A s Kennym, že jo.

Teda s Kennethem.

Já vím! Stejně je bezva, že to Lilly s nějakým klukem vydržela tak dlouho.

Ale vážně bych byla ráda, kdyby si nemuseli dokazovat lásku, když sedí přede mnou na biologii pro pokročilé. Nemám zájem vidět pořád něčí jazyky. Zvlášť když v něm teď má Lilly piercing. Ale nic z toho nevysvětluje, proč nechceš jít na maturitní ples!

Teda, pravda je… že Džejpí mě na něj vlastně nepozval. Což je v pořádku, protože já tam stejně nechci jít.

Jenom proto? Ale Mio! Džejpí tě určitě pozve! Vím jistě, že má jen spoustu práce s tou hrou – jen si představ, jaký FANTASTICKÝ dárek pro tebe chystá k narozeninám! – a tak na maturitní ples vůbec nemyslí. Chceš, aby mu Boris něco naznačil?

Au! Au, au, au, au.

A taky – proč zrovna já?

– 27 –

No jasně, Tino, chci. Chci, aby tvůj kluk připomněl mému klukovi, že by mě měl pozvat na ples. Protože to je super romantika a vždycky jsem si přála, aby mě jednou takhle někdo pozval. Aby to musel zařídit přítel mé kamarádky.

Já vím, jak to myslíš. Ach bože, to je zmatek. A tohle měla být naše chvíle – vždyť víš.

Počkat…

Copak Tina vážně mluví o…

Jo. Mluví.

Mluví o tom, co jsme si kdysi ve druháku tak romanticky malovaly.

Copak si ta holka neuvědomuje, kolik uběhlo času – a vody pod mostem – od chvíle, kdy jsme spolu seděly ve třídě jako čerstvé středoškolačky a představovaly si naši „dokonalou“ noc po maturitním plese?

Přece si nemůže doopravdy myslet, že to dneska vnímám stejně jako tenkrát.

Protože už nejsem stejná osoba, jako jsem byla tenkrát.

A nejsem se stejnou osobou, kterou jsem milovala tenkrát.

Chci říct, že teď chodím s Džejpím… A Džejpí a já…

Jenže teď už je pozdě, aby si Džejpí rezervoval na noc po plese pokoj v hotelu Waldorf. Pokud jsem slyšela, už žádné pokoje volné nemají.

Panebože! Ta holka to myslí vážně!

To už mě vážně vyděsilo.

Ale nejspíš může sehnat pokoj někde jinde. Třeba W New York je prý krásný. Ale nemůžu uvěřit, že tě nepozval! Co je to s ním? Jako by to nebyl on, víš. Je mezi vámi všechno v pořádku? Nepohádali jste se kvůli něčemu?

Nemůžu uvěřit, že se mi tohle děje. To už je vážně… moc.

Mám jí to říct?

Nemůžu. Nebo můžu?

– 28 –

… ne.

Ne, nepohádali. Jenom je teď toho tolik, závěrečné zkoušky a maturitní projekty a moje narozeniny a vůbec. Myslím, že prostě zapomněl. A tys zapomněla, co jsem ti psala na začátku, Tino? NECHCI JÍT NA PLES.

Neblázni, samozřejmě, že půjdeš. Kdo by nechtěl jít na maturitní ples?

Proč nepozveš ty jeho? Už nemáme devatenácté století. Holka může pozvat kluka na ples. Vím, že to není totéž, ale vy dva už spolu chodíte, já nevím, věčnost! Nejste jenom kamarádi, i když jste spolu zatím ne… ty víš co. Teda… nebo jo?

Auuuu… ona tomu pořád říká Ty víš co\ Já se z toho snad zblázním.

Ale stejně. Některé Tininy nápady nejsou tak špatné. Proč jsem Džejpího nepozvala já? Když začaly v Atomu vycházet pozvánky na ples, proč jsem jednu nevystřihla a nestrčila mu ji do skříňky s připsaným – Jdeme tam?

Anebo proč jsem to na něj nevybafla při obědě, kde se stejně o ničem jiném než o plese nemluví? Je pravda, že Džejpí byl vždycky roztržitý, protože myslí pořád na svou hru a na to, jak moc ji Stacey Cheesemanová kazí (možná by pomohlo, kdyby pořád nepřepisoval text a nenechával ji učit se další a další věty).

Už dávno jsem to od něj mohla zjistit: ano, nebo ne.

A samozřejmě – je to Džejpí, takže by to bylo ano.

Protože Džejpí, na rozdíl od mého bývalého přítele, proti maturitním plesům nic nemá.

Ale pravda je, že to nemusím rozebírat s doktorem Tzwokem, abych přišla na to, proč jsem se Džejpího nezeptala. Není to zase taková záhada. Pro Tinu teda asi jo, ale pro mě ne.

Ale zrovna teď to řešit nechci.

Hele, Tino, maturitní ples už dneska nikoho moc nebere. Je nanic.

Vlastně mi nevadí, když tam nebudu. Tak proč bych ztrácela čas nakupováním šatů, které bych stejně ani nepoužila? Užijte si to beze mě. Stejně mám něco na práci.

– 29 –

Něco. Kdy už přestanu svému románu říkat „něco“? Vážně, jestli je na světě jediná osoba, ke které můžu být upřímná, tak je to Tina.

Ta by se mi nevysmála, kdybych jí prozradila, že píšu prózu… a navíc historickou romanci. To Tina mě je naučila číst, naučila mě, abych je dokázala ocenit a pochopila, jak úžasně parádní žánr to je, a nejen pro vstup na knižní trh (i když historické romance se vydávají častěji než kterýkoli jiný žánr, takže šance na vydání jsou statisticky vyšší než například u science fiction), ale taky proto, že jejich příběhy jsou dokonalé. Je tam silná ženská hrdinka, mužský protějšek, který před ni staví výzvy, pak dojde ke konfliktu, který ty dva rozdělí, a nakonec, po spoustě nerváků, uspokojující rozuzlení…

a pak happy end.

Proč by člověk chtěl psát něco jiného?

Kdyby Tina věděla, že píšu romanci, chtěla by si ji přečíst – zvlášť kdybych ji ujistila, že to není o dějinách lisování olivového oleje v Genovii, což je téma, o kterém by žádný příčetný člověk číst nechtěl…

No, až na jednoho.

A vážně, pokaždé když si na to pomyslím, tak se mi chce brečet, protože to je nejmilejší věc, jakou mi kdo kdy řekl. Totiž namailoval, protože Michael mi svou žádost poslal e-mailem. Teda prosbu že si chce přečíst můj maturitní projekt. Za poslední měsíce už jsme si psali jen málokdy, a vždycky jen tak lehce a neosobně, jako třeba, když jsem mu po našem rozchodu napsala: „Ahoj, jak žiješ? Tady je všechno fajn, a sněží – to je, co? Tak já už musím jít. Ahoj!“

Takže mě šokovalo, když mi napsal: „Tvoje maturitní téma jsou Dějiny lisování genovijského olivového oleje v letech 1254-1650?

Bomba, Thermopolisová. Můžu si to přečíst?“

Připadala jsem si, jako by mě někdo praštil po hlavě bambulemi roztleskávaček. Protože můj maturitní projekt si nikdo přečíst nechtěl. Nikdo. Ani mamka ne. Myslela jsem si, že jsem si vybrala naprosto bezpečné téma, které spolehlivě všechny odradí.

Napořád.

A teď se vynoří Michael Moscovitz, který je pořád ještě v Japonsku (trčí tam už dva roky a otročí na robotické ruce, která se podle mě stejně nikdy nezačne vyrábět, takže už jsem se ho na ni – 30 –

přestala ptát, protože mi nepřipadá zdvořilé to pořád vytahovat, když on na to stejně skoro neodpovídá), a chce si to přečíst.

Napsala jsem mu, že můj projekt má čtyři sta stran. Odpověděl, že to mu nevadí.

Upřesnila jsem, že jednoduchým řádkováním a písmem velikosti 9.

Odepsal, že si to může zvětšit.

Varovala jsem ho, že je to hrozně nudné.

A on na to, že tomu nevěří. Já bych prý nikdy nic nudného nemohla napsat.

Od té chvíle jsem si s ním přestala e-mailovat.

Co jiného jsem měla dělat? Nemůžu mu to poslat! Jasně, poslala jsem text nakladatelům, ale ty jsem nikdy předtím neviděla. Ale ne svému bývalému příteli! Ne Michaelovi! Totiž… je tam i sex!

Jenomže… Proč mi psal, že nevěří, že bych mohla napsat něco nudného? O čem vlastně mluví?! Jasně, že bych mohla! Třeba to o dějinách lisování olivového oleje v Genovii v letech 1254-1650 nuda je! Je to strašná, strašná nuda!

No, pravda je, že nic takového ve skutečnosti nepíšu.

Ale stejně! To on přece netuší.

Jak mi mohl napsat něco takového? Jak?! Tohle přece není něco, co si mezi sebou říkají ex. Ani kamarádi.

Což teď jako máme být. To je fuk.

No, nemůžu text ukázat ani Tině, která je vážně moje nejlepší kamarádka. I když vlastně nevím, proč se tak stydím. Spousta lidí nacpe svoje romány na internet a tam žebrají, aby si je někdo přečetl.

Ale já nemůžu. Nevím proč. Leda snad…

No tak jo. Vím proč. Bojím se, že se to Tině – nemluvě o Michaelovi, nebo Džejpím, nebo komukoli jiném – nebude líbit.

Tak jako se moje romance nelíbila nikomu z vydavatelů, kterým jsem ji poslala. No, až na Autor‘s Press.

Jenže ti chtěli, abych já zaplatila JIM za to, že rukopis vydají!

Opravdoví nakladatelé přece platí autorovi!

Teda, slečna Martinezová taky tvrdila, že se jí text líbí.

Ale nejsem si jistá, že ho dočetla až do konce.

– 31 –

Co když se pletu a jako autorka jsem špatná? Co když jsem tím promarnila dva roky života? Já vím, že si to o mně stejně všichni myslí, když jsem jako psala o těch dějinách lisování genovijského oleje.

Ale co když to tak vážně je?

Ale ne! Tina mi zase píše kvůli tomu plesu!

Mio, maturitní ples není nanic! Co je to s tebou? Nemáš zase depresi nebo co, že ne?

„Depresi nebo co.“ Bezva.

Ach jo. Nechci se s Tinou hádat. Nemůžu. Je moc urputná.

Ne, nemám žádnou depresi. Nemyslela jsem to vážně. Nevím, co se mnou je – asi prostě obvyklé starosti s maturitou a tak, jako mají všichni. Chci jen říct – zapomeň na to. Já Džejpímu o plese řeknu

sama.

Myslíš to vážně??? Fakt ho pozveš??? Neříkáš to jen tak???? Jo, pozvu ho. Promiň. Nosím toho prostě v hlavě hrozně moc.

A půjdeš s námi po škole nakupovat?

Ježíši. Nechci s nimi jít dneska po škole na nákupy. To už bych radši dělala cokoli jiného. Radši bych měla i hodiny princeznování.

Páni. Nemůžu uvěřit, že jsem to napsala.

Jo. Jasně. Proč ne.

Super!!! Užijeme si to. Neboj, s námi už na všechno zapomeneš – na to, co se děje s tvým tát… ooo!

Je ne ferai pas le texte dans la classe.

Je ne ferai pas le texte dans la classe.

Je ne ferai pas le texte dans la classe.

Je ne ferai pas le texte dans la classe.

Je ne ferai pas le texte dans la classe.

– 32 –

Je ne ferai pas le texte dans la classe.

Páni. Madam Wheetonová se asi tenhle měsíc vydala na válečnou stezku. Vsadím se, že v posledních dnech už ta výhrůžka, že nám zabaví všechny naše iPhony a Sidekicky, padla už nejmíň tisíckrát.

Až na to, že učitelé mají asi taky maturitní horečku. Protože takhle už nám vyhrožují bůhvíjak dlouho, ale svoje pohrůžky zatím nikdy nesplnili.

– 33 –

Čtvrtek 27. dubna, psychologie

Bezva! Takže jsem konečně řekla někomu pravdu…

A země se nezachvěla (teda až na to, jak nadskočila madam Wheetonová, když nás přistihla, jak si posíláme zprávy, zatímco ona se namáhala s opakováním látky pro závěrečné zkoušky).

Řekla jsem Tině pravdu o tom, že mě Džejpí nepozval na ples…

a že já vlastně ani nechci jít. A nic zvláštního se nestalo. Tina neomdlela zděšením.

Samozřejmě se mě pokusila přesvědčit, že nedělám dobře.

Ale co jsem čekala jiného? Tina je taková romantická, takže pochopitelně maturitní ples považuje za vrcholný okamžik dospívání.

Byly doby, kdy jsem to brala taky tak. Stačí, když si otevřu svoje staré deníky. Z maturitního plesu jsem šílela. Tehdy mi připadalo, že bych radši UMŘELA, než si ho nechala ujít.

Myslím, že jsem si přála, abych mohla oživit své staré vzrušení.

Ale všichni musíme jednoho dne dospět.

A pravda je, že teď nějak nechápu, co je na tom jít na večeři (gumové kuře a povadlý salát s nechutnou zálivkou) a tancovat (na špatnou hudbu) ve Waldorfu (kde jsem byla už miliónkrát předtím, a z toho milionu návštěv byla asi nejpozoruhodnější ta, kdy jsem tady vystoupila s projevem, který navždycky zničil pověst naší rodiny, a jeho důsledky možná zničí mou rodnou zemi).

Jen bych si přála…

AAAAACH! Kdy už si konečně zvyknu na tu věc, co mi vždycky začne vibrovat v kapse…

Amélieeee – potřebuji! aktualizovat sezzzzznam hostů na pondělíííííí. Jsem tak rozladěná. Přijali všichni, kterým jsem poslala pozvánku – podle Viga.

Dokonce i tvůj bratranec Hankkkkkk přeruší milánskou přehlídku a přijede.

A tvoje matka mi prrrrávě pověděla že tví strašní prarodiče z Indianyyyyyy přiletí do města. Jsem z toho tak rozrušenááááá. Pochopitelně jsem je musela pozvatttt, ale naprosto jsem nečekala, že budou souhlasitttttttttt. Je to tak trapné, ale možná budeme muset zrušit pozvání některým tvým hosssssstům. Víš, že na jachtu se vejde maximálně tři sta lidí, pokud to má být pohodlnéééééé. Okamžitě zavolej. Tvoje babičkaaaaaaaa Clarissa – 34 –

zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě z přístroje BlackBerry Panebože! Proč dal táta Grandmere BlackBerry? To se mi snaží zničit život? A kdo byl tak pošetilý, že ji s tím naučil zacházet?! Já toho Viga zabiju.

Efekt přihlížejícího – psychologický fenomén, kdy je jedinec méně schopný zasáhnout v krizové situaci, když jsou kolem přítomni i jiní lidé, než kdyby se na místě ocitl sám. Viz případ Kitty Genoveseové, mladé ženy, která byla brutálně napadena na doslech desítek sousedů, ale nikdo z nich nezavolal policii, protože si všichni mysleli, že už to udělal někdo jiný.

DOMÁCÍ ÚKOLY:

Světové dějiny: To je fuk

Anglická literatura: Na to kašlu

Trigonometrie: To nenávidím

Speciálka: Já vím, že Boris bude v rámci svého maturitního projektu hrát v Carnegie Hall, ale PŘESTANE NĚKDY ZKOUŠET TOHO CHOPINA?????

Francouzština: J’ai mal a la tete

Psychologie II: Nechápu, proč si v tomhle předmětu vůbec dělám poznámky. To je můj život.

– 35 –

Čtvrtek 27. dubna, obchodní dům Jeffrey Bezva.

Džejpí nás potkal v hale, když jsme mířily do limuzíny, a hned se začal vyptávat: „Kam vyrážíte, holky, že se tváříte tak šťastně?“ A Lars na to: „Nakupovat šaty na maturitní ples.“

A v tu chvíli se Lana, Tina, Shameeka a Trisha zadívaly na Džejpího s povytaženým obočím, jako kdyby mu chtěly naznačit: Hej? Maturitní ples? Vzpomínáš? Nezapomněl jsi náhodou na něco?

Třeba jako pozvat na něj svou přítelkyni?

Došlo mi, že tady se zprávy šíří fakt rychle. Teda jako zprávy o tom, že mě Džejpí nepozval na ples. Vážně díky, Tino!

Já vím. Myslela to dobře.

Ale Džejpí se samozřejmě jen tolerantně usmál a odpověděl: „Tak si to užijte, děvčata. Ahoj, Larsi.“ A pokračoval v cestě k sálu, kde probíhala zkouška jeho hry.

Všichni se zatvářili ohromeně. Nebo spíš zatvářily, protože Lars byl mimo. Jako že se Džejpí neplácnul do čela a nevykřiknul: „Ježíši! Maturitní ples! No jasně!“ A pak nepadnul na koleno, nevzal mou ruku do své a nepoprosil mě o odpuštění, že je takový zapomnětlivý mizera, a nezačal žebronit, abych s ním šla.

Ale já jsem jim řekla, že by neměly být tak v šoku. Protože je mi jasné, že Džejpí nedokáže myslet na nic jiného než na svou hru Princ mezi muži.

Což naprosto chápu, protože když píšu svou knížku, cítím se stejně. Nedokážu myslet vůbec na nic, jen na ni. Jakmile mám volnou chvilku, lehnu si do postele s notebookem a Tlusťochem Louisem, který mě hřeje do boku (ukázalo se, že je to naprosto ideální spisovatelský kocour), a píšu.

Proto už dva roky, nebo tak nějak, nestíhám zapisovat všechno do deníku. Když se člověk soustředí na tvůrčí práci, je vážně dost těžké myslet ještě na něco jiného.

Nebo to aspoň bylo těžké. Pro mě.

Možná proto mi doktor Tzwoc navrhnul, abych zkusila napsat knihu. Abych přestala myslet na… jiné věci.

Nebo lidi.

– 36 –

A stejně jsem jinak neměla co dělat, protože naši mi sebrali z pokojíčku televizi. A sledovat moje oblíbené pořady v obýváku… To se fakt nedalo. Je těžké povalovat se před obrazovkou, kde právě běží Příliš mladá na takovou tloušťku: Šokující odhalení, když lidi kolem vás vědí, na co se díváte.

Ale psaní knížky se ukázalo jako skvělá terapie, protože opravdu zabíralo. Když jsem si pro ni začala připravovat materiál a psát ji, už jsem neměla moc chuť zapisovat do deníku. Všechno, co jsem ze sebe chtěla dostat, šlo do Výkupného za mé srdce.

Ale teď, když je kniha hotová (a když ji všude odmítají vydat), jsem v sobě najednou zase objevila chuť pokračovat v zápisech do deníku.

Je to dobře? Nevím. Někdy si říkám, že bych místo toho radši měla začít tvořit další knihu.

Tím chci jen říct, že rozumím Džejpího posedlosti jeho hrou.

A Džejpí má na rozdíl ode mě dost velkou šanci, že se jeho Princ bude opravdu hrát, i když třeba ne na Broadwayi, protože jeho táta je v divadelním světě velké zvíře a vůbec…

A Stacey Cheesemanová účinkovala v reklamách na dětskou módu Gapu a taky si zahrála v jednom filmu, co režíroval Sean Penn.

Džejpímu se dokonce povedlo získat do hry pro hlavní mužskou roli Andrewa Lowensteina, což je synovec bratrance Brada Pitta. Určitě to bude BOMBA. Od lidí, co viděli zkoušky, jsem dokonce slyšela, že by hru mohl klidně zfilmovat Hollywood.

Ale abych se vrátila k plesu: není to tak, že bych nevěděla, jestli mě Džejpí miluje. To mi říká asi tak desetkrát denně…

Ježíš. Už jsem zapomněla, jak všechny kolem mě dráždí, když si píšu do deníku, zatímco se něco děje. Jako třeba teď, když se mě Lana snaží přemluvit, abych si vyzkoušela šaty Badgley Mischka bez ramínek.

Heleďte, já už módě rozumím. Fakt. Chápu, že to, jak vypadáte zvenčí, odráží, jak se cítíte uvnitř. Když se člověk zanedbává – nemyje si vlasy, nosí ve dne to, v čem v noci spí, nebo co mu nesedí, nebo co už vyšlo z módy, sděluje světu: Nezáleží mi na sobě. A vám by na mně taky nemělo záležet.

– 37 –

Musíte se prostě snažit, protože tím úsilím dáváte druhým najevo, že jste člověk, se kterým stojí za to se seznámit. Oblečení nemusí být drahé. Jenom v něm musíte vypadat dobře.

Přiznávám, že tohle jsem dřív zanedbávala, a teď už si na to dávám pozor (i když pořád ráda nosím maxi trička, když jsem o víkendu sama doma).

A když jsem se přestala přejídat, moje váha přestala kolísat.

Takže už mám zase podprsenku s košíčky B.

Takže módě už rozumím. Doopravdy.

Jenže vážně – proč si Lana myslí, že mi sluší purpurová? Že to je královská barva, ještě neznamená, že musí slušet každému s modrou krví! Nechci být ošklivá, ale podívali jste se v poslední době pořádně na královnu Alžbětu? Vážně by potřebovala přehodit na neutrální barvy.

– 38 –

Úryvek z rukopisu Daphne Delacroix: Výkupné za mé srdce Shropshire, Anglie, 1291

Hugo zíral na to půvabné zjevení, které plavalo nahé tam dole, a myšlenky mu zběsile vířily v hlavě. Ke slovu se dostávala především ta hlavní: Kdo to je? Ale Hugo věděl, že odpověď zná. Musí to být mlynářova dcera, mladá Craisová. Vybavoval si, že jeho otec měl v nevolnictví rodinu toho jména.

Takže tohle je jedna z mlynářových dívek. Finnula? Ale kde je její otec teď? Jak to, že ji nechá chodit samotnou po kraji, bez doprovodu a beze zbraní, tak dráždivě málo oblečenou… nebo, v tomto případě, úplně svlečenou?

Hugo si umínil, že až dorazí na sídlo Stephensgate, hned pošle pro mlynáře a postará se, aby si dceru propříště lépe hlídal. Copak si ten muž neuvědomuje, kolik bídáků se v těchto časech potuluje po cestách, kolik je zbojníků a lapků, kolik mužů, kteří by neváhali mladou ženu, jako je ta pod ním, připravit o nevinnost?

Huga tak pohltily vlastní úvahy, až si ani nevšiml, že mu dívka odplavala z dohledu. Opodál zurčel vodopád a na jezírko pod ním už neviděl, protože mu v tom bránila hradba kamení na okraji útesu, za níž ležel. Usoudil, že dívka doplavala k vodopádu. Nejspíš si myje vlasy.

Trpělivě ležel a čekal, až se zase objeví. Přemítal nad tím, jaké by mělo být skutečně rytířské chování: kdyby se odtud nepozorovaně odplížil ke svému koni, počkal na ni na cestě, pak se jí vydal vstříc, jako by šlo o náhodu, a nabídl jí doprovod domů na Stephensgate.

V tu chvíli za sebou zaslechl tichý šramot. Vzápětí se mu k hrdlu přitisklo cosi ostrého a na zádech mu spočinula nevelká váha.

Hugo jen s největším úsilím potlačil své vojácké instinkty: nejdřív udeřit a pak zjišťovat okolnosti.

Ale ještě nikdy mu krk neobemkly tak útlé paže. A jeho hlava se týlem ještě nikdy nezabořila do tak svůdně měkkých polštářů.

„Ani se nehni,“ varoval ho hlas. Hugo si vychutnával horkost jejích stehen kolem svého těla, a ještě víc měkkost prohlubně mezi – 39 –

jejími ňadry. Dokud mu bude tisknout hlavu právě tam, rád se jí podvolí.

„Držím ti nůž pod krkem,“ oznámila mu dívka změněným „chlapeckým“ hlasem. „Když mě k tomu nebudeš nutit, nepoužiju ho.

Když učiníš, co ti řeknu, nic se ti nestane. Rozumíš?“

– 40 –

Čtvrtek 27. dubna, 7 večer, můj pokoj

Daphne Delacroix

Thompsonova ul. 1005, byt č. 4A

New York, NY 10003

Vážený autore/vážená autorko,

děkujeme za nabídku rukopisu. Bohužel neodpovídá našim momentálním potřebám.

A bez podpisu! To teda vážně není zač.

Právě jsem nakráčela do dveří a mamka na mě uhodila, proč do naší schránky pořád chodí dopisy z vydavatelství pro nějakou Daphne Delacroix.

Jsem prozrazená!

Napadlo mě jí zalhat, ale to fakt nemá smysl. Stejně by na to jednou přišla, zvlášť jestli Výkupné za mé srdce někdy opravdu vyjde a já budu moct nechat přistavět k Genovijské královské nemocnici další křídlo, nebo tak něco.

Teda, netuším, kolik peněz dostávají spisovatelé za knížku, ale slyšela jsem, že ta detektivkářka Patricia Cornwellová, co píše o soudní patoložce, si za honorář koupila helikoptéru.

A tu já nepotřebuju, protože mám vlastní tryskáč. (Teda, táta ho má.)

A tak jsem to vybalila. „Poslala jsem do vydavatelství pod pseudonymem svou práci, abych zjistila, jestli by ji někde nevydali.“

Mamka už mě stejně podezírala, že to, co tak dlouho píšu, není jen esej do školy. Taky mě v jednom kuse viděla ležet v posteli s notebookem a Tlusťochem Louiem po boku, jak si pouštím do sluchátek soundtrack z filmu Marie Antoinetta a ťukám a ťukám…

Totiž, pokud jsem zrovna nebyla ve škole nebo na hodinách princeznování nebo na terapii nebo venku s Tinou nebo Džejpím.

Já vím, že lhát vlastní mámě se nemá. Ale kdybych jí řekla doopravdy, co píšu, tak by si to chtěla přečíst.

A já v žádném případě nechci, aby si to, co jsem napsala, přečetla Helen Thermopolisová. Totiž, sexuální scény a máma? Ne, díky.

– 41 –

„A co ti odpověděli?“ zeptala se mamka a ukázala na obálku.

„Nemají zájem,“ přiznala jsem.

„To víš,“ máma pokrčila rameny. „Dneska je na knižním trhu těžké prorazit. Zvlášť s tématem lisování olivového oleje v Genovii.“

„Jo, to mi povídej,“ přikývla jsem.

Ježíši, co když o mně bulvár zjistí pravdu? Teda to, jaká jsem lhářka? Vedle mě bude Paris Hilton vypadat jako podělaná Matka Tereza. Mínus ty drogy a alkohol a vězení za jízdu v opilosti. Zvlášť to poslední mi nehrozí, když mě všude vozí Lars.

Ale naštěstí bylo dost obtížný povídat si s mamkou, protože pan G. zrovna zkoušel hrát na bubny. Rocky seděl vedle něj a bušil do svého dětského bubínku.

Když mě bráška uviděl, zahodil paličky, rozběhl se ke mně, objal mi ručičkama kolena a zapištěl: „Mííííóóóó!“

Je bezva přijít domů a najít tam někoho, kdo se rozzáří štěstím jen proto, že vás vidí. I když jsou mu jen (skoro) tři roky.

„Jo, ahoj, už jsem doma.“ Chodit s batoletem pověšeným na noze není žádná legrace. „Co je k večeři?“

„V Tre Giovanni je dneska akce dvě pizzy za cenu jedné,“

odpověděl pan Gianini a odložil paličky. „Tak jak se vůbec můžeš ptát?“

„De bylas?“ chtěl vědět Rocky.

„Nakupovat s kamarádkami,“ odpověděla jsem mu zřetelně.

„Nic nemáš,“ oznámil mi Rocky při pohledu na moje prázdné ruce.

„Já vím.“ Zamířila jsem ke kuchyňské zásuvce, kde máme příbory. Bráška mi pořád visel na noze. Prostírání je moje práce.

Jsem sice princezna, ale to mě neomlouvá z domácích povinností.

Tohle jsme si ujasnili během rodinných sezení s doktorem Tzwokem.

„Protože jsme byly nakupovat plesové šaty, a já na maturitní ples nejdu, protože je to pitomost.“

„Odkdy je maturitní ples pitomost?“ zajímal se pan Gianini a přehodil si ručník kolem krku. Při bubnování se jeden zapotí, jak jsem moc dobře věděla podle té malé zpocené postavičky, co mi visela na noze.

– 42 –

„Od té doby, co se z Mii stala ta sžíravě sarkastická nastávající vysokoškolačka,“ odpověděla mamka. „A když už o tom mluvíme, po večeři bude rodinná porada. Á, dobrý večer.“

To poslední už řekla do telefonu, kde začala do Tre Giovanni diktovat naši standardní objednávku: dvě středně velké pizzy, jednu s kuřecím masem pro ni a pana Gianiniho, druhou sýrovou pro Rockyho a mě. Už jsem zase vegetariánka. Totiž, většinou.

Neobjednávám si maso jindy, než když jsem v akutním stresu a potřebuju rychlou dávku proteinů, jako jsou třeba v hovězím taco (které je vážně nedostižné, i když se snažím abstinovat). Ale když mi maso někde nabídnou – jako například před týdnem na schůzi Domina Rei –, tak ho ze zdvořilosti sním.

„Rodinná porada kvůli čemu?“ zeptala jsem se, když mamka zavěsila.

„Kvůli tobě,“ upřesnila máma. „Táta naplánoval konferenční hovor.“

Bezva. Na nic se netěším tolik jako na milý večerní telefonát od táty z Genovie. To je vždycky záruka, že si všichni prima popovídáme. Sakra.

„Co jsem zase udělala?“ chtěla jsem vědět. Protože já vážně neudělala vůbec nic (až na to, že jsem všem lhala… Vy víte o čem).

Ale jinak chodím domů včas, a není to jen proto, že mám s sebou pořád bodyguarda, který se o to de facto má starat. Ale můj přítel je velice zodpovědný. Džejpí si to nechce rozházet s mým tátou (ani s mámou nebo nevlastním otcem), a když jsme spolu, vždycky vyšiluje, pokud nesedím v limuzíně na cestě domů o půl hodiny dřív, než je to vůbec nutné. V podstatě mě vždycky nacpe Larsovi do náruče.

Takže ať táta volá, kvůli čemu chce – já nic neudělala.

Tentokrát ne.

Zašla jsem do svého pokoje za Tlusťochem Louiem, abych se s ním pomazlila, než donesou pizzu. Mám o něj vážně starost. Protože řekněme, že bych dopustila, aby na mě byli všichni naštvaní, a šla na nějakou školu v Americe místo na L’Université de Genovia, kam nechodí nikdo jiný než synové a dcery celebrit a plastických chirurgů, co se nedostali nikam jinam. (Nejspíš by tam chodil – 43 –

Spencer Pratt ze seriálu The Hills, kdyby se nedostal do toho televizního pořadu, co dělá bývalý přítel jeho současné přítelkyně. A chodila by tam Lana, kdybych ji nedonutila, aby se začala učit a přestala pořád viset na stránce vcerejsimejdan.com, což dělala celý loňský rok.)

Jde o to, že žádná z univerzit, kde mě přijali, nepovoluje chovat na koleji kočky. To znamená, že kdybych tam šla a chtěla si sebou vzít Tlusťocha Louie, musela bych bydlet mimo kampus. Takže bych se s nikým nestýkala a byla bych ještě větší společenský outsider, než už budu stejně.

Ale jak bych mohla nechat Tlusťocha Louie doma? Bojí se Rockyho… pochopitelně, protože Rocky ho zbožňuje a pokaždé, když kocoura zahlédne, se za ním rozběhne a snaží se ho chytit. A pak ho nosí a mačká, a Tlusťoch Louie z toho má trauma, protože se mu to vůbec nelíbí.

Takže teď už Tlusťoch Louie prakticky nevychází z mého pokoje (kam má Rocky vstup přísně zakázán, protože mi udělal nepořádek ve sbírce figurek ze seriálu Buffy, přemožitelka upírů), pokud nejsem doma, abych ho chránila.

A kdybych šla na kolej, pro Tlusťocha Louie by to znamenalo, že bude čtyři roky zavřený v jednom pokoji a nebude tu mít nikoho, s kým by spal a kdo by ho drbal za ušima tak, jak to má rád.

A to by bylo hrozné.

Jasně, mamka říká, že se Tlusťoch Louie může přestěhovat do jejího pokoje (kam má Rocky taky zakázáno chodit bez dozoru, protože ho fascinuje mámin mejkap a jednou jí snědl celou rtěnku Lancôme Au Currant Velvet. Takže si máma i svůj dveřní knoflík musela polepit kluzkou fólií, aby si Rocky sám neotevřel dveře).

Ale nevím, jestli by se Tlusťochovi Louiemu líbilo spát v jednom pokoji s panem G., který chrápe.

Telefon! To je Džejpí.

– 44 –

Čtvrtek 27. dubna, půl 8 večer, můj pokoj Džejpí chtěl vědět, jak bylo na nákupech. Samozřejmě jsem lhala.

„Super!“

A pak se naše konverzace proměnila v něco ze Zóny soumraku.

„Sehnala jsi něco?“ chtěl vědět Džejpí.

Nemohla jsem uvěřit tomu, že se ptá. Vážně mě to šokovalo.

Víte, jako že mě vůbec nepozval na ples a tak. A že jsem mohla být tak hloupá a předpokládat, že tam nejdeme…

„Ne…“ odpověděla jsem.

A můj šok vystřelil do nebetyčných výšin, když Džejpí pokračoval: „Tak až něco koupíš, dej mi vědět, jakou to má barvu, abych ti koupil kytku, která s ní bude ladit.“

Cože?

„Počkej…“ nadechla jsem se. „Takže my… jdeme na ples?“

Džejpí se doopravdy rozesmál. „To se ví!“ potvrdil. „Už pár týdnů mám vstupenky.“

!!!!!!!!!!!!

Když jsem se nezačala smát s ním, zarazil se a zeptal se: „Počkat.

Jdeme tam přece, že jo, Mio?“

Byla jsem tak ohromená, že mě vůbec nenapadlo, co odpovědět.

Totiž, já…

Miluju Džejpího. Opravdu ho miluju!

Jenom z nějakého důvodu nemiluju představu, že s ním půjdu na maturitní ples.

Jenže jsem nevěděla, jak bych mu to měla vysvětlit, abych neranila jeho city. Vykládat mu, že ples je na nic, jako Tině, mi nepřipadalo jako dobrý nápad.

Zvlášť když už přiznal, že má dávno lístky. A to není zrovna levná záležitost.

A tak jsem se slyšela, jak mumlám: „Já nevím… tys mě ani nepozval.“

Což byla pravda. Mluvím pravdu. Doktor Tzwoc by na mě byl hrdý.

Ale Džejpí na to jen řekl: „Mio! Chodíme spolu už skoro dva roky. Nenapadlo mě, že tě musím oficiálně zvát.“

– 45 –

Nenapadlo ho to?

Nemohla jsem tomu uvěřit, i kdyby to byla pravda, tak… Holka přece vždycky chce, aby ji někdo pozval! No ne?

Asi nejsem zrovna ten nejženštější typ přítelkyně na světě – nenosím umělé nehty (už ne) a nedržím pořád diety, i když na svou výšku určitě nejsem nejvyzáblejší ze třídy. Nejsem zdaleka tak holčičí jako Lana. Jsem princezna.

Ale stejně. Když chce jít kluk s holkou na ples, měl by ji pozvat…

… i když už skoro dva roky chodí jen spolu.

Protože co kdyby nechtěla jít?

Vážně chci zase tak moc? To si nemyslím.

I když možná chci. Třeba očekávat, že vás někdo pozve na ples, místo aby předpokládal, že stejně půjdete, je moc. Nevím. Asi už vůbec nic nevím.

Džejpímu asi podle mého mlčení došlo, že šlápnul vedle. Protože se po chvíli ozval: „Hele… Chceš říct, že tě musím pozvat?“

Udělala jsem „uhm“, protože jsem vážně nevěděla, jak reagovat.

Protože jistá část ve mně křičela: Ano, ano, měl ses mě zeptat! A další část ji chlácholila: Víš co, Mio? Netlač na pilu. Za deset dní je konec školy. DESET DNÍ. Nech to plavat.

Ale na druhou stranu… doktor Tzwoc po mně chce, abych říkala pravdu. Tině jsem se dneska taky snažila nelhat. Takže bych možná mohla přestat lhát i svému klukovi…

„Bylo by milé, kdyby ses zeptal,“ slyšela jsem se k vlastní hrůze vyslovit.

A Džejpí udělal tu nejpodivnější věc: Rozesmál se!

Vážně. Jako by nic legračnějšího v životě neslyšel.

„Tak takhle to je?“ zeptal se.

Jak mám ale vědět, co to takhle znamená?

Neměla jsem ani ponětí, o čem mluví. Znělo to trochu bláznivě, což se Džejpímu moc nepodobalo. Totiž, je pravda, že mě nutil sledovat spoustu filmů Seana Penna, protože to je jeho oblíbený herec a režisér.

A proti Seanu Pennovi já nic nemám. Kdepak. Ani mi nevadí, že se nakonec rozvedl s Madonnou. Jsem tolerantní. Totiž, taky se mi – 46 –

pořád líbí Shia LaBeouf, i když se rozhodl hrát v Transformers – tom filmu o robotech z vesmíru.

Co mluví.

Což je podle mě stejná hrůza jako rozvést se s Madonnou.

Ale stejně. To neznamená, že by Džejpí byl blázen. I když se teď tak směje.

„Já vím, koupils ty lístky,“ pokračovala jsem, jako bych neměla žádné pochybnosti o jeho duševní rovnováze. „A já ti ten svůj zaplatím. Ledaže bys chtěl jít s nějakou jinou holkou.“

„Mio!“ Džejpí se najednou přestal smát. „Nechci tam jít s nikým jiným než s tebou! S kým si proboha myslíš, že bych asi šel?“

„No, to já nevím,“ zamumlala jsem. „Je to maturitní ples.

Maturanti si můžou pozvat, koho chtějí.“

„A já zvu tebe,“ prohlásil naštvaně Džejpí. Takhle někdy mluvil, když chtěl jít někam ven, a já chtěla zůstat doma a psát. Až na to, že jsem mu nemohla přiznat, co dělám, protože on samozřejmě neví, že jsem psala opravdovou knihu, ne jenom práci do školy.

„Zveš mě?“ zeptala jsem se trochu překvapeně. „Jako teď?“

„Ne, teď ne,“ odmítl rychle Džejpí. „Uvědomuju si, že jsem právě propadnul z romantického pozvání na maturitní ples. Takže chci opravný termín. Čekej brzo pozvání. Uvidíš. Tomu nedokážeš odolat.“

Přiznám se, že se mi přitom trochu rozbušilo srdce. Jenže ne tím pozitivním, šťastným způsobem ve stylu ách, ten je tak sladký.

Protože mě upřímně nenapadalo nic, čím by pro mě mohl Džejpí udělat z gumového kuřete a špatné hudby ve Waldorfu něco neodolatelného.

„Ehm,“ nadechla jsem se, „nechceš udělat nic, co by mě ztrapnilo před celou školou, že ne?“

„Ne,“ ujistil mě zaskočeně Džejpí. „O čem to mluvíš?“

„No…“ Došlo mi, že to bude znít šíleně, ale musela jsem to říct.

A tak jsem se to snažila udělat co nejrychleji. „Třeba jak to bylo v jednom filmu, kde ten chlápek chce udělat velké romantické gesto, a přijel před kanceláře, kde pracovala jeho dívka, v brnění a na bílém koni. Chtěl ji požádat o ruku jako její rytíř v zářivé zbroji, víš? Takže ty nepřijedeš před Einsteinovku v brnění a na bílém koni, abys mě – 47 –

pozval na ples, že ne? Protože to by bylo vážně hrozně špatně. Plus ten z toho filmu nesehnal bělouše, takže natřel nabilo hnědáka, což je týrání zvířat. A taky, když z něj sesednul, mu zůstala bílá barva na stehnech, takže vypadal vážně směšně.“

„Mio,“ ozval se netrpělivě Džejpí – asi jsem mu to nemohla mít za zlé. „Já nepřijedu před Střední školu Alberta Einsteina v brnění a na koni natřeném nabilo, abych tě pozval na ples. Myslím, že dokážu vymyslet něco ne zas tolik romantického.‘“

Ale tohle jeho ujištění mě kupodivu moc neuklidnilo.

„Hele, Džejpí,“ ozvala jsem se, „maturitní ples není nic moc.

Chci říct, je to jen tancování ve Waldorfu. To můžeme dělat kdykoli.“

„Ale ne s kamarády,“ namítnul Džejpí. „Předtím, než všichni odmaturujeme a rozejdeme se na všechny strany na různé univerzity.

Pak už se nejspíš takhle nikdy nesejdeme.“

„Ale sejdeme. Třeba na Genovijské knížecí jachtě v pondělí večer, na mejdanu k mým narozeninám,“ připomněla jsem mu.

„To je pravda,“ připustil Džejpí. „Ale není to totéž. Tam budou všichni tví příbuzní. Po tom večírku asi nebudeme mít šanci zůstat o samotě.“

O čem to mluví?

Ach… už vím. Paparazzi.

Páni. Takže Džejpí na ten ples doopravdy chce. A taky chce dělat poplesové věci. Aspoň to tak vyznělo.

Asi bych se tomu neměla divit. Je to poslední akce, na které budeme jako studenti Střední školy Alberta Einsteina, teda kromě předávání maturitních vysvědčení, které ředitelství prozíravě naplánovalo na následující den. Chtěli se tak vyhnout tomu, co se stalo vloni, když se parta maturantů po plese tak opila v klubu ve městě, že je odvezli na záchytku, protože po celém parku na Washingtonově náměstí nastříkali Mám ve vagíně zbraně hromadného ničení. Ředitelka Guptová si zřejmě myslí, že pokud studenti vědí, že je druhý den čeká slavnostní předávání vysvědčení, zřejmě se tolik nezřídí.

A tak jsem odpověděla: „Fajn, tak já se budu těšit na pozvání.“ A pak mě napadlo, že by asi bylo lepší změnit téma, protože to – 48 –

vypadalo, že si oba jdeme navzájem trochu na nervy. „Jak dopadla zkouška?“

Džejpí si začal stěžovat na Stacey Cheesemanovou, která není schopná udržet v hlavě text ani pět minut, a já se pak omluvila, že už musím jít, protože přinesli pizzu. Což byla lež (Velká lež Mii Thermopolisové číslo čtyři), protože pizza ještě nedorazila.

Pravda je, že mám strach. Vím, že Džejpí nepojede před školu v brnění a na koni natřeném nabílo, aby mě pozval na maturitní ples, protože slíbil, že to neudělá.

Ale mohl by udělat něco podobně trapného.

Miluju Džejpího – vím, že to píšu pořád dokola, ale jen proto, že je to pravda. Nemiluju ho stejně jako kdysi Michaela, ale miluju ho.

Máme s Džejpím spoustu společného, třeba psaní, a jsme stejně staří, a Grandmere ho zbožňuje, a většina mých kamarádů (z nějakého důvodu kromě Borise) taky.

Ale někdy bych si přála… bože, nemůžu uvěřit, že tohle píšu…

ale někdy…

Dobře, je to takhle: bojím se, že mamka má možná pravdu. To ona mě upozornila, že když já něco chci, Džejpí to chce vždycky taky. A když o něco nestojím, tak je proti tomu. Vždycky se mnou souhlasí.

Vlastně se mnou nesouhlasil jen v případech, kdy jsem mu řekla, že s ním nepůjdu ven, protože jsem chtěla pracovat na své knížce.

A to jenom proto, že pak nemůže být se mnou. Je to tak romantické. Říkají to všechny holky. Zvlášť Tina, a ta by to měla poznat. Totiž, která holka by nechtěla mít přítele, co chce být pořád s ní a dělat jen to, co si přeje ona?

Mamka si toho všimla jako jediná a zeptala se mě, jestli mě tím nedohání k šílenství. A když jsem chtěla vědět, jak to myslí, odpověděla: „Chodíš s chameleónem. Má vůbec nějakou vlastní osobnost, nebo jen parazituje na tvé?“

Tenkrát jsme se kvůli tomu pořádně pohádaly. Tak moc, že jsme musely objednat naléhavé zvláštní sezení s doktorem Tzwokem.

Máma tam slíbila, že si bude svoje názory na můj milostný život nechávat pro sebe, protože já poukázala na to, že jí svoje mínění o – 49 –

jejím taky nevykládám. (Ale je pravda, že pana G. mám ráda. A bez něj bych neměla Rockyho.)

Tu další věc o Džejpím jsem rozhodně nikdy nevytáhla. Ani před doktorem Tzwokem, a před mamkou už vůbec ne.

Zaprvé proto, že by z toho mamka nejspíš měla radost. A zadruhé… no, žádný vztah není dokonalý. Tak třeba Tina a Boris.

On si pořád zastrkuje svetry do kalhot, navzdory jejím opakovaným prosbám, aby to nedělal. Ale jsou spolu šťastní. A pan G. chrápe, ale mamka to vyřešila tak, že si koupila ušní ucpávky a jemu takový ten kolíček do nosu.

Já se taky dokážu vyrovnat s tím, že můj kluk má stejné zájmy jako já a vždycky chce dělat jen to, co já.

Jde o to, že nevím, jestli se dokážu vyrovnat s tou další věcí…

Teď už vážně donesli pizzu. Musím jít ke stolu.

– 50 –

Pátek 28. dubna, půlnoc, můj pokoj

Tak jo. Zhluboka dýchat. Uklidnit se. Budu v pořádku.

V pořádku. Rozhodně. Stoprocentně. Všechno bude zase…

Panebože. Komu to chci nakukat? Jsem mrtvá!

Takže… Rodinná porada nebyla jen kvůli volbám, ale kvůli tátovu naléhání, ať už se konečně rozhodnu, na jakou školu chci jít.

Jinými slovy: byla to katastrofa.

Začalo to tím, že mi táta dal termín: den voleb. Což je zároveň taky den maturitního plesu. Pak se musím rozhodnout, kde strávím příští čtyři roky života.

Prostě musím.

Řekli byste, že táta má na starosti mnohem důležitější věci, když mu René podle volebních odhadů tak funí na krk.

Do konferenčního hovoru se zapojila i Grandmere, aby nám sdělila svůj názor (chce, abych šla na Univerzitu Sarah Lawrenceové.

Protože tam by chodila ona, tenkrát v pravěku, když se nosily nylonky se švem, kdyby se místo toho neprovdala za Grandpere).

Všichni jsme se ji snažili ignorovat, stejně jako na rodinných terapiích, jenže to nešlo, protože se kolem motal Rocky, který Grandmere z nějakého záhadného důvodu miluje, dokonce i tón jejího hlasu (proboha PROČ?). Takže začal poskakovat kolem telefonu a pořád po vykoval: „Gvanmel, Gvanmel, pšídeš? Dáš Vokymu velkou pusinku?“

Umíte si představit, že někdo chce, aby ho oslintávalo něco jako Grandmere? A to s ním není ani pokrevně příbuzná (ten kluk se má).

No nic. Takže ta velká rodinná rada byla o tomhle – nebo aspoň začala tímhle. Že se musím do osmi dnů rozhodnout, kam budu chodit do školy.

Vážně díky, že mě nestresujete!

Táta prohlásil, že je mu jedno, kam půjdu, pokud tam budu spokojená. Ale taky mi dal najevo, že jestli to nebude ani Břečťanová liga, ani Sarah Lawrenceová, ani jiná prestižní univerzita na severovýchodním pobřeží, můžu radši rovnou spáchat harakiri.

„Proč nechceš na Yale?“ navrhoval mi. „Tam jde přece Džejpí, ne? Mohli byste být spolu.“

– 51 –

Jasně, Džejpí chtěl jít na Yale, protože tam mají skvělou katedru dramatických umění.

Ale já na Yale nechci. Je to moc daleko od Manhattanu. Co kdyby se něco stalo Rockymu nebo Tlusťochovi Louiemu – požár budovy, nebo náhlé zřícení – a já bych se musela dostat rychle domů?

A kromě toho si Džejpí myslí, že jdu na L’Université de Genovia, a už si tam podal přihlášku, aby mohl chodit se mnou. I když na L’Université de Genovia nemají žádnou katedru dramatických umění a já už mu vysvětlila, že na téhle škole by svou příští kariéru v divadelnictví odstřelil hned na startu. Ale Džejpí prohlásil, že to nevadí, hlavně když budeme spolu.

No, u něj to asi opravdu nevadí, protože jeho táta je producent a vždycky může zařídit, aby se Džejpího hry hrály.

Ale nic z toho není pravý důvod, proč jsem tak mimo. To se stalo až potom.

Nejdřív mi Grandmere chvíli kázala kvůli seznamu pozvaných na moji narozeninovou oslavu, kam chtěla přizvat pár dalších lidí, a pustila se do pana G.: „To tam opravdu musí být vaše neteř a synovec? Protože kdybychom je mohli vyškrtnout, získali bychom místo pro Beckhamovy…“ Nakonec přece jen zavěsila. Pak táta prohlásil: „Já myslím, že teď už bys jí to měla ukázat.“ A mamka odpověděla: „Poslyš, Phillipe, nedělej z toho takové drama, nemyslím si, že bys kvůli tomu musel být na telefonu, dám jí to potom.“ Táta namítl: „Já snad taky patřím do rodiny a chci být u toho, abych ji mohl podpořit, i když fyzicky to nejde.“ Máma zase: „Vážně to přeháníš, ale když myslíš,“ a pak se zvedla a odešla k sobě do pokoje.

To už se mě zmocnila nervozita a začala jsem se vyptávat: „Co je?“

A pan G. mě uklidňoval: „Ale nic. Tvůj otec nám jen právě poslal e-mailem něco, co objevil na stránce mezinárodního ekonomického zpravodajství CNN.“

„A já chci, abys to viděla, Mio,“ pronesl táta z reproduktoru, „dřív než ti o tom řekne někdo ve škole.“

– 52 –

A mně se sevřelo srdce, protože jsem předpokládala, že jde o nějaký nový Reného plán, jak zničit Genovii v zájmu turistického ruchu. Třeba že tam chce zavést i řetězec Hard Rock Cafe a na slavnostní otevření přijede zazpívat ten pošuk Clay Aiken ze Superstar.

Ale to jsem se spletla. Mamka přišla z pokoje s vytištěným článkem, který jí táta poslal e-mailem. A já uviděla, že to s Reném nemá nic společného. NEW YORK (AP) – Robotické paže jsou budoucností chirurgie. Ta s obchodním názvem CardioArm, která znamená revoluci v operacích srdeční krajiny, už ze svého tvůrce – Michaela Moscovitze (21) z Manhattanu, New York – udělala velmi bohatého muže.

Jeho vynález je prezentován jako první chirurgický robot kompatibilní s nejrozvinutější technologií.

Moscovitz strávil dva roky vedením týmu japonských vědců, kteří navrhli CardioArm pro jeho nevelkou společnost Pavlov Surgical.

Akcie Moscovitzovy společnosti Pavlov Surgical s monopolem na prodej robotické chirurgické paže ve Spojených státech se za minulý rok zvýšily o téměř 500

procent. Analytikové se domnívají, že tyto cenné papíry ještě zdaleka nedosáhly svého maxima.

Důvodem je zvyšující se poptávka po Moscovitzově produktu. Jeho firma má prozatím na trhu monopolní postavení.

Robotickou paži dálkově ovládanou rukou chirurgů vloni schválil Národní úřad pro kontrolu potravin a léčiv a umožnil její používání v chirurgické praxi.

Systém CardioArm se považuje za mnohem přesnější a méně agresivní způsob operace, než jaký umožňují běžné postupy s použitím miniaturních kamer, které se během operace vkládají do těla. Zotavení po operaci s použitím CardioArm je mnohem rychlejší než zotavení po klasicky provedené operaci.

– 53 –

„Úkony, které jsou možné s robotickou paží, jejími možnostmi manipulace a vizualizace, se běžným způsobem provádět nedaly,“ prohlásil doktor Arthur Ward, primář kardiologického oddělení z Lékařského centra Kolumbijské univerzity.

V amerických nemocnicích bylo prozatím provedeno 50 operací za pomoci CardioArm, ale seznam čekatelů je stonásobně delší. Cena přístroje je však poměrně vysoká, od jednoho do 1,5 milionu dolarů. Moscovitz už několik přístrojů daroval dětským oddělením nemocnic po celé zemi a tento víkend osobně předá CardioArm Lékařskému ústavu Kolumbijské univerzity.

Jeho alma mater je za tento velkorysý dar samozřejmě velmi vděčná.

„Jedná se o vysoce pokročilou, vysoce žádanou a naprosto jedinečnou technologii,“ prohlásil Ward. „V

oboru robotických operačních přístrojů je CardioArm jasnou jedničkou. Moscovitz se nesmazatelně zapsal do dějin

chirurgické

medicíny

a

posunul

ji

do

jednadvacátého století.“

!!!!!!!!!

Páni. A expřítelkyně se to dozví jako poslední. Ale co. Tím se přece nic nemění.

Totiž, chci říct, a co jako? Svět konečně uznal, že je Michael geniální, což byl vždycky. Všechno to uznání a peníze si zaslouží.

Tvrdě na tom pracoval. Věděla jsem, že bude zachraňovat životy dětí, a teď to taky dělá.

Jenom… prostě…

Nemůžu uvěřit, že mi o tom nic nenapsal!

I když na druhou stranu, jak to měl udělat? Že by se v posledním e-mailu zmínil „jo, mimochodem, moje robotická ruka má velký úspěch, zachraňuje všude životy, a mé firmě vyskočily akcie nejvíc v dějinách Wall Streetu“?

Jo. To by vůbec neznělo jako vytahování.

– 54 –

A navíc jsem to byla já, kdo zpanikařil a přestal mu psát, když mi napsal, že by si chtěl přečíst můj maturitní projekt. Takže co já vím – třeba se chtěl zmínit, že se jeho CardioArm prodává za milion a půl a má monopol na trhu s robotickými chirurgickými pažemi.

Nebo chtěl možná napsat: „Jo, a pojedu do Ameriky, abych v sobotu daroval svou robotickou ruku Lékařskému ústavu Kolumbijské univerzity, takže se možná uvidíme.“

A já mu k tomu nedala šanci, protože jsem byla tak hrozně nezdvořilá a neodpověděla mu na poslední e-mail.

A co já vím – třeba byl Michael v Americe od té doby, co jsme rozešli, už desetkrát, u rodičů nebo tak. Proč by mi to měl vykládat?

Přece by se mnou nešel na kafe, nebo tak něco, když jsme se rozešli.

Jo a taky… když já chodím s někým jiným.

Jenomže… v tom článku psali „Michael Moscovitz (21) z Manhattanu, New York“ ne „z Tsukuby, Japonsko“.

Což znamená, že Michael už je dávno tady. Bydlí tady. Požádal mě, aby si mohl přečíst můj maturitní projekt, a je tady.

Panická ataka.

Totiž… když byl v Japonsku, a chtěl si to přečíst, dalo se klidně napsat: „Já už ti to posílala, tys to nedostal? To nechápu. Tak já ti to pošlu znova.“ A takhle to protahovat, až by na to zapomněl.

Jenže jestli je tady, a jestli se uvidíme, a on si to bude chtít přečíst…

Panebože. Co mám dělat??????

Počkat… Ale on se přece se mnou sejít nechce! Totiž, je tady, ne? A zavolal mi snad? Ne. Napsal e-mail? Ne.

Samozřejmě… s e-mailem jsem na řadě já. Michael jen zdvořile dodržuje e-mailovou etiketu a čeká, až mu odepíšu. Co si asi myslí o tom, že jsem s ním totálně přestala komunikovat, sotva mě požádal, že si chce přečíst mou knížku? Musí si myslet, že jsem děsná kráva, jak by řekla Lana. Byl ke mně tak milý, udělal mi tak velkorysý návrh – jaký můj kluk mimochodem nikdy nevyslovil – a já totálně přestala komunikovat…

Bože, pamatujete si, jak jsem pořád chtěla čichat k jeho krku?

Jako bych se nemohla uklidnit nebo cítit šťastná nebo cokoli, dokud – 55 –

jsem si nepřivoněla k jeho krku. To bylo tak… mimo, jak by řekla Lana.

Ale… jestli si to dobře pamatuju, Michael vždycky voněl mnohem líp než Džejpí, který voní pořád jen aviváží. Zkusila jsem mu k narozeninám koupit kolínskou, jak mi poradila Lana…

Jenže to nepomohlo. Ne že by ji nepoužíval, jenže pak voněl jen kolínskou. Kromě aviváže.

Prostě nemůžu uvěřit, že Michael je zpátky ve městě a já o tom nic nevím! Jsem tak ráda, že mi to táta poslal! Mohla jsem na Michaela klidně narazit v Bigelow’s nebo v Zakázané planetě a nemít ani ponětí, že je zpátky. A pak bych mohla udělat něco naprosto pitomého. Třeba se počurat. Nebo vykřiknout: „Vypadáš úžasně!“

Totiž pokud vypadá úžasně. Ale to asi jo. A to by byla hrůza (i když počurat se by asi byla větší).

Ne. Nejhorší by bylo na něj narazit nenamalovaná a rozcuchaná… i když musím říct, že moje vlasy teď vypadají lip, od doby, kdy mi je Paolo začal postupně sestříhávat a nechal je trochu povyrůst, a když mám tenhle účes, při kterém si je můžu zastrkávat za uši a vytáhnout si jen pár pramínků, což vypadá sexy, a občas nosím čelenku a tak. Pochválili mě dokonce i v teenSTYLu v rubrice TOHLE ANO/TOHLE NE! (Když mě pro jednou zařadili do sloupce TOHLE ANO. Lana toho pro mě vážně udělala spoustu.) Ale proto mi to táta určitě nesdělil (myslím jako proto, abych si dala pozor a pořád vypadala co nejlíp, protože můžu každou chvíli narazit na svého bývalého kluka).

Táta řekl, že chce, abych byla připravená, až se mě na to začnou vyptávat paparazzi, a nenechala se zaskočit.

Což se asi brzo stane, až se tahle zpráva dostane dál.

A vážně nebylo zapotřebí, aby mi k tomu táta nechával připravit vyjádření od Genovijské tiskové kanceláře – jak se opravdu raduji z úspěchu pana Moscovitze a ráda vidím, že se v životě někam posunul, stejně jako já. Dokážu se pro tisk vyjádřit sama, děkuji zdvořile.

Je to fajn. Michael je zpátky na Manhattanu a já jsem ráda. Víc než ráda. Jsem šťastná, že se mu to povedlo. Nejspíš si na mě už ani – 56 –

nevzpomene, natož aby mi znova říkal, že si chce přečíst mou knížku. Totiž můj maturitní projekt. Když je teď ten multimiliardář, tak e-mailování se středoškolačkou, se kterou kdysi chodil, je nejspíš to poslední, nač by myslel.

Vážně, je mi jedno, jestli se spolu zase uvidíme. Mám kluka.

Báječného kluka, který už plánuje nějaký romantický způsob, jak mě pozvat na maturitní ples, tak aby při tom nemusel natírat hnědáky bílou barvou. Doufejme.

A teď půjdu do postele a hned usnu a NEBUDU ležet půlku noci s otevřenýma očima a myslet na Michaela, který se vrátil na Manhattan a chce si přečíst moji knihu. NEBUDU.

Vsaďte se.

– 57 –

Pátek 28. dubna, třídnická hodina

Uf. Cítím se hrozně a vypadám děsně. Protože jsem celou noc nezamhouřila oči, jak jsem byla rozčilená z toho, že se Michael vrátil!

A aby to bylo ještě horší, dneska ráno jsem vynechala schůzi redakční rady Atomu. Vím, že doktor Tzwoc by s tím nesouhlasil, protože statečná žena jako Eleanor Rooseveltová by tam šla.

Ale já se dneska ráno necítila jako Eleanor Rooseveltová.

Nevěděla jsem, jestli Lilly nebude chtít poslat někoho z redakce, aby napsal o Michaelově předávání robotické paže Lékařskému ústavu Kolumbijské univerzity. Připadalo mi, že by klidně mohla. Totiž, Michael je přece bývalý student SŠAE. Absolvent, který vynalezl něco, co bude zachraňovat životy dětí, a teď to daruje největší místní univerzitě… To je přece pro školní časopis zpráva číslo jedna!

A nemohla jsem riskovat, že by Lilly určila mě, abych o předávání napsala pro poslední číslo, které v tomhle složení připravujeme. V poslední době proti mně nic nepřátelského nepodniká – snažíme se jít si navzájem z cesty a dost se nám to daří.

Ale stejně by to mohla udělat. Už z toho svého perverzního smyslu pro ironii.

A já nechci Michaela vidět. Totiž, nechci ho vidět jako reportérka školního časopisu, která přišla napsat o jeho fenomenálním úspěchu.

To by mě zabilo.

Plus – co kdyby se mě zeptal na můj maturitní projekt?????

Vím, že je dost nepravděpodobné, že by si na něj vzpomněl. Ale mohlo by se to stát.

A taky se mi dneska vzadu hrozně kroutí vlasy. Došel mi ten bylinkový balzám.

Ne, až příště uvidím Michaela, chci mít vlasy v pořádku a chci být publikovanou autorkou. Pane Bože, prosím, ať se to takhle povede!

Já vím, že už jsem přinesla demokracii jedné malé evropské zemi.

A to je pořádný úspěch. Je směšné toužit po tom, abych se do osmnácti let stala vydávanou autorkou (a naprosto nerealistické vzhledem k tomu, že na to mám už jen přibližně tři dny).

– 58 –

Ale tolik jsem na své knize dřela! Nechala jsem na ní skoro dva roky života! Nejdřív všechny ty přípravy – musela jsem načíst asi pět set historických romancí, abych věděla, jak mám psát.

A pak asi padesát milionů knih o středověké Anglii, abych dokázala zachytit prostředí a napsat aspoň trochu věrohodné dialogy, aby všechno sedělo.

A potom jsem to musela doopravdy napsat.

Já vím, že jedna historická romance nezmění svět.

Ale bylo by hezké, kdyby se pár lidí při jejím čtení cítilo dobře.

Tak jako já, když jsem ji psala.

Ach bože, proč jsem tím tak posedlá, když na tom vůbec nezáleží? Mám báječného kluka, který mi v jednom kuse opakuje, jak mě miluje, a pořád mě někam zve, a všichni kolem říkají, jak se my dva k sobě hodíme.

No – zapomněl mě pozvat na ples. A pak je tady ta další věc.

Ale já stejně na ples ani jít nechci, protože to je zábava pro děti, a já už nejsem dítě, za tři dny mi bude osmnáct, což znamená, že jsem oficiálně plnoletá…

No jo. Měla bych se sebrat.

Třeba by mi Hans mohl skočit ještě pro jedno latte. Nevěřím, že mi na dnešní dopoledne bude jedno stačit. Až na to, že táta mi pořád opakuje, abych si ze svého řidiče limuzíny nedělala poslíčka. Jenže jak to mám jinak udělat? Lars se tvrdohlavě odmítá hnout a nosit mi posilňující kofeinové nápoje, i když jsem mu už tolikrát vysvětlovala, jak je nepravděpodobné, že by mě někdo zkusil unést za tu chvilku, než se on vrátí ze Starbucks.

O CardioArm se zatím nikdo nezmínil, i když už jsem mluvila s Tinou, Shameekou, Perin a samozřejmě taky s Džejpím.

Třeba to zatím není nikde jinde než na stránce mezinárodních ekonomických informací CNN.com. Bože, prosím, ať o tom nikde jinde nepíšou.

– 59 –

Pátek 28. dubna, schodiště ve třetím patře Zrovna jsem dostala nouzovou esemesku od Tiny, že si mám vyzvednout propustku na toaletu a sejdeme se tam!

Neumím si představit, co se mohlo stát! Musí to být něco vážného, protože v poslední době jsme opravdu vzorné, zvlášť vzhledem k tomu, že už nás stejně přijali na školy, takže vlastně není důvod trčet na vyučování, leda že si navzájem ukazujeme lodičky, co jsme si koupily na slavnostní předávání vysvědčení.

Pevně doufám, že se Tina nepohádala s Borisem. Tak skvěle spolu vycházejí. Boris mi někdy leze na nervy, ale je jasné, že Tinu zbožňuje. A na ples ji pozval tím nejromantičtějším způsobem – dal jí vstupenku přivázanou k napůl rozvité rudé růži, která byla upevněná na krabičce od Tiffanyho.

Jo! Nebylo to dokonce ani zlatnictví Kay, které má Tina tak ráda.

Boris se rozhodl přejít do dalšího levelu. (Naštěstí. Jeho posedlost dárky z Kay už začínala být k pláči.)

A uvnitř krabičky byla menší, sametová, na prstýnek. (Tina povídala, že se jí skoro zastavilo srdce, když ji uviděla.) V ní ležel nejkouzelnější smaragdový prsten (upomínkový, ne zásnubní, jak jí Boris rychle vysvětlil). A ten prsten měl zespodu na kroužku vyryté jejich propletené iniciály a datum plesu.

Tina mi vyprávěla, že byla tak strašně rozrušená, že málem vyplivla plíce (kdyby to fyzicky šlo). Když pak v pondělí přišla do školy, všem nám prsten ukázala. (Boris jí ho dal při večeři v Per Se, což je zrovna teď nejdražší restaurace v New Yorku. Ale on si to může dovolit, protože zrovna nahrál album jako jeho idol Joshua Bell. Od té doby se mu pořádně nafouklo ego. Zvlášť když ještě dostal nabídku, aby příští týden v rámci maturitního projektu zahrál v Carnegie Hall. Všechny nás tam pozval. Jdeme tam s Džejpím jako dvojice, ale já si s sebou beru svůj iPod. Všechno z Borisova repertoáru už jsem stejně slyšela asi tak devět miliónkrát, protože to hraje ve skladu pomůcek u učebny na speciálku. Upřímně řečeno, nemůžu uvěřit, že někdo chce platit za to, aby ho mohl slyšet. Ale to je fuk.)

– 60 –

Tinin táta už z prstenu tak nadšený nebyl. Zato ho nadchla zásilka mrazených steaků z Omahy, které mu Boris nechal doručit. (To jsem mu poradila já. Boris mi taky za hodně vděčí.) Takže pan Hakim Baba se možná začal smiřovat s představou, že Boris bude jednou patřit do rodiny. (Chudák. Je mi ho líto. Pokaždé, když si vyjde na oběd se svou dcerou a jejím přítelem, bude muset poslouchat, jak Boris dýchá pusou.)

Aha, Tina už jde. A nebrečí, tak snad…

– 61 –

Pátek 28. dubna, trigonometrie

Jo. Takže… nešlo o Borise.

Šlo o Michaela.

Že mě to nenapadlo.

Mělo mi to dojít.

Tina má na telefonu přes Google nastavené upozornění na zprávy na internetu, které se týkají mě. Takže ráno jí přišla hláška o článku v New York Post, kde psali o Michaelově daru Kolumbijské univerzitě (ale protože Post není ekonomická rubrika CNN, hlavní část článku se soustředila na to, že Michael dřív chodil se mnou).

Tina byla tak milá. Chtěla mi povědět, že Michael je ve městě dřív, než se to dozvím jinak. Bála se, že mi to řeknou paparazzi, stejně jako se toho obával můj táta.

Tak jsem jí pověděla, že už to vím.

Což byla chyba.

„Ty to víš?“ zakvílela Tina. „A nic jsi mi neřekla? Mio, jak jsi mohla?!“

Vidíte? Nikdy nemůžu udělat nic správně. Pokaždé, když řeknu pravdu, zabřednu do ještě většího maléru!

„Zrovna jsem to zjistila,“ vysvětlila jsem jí. „Včera večer. A to je v pohodě. Vážně. Už jsem se z toho dávno dostala. Teď chodím s Džejpím. Je mi jedno, že je Michael ve městě, fakt.“

Bože. Jsem taková lhářka.

A navíc špatná. Aspoň v tomhle případě. Protože Tinu jsem vůbec nepřesvědčila.

„A on ti nenapsal?“ vyptávala se. „Michael ti nedal vůbec vědět, že se vrací?“

Samozřejmě jsem jí nemohla prozradit pravdu. Jak se Michael nabízel, že si přečte mou maturitní práci, a já si s ním proto přestala e-mailovat.

Protože pak by Tina chtěla vědět, co mě na tom tak vyděsilo. A já bych jí musela vysvětlit, o čem můj projekt ve skutečnosti je – že to je historická romance, kterou se někde snažím publikovat.

– 62 –

A já zatím nejsem připravená na všechen povyk, co by v ní tohle prohlášení vyvolalo. Nemluvě o tom, že by si tu knížku chtěla přečíst.

A až by se dostala k té sexuální scéně – dobře, k sexuálním scénám – mám pocit, že by jí z toho mohla vybuchnout hlava.

„Ne,“ odpověděla jsem proto na její otázku jednoslabičně.

„To je zvláštní,“ pronesla Tina nevýrazně. „Když jste teď kamarádi. Jak mi aspoň tvrdíš. Že jste zase přátelé jako dřív. Přátelé si většinou řeknou, když se jeden stěhuje do města, kde ten druhý bydlí. Musí to něco znamenat… že ti to nedal vědět.“

„Ne, neznamená,“ odsekla jsem. „Asi to proběhlo tak rychle, že neměl čas…“

„Neměl čas ti napsat ani esemesku? Ahoj, stěhuju se zase na Manhattan? Kolik času by mu to zabralo? Co?“ Tina vrtěla hlavou, až jí dlouhé černé vlasy poletovaly po ramenou. „V tom je něco jiného.“ Přimhouřila oči. „A já myslím, že vím co.“

Mám Tinu tak ráda. Bude mi hrozně scházet, až půjdeme každá na jinou školu. (V žádném případě s ní nepůjdu na Newyorskou, i když mě tam taky vzali. Tahle škola mi připadá hrozně náročná. A Tina chce dělat chirurgii, takže si určitě zapíše takové přednášky, že bychom se stejně ani neviděly.)

Ale vážně jsem neměla náladu poslouchat nějakou z jejích potrhlých teorií. Je pravda, že někdy na to kápla. Třeba když mi tvrdila, že Džejpí je do mě zamilovaný.

Ale ať už chtěla o Michaelovi vykládat cokoli – nechtěla jsem to slyšet. Takže jsem jí doopravdy položila dlaň na pusu.

„Ne.“

Tina na mě zamrkala svýma hnědýma očima. Tvářila se hodně překvapeně. „Cože?“ zahuhlala mi do dlaně.

„Neříkej to,“ varovala jsem ji. „Ať už chceš říct cokoli.“

„Není to…“

„To je mi fuk,“ přerušila jsem ji. „Nechci nic slyšet. Slibuješ, že to neřekneš?“

Tina přikývla. Pustila jsem ji.

„Nechceš kapesníček?“ zeptala se a pokývla k mé dlani, která byla pochopitelně umazaná od její rtěnky.

– 63 –

Teď jsem zase přikývla já. Tina mi podala kapesníček a já si otřela ruku. Snažila jsem se nevnímat, jak Tina doslova umírá touhou povědět mi, co má na jazyku.

No tak dobře, doslova ne. Ale metaforicky.

Konečně ze sebe vypravila: „Co chceš dělat?“

„Jak to myslíš, co chci dělat?“ zeptala jsem se. Nedokázala jsem potlačit sílící pocit, že se na mě valí katastrofa… Tak trochu stejná jako s tím Džejpího pozváním na ples. No, doufám, že to zase taková katastrofa nebude.

„Ale Mio…“ Viděla jsem, jak se Tina snaží pečlivě volit slova.

„Já vím, že jste spolu s Džejpím moc a moc šťastní. Ale nejsi na Michaela ani trochu zvědavá? Po tak dlouhé době?“

Naštěstí právě v tu chvíli zazvonil zvonek, takže jsme musely posbírat svoje věci a „žebět“, jak říká Rocky. (Nevím, jak si to mohl tak přehodit, ale i teniskám říká „žeběcí botičky“. Panebože, jak mám jít na čtyři roky někam na kolej a zmeškat všechny jeho pokroky… Když už nemluvím o jeho roztomilosti? Já vím, že na prázdniny – na ty, co nebudu muset do Genovie – pojedu vždycky domů, ale to není totéž!)

A tak jsem Tině nemusela odpovědět.

Teď si tak trochu přeju, abych jí nepřiplácla pusu, když se mi snažila sdělit svou teorii. Myslím teď, když se mi srdce zpomalilo.

(Tam na schodišti mi bouchalo tak prudce, jako by chtělo vyskočit ven. Nevím proč.)

Vsadím se, že by mě to určitě pobavilo.

No nic. Zeptám se jí potom.

Nebo ne.

Vlastně… Radši ne.

– 64 –

Pátek 28. dubna, speciálka

A je to tady. Všichni se zbláznili.

Myslím, že některé z nich (jmenovitě Lana, Trisha, Shameeka a Tina) k tomu stejně neměly moc daleko.

Ale teď dokázaly dát výrazu „maturitní šílenství“ úplně nový obsah.

Vyšly jsme s Tinou před obědem na chodbu a narazily na Lanu, Trishu a Shameeku. A Tina zaječela na celou chodbu, aby ji slyšeli úplně všichni, kdo se náhodou pohybovali nablízku: „Už jste to slyšely, holky? Michael se vrátil! Ta jeho robotická ruka je bomba!

Je z něj milionář!“

Lana a Trisha, jak se dalo tušit, svorně zavřískly, až jejich hlasy málem vyrazily sklíčka na bezpečnostních požárních hlásičích.

Shameeka se ovládla, ale i jí z očí vyšlehlo šílenství.

Když jsme se pak postavily do fronty k okýnku na salát a jogurt (teda holky – všechny se snaží do plesu aspoň tři kila zhubnout. Já si dala sendvič s tofu), Tina začala vykládat, jak Michael daruje svou CardioArm Lékařskému ústavu Kolumbijské univerzity, a Lana na to: „Cože, kdy to má být? Zítra? No tak to tam jdeme.“

„Ehm,“ odkašlala jsem si, protože mi srdce vyletělo až do krku.

„Ne, nejdeme.“

„To ne,“ přidala se ke mně Tina (nejradši bych jí dala pusu).

„Jsem objednaná na solárko. Chci mít do plesu zlatavý nádech pokožky – protože budu mít bílé šaty.“

„Prosím tě.“ Lana mi naložila na tác plechovky s dietní kolou pro všechny. „Můžeš se opalovat potom.“

„Ale v pondělí je Miin narozeninový večírek na jachtě,“

připomněla Tina. „Kde budou všechny možné celebrity. Nechci vedle nich vypadat jako ředitelka vápenky.“

„Tina si umí srovnat priority,“ upozornila jsem je. „Nevypadat tvarohovitě před celebritami je důležitější než šmírovat mého expřítele.“

„Já Michaela nechci šmírovat,“ namítla Shameeka. „Ale souhlasím s Lanou, že bychom se tam měly aspoň mrknout. Ráda bych viděla, jak teď Michael vypadá. Copak ty nejsi zvědavá, Mio?“

– 65 –

„Ne,“ odpověděla jsem pevně. „A stejně si myslím, že bychom se tam nedostaly. Bude to nejspíš jen pro novináře a zvané hosty.“

„Ale, to nebude problém,“ mávla rukou Lana. „Ty se tam určitě dostaneš. Jsi princezna. A i kdyby ne – jsi novinářka z Atomu. Můžeš pro nás sehnat novinářské průkazy. Řekni o ně Lilly.“

Zvedla jsem tác s obědem a střelila po ní sarkastickým pohledem.

Laně chvíli trvalo, než jí došlo, co vypustila z pusy. Pak zamumlala: „No jo. Je to její bratr. A ona na tebe pořád zuří, že ses na něj vloni nebo kdy vykašlala, že jo?“

„Změníme téma,“ zamumlala jsem. Po zádech mi stékal pot. A už jsem vůbec neměla hlad. Ten sendvič s tofu, který ležel na mém tácu, mi už vůbec nepřipadal lákavý. Uvažovala jsem, jestli ho nemám vyměnit za taco. Jestli někdy nastala chvíle, kdy bych potřebovala cítit na jazyku kořeněné hovězí, bylo to právě teď.

„Nepíše teď pro Atom tvoje mladší ségra?“ zeptala se Shameeka Lany.

Lana se ohlédla na svou sestru Gretchen, která seděla s dalšími roztleskávačkami u stolu vedle dveří.

„No jo,“ zamumlala. „To je nápad. Je to děsná šprtka a pořád se snaží nahonit si do přihlášky na vysokou nějakou mimoškolní činnost. Vsadím se, že určitě byla ráno na schůzi redakční rady.

Zkusím zjistit, jestli náhodou nemá napsat o Michaelovi.“

Nejradši bych ty dvě píchla vidličkou.

„Jdu si teď sednout,“ procedila jsem skrz zaťaté zuby. „Vedle svého kluka. Můžete si sednout k nám, ale jestli jo, tak nechci, abyste o tomhle mluvily. Před mým klukem. Rozumíte? Bezva.“

Když jsem s tácem zamířila přes jídelnu k našemu stolu, dívala jsem se pořád na Džejpího. Byla jsem odhodlaná se už na Lanu ani neohlédnout. Džejpí seděl a bavil se s Borisem, Perin a Ling Su.

Když si mě všiml, podíval se na mě a usmál se. Odpověděla jsem mu stejně.

Ale koutkem oka jsem pozorovala, jak Lana došla k sestře, pleskla ji zezadu do hlavy, popadla její kabelku Miu Miu a začala se v ní přehrabovat.

Bezva. To může znamenat jen jedno. Gretchen má press-kartu na zítřejší akci.

– 66 –

„Jak je?“ zeptal se mě Džejpí, když jsem se posadila.

„Prima,“ zalhala jsem.

Velká lež Mii Thermopolisové číslo pět.

„To rád slyším,“ prohlásil Džejpí. „Hele, chtěl bych se tě na něco zeptat.“

Strnula jsem s tofuburgerem v půli cestě k puse. Ach bože. Tady?

Teď? Chce se mě zeptat, jestli s ním půjdu na ples, v jídelně – přede všemi? Tohle je jeho představa romantiky?

Ne. To určitě ne. Protože když byli jeho rodiče pryč z města, přichystal mi u nich doma večeři, a ta neměla chybu – byly tam svíčky, jazz v přehrávači, vynikající těstoviny Alfredo a čokoládová pěna jako dezert. Tenhle kluk ví, co je romantika.

A na Valentýna se taky předvedl. K tomu prvnímu mi koupil nádherný medailonek ve tvaru srdce (samozřejmě u Tiffanyho), ve kterém byly vyryté naše propletené iniciály, a ke druhému cestovní diamantový náhrdelník (aby mi ukázal, jak daleko jsme se dostali od toho prvního polibku u nás v chodbě).

Určitě mě nechce pozvat na maturitní ples, když se chystám zakousnout do tofuburgeru ve školní jídelně.

Jenomže… předtím si myslel, že mě ani zvát nemusí. Takže…

Tina zaslechla Džejpího otázku, když vklouzla na židli vedle Borise, a zalapala po dechu.

Přiznejme si to otevřeně. Tina je výborná holka. Ale existuje ještě jeden důvod, proč jsem jí nikdy neřekla o Výkupném za mé srdce.

Nikdy by si to nedokázala nechat pro sebe. Zvlášť pokud jde o ty nejžhavější pasáže. Chtěla by vědět, kde jsem k nim čerpala materiál.

Teď se rychle vzpamatovala a vyhrkla: „Ty se chceš Mii na něco zeptat, Džejpí?“

„Ehm.“ Džejpí si odkašlal. „Jo.“

„To je milé.“ Tina se zatvářila blazeovaně, asi jako matka devatenácti dětí paní Duggarová při posledním porodu. „Hej, poslouchejte všichni… Džejpí se chce Mii na něco zeptat!“

„Ehm,“ opakoval Džejpí a tváře se mu zbarvily lehce dorůžova, zatímco na náš stůl se sneslo ticho a všichni se k němu s očekáváním obrátili. „Chtěl jsem se jen zeptat, co chceš dát ředitelce Guptové a ostatním jako poděkování za doporučující posudky?“

– 67 –

Ach. A taky Uf.

„Chci dát každému soupravu šesti ručně vyrobených genovijských křišťálových pohárů,“ odpověděla jsem. „S vyraženým knížecím erbem.“

„Aha,“ hlesl. „Já myslím, že máma jim chce dát dárkové poukazy do Barnes a Noble.“

„Myslím, že z toho budou mít určitě větší radost,“ ujistila jsem ho rozpačitě. Grandmere s dárky vždycky přestřelí.

„My jim chceme dát křišťálová jablka Swarovski,“ pronesly Ling Su a Perin zároveň, takže to znělo dost bláznivě, i když ty dvě určitě bláznivé nejsou… už ne. Přestaly si už sedat ke Kennyho – totiž Kennethově – gangu Batůžkářů, jak jim říká Džejpí, protože ti kluci sebou pořád nosí batohy plné knih, i tyhle poslední dny školy, kdy už se stejně dostali na univerzity (i když ne na ty, kam chtěli nejvíc).

Někteří z nich vlastně už nejsou ani batůžkáři, protože mají těch knih tolik, že je musí vozit v kufru na kolečkách. Jako by nikdy neslyšeli o uzamykatelných skříňkách.

Lilly, která seděla s nimi – než musela jít makat na pořadu Bez příkras, takže nemohla trávit celou polední přestávku v jídelně –, tam se svým početným piercingem a různobarevnými vlasy vypadala jako exotická květina. Myslím, že jim muselo být líto, když se zvedla – ačkoli nevím, jestli si toho kromě Kennyho ještě někdo všiml, protože měli všichni zabořené nosy do učebnic Chemie pro pokročilé.

„Tak jsem to zařídila,“ oznámila nám Lana, když se usadila se svým tácem mezi nás. „Zítra ve dvě, pošuku.“ To poslední adresovala mě. Myslím, že slovo pošuk považuje za něžnou zdrobnělinu a výraz náklonnosti.

„Co je zítra ve dvě?“ zajímal se Džejpí.

„Nic,“ vyhrkla jsem. Shameeka vklouzla na židli vedle Lany a přispěchala mi na pomoc. „Manikúra-pedikúra atd., znáš to. Můžu si vzít kolu? Díky, Mio.“

„To je na houby,“ postěžovala si Tina a taky si vzala z mého podnosu kolu, kterou jsem nakoupila. „Říkala jsem vám už, že je to na houby? Já prostě musím do solárka.“

„O čem to mluví?“ zeptal se Džejpí Borise.

– 68 –

„Nechtěj to vědět,“ poradil mu Boris. „Prostě je ignoruj a třeba dají pokoj.“

A bylo to. Padlo rozhodnutí – zčásti neverbální, ale když jsme skončili s obědem a vydaly se už bez kluků do třídy, tak i verbální.

Lana získala od své sestry Gretchen dva novinářské průkazy – jednu pro reportéra, druhou pro fotografa –, na které se dalo dostat na tiskovou konferenci u příležitosti Michaelova darování robotické paže CardioArm Lékařskému ústavu Kolumbijské univerzity.

A všichni si myslely, že to tedy automaticky znamená, že tam zítra všechny jdeme (dvě presskarty rovná se v Lanině fantazijním světě vstup pro pět holek).

Ale nejfantastičtější je jejich předpoklad, že tam půjdu i já.

Protože já se k tomu místu nepřiblížím – ani náhodou.

Přece se nic nezměnilo. Pořád nechci Michaela vidět – nemůžu ho vidět… Ne tak, že se proplížím na tiskovku se školním novinářským průkazem Gretchen Weinbergerové. To je přece šílenství. To je jako z knížky. Takovéhle věci se v normálním životě nestávají. Nikdy.

Ježíši. Boris už zase hraje!

A Lilly tady vůbec není. Což není divu, protože nebyla na speciálce od chvíle, kdy si její pořad na kabelovce vybrala nějaká televizní společnost ze Soulu. Každý den během oběda a páté hodiny natáčí. Má na to oficiální propustku ze školy a všechno.

Což je ohromné. V Koreji už je z ní asi velká hvězda.

No, já vždycky věděla, že Lilly bude slavná.

Ale z nějakého důvodu jsem si taky myslela, že až se to stane, budu s ní pořád kamarádit.

Hm… věci se mění.

– 69 –

Pátek 28. dubna, francouzština

Tina mi pořád posílá esemesky, i když jí neodpovídám. (Nepotřebuju si zopakovat včerejší trest.)

Chce vědět, co si vezmu zítra na sebe, až se půjdeme podívat, jak Michael předává v Lékařském ústavu Kolumbijské univerzity tu CardioArm.

Zajímalo by mě, jak se žije v Tinalandu.

Všechno je tam asi prozářené sluncem.

– 70 –

Pátek 28.dubna, psychologie

Konečně jsem Tině odpověděla, že zítra nikam nejdu.

Pak na naší vysílací frekvenci zavládlo ticho. I když jsem měla trochu podezření, že si Tina místo se mnou píše se zbytkem bandy.

Ale byla to docela úleva, když mi každých pět minut nevibroval mobil.

Amélieeee pořád jsi mi neodpovědělaaaaa. Potřebuji zrušit pozvání tvým pětadvaceti hostům. Kapitán mi řekl že se tři sta lidmiiii nemůžeme vyploutttt. Musíme snížit počet na max dvě stě sedmdesát pěttttt. Myslím že Frankova neteř a synovec Claire a Nathannnnn tam nemusejí býttt. A co tvoje matka? Tu tam taky nepotřebuješ, neeeee? Ona to pochopí. Frank jistě takyyy. Čekám na tvůj telefonáttttt. Tvoje babička Clarissaaaaaa zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě z přístroje BlackBerry Panebože.

Histokompatibilita – slučivost tkání mezi různými jedinci, převážně u savců. Má se za to, že hraje důležitou roli při výběru partnera prostřednictvím olfaktorické (čichové) selekce. V

provedených studiích, kde měly studentky čichat k tričkům nošeným jejich mužskými spolužáky, určovaly dívky jako příjemné vůně těch spolužáků, jejichž histokompatibilita byla neslučitelná s jejich. To dokazuje, že geneticky nejvýhodnější párové spojení se vytváří mezi jedinci s co nejrozmanitějšími genetickými informacemi (potomstvo takového páru získá nejsilnější možnou imunitu). Samičky savců údajně tuto genetickou neslučitelnost dokážou instinktivně poznat pomocí čichu.

DOMÁCÍ ÚKOLY Svět. dějiny: Učit se na závěrečnou zkoušku Anglická lit.: Totéž

Trig.: Taky

Speciálka: Uf. Mám už po krk Chopina!

Francouzština: Závěr. zk.

– 71 –

Psychologie II.: Závěr. zk.

– 72 –

Pátek 28. dubna, čekárna doktora Tzwoka Bezva. Dorazila jsem na naše předposlední sezení, a kdopak netrůní v čekárně jako genovijská kněžna-vdova osobně.

Vyhrkla jsem: „Co to má…“, ale v poslední chvíli jsem se ovládla.

„Ach, Amélie, tady jsi,“ prohodila Grandmere, jako bychom měly schůzku na čaji v Carlyle nebo tak něco. „Proč jsi mi nezavolala?“

Zděšeně jsem na ni zírala. „Grandmere,“ oslovila jsem ji, „já sem chodím na terapii.“

„To já přece vím, Amélie.“ Babička se usmála na recepční, jako by se jí omlouvala za mou natvrdlost. „Nejsem tak nedovtipná. Ale jak jinak se s tebou mám spojit, když mi nezavoláš a neodepisuješ na moje zprávy, což je metoda komunikace, o níž jsem předpokládala, že mezi dnešní mládeží letí? Vážně jsem neměla na vybranou, než tě tady dohnat.“

„Grandmere.“ Vážně jsem skoro nadskakovala zlostí. „Na té jachtě máme slavit moje narozeniny, a já NEBUDU rušit pozvání vlastní matce ani nevlastnímu otci, abys tam mohla nahnat svoje přátele ze společnosti. Zruš ho Nathanovi a Claire, to je mi jedno.

Ale dovol mi podotknout, že je naprosto neuvěřitelné, že mě s něčím takovým otravuješ na terapii. Vím, že jsme měli pár rodinných sezení, ale to bylo vždycky naplánováno předem. Nemůžeš se tady jen tak objevit a čekat, že…“

„Ach, tohle.“ Grandmere mávla rukou, až se jí zatřpytil safírový prsten od íránského šáha. „Prosím tě! Vigo už ty potíže se seznamem hostů vyřešil. A neboj se, tvá matka tam zůstala. I když se obávám, že to už neplatí pro její rodiče. Ale doufám, že si užijí výhled na párty z kapitánského můstku. Ne, ne. Já jsem tu kvůli Tomu hochovi.“

Nejdřív jsem nechápala, o čem to Grandmere mluví.

„Džejpímu?“ Tomu ale nikdy předtím Ten hoch neříkala.

Grandmere Džejpího miluje. Bez legrace. Když se ti dva sejdou, baví se věčně o nějakých představeních na Broadwayi, která jsem nikdy neviděla, a já ho od ní musím vždycky odvléci násilím. Grandmere je totiž skálopevně přesvědčená, že před sebou měla velkou kariéru na – 73 –

prknech, co znamenají svět, kdyby se nerozhodla provdat za mého dědu a stát se kněžnou v malé evropské zemi. Jako ta dívka, co hrála v muzikálu Pravá blondýnka. Až na to, že Grandmere by podle vlastního názoru byla samozřejmě lepší.

„O Johnu Paulovi nemluvím.“ Grandmere se už při té představě zatvářila šokované. „Jde o toho druhého. A o tu… věc, co vynalezl.“

Michael? Grandmere se vetřela na mou terapii, aby se mnou mluvila o Michaelovi?

Bezva na druhou. Fakt díky, Vigo. Že by jí taky nastavil na Googlu zasílání zpráv, ve kterých je moje jméno?

„To myslíš vážně?“ Přísahám, že jsem v tu chvíli vůbec netušila, co má Grandmere za lubem. Nedala jsem si dvě a dvě dohromady.

Pořád jsem myslela, že jde o tu pitomou párty. „Ty chceš pozvat i jeho? Promiň, Grandmere, ale ne. To, že je teď slavný milionář, neznamená, že ho chci mít na svém večírku. Jestli ho pozveš, tak přísahám, že…“

„Ne, Amélie.“ Grandmere se natáhla a chňapla mě za ruku.

Nebylo to tak, jak mě často popadla, když se mě snažila donutit, abych ji masírovala v kříži. Tentokrát mě držela tak, jako… no, jako by mě chtěla prostě jen držet.

Tak mě to překvapilo, že jsem sklouzla na koženou pohovku vedle ní a zadívala se jí do obličeje s němou otázkou: Co je? Co se děje?

„Ta paže,“ pronesla Grandmere normálním hlasem, ne jako když mi říkala, že musím při pití čaje odtahovat malíček, nebo tak něco.

„Ta robotická paže, kterou vyrobil.“

Zírala jsem na ni. „Cože?“

„Potřebujeme ji,“ informovala mě Grandmere. „Do naší nemocnice. Musíš ji od něj získat.“

Zamžikala jsem. Je pravda, že už se dlouho bojím, jestli Grandmere nezačíná ztrácet rozum… No, vlastně mi to tak připadá celou dobu, co ji znám.

Ale teď bylo jasné, že už jí vážně přeskočilo.

„Grandmere.“

Nenápadně

jsem

nahmatala

její

puls.

„Nezapomněla sis vzít prášky na srdce?“

– 74 –

„Ne jako dar,“ pospíšila si. Už mluvila trochu víc jako ta stará Grandmere. „Řekni mu, že mu samozřejmě zaplatíme. Ale víš, Amélie… kdybychom tu věc měli v naší nemocnici v Genovii, pomohlo by nám to značným způsobem vylepšit lékařskou péči o naše občany. Nemuseli by pak kvůli operacím srdce cestovat do Paříže nebo do Ženevy. Určitě chápeš, že…“

Vyškubla jsem jí svou ruku. Najednou mi došlo, že jí vůbec nepřeskočilo. Ani neutrpěla mrtvici nebo infarkt. Její puls byl stejně silný jako vždycky.

„Panebože!“ vykřikla jsem. „Grandmere!“

„Co je?“ Babičku můj výbuch zaskočil. „Co se děje? Říkám ti jenom, abys požádala Michaela o jeden z těch strojů. Ne jako dar.

Řekla jsem přece, že to zaplatíme…“

„Ale chcete využít můj vztah s ním!“ vykřikla jsem. „Aby táta získal nad Reném navrch ve volbách!“

Namalovaná obočí Grandmere povyjela na čelo.

„Já neřekla o volbách ani slovo!“ prohlásila svým panovnickým tónem. „Ale skutečně si myslím, Amélie, že bys zítra měla jít na Kolumbijskou univerzitu na tu akci a…“

„Grandmere!“ vymrštila jsem se z gauče. „Jsi hrozná! Ty si vážně myslíš, že lidi v Genovii budou radši volit tátu kvůli tomu, že jim koupí robotickou ruku, než Reného, který jim slibuje jen McDonald’s?“

Grandmere se na mě nechápavě zadívala. „No ovšem,“ prohodila.

„Co by sis vybrala radši – šetrnou operaci srdce nejmodernějším přístrojem, nebo smažené cibulové kroužky?“

„Ty mají v Outbacku,“ opravila jsem ji jízlivě. „A podstata demokracie je, že výsledky voleb se nekupují!“

„Ale Amélie,“ odfrkla si Grandmere. „Nebuď tak naivní.

Všechno se dá koupit. A co bys řekla na to, že když jsem byla na poslední prohlídce u svého osobního lékaře, sdělil mi, že se můj stav horší a že bude nutné, abych si nechala udělat bypass?“

Zaváhala jsem. Znělo to upřímně.

„V-vážně? Musíš?“ vykoktala jsem.

„No, zatím ještě ne,“ připustila Grandmere. „Ale prohlásil, že budu muset, pokud neomezím počet koktejlů na tři sidecary týdně!“

– 75 –

Že jí na to vždycky skočím.

„Grandmere,“ oslovila jsem ji, „jdi pryč. Hned.“

Zamračila se na mě.

„Víš, Amélie,“ pronesla, „jestli tvůj otec tyhle volby prohraje, zabije ho to. Vím, že bude pořád kníže Genovie a tohle všechno, ale nebude už vládnout, a za to, mladá dámo, nemůže nikdo jiný než ty.“

Zoufale jsem zachroptěla: „VEN!“

Teprve potom mě poslechla a zachmuřeně zamumlala pozdrav Larsovi a recepční, kteří sledovali naši výměnu názorů s upřímným pobavením.

I když nechápu, co na tom bylo tak zábavného.

Podle mě nepřipadá Grandmere jako nic neobvyklého využít bývalého přítele, aby člověk přeskočil všechny čekatele a dostal se do čela seznamu (jako kdyby Michael vůbec nad něčím takovým uvažoval) a získal pro svou nemocnici přístroj v ceně milionu dolarů.

Ale přestože sdílíme jistou část genů, já nejsem jako moje babička.

V NIČEM.

– 76 –

Pátek 28. dubna,

v limuzíně cestou z ordinace dr. T.

Doktor Tzwoc nedával jako obvykle najevo soucit s mými problémy.

Tvářil se, jako bych si za to všechno mohla sama.

Proč nemůžu mít normálního, milého terapeuta, který se bude ptát: „A jak jste se přitom cítila?“ a zásobovat mě antidepresivy?

Takového, k jakým chodí všichni lidi ze školy?

Ale ne. Zrovna já musím ze všech psychologů na Manhattanu vyfasovat toho, který nevěří na psychofarmaka. A který si myslí, že všechno, co se mi stalo (aspoň v poslední době) je jen moje vina, protože si nedokážu čestně přiznat vlastní pocity.

„Takže můj kluk mě nepozval na maturitní ples kvůli tomu, že si neumím čestně přiznat svoje pocity?“ zeptala jsem se ho.

„A až tě pozve,“ doktor Tzwoc vždycky odpovídal na otázku otázkou, „odpovíš mu ano?“

„Ehm,“ rozpačitě jsem se ošila. (Ano! Čestně si přiznávám, že se při téhle otázce cítím rozpačitě! Náhodou!) „Já tam vlastně jít nechci.“

„Myslím, že sis odpověděla sama,“ prohlásil doktor a oči se mu za skly brýlí zaleskly uspokojením.

A to má jako znamenat co? Jak mi to má pomoct?

Něco vám řeknu: nepomáhá to.

A víte co ještě? Já to klidně vyslovím: Terapie už mi nepomáhá.

Totiž, aby nedošlo k omylu. Byly doby, kdy mi pomáhala, tenkrát, když mi doktor Tzwoc vyprávěl o spoustě koní, které má na ranči, a tak mě dostával z deprese a pomáhal mi vyrovnat se s tím vším, co se dělo s mým tátou a Genovií, a s těmi pomluvami, že naše rodina úmyslně tajila deklaraci princezny Amélie. Nemluvě o tom, že mi pomohl zvládnout zkoušky a přijímačky a vyrovnat se se ztrátou Michaela a Lilly a tím vším.

Ale asi proto, že už nejsem v depresi a pod tlakem (víceméně), nebo taky proto, že doktor Tzwoc je dětský psycholog a já už nejsem dítě (teda nebudu od pondělka), jsem teď připravená přestřihnout šňůru. Proto máme první týden v květnu poslední terapii.

– 77 –

No nic.

Zeptala jsem se doktora Tzwoka, co mám dělat s výběrem školy a s požadavkem Grandmere, aby Michael prodal jednu CardioArm Genovii ještě před volbami do parlamentu, a jestli mám lidem povědět, že jsem napsala Výkupné za mé srdce.

A doktor Tzwoc, místo aby mi odpověděl, začal vykládat zdlouhavý příběh o kobylce Sugar, kterou koupil od chovatele, a ten mu tvrdil, že to bude skvělý kůň. A doktor Tzwoc taky viděl, že je to skvělý kůň.

Na papíře.

I když podle papírů byla Sugar fantastická, doktor T. se na ní nikdy nedokázal pohodlně usadit, a jezdilo se mu na ní hrozně špatně. Nakonec ji musel prodat, protože to vůči Sugar nebylo fér, když on se jí vyhýbal a jezdil jen na jiných koních.

Vážně – co má tohle společného se mnou?

A taky mi už ty koňské historky lezou tak na nervy, že se mi chce začít vřískat.

A pořád nevím, kam půjdu do školy a co mám dělat s Džejpím (nebo Michaelem) nebo jak mám všem přestat lhát.

Třeba bych prostě mohla všem povědět, že chci psát romance?

Totiž, já vím, že se takovým věcem všichni posmívají (dokud si něco takového nepřečtou). Ale co mi na tom záleží? Princeznám se taky všichni posmívají. Na to už bych mohla být zvyklá.

Ale… co když si lidi tu knížku přečtou a budou si myslet, že je to… já nevím…

O mně?

Protože to není. Já vůbec nevím, jak se střílí šíp z luku (i když jsem to podle těch filmů o mém životě měla dělat).

Jak může někdo pojmenovat koně Sugar? Není to trochu klišé?

– 78 –

Pátek 28. dubna, 7 večer, můj pokoj

Vážená paní Delacroix,

děkujeme za Váš rukopis. Po bedlivém zvážení jsme dospěli k názoru, že Výkupné za mé srdce není pro naše vydavatelství v současné době tím pravým titulem. S pozdravem Pembroke Publishing

Další odmítnutí!

Copak se všechna nakladatelství pomátla? Proč nikde nechtějí vydat mou knížku? Já vím, že to není zrovna Vojna a mír, ale už jsem viděla horší. Mnohem horší! Chci říct, že v mé knížce aspoň nejsou sexuální robotky a tak.

Ale zase, kdybych do toho sexuální robotky dala, třeba by to někdo vydal. Jenže teď už to nejde. Je pozdě, a stejně by to bylo historicky mimo. Nebo tak něco.

Ale stejně. Doma je blázinec. Babí s dědou bydlí tentokrát v hotelu Tribeca Grand a hlavním záměrem je zajistit, aby strávili s mamkou a panem G. tak málo společného času, jak jen to jde. Takže jsme jim naplánovali výlety: na Ellisův ostrov, ostrov Svobody, do Malé Itálie, do Harlemu, do Metropolitního muzea, Muzea voskových figurín madame Tussaud, do Ripleyho muzea kuriozit a do Světa M&M (poslední tři akce na jejich vlastní žádost).

Samozřejmě, že babí s dědou chtějí navštívit taky mě a Rockyho (hlavně Rockyho), ale mamka pořád tvrdí: „Na to bude ještě spousta času.“ Jsou tady jen na tři dny. Jak by mohli stihnout všechny výlety, moji oslavu narozenin a ještě návštěvu u nás, to je tajemství, které zná jen mamka.

Sakra. Píše mi Tina.

Romance: Takže se zítra sejdeme na rohu Broadwaye a 168. V půl 2. Ten darovací obřad, nebo co to, je začíná ve 2, takže budeme mít dost času najít si dobrá místa, abychom viděly Michaela zblízka.

– 79 –

Čemu z mého prohlášení, že tam nejdu, ty holky pořád nerozumí?

TLouie: To zní dobře!

To není lež. Protože to, co Tina píše, zní fakt dobře. A bude smutné a tak, až budou stát všechny na rohu Broadwaye a 168. beze mě. Jenže nikdo netvrdí, že život je fér.

Romance: Počkat… Mio, přijdeš, viď? Slib mi to!

Páni. Jak to uhodla????

TLouie: Ne. Už jsem vám to řekla.

Romance: Mio, ty musíš přijít! Když tam nebudeš, jeto všechno k ničemu!

Totiž, copak nejsi aspoň trošku zvědavá na to, jak Michael po té dlouhé době vypadá? A jestli mu na tobě – ale teď vážně – pořád záleží? Víš, TÍM

způsobem?

Panebože. To sem musela vtáhnout zrovna tohle?

TLouie: Tino, já už mám kluka, který mě miluje a kterého miluju já. A vůbec, jak bych mohla poznat, jestli na mně Michaelovi pořád záleží TÍM

způsobem jen z toho, že ho uvidím na nějaké veřejné akci?

Romance: To poznáš. Prostě poznáš. Vaše oči se setkají uprostřed místnosti a budeš to vědět. Takže – co si vezmeš na sebe????

Naštěstí mi zrovna zavolal Džejpí. Už skončil se zkoušením hry a chce zajít na suši do Modré stuhy. Využil styků svého otce a podařilo se mu tam zamluvit stůl pro dva, což je v pátek v tuhle hodinu už doslova nemožné. A chce vědět, jestli se k němu přidám a dám si křupavého lososa a dračí rolku.

Vedle toho mám na výběr zbytky pizzy od včerejška nebo dva dny staré těstoviny se sezamovými semínky ze Sonových nudlí.

Nebo bych mohla zajít za Grandmere do jejího opraveného apartmá v Plaze, dát si s ní a Vigem salát a podílet se na plánování mého večírku.

– 80 –

Hm, co si vybrat? Je to tak těžké…

No dobře… možná, že Džejpí tuhle příležitost využije, aby mě pozval na ples… třeba strčí pozvánku do ústřice nebo pod kousek mořské řasy, nebo tak něco.

Ale jsem ochotná to riskovat, protože tak aspoň můžu skoncovat s konverzací s Tinou.

TLouie: Promiň, jdu ven s Džejpím. Napíšu potom!

– 81 –

Sobota (už) 29. dubna,

Něco po půlnoci, můj pokoj

Ukázalo se, že jsem si nemusela dělat starosti s tím, že by mě Džejpí dneska večer pozval na ples. Byl vyčerpaný ze zkoušky. A taky zoufalý. Skoro celou dobu si stěžoval na Stacey. A taky na to nejspíš pořád myslel.

A po večeři jsme měli jiné starosti. Je zvláštní, že kamkoli si vyrazím s Džejpím, objeví se tam paparazzi. To se mi na schůzkách s Michaelem nikdy nestávalo.

Asi to bude tím, že je rozdíl chodit s obyčejným vysokoškolákem (což byl tehdy Michael), a se synem bohatého divadelního producenta, jako je Džejpí.

No prostě, sotva jsme vyšli z Modré stuhy, začaly blýskat fotoaparáty. Nejdřív mě napadlo, že je tam někde asi Drew Barrymoorová se svým posledním chlapečkem na hraní, a rozhlížela jsem se po ní.

Ale pak se ukázalo, že všichni si fotí MĚ.

Nejdřív to bylo fajn, i když… ne, nic. Měla jsem na nohou nové boty od Christiana Louboutina, takže jsem se cítila dobře. Je to, jak říká Lana: Když má holka na nohou jeho výtvor, nic jí nemůže ublížit (plytké… ale pravdivé).

Ale pak někdo z nich zaječel: „Princezno, jaké je to vědět, že váš otec už brzy prohraje volby? A že princ René, který nikdy nezapnul ani mandl, bude řídit celou zemi?“

Nechodila jsem celé čtyři roky na hodiny princeznování (no, s přestávkami) pro nic za nic. Takže jsem na to byla připravená.

Odpověděla jsem: „Bez komentáře.“

Ale i to byla chyba, protože jakmile člověk řekne aspoň něco, jako by je to jen vydráždilo, takže dorážejí ještě víc. Snažili jsme se s Džejpím a Larsem jít k našemu domu, což je od Modré stuhy jen dva bloky, a proto jsme se nenamáhali s limuzínou. Jenže paparazzi nás obklopili, takže jsme nemohli jít rychle, zvlášť ne já v těch botách, které mají dvanácticentimetrové podpatky, a já si chůzi v nich ještě – 82 –

moc nenazkoušela a potácela jsem se na nich tak trochu jako na chůdách.

Proto s námi novináři bez problémů drželi krok, i když mě Džejpí z jedné a Lars z druhé strany postrkovali kupředu.

„Ale váš otec v odhadu volebních výsledků zaostává!“ vykřikl na mě jeden z „reportérů“. „No tak. To přece musí bolet. Zvlášť když je to vaše vina – kdybyste byla zticha, nic takového by se nestalo.“

Páni! Tihle chlápci jsou ale brutální. Až na to, že politice moc nerozumějí.

„Udělala jsem to pro lid Genovie,“ pronesla jsem a snažila se mít na tváři ten umělohmotný úsměv, jak mě ho pořád učila Grandmere.

„A teď, jestli dovolíte, se snažíme dostat domů…“

„Jo, lidi,“ potvrdil Džejpí, zatímco Lars jen rozhalil plášť tak, aby byla vidět zbraň. Ne že by tohle paparazzi někdy odradilo, protože moc dobře věděli, že je Lars nezastřelí (i když párkrát do nich dost tvrdě vrazil ramenem). „Nechte ji na pokoji, jo?“

„Ty jsi její kluk, co?“ ověřoval si jeden papík. „Abernathy-

Reynolds, nebo Reynolds-Abernathy?“

„Reynolds-Abernathy,“ odpověděl pohotově Džejpí. „Přestaňte se na nás tlačit!“

„Ale lid Genovie zřejmě dává přednost smaženým cibulovým kroužkům,“ poznamenal další. „Viďte, princezno? Jak se při tom cítíte?“

„Mám trénink ve speciální technice, díky níž ti pošlu nosní přepážku do mozku jediným úderem hranou dlaně,“ informoval Lars paparazza. „Jak se pak budeš cítit ty?“

Vím, že už bych na to měla být zvyklá. Že jsou lidé, které tohle potkává v mnohem větší míře. Chci tím říct, že mě aspoň „tisk“

nechává chodit do školy a z ní v relativní anonymitě.

Ale stejně. Někdy…

„Je pravda, že na váš pondělní večírek si sir Paul McCartney přivede Denise Richardsovou?“ zavolal další reportér.

„Je pravda, že tam bude princ William?“

„A co váš bývalý přítel?“ zaječel třetí hlas. „Když je teď zpátky…“

– 83 –

V tu chvíli mě Lars hodil do taxíku, který k nám přivolal, nasednul ke mně a nařídil taxikáři, aby nás svezl párkrát kolem SoHo, než se zbavíme všech paparazzi (kteří už vzdali číhání u našeho domu, kde je všichni obyvatelé, včetně mamky, pana G. i mě, pravidelně bombardovali z výšky vodními melouny).

A já si říkala, díky bohu, že má Džejpí tolik starostí se svou hrou, protože nejspíš ani netušil, o čem ten poslední paparazzo mluví.

Džejpí už si neprohlížel upozornění Googlu na zprávy o mně (nebo o Michaelu Moscovitzovi), stejně jako si už nevzpomínal, že se má nasnídat. Jo. Takhle špatné to s ním bylo.

Když jsme se dostali domů, nebylo tam nikde vidět žádné reportéry (mamka míří perfektně, takže už je asi nebavilo být pořád olepení melounovou šťávou).

A Džejpí se zeptal, jestli může jít nahoru.

Věděla jsem, že to řekne, samozřejmě. A taky jsem věděla, že mamka a pan G. už budou spát, protože před víkendem chodili vždycky brzo do postele, jak byli unavení po celém pracovním týdnu.

Ale to poslední, co se mi po tom zážitku s paparazzi chtělo, bylo plížit se do mého pokoje s mým klukem.

Jenže Džejpí mi připomněl (šeptem, aby to Lars neslyšel), že už jsou to věky, co jsme byli naposledy spolu sami. Kvůli jeho zkouškám a mým hodinám princeznování.

A tak jsem se ve vestibulu rozloučila s Larsem a vzala Džejpího nahoru. Přece jen, BYL milý, jak mě chránil před těmi novináři a vůbec.

A nechal mi tu křupavou lososí kůžičku, i když jsem věděla, že mu taky chutná.

Cítím se hrozně, že mu pořád tak lžu. Vážně, cítím.

Úryvek z rukopisu Daphne Delacroix: Výkupné za mé srdce „Varuju vás: nehýbejte se!“ nařídil maličký útočník za Hugovými zády.

Hugo už chvíli obdivoval drobné chodidlo, tu jedinou část z jejího těla, kterou měl zatím šanci vidět. Teď si pomyslel, že by se měl – 84 –

omluvit. Ta dívka má jistě právo se zlobit: přišla se sem ve vší nevinnosti vykoupat, ne se nechat okukovat. I když si vychutnával, jak se její oblé tělo tisklo k jeho zádům, nevychutnával si její hněv. Radši by měl to kurážné děvče uklidnit a doprovodit ji na Stephensgate.

Tam si aspoň může být jistý, že ta malá už nebude vyskakovat mužům na záda, a nezaplete se tak do maléru.

„Prosím vás co nejsnažněji za prominutí, demoiselle,“ začal.

Doufal, že hovoří dostatečně kajícným tónem, i když pro něj bylo dost obtížné potlačovat smích. „Vyrušil jsem vás při tak soukromé činnosti a za to vás musím požádat za odpuštění…“

„Myslela jsem, že jste prosťáček, ale netušila jsem, že až tak hloupý,“ zazněla dívčina překvapivá odpověď. Huga udivilo, že její hlas je stejně prostoupený pobavením jako jeho.

„Chtěla jsem, abyste mě viděl,“ dodala samozřejmým tónem. Nůž bleskurychle zmizel z jeho krku. Dívka ho uchopila za zápěstí a svázala mu je za zády dřív, než si Hugo vůbec stačil uvědomit, co se děje.

„Teď jste můj vězeň,“ oznámila mu Finnula Craisová s očividným uspokojením někoho, komu se zdařilo dílo. „Jestli chcete získat svobodu, musíte za ni zaplatit. A štědře.“

– 85 –

Sobota 29. dubna

10 dopoledne, můj pokoj

Od chvíle, kdy jsem se vzbudila, myslím jen na to, co vykřikl ten reportér… že táta prohraje volby a bude to jen moje vina.

Já vím, že to není pravda. Totiž, je pravda, že máme volby.

Ale ne, že je to moje vina.

A pak jsem si přirozeně vzpomněla, co říkala Grandmere v ordinaci doktora Tzwoka. Jak by pomohlo, kdybychom se mohli dostat k té Michaelově robotické paži. Táta by pak zase získal nad Reném náskok.

Já vím, že je špatné takhle uvažovat. V Genovii potřebujeme CardioArm proto, abychom mohli líp zachraňovat životy našich občanů.

CardioArm v Královské genovijské nemocnici by nepovzbudila ekonomiku ani nepřivedla do Genovie turisty ani nezvedla tátovy volební preference, jak zřejmě Grandmere věří. Ale pomohla by občanům naší země, kteří jsou nemocní. Nemuseli by cestovat do zahraničí, protože by mohli získat šetrnou chirurgickou péči přímo u nás doma. Ušetřilo by jim to čas i peníze.

Plus, jak stálo v tom článku, by se rychleji uzdravovali. Protože je CardioArm tak přesná.

Já netvrdím, že kdybychom ji měli, lidi by volili spíš tátu. Jen tvrdím, že by nám to pomohlo. Byla by to ta správná věc, jakou by princezna mohla vykonat pro svůj lid.

A netvrdím, že bych tam dneska chtěla jít, abych se zase dala dohromady s Michaelem. Totiž, i kdyby mě chtěl, jako že rozhodně nechce, protože se už posunul v životě dál, což je zřejmé z toho, že je už nějakou dobu na Manhattanu, a vůbec se mi neozval. Ani mi to nenapsal do e-mailu.

Jenom si myslím, že bych zřejmě měla jít na Kolumbijskou univerzitu na tu akci. Protože to by princezna měla udělat pro svůj lid. Získat pro něj nejdokonalejší dostupnou lékařskou techniku.

Ale jak to mám udělat, abych nevypadala jako největší vyčůránek na světě, to nemám ponětí. Přece za ním nemůžu přijít a říct: „Ehm, – 86 –

Michaeli, vzhledem k tomu, že jsme spolu kdysi chodili, i když jsem se k tobě chovala hrozně, mohl by sis posunout Genovii nahoru na seznamu čekatelů a prodat nám hned jednu tu ruku? Tady je šek.“

Jenže předpokládám, že tak nějak to asi budu muset provést.

Protože součástí toho, když je člověk princeznou, je v pravou chvíli spolykat hrdost a obětovat se pro svůj lid i za cenu nejvyššího osobního pokoření.

A stejně mi ještě něco dluží za Judith Gershnerovou. Teď už chápu, proč mi tenkrát neřekl, že s ní spal, než jsme spolu začali chodit. Protože věděl, že ještě nejsem dost zralá, abych si s takovou informací dokázala poradit.

A měl pravdu: nebyla jsem.

Možná je odporně manipulativní vytahovat na Michaela náš bývalý vztah, abych ho přiměla přeskočit jiné čekatele na dlouhém seznamu zájemců o CardioArm – ale tady jde o Genovii.

A je mou královskou povinností udělat pro svou zemi, co se dá.

Nestrávila jsem čtyři roky s hřebínkem korunky zapíchnutým do hlavy pro nic za nic, víte.

A nenaučila jsem se od Grandmere jen to, která ze lžic je na polívku.

Radši bych měla zavolat Tině.

– 87 –

Sobota 29. dubna, tři čtvrtě na 2,

Lékařský ústav Kolumbijské univerzity,

Nemocniční pavilon Simona

a Louise Templemanových

Tohle. Byl. Ten. Nejhorší. Nápad. Na. Světě.

Vím, že když jsem se dneska ráno vzbudila, měla jsem v hlavě nějakou vznešenou představu, že dělám něco důležitého pro lid Genovie.

A připouštím, nějakým zvráceným způsobem i pro tátu.

Ale ve skutečnosti… je to šílenství. Chci říct, že je tady celá Michaelova rodina! Všichni Moscovitzovi! Dokonce i babička! Jo – je tady i Nana Moscovitzová.

Stydím se. Stydím se tak, že snad umřu.

Sice jsem holky donutila posadit se až do úplně poslední řady (ochranka se tady dost fláká: pustili nás dovnitř všechny, i když jsme měly jen dva novinářské průkazy), kde nás snad nikdo z nich nemůže zahlídnout (i když Lars a Tinin bodyguard Wahim jsou tak vysocí, že není moc šancí, aby je někdo přehlédl. A tak jsem je přiměla počkat venku. Zuří na mě, ale co jsem měla dělat? Nemůžu riskovat, že by si jich Lilly všimla.)

Já vím: šla jsem sem kvůli tomu, abych si s Michaelem promluvila.

Jenže já nevěděla, že tady bude Lilly! Což bylo ode mě neuvěřitelně hloupé. Mělo mi to dojít, jasně. Že Michaelova rodina (včetně jeho sestry, která přivedla Kennyho, totiž Kennetha, a ten má OBLEK… a Lilly má šaty… a vyndala si všechny piercingy, takže jsem ji málem nepoznala) se takové důležité a prestižní události pochopitelně zúčastní.

Jak mám jít za Michaelem a mluvit s ním, když u toho bude Lilly? Je pravda, že už si nejdeme po krku, ale taky už rozhodně nejsme kamarádky. To poslední, co teď potřebuju, je oživení stránky nenavidimthermopolisovou.com.

– 88 –

Což by Lilly rozhodně udělala, kdyby měla pocit, že chci využít jejího bratra, abych, ehm, získala pro svou zemi CardioArm, nebo tak něco.

Lana tvrdí, že s tím moc nadělám, a že bych měla prostě jít za Moscovitzovými a pozdravit je. Lana tvrdí, že má přátelské vztahy se všemi rodiči svých bývalých kluků (což je vzhledem k Lanině aktivitě asi tak polovina obyvatel Upper East Side), i když jejich syny zneužívala k sexu i horším věcem (… to jako k čemu? Co může být horšího než zneužívat kluka kvůli sexu? Radši to nechci vědět.

Lana nás s Tinou vloni vzala do sexshopu Pink Pussycat Boutique, protože tvrdila, že potřebujeme přivzdělat, a já si tam koupila masážní podložku Hello Kitty. A radši nechtějte vědět, co si koupila Lana.)

Ale Lana nikdy nechodila s žádným klukem tak dlouho jako já s Michaelem. Ani nebyla nejlepší kamarádka se sestrou někoho z nich, nebo je proti sobě nepopudila tak, jako já Lilly. Takže jít za nimi na veřejnosti a hlaholit: „Dobrý den, jak se máte?“ není pro Lanu zase tak těžké.

Já na druhou stranu nemůžu jít za Michaelovými rodiči a říct: „Dobrý den, doktorko Moscovitzová a doktore Moscovitzi. Jak se vede? Pamatujete se na mě? Já jsem ta holka, co se k vašemu synovi zachovala jako naprostá kráva a co se kamarádila s vaší dcerou. A nazdar, babičko Nano. Pamatujete na tu rugalu, co jste nám pekla?

Mňam, to byla dobrota! Tak si to tady hezky užijte.“

No prostě, ta darovací akce vypadala dost bombasticky (naštěstí pro mě, protože tady byly takové davy lidí, že mě si nikdo nevšimnul). Byli tam novináři úplně odevšad, od Moderní anestézie po Svět počítačů. Měli tam studený bufet a kolem se míhala spousta vychrtlých hostesek v červených šatech, které roznášely skleničky šampaňského.

Po Michaelovi nebylo zatím ani stopy. Nejspíš je někde ve VIP salonku a některá z hostesek ho masíruje. Tak to přece dělají miliardáři, než věnují sponzorský dar své alma mater. Teda aspoň myslím.

Tina říká, že mám přestat psát do deníku a dávat pozor pro případ, že by se Michael vynořil (té mé teorii s masírováním od – 89 –

vyzáblé hostesky nevěří). Taky si myslí, že sluneční brýle a baret ke mně jen přitahují pozornost a že to není dobrý převlek.

Ale jak to Tina může vědět? Jí se nic takového ještě nestalo.

Ona…

Ach.

Pane.

Bože.

Michael zrovna vešel. Nemůžu dýchat.

– 90 –

Sobota 29. dubna, 3 odpoledne,

Lékařský ústav Kolumbijské univerzity,

dámské toalety

Jo. To jsem podělala.

Vážně… vážně podělala.

Jenže on… Vypadal tak neuvěřitelně skvěle.

Nevím, co to tam v zámoří dělal… jestli bojoval s mnichy v Himalájích jako Christopher Bale v sérii o Batmanovi, jak si myslí Lana. Trisha je toho názoru, že za to může staré dobré zvedání činek.

A Shameeka prohlásila, že to musela být kombinace posilování a aerobního tréninku.

A Tina, že ho „prostoupilo čiré kouzlo osobnosti“.

Ať to bylo, co chtělo, Michael má teď ramena široká jako Lars, a dost pochybuju, že by mu k tomu pod oblekem Hugo Boss pomáhalo ramenní pouzdro na pistoli, jak si myslela Lana.

A má účes jako dospělý muž, a jeho ruce mi bůhvíproč připadaly taky veliké, a taky na něm nebyla znát žádná nervozita, když přišel na pódium, aby si potřásl rukou s doktorem Arthurem Wardem.

Vypadal úplně nenuceně, jako by před stovkami lidí řečnil běžně!

Což asi dělá.

A usmíval se a díval se posluchačům do očí, jak mně pořád připomíná Grandmere, že to mám dělat. Neměl žádné kartičky s poznámkami ke svému projevu, uměl ho celý zpaměti (jak mi taky Grandmere vždycky připomíná).

A mluvil zábavně a chytře, a já si sundala baret i sluneční brýle, abych na něj viděla líp, a moje vnitřnosti se pomalu tavily a já věděla, že jsem udělala tu nejhorší chybu svého života, když jsem sem přišla. Nejhorší.

Protože při tom pohledu na něj mi došlo, jak moc bych si přála, abychom se nikdy nerozešli.

Ne snad, že bych nemilovala Džejpího a tak…

Jen bych si tak přála… já… Ani nevím.

Vlastně vím. Přála bych si, abych sem nikdy nevkročila! V tu chvíli, kdy Michael začal mluvit a děkoval všem, kdo ho – 91 –

podporovali, a popisoval, jak ho napadlo založit společnost Pavlov Surgical (já už věděla, proč se tak jmenuje – po Michaelově psovi Pavlovovi, což je prostě miláček), že za ním po akci v žádném případě nemůžu jít. Ani kdyby tam nebyli Moscovitzovi a Lilly a Nana.

Ani kvůli genovijskému lidu ne. Nikdy. V žádném případě.

Protože jsem si vůbec nevěřila, že bych za ním dokázala jít a mluvit s ním, místo abych se mu vrhla kolem krku a přitiskla své rty na jeho a vrazila mu jazyk do pusy jako Finnula Hugovi ve Výkupném za mé srdce.

Já vím! Mám kluka! Kterého miluju! Až na to, že… no… je tady ta Další věc.

A tak jsem si říkala, fajn, nic se neděje, jsme v poslední řadě, prostě se vytratíme, jen co Michael skončí s projevem.

Vážně jsem si myslela, že to projde. Lars byl pořád v hale s Wahimem, i když občas jsem ho viděla nakukovat dovnitř (a vždycky se na mě ošklivě podíval, což se naučil od Grandmere).

Tady nás stejně nemohl nikdo unést, ledaže by se Lana a Trisha někam vytratily s někým z těch novinářů, co seděli kolem nás. Ale nebyl tam žádný hezký, takže to nevypadalo moc pravděpodobně).

Ale pak začal Michael představovat další členy svého týmu CardioArm, kteří mu pomáhali při výzkumu a uvedení ruky na trh a já nevím při čem…

A byla mezi nimi jedna krásná holka, Midori, a ta když vyšla na jeviště, tak Michaela objala tím způsobem, že z toho bylo jasné…

totiž, mně bylo jasné…

Prostě že spolu chodí. A v tu chvíli mi ovesná kaše s rozinkami, kterou jsem měla k snídani, vyletěla až do krku.

Což nedávalo žádný smysl, protože jsme se rozešli už dávno, a taky, jak už jsem se několikrát zmínila, JÁ MAM KLUKA.

Tina to láskyplné objetí viděla taky. Otočila se ke mně a šeptla: „Určitě jsou jen kamarádi a kolegové. Vážně, s tím si nedělej starosti.“

A já na to zašeptala: „No jasně. Všichni kluci v práci naprosto ignorují kolegyně v mikromini.“

– 92 –

Na to už Tina odpovědět nedokázala. Protože Midorina miniaturní sukýnka vypadala stejně neodolatelně jako ta holka. A že by to s muži v místnosti nic nedělalo? Ha HA.

Potom Michael předvedl svou CardioArm – byla větší, než jsem si ji představovala –, a když všichni tleskali, sklonil svou tmavou hlavu a vypadal přitom rozkošně skromně.

A pak ho doktor Ward překvapil tím, že mu předal čestný doktorát Kolumbijské univerzity.

A zase všichni tleskali, a na jeviště vyšli doktor a doktorka Moscovitzovi s Nanou a Lilly (Kenny – totiž Kenneth – se držel zpátky, než na něj Lilly mávla, aby se k nim přidal, což on po dlouhém váhání udělal, když Lilly pořád mávala a nakonec si panovačně dupla nohou, a lidi to rozesmálo, protože nevěděli, že tohle dělá často), a celá rodina se objímala, a já…

Já začala bulet.

Ne kvůli tomu, že Michael má holku, nebo kvůli něčemu podobně plytkému.

Ale protože to bylo tak dojemné, vidět je tam, jak se všichni objímají – rodina, kterou jsem znala od maličká, a která toho měla tolik za sebou, když se doktor a doktorka Moscovitzovi skoro rozvedli (ale teď se zase dali dohromady), a když Lilly měla ty svoje psychopatické záchvaty a Michael odjel do Japonska, aby tam tvrdě pracoval, a… … a teď jsou tak šťastní. Bylo to prostě… dojemné.

Nádherný okamžik úspěchu a triumfu a štěstí.

Zatímco já seděla v publiku a šmírovala je. Protože jsem chtěla Michaela využít, získat od něj něco, co… no, co moje země potřebuje, ale já si to nezasloužím. Totiž, moje země může přece počkat. Jako všechny ostatní.

Takže jsem měla pocit, jako bych se někomu vetřela do soukromí a neměla žádné právo tady sedět. Což jsem taky neměla. Byla jsem tady na cizí novinářský průkaz.

Takže nastal čas zvednout kotvy.

Podívala jsem se na ostatní holky – teda pokud jsem přes slzy vůbec něco viděla – a řekla: „Jdeme.“

„Vždyť jsi s ním ještě nemluvila!“ vyhrkla Tina.

„A taky nebudu,“ prohlásila jsem.

– 93 –

Když jsem to vyslovila, došlo mi, že takhle se chová princezna.

Nechá Michaela na pokoji. Protože on je teď šťastný. Nepotřebuje, aby se mu do života pletla bláznivá neurotička, jako jsem já. Má tu sladkou Midori Mikromini… A jestli ne ji, tak někoho podobného.

Poslední věc, kterou potřebuje, je prolhaná autorka historických romancí. Jo, a navíc princezna.

Která má mimochodem přítele.

„Vytratíme se postupně,“ zavelela jsem holkám. „Já jdu první a musím si skočit na záchod.“ Věděla jsem, že tohle všechno musím zapsat, dokud to mám čerstvě v paměti. A taky si musím opravit oční linky a řasenku, protože jsem si je obrečela. „Sejdeme se na rohu Broadwaye a 168.“

„To mě štve,“ zavrčela Lana, která nemá potíže s tím, že by si neuměla čestně přiznat svoje pocity.

„Čeká tam limuzína,“ připomněla jsem. „Zvu vás do Pinkberry.“

„Do Pinkberry, to zrovna,“ ušklíbla se Lana. „Pozveš nás k Nobuovi.“

„Dobře,“ souhlasila jsem.

A vytratila se na toalety. Nejdřív jsem si u zrcadla upravila mejkap, a teď sedím v kabince a píšu.

Takhle je to lepší, vážně. Nechat ho jít. Teda ne, že bych ho nenechala jít už dávno, jenom… prostě, tohle je prostě to nejlepší, co můžu udělat, i když Grandmere by s tím asi nesouhlasila. Ale takhle se chová pravá princezna. Moscovitzovi vypadali tak šťastně.

Dokonce i Lilly. A ta nikdy nevypadá šťastně.

No, asi bych měla jít, aby na mě ostatní nemuseli moc dlouho čekat. Mám pocit, že Lars má dneska sto chutí mě doopravdy zastřelit. A…

Hej, tyhle boty znám.

Ale ne.

– 94 –

Sobota 29. dubna, 4 odpoledne,

v limuzíně cestou domů

Ale jo.

Lilly. Byla to Lilly.

V kabince vedle mě.

A určitě poznala moje boty Mary Jane s platformovou podrážkou.

Ty nové od Prady, ne ty staré, které před dvěma lety tak nelítostně napadla na stránce nenavidimthermopolisovou.com.

A hned zareagovala. „Mio? To jsi ty? Zdálo se mi, že jsem v hale zahlídla Larse…“

Tak co jsem měla dělat? Nemohla jsem tvrdit, že to nejsem já. Že jo.

Tak jsem vylezla a Lilly už stála venku. Vypadala naprosto zmateně, v očích takový ten výraz: Co ty tady děláš?

Naštěstí jsem si za dobu, co jsem seděla v publiku, stačila pro tyhle případy připravit věrohodnou historku.

Velká lež Mii Thermopolisové číslo šest.

„Jé, ahoj, Lilly,“ prohodila jsem. Nenucenost sama. I když jsem měla kompletní mejkap, vyfoukané vlasy, svůj nejlepší top Nanette Lepore a černé legíny s krajkovým lemem. Ale tvářila jsem se, že tak chodím běžně. „Gretchen Weinbergerová nemohla přijít na tiskovku, a tak mě poprosila, abych ten článek o Michaelově daru napsala za ni.“ Dokonce jsem vytáhla z kabelky Gretcheninu presskartu a zamávala s ní před Lilly, abych svou další kolosální lež podpořila.

„Doufám, že ti to nevadí.“

Lilly se zadívala na průkaz. Potom nahoru na mě (protože jsem stejně byla o patnáct čísel vyšší než ona, i když měla boty na podpatku. Jenže já zase měla ty platformy). Nelíbilo se mi, jak se na mě dívá. Jako by mi nevěřila.

A bylo už moc pozdě, když jsem si vzpomněla, jak Lilly vždycky dokázala poznat, že lžu. Protože se mi rozšířily nosní dírky.

I když od té doby jsem si často zkoušela lhát před zrcadlem a taky před Grandmere, abych to ovládla, protože pro kariéru princezny je nepřijatelné, aby lidi vždycky poznali, když lže. A – 95 –

vlastně i v každé jiné profesi, protože nevinné lži prostě patří k většině pracovních povinností. („Určitě před sebou máte víc než šest měsíců života, nebojte se…“)

A Grandmere tvrdí, že jsem se v tom už hodně zlepšila. (Džejpí taky. Očividně má pravdu, jinak by poznal, že lžu, když říkám, jak mě nevzali na žádnou univerzitu. Nemluvě o bezpočtu dalších lží, které jsem mu navykládala. Za to, že Džejpímu pověděla o mých nosních dírkách, bych Lilly nejradši zabila. Někdy si říkám, jestli mu o mně pověděla ještě něco podobného, co mi Džejpí nikdy neprozradil, že ví.)

Takže jsem si teď byla jistá, že Lilly nemůže poznat, jestli lžu.

Ale pro jistotu jsem dodala: „Doufám, že ti nevadí, že jsem tady.

Snažila jsem se držet celou dobu vzadu, abych nikomu nepřekážela.

Já vím, že pro vaši rodinu je to velká událost, a myslím… myslím, že Michael si vede ohromně.“

To poslední nebyla lež, takže teď už jsem si s nosními dírkami nemusela dělat starosti. Ani trošku.

Lilly na mě přimhouřila oči. Pro jednou je neměla orámované černou tužkou. Vím, že si je tak nenalíčila kvůli Naně, která si myslí, že oční linky nosí jen děvky.

A mně připadalo, že mi chce dát ránu. Opravdu jsem si to myslela.

„Ty o tom chceš vážně napsat pro Atom?“ zeptala se tvrdě.

Snad ještě nikdy v životě jsem se tolik nesoustředila na svoje nosní dírky.

„Jo,“ přikývla jsem. A nebyla to lež, protože jsem vážně měla po návratu domů v plánu napsat čtyři sta slov a odevzdat je v pondělí ráno v redakci. I když se při psaní nejspíš devětsetkrát pozvracím.

Lillyin upřený pohled se nijak nezměnil.

„A to o mém bratrovi jsi myslela vážně?“ zeptala se.

„Samozřejmě,“ odpověděla jsem.

Protože to byla taky pravda.

Lilly mi zírala přímo na nos, přesně jak jsem ji podezírala. Když se moje nosní dírky ani nepohnuly, vypadala, jako by se trochu uvolnila.

– 96 –

A když znova promluvila, šokovalo mě to tak, že jsem málem ztratila řeč.

„To bylo od tebe moc hezké, že jsi přišla. Myslím, že jsi zaskočila za Gretchen,“ pronesla a znělo to upřímně. „A vím, že pro Michaela moc znamená, že jsi sem přišla. Když už jsi tady, musíš ho jít pozdravit.“

V tu chvíli jsem ovesnou kaši málem vyzvracela podruhé. Cože?

„Ehm,“ ucouvla jsem tak prudce, až jsem málem porazila starou paní, která vycházela z vedlejší kabinky. „Ne, díky! To je v pořádku!

Mám už pro článek dost podkladů. A tohle je vaše rodinná akce.

Nechci vás rušit. Vlastně už na mě čeká limuzína. Musím letět.“

„Nechovej se jako idiot,“ vyštěkla Lilly a chytila mě za zápěstí.

Ne takovým tím kamarádským stiskem Ale no tak, nedělej fóry, ale tím panovačným stylem Byla jste dopadena a půjdete s námi, mladá dámo. Připouštím, že mě to trochu vyděsilo. „Jsi princezna, ne?

Můžeš nařídit řidiči, ač čeká, jak dlouho budeš chtít. A jako šéfredaktorka ti říkám, že do článku potřebuješ Michaelovo přímé vyjádření. A taky by ho mrzelo, kdyby zjistil, že jsi tu byla a ani se s ním nepozdravila. A Mio,“ její pohled by v tu chvíli dokázal zmrazit žhavou lávu, „už mu nebudeš ubližovat. Na to já dohlídnu.“

Já že nebudu ubližovat jemu? Hej? Mám jí připomenout, že to byl její bratr, kdo se rozešel se mnou?

Jasně, chovala jsem se jako magor a zasloužila si, aby mě nechal.

Ale stejně.

Co se to tady děje? Má to být nějaké další dějství pomsty za to, co si myslí, že jsem jí provedla? Chce mě zatáhnout před celou rodinu a tam o mně pronést něco pokořujícího, abych se přede všemi – a hlavně před jejím bratrem – musela hrozně stydět?

Možná jo, ale stejně jsem neměla šanci jí vzdorovat, aby to neprovedla. Její stisk byl jako z ocele.

Ale… co když nejde o pomstu? Co když už se Lilly dostala přes to, kvůli čemu na mě dva roky tak zuřila? Třeba to stojí za riziko.

Protože mně Lilly navzdory všemu – třeba navzdory stránce nenavidimthermopolisovou.com – jako kamarádka hrozně chyběla.

Teda aspoň chyběla mi ta Lilly, která se pořád nesnažila mstít za příkoří, co jsem jí údajně způsobila.

– 97 –

Viděla jsem Larsův užaslý výraz, když jsme vyšly z umývárny společně. Vykulil oči, protože věděl moc dobře, že už s Lilly dávno nejsme nerozlučné. A myslím, že její stisk mu tak trochu napověděl, že s ní nejdu úplně z vlastního rozhodnutí.

Zavrtěla jsem na něj hlavou, jako že nemá sahat pro paralyzátor.

Tohle jsem si navařila já, tak si to taky sním. Jestli se mi přestane chtít zvracet.

Všimla si nás taky Tina, kterou jsem viděla v hale, a střelila po nás užaslým pohledem. Lilly ji díkybohu neviděla. Tině spadla čelist, když zaregistrovala Lillyiny prsty kolem mého zápěstí. Asi to vážně nevypadalo moc přátelsky. Tina naznačila palcem a ukazováčkem, jako by si přikládala mobil k uchu – čili: „Zavolej mi!“

Přikývla jsem. Samozřejmě, že jí zavolám.

Zavolám jí a nejdřív jí vyložím svůj názor na to, že mě do tohohle blázince vůbec zatáhla (i když to vlastně bylo moje rozhodnutí zachovat se jako správná princezna, co mě sem přivedlo).

A pak už si jen vybavuju, že mě Lilly táhla Nemocničním pavilonem Simona a Louise Templemanových k pódiu, kde stáli Michael, jeho rodiče, Nana a Kenny – totiž Kenneth – a další lidé z Pavlov Surgical a popíjeli šampaňské.

Měla jsem pocit, že umírám. Vážně.

Ale pak jsem si vzpomněla na to, o čem mě jednou ujistila Grandmere: Hanbou ještě nikdy nikdo neumřel. Od počátku dějin – nula obětí.

Čehož já jsem chodící důkaz. Když mám babičku jako je Grandmere.

Takže jsem měla aspoň vyhlídku, že tyhle strašlivé okamžiky přece jen přežiju.

„Michaeli!“ začala povykovat Lilly, když jsme se ocitly na jevišti. Pustila moje zápěstí a chytila mě za ruku, což bylo vážně zvláštní. Držely jsme se za ruce často, když jsme byly malé a přecházely spolu ulici, protože nás k tomu nutily naše matky – připadalo jim to jako pojistka, že nás nepřejede autobus M1 (i když podle mě by to spíš znamenalo, že nás přejede obě). Lillyina ruka bývala vždycky zpocená a lepkavá od sladkostí.

– 98 –

Teď byla hladká a studená. Ruka dospělé ženy. A to bylo hodně zvláštní.

Michael mluvil se skupinkou Japonců – japonsky. Lilly musela zopakovat jeho jméno ještě dvakrát, než zvedl hlavu a podíval se na nás.

Ráda bych řekla, že když na mně jeho tmavé oči spočinuly, byla jsem chladná a vyrovnaná, i když jsem ho viděla po takové době, a nenuceně jsem se smála a říkala správné věci. Ráda bych řekla, že po tom, co jsem vlastnoručně přinesla demokracii zemi, kde vládl můj rod, napsala čtyři sta stran historické romance a dostala se na každou školu, kam jsem poslala přihlášku (i když asi jen proto, že jsem princezna), jsem první setkání s Michaelem od chvíle, kdy jsem mu hodila do obličeje jeho řetízek s vločkou, zvládla s naprostou grácií a sebejistotou.

Jenže to jsem teda nezvládla. Když se na mě podíval, cítila jsem, že mi celý obličej hoří. A taky jsem si byla jistá, že se podlaha pode mnou rozhoupala a za chvíli mě praští do nosu, protože se mi zatočila hlava.

„Mio,“ pronesl Michael tím svým hlubokým michaelovským hlasem, když se omluvil lidem, se kterými si zrovna povídal. Pak se usmál, a to točení hlavy se mi tak o deset milionů procent zhoršilo.

Byla jsem si jistá, že za chvíli omdlím.

„Ehm,“ vypravila jsem ze sebe. Možná jsem se i usmála. Nevím.

„Ahoj.“

„Mia je tady za časopis Atom,“ vysvětlila mu Lilly, když už ze mě nic víc nevypadlo. Nedokázala jsem nic říct. Připadalo mi to, jako bych se křečovitě držela kmene stromu, který pode mnou podhryzává bobr. „Píše o tobě, Michaeli. Viď, Mio?“

Přikývla jsem. Myslí jako článek? Do Atomu?

No jasně. Co jiného.

„Jak se máš?“ zeptal se Michael. Mluvil na mě. Mluvil na mě přátelským, milým hlasem.

Jenže mně se v hlavě neformovala žádná slova, a už vůbec ne taková, která by sestoupila až k puse. Oněměla jsem, jako ta postava ve filmu Svědectví podle románu Stephena Kinga, kterou hrál Rob Lowe. Až na to, že jemu to přitom aspoň slušelo.

– 99 –

„Proč se Michaela nezeptáš na něco do toho textu, Mio?“ dloubla do mě Lilly. Dloubla mě do ramene. A ne zrovna šetrně.

„Au,“ řekla jsem.

Hele! Slovo!

„Kde máš Larse?“ zeptal se Michael a zasmál se. „Měla by sis dávat pozor, Lilly. Mia většinou cestuje s ozbrojeným doprovodem.“

„Je někde v hale,“ podařilo se mi ze sebe vymáčknout. Konečně!

Věta. Doprovázená roztřeseným smíchem. „A mám se dobře, děkuju.

Co ty, Michaeli?“

Páni! Kdopak to mluví?

„Já skvěle,“ odpověděl Michael.

V tu chvíli se vedle nás objevila jeho matka a spustila. „Miláčku, tenhle pán je z New York Timesů. Rád by s tebou mluvil. Mohl bys na minutku…“ Pak si mě všimla a oči se jí zvětšily. „Ach, Mio.“

Jo. Jasně. Překlad: Ach, to jsi ty, ta holka, co zničila život oběma mým dětem.

A vážně si nemyslím, že to byla jen moje představivost. Protože jen člověk s fantazií Tiny Hakim Baby by ve slovech doktorky Moscovitzové mohl číst: Ach, to jsi ty, ta dívka, na kterou můj syn už dva roky nemůže zapomenout.

Protože jsem viděla Midori Mikromini, věděla jsem, že tenhle případ to nebude.

„Dobrý den, paní Moscovitzová,“ hlesla jsem. „Jak se máte?“

„Výborně, zlatíčko.“ Doktorka Moscovitzová se usmála a naklonila se ke mně, aby mě políbila na tvář. „Už tak dlouho jsem tě neviděla. To je báječné, že jsi přišla.“

„Píšu o tom do školního časopisu,“ vyhrkla jsem, ale už v tu chvíli jsem slyšela, jak neuvěřitelně hloupě to zní. Ale nechtěla jsem, aby jí došel ten pravý důvod, proč tady jsem. „Ale vidím, že toho máte moc. Michaeli, musíš si jít promluvit s New York Times…“

„Ale ne,“ mávl rukou Michael. „To počká.“

„Neblázni!“ Nejradši bych ho popadla a přistrčila k reportérovi z Timesů, jenže to nejde, když už spolu nechodíme. I když bych mu tak ráda položila dlaň na rukáv saka a ucítila, co je pod ním. Což je vážně příšerné, protože JÁ MÁM KLUKA! „Jsou to Timesy! “

– 100 –

„Třeba byste spolu vy dva mohli zajít zítra na kafe, nebo tak něco,“ prohodila nenucené Lilly, za kterou se zvědavě zjevil Kenneth – ha! Konečně správně! „Na soukromé interview.“

Co to dělá? Co to říká? Jako by Lilly najednou zapomněla, jak moc mě nenávidí. Nebo jako by Zlou Lilly, když jsme se nedívali, někdo vyměnil za Dobrotivou Lilly.

„To je nápad,“ ocenil Michael s úsměvem. „Co říkáš, Mio? Máš zítra čas? V kavárně Dante v jednu, hodí se to?“

A než jsem se vzpamatovala, nabyl ve mně vrchu starý dobrý sentiment a já se slyšela, jak přikyvuju: „Hodí se mi to, tak jo, zítra v jednu.“

A pak se Michael otočil k odchodu… Ale na poslední chvíli se ke mně obrátil a dodal: „Jo, a přines s sebou svůj maturitní projekt!

Pořád si ho chci přečíst!“

Panebože.

Myslela jsem, že se v tu chvíli pozvracím na Kennethovy naleštěné lakýrky.

Lilly si toho asi všimla, protože mě šťouchla do zad (zase ne moc jemně) a houkla na mě: „Co je, Mio? Není ti špatně?“

Michael už byl z doslechu, bavil se s tím reportérem, a jeho maminka poodešla stranou, kde se dala do řeči se svým manželem a tchyní. A tak jsem vrhla na Lilly zoufalý pohled a vyhrkla to první, co mi slina přinesla na jazyk Což bylo: „Proč jsi na mě najednou tak milá?“

Lilly otevřela pusu a nadechla se, že něco odpoví. Ale Kenneth ji objal kolem ramen, zamračil se na mě a vybafnul: „Chodíš ještě s Džejpím?“

Zmateně jsem zamrkala. „Jasně.“

„Tak nic,“ odsekl Kenneth a odtáhnul Lilly dál, jako by měl na mě vztek nebo co.

A ona se nebránila.

Což je divné, protože Lilly normálně není typ holky, která by klukovi dovolila, aby se k ní takhle choval. Ani Kennethovi, kterého má vážně ráda. Víc než ráda, vsadím se.

No a to byl každopádně konec mého slavného setkání s Michaelem po dvou letech. Sešla jsem z pódia tak důstojně, jak jsem – 101 –

jen dokázala (trochu pomáhá, když vás podpírá bodyguard), a pak jsme zamířili k limuzíně, kde už čekaly holky, a všechny chtěly slyšet podrobnosti toho, co se stalo. Vyložila jsem jim to, zatímco jsem si zapisovala tohle (i když pár detailů jsem pro jejich verzi samozřejmě vypustila).

Musím je vzít k Nobuovi. Holky vykřikují, že tam ochutnáme všechny druhy suši, co mají na jídelním lístku.

Ale nevím, jestli se dokážu soustředit natolik, abych si vychutnala kulinářské umění šéfkuchaře Matsuhisy, když mi v hlavě pořád bzučí jediná věc: Co mám dělat s tím maturitním projektem, který si chce Michael přečíst?

Vážně. Nechci mluvit jako neurozená, jak mi neustále připomíná Grandmere…

Ale tohle jsem pořádně podělala.

Protože svou knížku Michaelovi ukázat nemůžu. On vynalezl robotickou ruku, která zachraňuje životy lidí. Já napsala historickou romanci. To se prostě nedá srovnávat.

A nemůžu dopustit, aby kluk, který právě dostal čestný doktorát Kolumbijské univerzity (a který měl tolikrát svou ruku pod mým tričkem), četl všechny ty erotické scény.

Protože z toho bych hanbou klidně umřít mohla.

– 102 –

Sobota 29. dubna, 7 večer, můj pokoj

Usoudila jsem, že doktor Tzwoc má pravdu.

Vážně musím přestat tolik lhát. Teda jestli se mám zítra sejít s Michaelem kvůli tomu rozhovoru do školního časopisu (z toho se v žádném případě nemůžu vykroutit, ledaže bych připustila, že jsem tam dneska nebyla z toho důvodu, jak jsem tvrdila. A já prostě za žádnou cenu nemůžu přiznat, že jsem tam ve skutečnosti šla proto, abych ho pumpla o CardioArm… nebo, což zní ještě hůř, abych ho šmírovala se svými rozhihňanými kamarádkami), tak mu musím donést výtisk svého maturitního projektu.

Prostě musím. Jinak to nejde. Michael na to nezapomněl – neptejte se mě, jak to dělá, když je to očividně ten nejzaměstnanější člověk ve vesmíru.

A jestli hodlám před svým bývalým klukem přiznat pravdu o tom, co jsem napsala, pak to musím udělat taky s ostatními lidmi v mém životě, kteří jsou pro mě mnohem důležitější. Jako je moje nejlepší kamarádka a můj současný kluk.

Protože jinak by to nebylo fér. Teda jako, že Michael by věděl pravdu o Výkupném za mé srdce, ale Tina a Džejpí ne.

Rozhodla jsem se, že kousnu do kyselého jablka a dám jim to přečíst všem.

Takže jsem to zrovna poslala Tině. Dneska večer stejně nemám co dělat, protože Džejpí je zase na zkoušce a já hlídám Rockyho, protože mamka a pan G. jsou na schůzi sousedského výboru, kde se řeší důsledky bezuzdného rozrůstání Newyorské univerzity a vymýšlí se, co dělat proti tomu, aby jediní lidé, kteří si budou moct dovolit bydlet ve Village, byli dvacetiletí studenti filmového umění se svěřeneckými fondy.

Poslala jsem Tině kopii svého románu jako přílohu e-mailu: Milá Tino,

doufám, že se na mě nebudeš zlobit, ale víš, jak jsem ti říkala, že moje maturitní práce je o dějinách lisování olivového oleje v Genovii v letech 1254-1650? No, tak to jsem trochu lhala. Ve skutečnosti je to čtyřsetstránková středověká romance Výkupné za mé srdce, která se odehrává v Anglii v roce 1291, o dívce Finnule, která unese rytíře, jenž se – 103 –

vrací z křížové výpravy, a požaduje za něj výkupné, aby měla peníze pro svou těhotnou sestru, aby si mohly koupit chmel a ječmen a vařit pivo (jak se to tehdy dělávalo).

Ale Finnula neví, že ten unesený rytíř je ve skutečnosti její lenní pán.

Ale zase zná tajemství, která nezná ten hrabě.

Posilám ti to v příloze. Nemusíš to číst nebo tak, jestli nechceš. Jenom doufám, že mi odpustíš to lhaní. Cítím se vážně hloupě, že jsem si tak vymýšlela. Ani nevím proč. Asi že jsem se styděla, protože nevím, jestli je ten rukopis dobrý. A taky je tam hodně erotických scén. Vážně doufám, že se mnou budeš i po tomhle kamarádit.

Tvoje Mia

Tina mi zatím neodepsala, ale myslím, že to je proto, že Hakim Babovi touhle dobou společně večeří a Tina nesmí odcházet od stolu, aby si kontrolovala e-maily. Ani nikdo z nich. Teď to dodržuje dokonce i pan Hakim Baba, protože ho doktor varoval, že má vysoký krevní tlak a musí ubrat tempo.

Je mi divně – trochu se bojím a trochu jsem vzrušená. Myslím z toho, že jsem Tině poslala Výkupné za mé srdce. Neumím si představit, co na to řekne. Bude zuřit, že jsem jí lhala? Nebo bude nadšená, protože romance má Tina na světě nejradši? Je pravda, že radši čte ty současné… a úplně nejradši ty, kde je nějaký šejk.

Ale třeba se jí ta moje bude líbit. Protože je v ní spousta odkazů na pouště a Blízký východ.

Ale podstatnější je, co na text řekne Džejpí? Totiž, on samozřejmě ví, jak ráda píšu a že chci být jednou spisovatelkou.

Ale nikdy jsem se před ním nezmínila, že píšu romanci.

No, asi brzo zjistím, co na to Džejpí. Protože mu jdu zrovna taky poslat kopii.

Jenže kdo ví, kdy si to doopravdy otevře a přečte. Na té zkoušce bude nejspíš až do půlnoci.

A Rocky teď po mně chce, abych se s ním dívala na seriál Dora průzkumnice. Chápu, že miliony dětí milují Doru a učí se z těch pořadů číst nebo co. Ale mně osobně by nevadilo, kdyby Dora spadla z útesu a své malé kamarády strhla s sebou.

– 104 –

Sobota 29. dubna, půl deváté, můj pokoj Dostala jsem zprávu od Tiny!

OMG!!!! NEMŮŽU UVĚŘIT, ŽE JSI NAPSALA ROMANCI A NIC Ml NEŘEKLA!!!!!!! JSI DĚSNÁ!!!!!!!! A ÚŽASNÁ!!!!! ROMANCE 4EVER!!!! UŽ JSEM TO ZAČALA ČÍST A JE TO SUPER!!!! MUSÍŠ TO NABÍDNOUT K

VYDÁNÍ!!!! NEMŮŽU UVĚŘIT, ZE JSI NAPSALA CELOU KNIHU!!!! P.S.

Musím s tebou mluvit, ale ne po telefonu. Něco mě k tomu románu napadlo. ZAVOLEJ ASAP!!!!!!

Právě když jsem to dočetla, zazvonil mi telefon. Viděla jsem na displeji, že volá Džejpí, ale než jsem se stačila ohlásit, vyhrknul: „Hej – tys napsala romanci? “

A smál se. Ale ne, jako by se posmíval. Smál se takovým tím láskyplným způsobem, jako no ne, co už ta naše holčička dokáže.

A než jsem si to stačila rozmyslet, rozesmála jsem se taky.

„Jo,“ potvrdila jsem. „Víš, jak jsem měla ten maturitní projekt – dějiny lisování olivového oleje v Genovii v letech 1254-1650?“

„Samozřejmě,“ odpověděl nechápavě Džejpí.

„No, tak to jsem tak trochu… lhala,“ vysoukala jsem ze sebe.

Pane Bože na nebesích, ať na mě Džejpí proto nemá vztek, modlila jsem se. „Můj projekt byl ve skutečnosti historická romance. Co jsem ti teď poslala. Je ze středověku, odehrává se v Anglii v roce 1291.

Zlobíš se?“

„Jestli se zlobím?“ Džejpí se znova rozesmál. „Pochopitelně, že ne. Na tebe se zlobit nikdy nedokážu. Ale… romance? Jako čte Tina?“

„Jo,“ potvrdila jsem. Proč to říká tak nevěřícně? Vždyť na tom zase není nic tak divného, ne? „Totiž, není to přesně ten druh, co má ráda Tina, ale je to podobné. Trochu. Hele, doktor Tzwoc mi řekl, že to, jak jsem napomohla vzniku konstituční monarchie v Genovii, je báječné, ale že bych měla začít dělat něco pro sebe, ne jen pro genovijský lid. A protože miluju psaní, tak mě napadlo – a doktor T.

souhlasil –, že bych mohla zkusit napsat knížku. Protože chci být spisovatelka a stejně si pořád píšu do deníku. No a já romance miluju… Jsou tak uklidňující a ulevují čtenářům od stresu. Víš, kolik – 105 –

členek Domina Rei, což jsou vůdčí osobnosti obchodního a politického světa, čte romance, aby si odpočinuly? Udělala jsem si průzkum, a kolem pětadvaceti procent všech prodaných knížek tvoří romance. Takže jsem usoudila, že pokud chci napsat něco, co má šanci na vydání, statisticky vzato bude nejlepší vsadit na romanci…“

No jo. Blábolila jsem. Ježíši, vážně jsem mu vykládala o tom, že dvacet pět procent prodaných knih jsou romance? Není divu, že Džejpí nic neříkal.

„Tys napsala historickou romanci?“ zeptal se po chvíli znova.

Zvláštní. Zřejmě mu ani tolik nevadí, že jsem mu lhala, jako to, jaký žánr jsem si vybrala.

„No, je to tak,“ pokračovala jsem a snažila se nemyslet moc na to, jak ohromeně zní jeho hlas. „Víš, udělala jsem si důkladnou přípravu, nastudovala si středověké reálie. A pak jsem teprve začala psát. Teď se to pokouším někde vydat…“

„Pokoušíš se to vydat?“ opakoval Džejpí. Při slově vydat se mu trochu zlomil hlas.

„Uhm,“ zahuhlala jsem. Jeho úžas mě trochu zaskočil. Co to má znamenat? To přece člověk dělá, když napíše knihu, ne? A až Džejpí napíše hru, taky bude chtít, aby ji někdo produkoval, ne? „Ale ne moc úspěšně. Vypadá to, že můj rukopis nikdo nechce. Až na taková obskurní nakladatelství, kde chtějí, abych za vydání zaplatila. Ale asi to není nic neobvyklého. Chci říct, že J. K. Rowlingové taky Harryho Pottera odmítla spousta nakladatelů, než…“

„A vědí vydavatelé, že jsi tu knížku napsala ty?“ přerušil mě Džejpí. „Genovijská princezna?“

„To samozřejmě ne,“ ujistila jsem ho. „Použila jsem pseudonym.

Kdyby věděli, že jsem to já, určitě by to chtěli. Jenže to bych nikdy nezjistila, jestli to chtějí vydat proto, že je to dobré a líbí se jim to, nebo proto, aby měli titul napsaný genovijskou princeznou. Chápeš ten rozdíl? Kdyby to mělo jít jen takhle, tak radši nic publikovat nechci. Totiž, já potřebuju zjistit, jestli to dokážu dotáhnout k vydání, i když nikdo nebude vědět, že to napsala princezna. Chci, aby to přijali, protože je to dobré. I kdyby to nemělo vydat bůhvíjaké nakladatelství a i kdyby se to prodávalo ve Wal-Martu, nebo tak někde.“

– 106 –

Džejpí si povzdychl.

„Mio, co to vyvádíš?“ zeptal se potom.

Zamrkala jsem. Vyvádím? Jak to myslíš?“

„Proč se prodáváš tak pod cenou? Proč píšeš komerční beletrii?“

Musím přiznat, že tím mě dostal. Jak to myslí, že se „prodávám pod cenou“? A komerční beletrie? Jakou jinou beletrii bych měla psát? Založenou na životech skutečných lidí? To jsem zkusila…

kdysi dávno. Napsala jsem povídku a náhodou byla o Džejpím. To bylo ještě předtím, než jsme se poznali líp.

A ta postava, která byla založená na něm, skočila na konci povídky pod vlak!

Díkybohu mi v poslední chvíli došlo – teda chvilku předtím, než se ta povídka rozšířila po celé škole prostřednictvím Lillyina literárního magazínu – že tohle prostě nejde. Nemůžete psát povídky o postavách ze skutečného života a nechávat je na konci skákat pod vlak.

Protože pak byste těm, co je budou číst a poznají se, jen ublížili.

A já nechci nikomu ubližovat!

Což Džejpímu říct nemůžu. On o té povídce, co jsem o něm napsala, neví. Celou dobu, co spolu chodíme, se mi to před ním daří tajit.

Takže jsem na jeho námitku odpověděla jenom: „No… mě to baví. Dělám to ráda.“

„Protože ty máš na víc, Mio,“ prohlásil Džejpí.

Přiznávám, že to zabolelo. To je, jako kdyby říkal, že moje knížka – nad kterou jsem strávila dva roky života a on ji ještě vůbec neotevřel – nestojí za nic.

Páni. Takovou reakci jsem od něj vážně nečekala.

„Třeba by sis ji měl nejdřív přečíst,“ namítla jsem a snažila se zadržet slzy, které se mi najednou tlačily do očí – ani nevím, kde se tam vzaly, obvykle tak přecitlivělá nejsem. „Než to začneš odsuzovat.“

Džejpího hlas najednou získal kajícný tón.

„Samozřejmě,“ souhlasil. „Máš pravdu. Promiň. Hele… musím se vrátit na zkoušku. Můžeme si o tom promluvit zítra?“

„Jasně,“ souhlasila jsem. „Zavolej mi.“

– 107 –

„Určitě. Miluju tě.“

„Já tebe taky,“ odpověděla jsem a zavěsila.

To nic. Bude to v pořádku. Vím, že bude. Džejpí si přečte Výkupné za mé srdce a změní názor. Bude se mu to líbit. Tak jako mně se bude líbit jeho hra Princ mezi muži, až ji poprvé uvidím na jevišti příští týden. Všechno bude zase fajn. Proto se my dva k sobě tak hodíme. Protože jsme oba tvůrčí typy. Umělci.

Totiž, Džejpí bude mít možná k Výkupnému pár poznámek.

Žádná kniha není dokonalá. Ale to je v pořádku, protože tak spolu tvůrčí páry fungují. Jako Stephen a Tabitha Kingovi! Budu za jeho připomínky vděčná! Já nejspíš budu mít k Princi mezi muži taky pár komentářů. Zítra si poslechnu jeho názor na mou knihu a…

JEŽÍŠI!!!!! ZÍTRA SE MAM SEJÍT V KAVÁRNĚ S

MICHAELEM!!!!

Jak mám TED vůbec usnout?????

– 108 –

Neděle 30. dubna, 3 hodiny ráno, můj pokoj Otázky pro Michaela do Atomu:

1. Co tě inspirovalo k vynálezu CardioArm?

2. Jaké to bylo žít dvacet jedna měsíců v Japonsku, za předpokladu, že jsi byl celou dobu tam a ne tady doma, kde jsi mi ani nezavolal, což je naprosto v pořádku, protože jsme se už stejně dávno rozešli?

3. Co z Ameriky ti tam nejvíc chybělo?

4. Co se ti v Japonsku líbilo nejvíc?

(Na to se nemůžu ptát! Co když řekne Midori Mikromini?

To bych nesnesla! A taky bych to nemohla uvést do školního časopisu! Ale možná bych se ho přece jen mohla zeptat… Třeba by odpověděl suši…)

4. Co se ti v Japonsku líbilo nejvíc? (PANEBOŽE, PROSÍM, NEDOPUSŤ, ABY ODPOVĚDĚL MIDORI MIKROMINI!) 5. Jak dlouhý je seznam čekatelů na CardiArm od firmy Pavlov Surgical?

Na to se taky nemůžu ptát! Protože to by znělo, jako že chci vědět, kdy přijde řada na Genovii, a jako narážka na to, že chci protekci…

5. Kdyby čistě hypoteticky nějaká malá země požádala o CardioArm do své nemocnice (a samozřejmě za to byla ochotná zaplatit), jaké kroky musí podniknout? Přijímá Pavlov Surgical šeky, nebo může země zaplatit černou kartou American Express, a jestli ano, můžu to rovnou uhradit?

6. Kdybys chtěl být nějaké zvíře, tak jaké a proč? (Bože, to je ta nejhloupější otázka, ale připadá mi, že mi ji pokládali snad v každém rozhovoru, který se mnou někdo dělal. Takže bych ji asi taky měla položit.)

– 109 –

7. Jak dlouho plánuješ zůstat v New Yorku? Přijel jsi už natrvalo, nebo se vrátíš do Japonska? Nebo se přestěhuješ někam jinam, třeba do Sillicon Valley v Kalifornii, kde dneska žijí všichni mladí počítačoví titáni, jako zakladatelé Googlu a Facebooku a tak?

8. Jaká je tvá nejlepší vzpomínka na léta strávená na SŠAE?

(Tanec na Zimním plese. Prosím, řekni, že Zimní ples, když jsi byl v maturitním ročníku.)

9. Můžeš říct něco, co by inspirovalo letošní maturanty na SŠAE?

ÁÁÁÁÁCH!!! TO ZNÍ TAK PITOMĚ!!!!

– 110 –

Neděle 30. dubna, poledne, můj pokoj

Pořád ještě jsem nevymyslela lepší otázky pro Michaela. Ale tohle byly asi ty nejlepší, co jsem dokázala dát dohromady po rozhovoru s Džejpím a tím jeho Tak tys napsala romanci? Nemluvě o asi tak devíti stech esemeskách od Tiny, kde na mě naléhá, že si musíme promluvit osobně. Ale nechápu, co má tak důležitého, že to nemůžeme vyřešit telefonicky.

Jenže Tina je skálopevně přesvědčená, že René nechal napíchnout moji mobilní komunikaci (jako se to stalo princi Charlesovi a Camille), takže mi teď odmítá říkat do mobilu něco potenciálně kompromitujícího.

Což mě přivádí k domněnce, že ať už mi chce říct cokoli, nejspíš to nebudu chtít slyšet.

Důvod, proč nejsem schopná vymyslet lepší otázky pro Michaela, je možná moje ranní probuzení. Došlo k němu tak, že najednou mi Rocky bušil pěstičkou do obličeje a ječel: „Pekvapení!“

A byla jsem pořádně „pekvapená“, že je Rocky u mě v pokoji, když sem nesmí. A sám se sem nedostane kvůli kluzké přelepce na dveřním knoflíku, díky které ho otevřou jen dospělí.

Ale ukázalo se, že mu někdo dospělý otevřel. A ten někdo se na mě šťastně křenil od prahu.

„Nazdárek, Mio! Tak jsme tady. Copa děláš, děuče?“

Proboha. Babí. A vedle ní děda. V mém pokoji. V MOJÍ

LOŽNICI.

To je konec. Stěhuju se pryč. Jen co se rozhodnu, kam půjdu na školu. Mám na to už ani ne týden.

„Všechno nejlepší předem!“ zahlaholila babí. „To se podívejme, dopa se nám to v deset hodin povaluje v posteli? Copa seš ňáká princezna, děuče?“

A na to babí i děda vybuchli smíchy, jak je pobavil vlastní vtip.

Já si přetáhla deku přes hlavu a zaječela: „MAMÍÍÍ!“

„Matko!“ uslyšela jsem mamčin hlas. „Mia vás určitě ráda vidí, ale nechte ji, ať může vstát a přijít se s vámi přivítat. Budete na to mít ještě spoustu času.“

– 111 –

„To nevím kdy,“ hudrala babí. Dalo se poznat, že se mračí.

„Pořád nás honíš po muzeích, výstavách a po všech čertech.“

„Mia se s vámi určitě ráda na nějakou tu prohlídku vydá,“

prohlásila mamka. V tu chvíli jsem vykoukla zpod deky a zamračila se na ni. Mamka se zamračila taky.

Takže nejspíš dneska povedu babí a dědu do zoo v Central Parku.

Chápu, že je to to nejmenší, co pro ně jako vnučka můžu udělat.

Jenže… Už tak nevím, kam dřív skočit!

Tak zaprvé se musím připravit na schůzku, totiž rozhovor, s Michaelem. Což dělám právě teď. I když je to dost těžké, protože se mi ruce třesou, že sotva dokážu přidržet oční tužku tak, abych si namalovala linku.

A taky bych si přála, aby mi Lana už přestala posílat esemesky, co si mám vzít na sebe, protože to mi stejně v ničem nepomáhá.

Protože se nechci řídit její radou a chci vypadat nenucené. Takže džíny 7 for All Mankind, boty Christian Louboutin, top Sweet Robin Alexandra s jedním ramínkem, lávový náhrdelník s medailonkem a náušnice ve tvaru lustrů. To snad není moc, ne? Chci říct, tím si přece nevynucuju, aby mě vnímal jako sexuální objekt. Když jsme kamarádi.

Ale pro jistotu si ještě jednou vyčistím zuby. Jen pro všechny případy.

Pan G. a Rocky pořádají pro babí a dědu bubenický recitál.

Prosím, ať se dostanu z domu dřív, než se mi z toho rozskočí hlava.

– 112 –

Neděle 30. dubna, za pět minut 1,

kavárna Dante, MacDougalova ulice

Ruce se mi potí. To je neodpustitelná slabost, zvlášť u někoho z rodu Renaldů. My jsme všichni feministi – dokonce i táta. Jeho kandidaturu podporuje Národní svaz genovijských žen. Kde je členkou i Grandmere.

Když už o ní mluvím – poslala mi dneska už ČTYŘI e-maily o volbách a mé narozeninové oslavě. Odmítla jsem je přijmout.

Nemám čas číst její šílené zprávy! Proč se nenaučí psát pořádně?

Chápu, že jí je asi tři sta let, a vím, že si mám vážit starších občanů (i když, jestli chcete něco vědět, Grandmere si žádnou úctu nezaslouží).

Ale to se nemůže naučit stisknout každou klávesu jen jednou?

Kde je Michael? My s Larsem už jsme na scéně. I když si uvědomuju, že o pět minut dřív. (Chtěla jsem si nechat čas na to, abych se zbavila paparazzi, ale kupodivu tady žádní nebyli. Taky jsem chtěla vybrat stůl, abych si pojistila to nejlichotivější osvětlení.

Lana mě ujistila, že to je na schůzce holky s klukem nejdůležitější, i když se jedná o schůzku typu „Jsme jen kamarádi“. Plus jsem potřebovala vybrat místo pro svého bodyguarda – dost blízko u mne, ale ne zase tak, aby mi funěl na krk. Teda bez urážky, Larsi, jestli mi to čteš přes rameno, a já vím, že to děláš, nelži, když se ti vybije baterka v chytrém telefonu Treo). Tak kde je…

Panebože. Tamhle. Hledá nás.

A vypadá TAAAK dobře. Ještě líp než včera, protože teď má džíny a ty mu sedí úplně dokonale. Na těch správných místech.

Jo. Měním se v Lanu.

A má taky boží černé tričko s límečkem a s krátkým rukávem, takže je jasné, že to, co jsem včera hádala, že bude pod rukávem saka, TAM OPRAVDU JE. Myslím svaly. A ne ty boule vyhnané steroidy.

Ale Lana se s tím přirovnáním k Batmanovi Christiana Balea moc nesekla.

Já vím, že mám kluka. Zaznamenávám jen fakta jako správný investigativní žurnalista.

– 113 –

!!!!!

Viděl mě!!!! Jde sem!!!!!

Umírám. Sbohem.

Rozhovor s Michaelem Moscovitzem pro Atom. Nahráno Miou Thermopolisovou v neděli 30. dubna

prostřednictvím iPhonu (k pozdějšímu přepisu) Mia: Takže nevadí, když to budu nahrávat?

Michael (smích): Už jsem řekl, že ne.

Mia: Já vím, ale musím nahrát tvůj souhlas. Vím, že to je hloupé.

Michael (pořád se smíchem): Není to hloupé. Jen trochu divné. Sedět tady a nechat se od tebe zpovídat. Zaprvé… jsi to ty. A zadruhé, celebrita jsi byla vždycky ty.

Mia: Tak teď je řada na tobě. A ještě jednou díky, že to pro mě děláš. Vím, že musíš mít teď hrozně málo času, a opravdu oceňuju, že sis ho pro mě udělal.

Michael: Mio… to je samozřejmé.

Mia: Fajn, tak první otázka: Co tě inspirovalo k objevu CardioArm?

Michael: Vnímal jsem, že něco takového v lékařské praxi chybí, a věřil jsem, že mám dostatek technických znalostí, abych to dokázal sestrojit. K

podobným pokusům došlo už v minulosti, ale v mém vynálezu je použita veškerá nejmodernější technologie. Jestli chceš, tak ti to rád vysvětlím, ale myslím, že na podrobnosti v článku stejně nebudeš mít dost místa – ještě si pamatuju, jak dlouhé můžou v Atomu být…

Mia (smích): Ne, to fakt nemusíš…

Michael: A samozřejmě ty.

Mia: Cože?

Michael: Ptala ses, co mě inspirovalo k vynálezu CardioArm. Zčásti jsi to byla ty. Pamatuješ, že než jsem letěl do Japonska, tak jsem ti to řekl? Chtěl jsem dokázat světu, že mám na to, abych chodil s princeznou. Vím, že to dneska zní přihlouple, ale… Tehdy to tak bylo.

Mia: J-jo. Tehdy.

Michael: Ale to tam nemusíš dávat, jestli ti to připadá trapné. Neumím si představit, že bys chtěla, aby něco takového četl tvůj přítel.

Mia: Džejpí? Ne… tomu by to nevadilo. Totiž… děláš si legraci? On to všechno ví. Říkáme si všechno.

Michael: Aha. Takže ví, že jsi teď tady se mnou?

Mia: Ehm. Pochopitelně! Tak… kde jsme to skončili? Aha.

Jaké to bylo, žít tak dlouho v Japonsku?

Michael: Skvělé! Japonsko je úžasná země. Vřele doporučuju.

Mia: Vážně? Takže se tam plánuješ… Ne, počkat, to mělo přijít až potom…

Promiň, babička mě vzbudila brzo ráno a jsem nějaká zmatená.

Michael: A jak se má kněžna-vdova Clarissa?

– 114 –

Mia: Ne, to nebyla tahle. Babí. Přijela do města na moje narozeniny.

Michael: Aha. Chtěl jsem ti vážně poděkovat za pozvání na tvou oslavu.

Mia: Za pozvání na mou oslavu?

Michael: Ano. Dostal jsem ho dneska ráno. A mamka říkala, že ona, táta a Lilly je dostali už včera večer. To je vážně prima, že už jste s Lilly co jsme si, to jsme si. Vím, že Lilly a Kenny tam chtějí přijít, i naši. Já se budu snažit, aby mi to vyšlo taky.

Mia (nezřetelně): Grandmere!

Michael: Cože?

Mia: Nic. Takže… co z Ameriky ti nejvíc chybělo, když jsi byl v zahraničí?

Michael: Ehm… ty?

Mia: Ha ha. Teď vážně.

Michael: Promiň. Dobře, tak… můj pes.

Mia: Co se ti v Japonsku líbilo nejvíc?

Michael: Asi lidi. Poznal jsem tam spoustu báječných lidí. A budou mi opravdu moc chybět – aspoň ti, co sem nepřijeli se mnou, aby pracovali v mém týmu tady v Americe.

Mia: Ach. Vážně? Takže se… stěhuješ natrvalo do Ameriky?

Michael: Ano, sehnal jsem si prostory tady na Manhattanu. Budou tam kanceláře vedení Pavlov Surgical, zatímco většina výroby bude soustředěna v Palo Alto v Kalifornii.

Mia: Ach. A…

Michael: Můžu se teď na něco zeptat já tebe?

Mia: Ehm… jistě.

Michael: Kdy mi dáš přečíst svůj maturitní projekt?

Mia: Víš, já věděla, že se mě na to zeptáš…

Michael: Když jsi to věděla, tak kde ho máš?

Mia: Musím ti nejdřív něco říct.

Michael: Jejda. Tenhle pohled znám.

Mia: Jo. Moje práce není o dějinách lisování olivového oleje v Genovii v letech 1254-1650.

Michael: Není?

Mia: Ne. Ve skutečnosti je to čtyřsetstránková středověká romance.

Michael: Bomba. Dej ji sem.

Mia: Michaeli, vážně – to říkáš jen ze zdvořilosti. Nemusíš to číst.

Michael: Nemusím? Jestli nechápeš, že se na to chci hned vrhnout, tak nemáš všech pět pohromadě. Nezakouřila sis pár Clarissiných gitanek?

Protože vím jistě, že jednou jsem se jen nadýchal jejich kouře, a byl jsem pořádně mimo.

Mia: Ona už nekouří. Hele, pošlu ti to na e-mail. Ale slibuješ že si to nezačneš číst dřív, než odejdu!

Michael: Myslíš, že bych si to četl tady v telefonu? Rozhodně ne. Přísahám na všechno, co je mi svaté.

Mia: Fajn. Máš to tam.

– 115 –

Michael: Super. Kdo je Daphe Delacroix?

Mia: Slíbil jsi mi, že to nebudeš číst!

Michael: Měla bys vidět svůj obličej. Je to stejný odstín červené jako na mých converskách.

Mia: Díky, že jsi mě upozornil. Vlastně jsem změnila názor. Nechci, aby sis to četl. Dej mi svůj telefon, já to vymažu.

Michael: Cože? V žádném případě. Hej – ruce pryč! Larsi, pomoc! Napadla mě!

Lars: Já mám zasáhnout jen v případě, že někdo napadne ji, ne když někoho napadne princezna.

Mia: Dej mi to!

Michael: Ne…

Číšník: Nějaký problém?

Michael: Ne.

Mia: Ne.

Lars: Ne. Omluvte je, prosím. Přehnali to s kofeinem.

Mia: Promiň, Michaeli… zaplatím za čistírnu…

Michael: Neblázni… Hele, tyto pořád nahráváš?

Konec záznamu.

– 116 –

Neděle 30. dubna, půl 3 odpoledne, lavička v parku na Washingtonově náměstí

No. Moc dobře to neproběhlo.

A ještě se to zhoršilo ve chvíli, kdy jsem se začala loučit – po tom, co jsem se mu pokusila (neúspěšně) vyrvat jeho iPhone, abych z něj mohla vymazat svůj e-mail s rukopisem, co jsem mu tak hloupě poslala. Tak jsem k němu natáhla ruku, abych mu potřásla pravicí, a Michael se na ni zadíval, a najednou povídá: „Já myslím, že to dokážeme i líp, ne?“

A rozevřel náruč, aby mě objal – pochopitelně kamarádsky objal.

Nic jiného tím určitě nemyslel.

Já se rozesmála a řekla: „No jasně.“

A objala ho taky. A náhodou si k němu přivoněla.

Všechno se to vrátilo. Jak bezpečně a pohodlně jsem si vždycky připadala v jeho náručí, jak jsem ho nikdy nechtěla pustit, když jsme se takhle drželi. A nechtěla jsem ho pustit ani teď, po rozhovoru v kavárně Dante, kde jsem ho právě zpovídala pro Atom, nebylo to žádné rande, nebo tak něco. Bylo to ode mě tak hloupé. A trapné.

Musela jsem se donutit silou vůle, abych ho pustila, protože pak už jsem nemohla vdechovat jeho vůni, kterou jsem už tak dávno necítila.

Co je to se mnou?

Teď nemůžu jít domů, protože nevím, jak bych se dokázala vypořádat s různými členy naší rodiny z Indiany (nebo Genovie), kteří se tam můžou vyskytovat. Musím sedět tady v parku na lavičce a snažit se zapomenout na to, že jsem se zachovala jako idiot (zatímco Lars drží stráž, aby mě chránil před drogovými dealery, kteří se pořád ptají: „Trávu? Trávu?“ a bezdomovci, co chtějí pět dolarů, a lidmi z Newyorské univerzity, co pořád opakují: „Panebože, hele! To je princezna Mia z Genovie!“), a doufat, že se mi někdy přestanou třást ruce a srdce mi přestane bušit v rytmu Michaelova jména, jako když jsem byla v prváku.

A taky doufat, že ta horká čokoláda z jeho džínů pustí.

– 117 –

Ráda bych se zeptala bohů nebo někoho, kdo třeba tam nahoře poslouchá… proč se nedokážu chovat dospěle, když jsem s kluky, se kterými jsem dřív chodila, a pak se s nimi rozešla, a už jsem se z toho na sto jedna procent dávno DOSTALA?

Bylo to tak… zvláštní, sedět zase proti němu, tak blízko… i předtím, než jsem ho mohla očichat. I když jsme jenom kamarádi, protože mám kluka, a Michael má holku (nejspíš – i když jsem se nedostala k tomu, abych se ho na to zeptala).

Ale on byl tak… já nevím! Neumím to vysvětlit! Prostě vyzařoval něco…, že se ho člověk chtěl dotknout.

A já samozřejmě věděla, že se ho nesmím dotknout. Než jsem to udělala…, protože mě o to sám požádal. Ale on nevěděl, co to se mnou udělá, že jo? Nebo věděl? Ne, určitě ne. Není přece sadista. Na rozdíl od jeho sestry.

Ale když jsem s ním byla v kavárně, najednou to bylo, jako by se zastavil čas. A zároveň letěl… ale krásně. Já vím, že na té nahrávce působím stupidně (právě jsem si ji přehrála: mluvím tam jako totální idiot), ale když jsem to vyslovovala, necítila jsem se hloupě. Aspoň ne tak, jako když jsem byla mladší a měla jsem mluvit s Michaelem.

Asi proto, že co jsme se dlouho neviděli, stalo se hodně věcí, a já si teď připadám s lidmi (tak jo – s muži) sebevědomější než dřív. Když si odmyslím to totálně nezvládnuté objetí.

Tak například… když si to teď přehrávám, zjišťuju, že Michael se mnou flirtoval! Tak trochu.

Ale to nevadí. Vlastně naopak.

Ježíši, co to píšu???

Ne že by na tom záleželo, protože jsem se s Michaelem sešla, jenom abych napsala článek pro Atom. (Ale co jsem to za novinářku, když mu nepoložím všechny připravené otázky jen proto, abych se s ním mohla prát o jeho telefon?)

Prát se! V restauraci! Jako sedmiletá! Vážně, kdy už se začnu chovat dospěle? Vážně myslím, že už jsem dospěla do věku, kdy bych ze sebe na veřejných místech mohla vyždímat trochu důstojnosti.

Místo toho se peru s bývalým klukem o jeho iPhone! A vyleju na něj čokoládu!

– 118 –

A pak ho očichávám…

… a ztratím jednu náušnici ve tvaru lustru.

Aspoň že tohle nefotili paparazzi.

Což je divné, když si to tak vezmete. Že se tu nikdo neobjevil, když jinak se rojí všude, kam vytáhnu paty.

No, to je fuk.

Ale stejně…, že to bylo sladké? Myslím Michael a jeho reakce na to, že jsem napsala historickou romanci. I když mě hned začalo mrzet, že jsem mu ji poslala.

Říkal, že si ji hned přečte! Dneska večer!

Džejpí mi vlastně slíbil totéž. Ale taky mi řekl, že se prodávám pod cenou. Michael mi nic takového netvrdil.

No ale Michael není můj kluk. Ten nemá na srdci moje dobro tak, jako Džejpí.

Ale bylo tak dojemné, jak tvrdil, že k vynálezu CardioArm jsem ho inspirovala já. I když to bylo už dávno a pak jsme se rozešli.

A tak říkal, že je dobře, že už jsme se usmířily s Lilly. Takže asi netuší, jaká je pravda. Totiž, nejsem to já, kdo proti ní celou tu dobu něco má, ale…

Panebože. Volá Grandmere. Musím to vzít, protože jí chci sdělit pár věcí.

„Amélie?“ Grandmere mluvila, jako by byla v tunelu. Ale slyšela jsem hukot fénu, takže si asi nechávala učesat vlasy. „Kde jsi? Proč mi neodpovídáš na e-maily?“

„Já mám lepší otázku, Grandmere. Proč jsi pozvala na oslavu mých narozenin mého bývalého kluka a jeho rodinu? A radši mi neříkej, že jsi ho tím chtěla podmazat, abych mu mohla říct o CardioArm, protože…“

„Ale samozřejmě že proto, Amélie,“ přerušila mě Grandmere.

Slyšela jsem nějaké plesknutí a její hlas z větší dálky: „Přestaň, Paolo. Řekla jsem ne tolik laku.“ Pak se ozvala hlasitěji: „Amélie?

Jsi tam?“

Vážně, někdy si myslím, že mě už nic z toho, co Grandmere vysloví nebo udělá, nemůže překvapit. A stejně mě překvapuje. V

jednom kuse.

– 119 –

„Grandmere!“ okřikla jsem ji naštvaně. Vážně jsem se zlobila.

Tady nešlo jen tak o nějakého bývalého kluka. Šlo o Michaela! „To přece nemůžeš. Nemůžeš lidi takhle využívat.“

„Nebuď hloupá, Amélie. Chceš, aby tvůj otec vyhrál volby, ne?

Potřebujeme tu robotickou věc. To už jsem ti ale myslím říkala.

Kdybys udělala, oč jsem tě žádala, nemusela jsem posílat pozvánku jemu a té jeho příšerné sestře, a ty bys nebyla vystavena trapné situaci, až zítra budeš muset na svém večírku bavit svého bývalého milence před zraky svého současného milence. Což je, připouštím, poněkud ošidné…“

„Bývalého…“ zarazila jsem se. Opodál jezdila na skateboardech skupinka pubertálních kluků a jeden z nich se právě zřítil z betonové rampy, které tady v parku pro ně postavili. Věděla jsem přesně, jak mu teď je. „Grandmere, Michael není žádný můj bývalý milenec!

Protože to zní, jako bychom spolu něco měli, a my ne…“

„Paolo, řekla jsem, už dost toho laku! Chcete mě udusit?! A podívejte se na chudáčka Romela, jak lapá po dechu. Jeho plíce nemají zdaleka takovou kapacitu jako lidské, rozumíte!“ Hlas Grandmere se vzdálil a zase navrátil. „Ještě k tvým šatům na zítřejší večer, Amélie. Z Chanelu je doručí zítra ráno. Pověz laskavě matce, že je třeba, aby byl někdo doma a vyzvedl je. To znamená, že tvá matka musí zůstat v bytě a nechodit do svého ateliéru. Myslíš, že to zvládne, nebo je to pro ni až moc velká zodpovědnost? No nic, odpověď na tuhle otázku už znám…“

Na telefonu mi zavibrovalo oznámení, že mám další hovor. Tina!

„Grandmere, ještě si o tom promluvíme,“ pronesla jsem výhružně. „Ale teď už musím jít…“

„Neopovažuj se mi zavěsit, mladá dámo! Ještě jsme se nedohodly, co uděláme, jestli ti zítra Domina Rei nabídne členství, což, jak obě víme, je dost pravděpodobné, a…“

Věděla jsem, že to je hrubé, ale už jsem jí vážně měla dost. Třicet vteřin s Grandmere je až až.

„Měj se, Grandmere,“ rozloučila jsem se. A přepojila si Tinu. S

babiččinou zuřivostí si poradím potom.

„Panebože,“ vyhrkla Tina, sotva jsem to vzala. „Kde jsi?“

– 120 –

„V parku na Washingtonově náměstí,“ odpověděla jsem. „Sedím tady na lavičce. Právě jsem se sešla s Michaelem a polila mu kalhoty horkou čokoládou. A objali jsme se. Přivoněla jsem si k němu.“

„Polila jsi mu kalhoty horkou čokoládou?“ opakovala zmateně Tina. „A přivoněla sis k němu?“

„Jo.“ Kluci na skatech se snažili trumfnout ve skocích jeden druhého, ale vždycky sletěli. Lars je s úsměvem sledoval. Vážně jsem doufala, že ho nenapadne požádat je, aby mu půjčili prkno – že jim ukáže, jak se to dělá. „A voněl krásně. Moc krásně.“

Nastala dlouhá odmlka, během níž to Tina zpracovávala.

„Mio! Michael ti voněl lip než Džejpí?“

„Jo,“ přiznala jsem tiše. „Ale tak to bylo vždycky. Džejpí voní jen aviváží.“

„Já myslela, že jsi mu koupila kolínskou,“ připomněla mi Tina.

„Koupila. Ale nepomohlo to.“

„Musím s tebou mluvit, Mio,“ ozvala se Tina. „Radši bys měla přijít k nám.“

„Nemůžu,“ namítla jsem. „Musím vzít babí a dědu do zoo v Central Parku.“

„Tak se sejdeme v zoo,“ nabízela Tina.

„Tino, co se děje tak důležitého? Proč mi to nemůžeš říct do telefonu?“ nechápala jsem.

„Mio, ty víš!“ sykla.

To se teda pletla. Neměla jsem ponětí.

A muselo to být něco zlého, když se Tina bála, že to René odposlechne a tátovi to uškodí ve volbách. Že na tom bude ještě hůř, než už je teď.

„Sejdeme se u pavilonu tučňáků ve čtvrt na pět,“ navrhla Tina.

Znělo to, jako by se na schůzce domlouvala Správná pětka.

Ale mě to místo nepřekvapilo. Pavilon tučňáků v zoo v Central parku byl místem, kde jsem končila v nejtemnějších hodinách svého života.

„Nemůžeš mi aspoň naznačit, o koho jde?“ žadonila jsem. „O

Borise? Michaela? Džejpího?“

„O tvou knihu,“ odpověděla Tina a zavěsila.

O mou knihu? Co má moje kniha společného s…

– 121 –

Ledaže… Že by byla tak hrozná?

No super. A Michael i Džejpí si ji třeba zrovna teď čtou. V TUHLE KONKRÉTNÍ MINUTU!

Chtělo se mi zvracet, sotva jsem na to pomyslela.

Měla bych zajít do některého z krámků pro transvestity, koupit si paruku a vzít roha. Jsem skoro plnoletá a v tomhle městě mě stejně nic nedrží. Už jsem byla pokořená ve všech směrech, v jakých může lidskou bytost něco pokořit. Můžu klidně nasednout na autobus do Kanady.

Kdybych jen vymyslela, jak se zbavit svého bodyguarda…

– 122 –

Neděle 30. dubna, 4 odpoledne plot

u pavilonu tučňáků v zoo v Central Parku Páni.

Nejdřív mi můj současný přítel řekne, že se prodávám pod cenou, když píšu komerční beletrii. Pak vyliju horkou čokoládu na kalhoty svého bývalého přítele (který si ZROVNA TEĎ čte moji knihu), a pak mi moje nejlepší kamarádka řekne, že se musíme sejít, aby mi mohla říct o problému s mým románem. Tím románem, jehož psaním jsem strávila dva roky života. To všechno se mi stalo za posledních dvacet čtyři hodin. Vážně nevím, jestli jsem kdy zažila horší čtyřiadvacítku.

Ale to jsem si myslela jen do chvíle, než jsem vkročila do zoo se svou matkou, bráškou, babičkou, dědou a bodyguardem.

Asi by se dalo říct, že jsem se před sedmnácti lety třemi sty šedesáti čtyřmi dny narodila pod obzvlášť šťastnou hvězdou.

Tu první slunečnou jarní neděli nebyla zoo přeplněná, kdepak!

Takže jsme neměli problémy protlačit mezi davy Rockyho kočárek.

Ani náhodou!

Ani se nikdo neotáčel za mým bodyguardem, který se rozhodl pro nenápadnou kombinaci černého obleku, černých slunečních brýlí a černé košile a vázanky.

Babí vůbec nevyčnívala z davu v růžové teplákové soupravě velikosti XXL, která měla vzadu napsáno K NAKOUSNUTI. A nápis K nakousnutí je vážně to poslední, co chcete vidět na zadku své babičky. Kromě slova ŠŤABAJZNA, které měla na prsou.

Bezva bylo i to, že se děda odmítl přizpůsobit městské módě a nechal si na hlavě zelenožlutou traktoristickou čapku John Dee. I když dovolil babí, aby mu koupila novou baseballku s nápisem Pravá blondýnka: Muzikál. Chci vidět, jestli si ji někdy vezme na hlavu.

Trochu jsem se uklidnila, až když jsme šli Rockymu ukázat lední medvědy a opice, což jsou jeho nejoblíbenější zvířata. A musím přiznat, že můj bráška je roztomilý, zvlášť když začne napodobovat – 123 –

opice, škrábe se v podpaží a dělá obličeje (nejspíš tenhle talent zdědil po svém otci. Bez urážky, pane G.).

Babí byla nadšená, že tráví čas i se mnou, nejenom se svým vnoučkem. A báječné je, že po zoologické spolu máme trávit čas ještě kvalitněji – v restauraci, kterou si babí a děda vyberou. A oni si vybrali… Applebee’s!

Jo. Ukázalo se, že jedna restaurace Applebee’s je na Times Square, a tam chtějí mí prarodiče jít na večeři. Když jsem to slyšela, obrátila jsem se k Larsovi a požádala ho: „Můžeš mě prosím zastřelit?“ Ale on to neudělal.

A máma mi doporučila, ať sklapnu, nebo mi tu pusu zavře sama.

Vážně, chápete to? Ze všech restaurací na Manhattanu chtějí jít zrovna do Applebee’s? Proč zrovna do restaurace řetězce rychlého občerstvení, který je už v každém americkém městě?

Řekla jsem babí, že jestli je trápí, kolik to bude stát, mám černou kreditku American Express a můžu je pozvat kamkoli jinam. Babí odpověděla, že nejde o peníze, ale o dědu. Nerad jí divná jídla. Rád chodí tam, kde přesně ví, co dostane.

Ale lidi přece chodí do restaurací, aby zkoušeli něco nového!

Jenže děda říká, že nic zkoušet nebude.

Jen jsem se modlila ke každému bohu, na kterého jsem si vzpomněla – Jahvemu, Aláhovi, Višnuovi atd. –, aby se tady neobjevili paparazzi a nevyfotili genovijskou princeznu, jak v zásadním okamžiku otcovy volební kampaně vychází z Applebee’s.

A babí se pořád chce bavit o vysoké. Jako o tom, kam chci jít.

(Vítej do klubu, babí.) Má v zásobě spoustu rad, jak bych si měla vybrat. Podle ní bych měla studovat… na zdravotní sestru. Říká, že pro ty budou vždycky místa, protože americká populace stárne, a po dobrých sestrách bude vždycky poptávka.

Odkývala jsem babí, že má pravdu a že to je velice úctyhodná profese. Ale nemyslím, že bych ji mohla vykonávat, když jsem princezna. Totiž, musím si vybrat takovou práci, při které budu moct trávit hodně času v Genovii a dělat ty princeznovské věci, jako křtít lodě a pořádat benefice a tohle všechno.

V nemocnici by mi na to asi nedávali dost volna.

– 124 –

Kdežto být spisovatelkou se s tím nevylučuje, protože člověk prostě může psát v soukromí svého paláce.

A vzhledem k tomu, jak jsem dopadla s matematikou, by mě asi nikdo nenechal, abych mu odměřovala léky. Nejspíš bych pozabíjela víc lidí, než bych jich zachránila.

Díkybohu za lidi, jako je Tina, co jsou dobří v matematice, takže se medicínských povinností můžou ujmout za mě.

Když už mluvím o Tině, před chvílí jsem vyklouzla k plotu u pavilonu tučňáků, abych tam na ni počkala. Mamka a babí s dědou jdou zatím s Rockym na cukrovou vatu nebo co – viděl ji někoho jíst, a pak ji s téměř tříletou tvrdohlavostí vymáhal. Od té doby, co jsem tady byla naposledy, se to trochu změnilo. Už to tady tolik nepáchne a dá se tu líp psát. Ale je tady tolik lidí! Přísahám, že New York se mění v Disneyland pro severovýchodní pobřeží. Slyšela jsem někoho, jak se ptá, kde je tady lanovka. Ale třeba to byl jen vtip.

Ale i tak. Jak mám tohle město opustit a jít někam na vysokou, když to tady tak miluju? Jak???

Á, tamhle je Tina. Vypadá… ustaraně. Že už by slyšela, kam jdeme na večeři?

Ale ne. Dělám si legraci…

– 125 –

Neděle 30. dubna, půl sedmé večer, dámská toaleta v Applebee’s na Times Square

Tak jo. Jsem hotová. Jsem HOTOVÁ Z TOHO, CO MI TINA ŘEKLA V ROHU V PAVILONU TUČŇÁKŮ.

Pokusím se prostě napsat, jak se to stalo, a budu se snažit ignorovat rozšlapané hranolky na zemi (Kdo jí hranolky na záchodě, PROBOHA??? KDO vůbec může jíst COKOLI na toaletě???? Teda pardon, ale to je hnus, fuj) i to, že píšu na záchodě v Applebee’s, protože to je jediné místo, kde se můžu na chvíli zbavit babí a dědy.

Takže Tina za mnou přišla k pavilonu tučňáků a hned spustila: „To jsem ráda, že jsem tě našla, Mio, musíme si promluvit.“

Já na to: „Tino, co se děje? To ti ta knížka připadá tak hrozná, nebo co?“

Protože, no, já vím, že můj rukopis není zrovna mistrovské literární dílo. Kdyby byl, už by ho dávno někde uveřejnili, že jo.

Ale nenapadlo mě, že by to bylo TAK zlé, že se Tina se mnou kvůli tomu bude chtít scházet u pavilonu tučňáků v zoo v Central Parku, aby se mnou o tom mohla mluvit osobně.

Taky pod tím pudrem a očními linkami vypadala bledá. Ale taky to mohl být odraz modři z plexisklové nádrže tučňáků.

Ale to už mě popadla za ruku a vyhrkla: „Bože, Mio, ta knížka je výborná! Miluju ji! A vaří tam pivo! To mi přišlo legrační, protože jsem si vzpomněla na tvou špatnou zkušenost s pivem, pamatuješ, tenkrát ve druháku, když ses na tom večírku snažila chovat jako mejdanový typ a pila jsi pivo a předváděla s Džejpím před Michaelem ten sexy tanec?“

Zamračila jsem se na ni. „Myslela jsem, že jsme se dohodly. O

tom sexy tanci už nechci do smrti slyšet.“

Tina se kousla do rtu. „Jejda, promiň. Ale ta knížka je výborná. A to, že jsi psala o pivu! Moc se mi to líbilo! Ne, já říkala, že si chci promluvit o knize, protože jsem chtěla…“

A střelila po Larsovi pohledem, který tlumočil jediné poselství: VYPADNI!

– 126 –

Tomu to rychle došlo, takže poodešel za Tininým bodyguardem Wahimem a dívali se spolu, jak roztomilí tučňáci plavou v nádrži.

Samozřejmě se taky po očku dívali na nás, ale aspoň byli z doslechu.

A já si celou dobu říkala, no jo, tak jsem psala o pivu, teda zčásti, a to si Tina snad myslí, že jsem proto alkoholička? Přišla sem, aby mě nabádala, že bych se měla léčit Viděla v televizi nějaký pořad o nebezpečí závislostí a chc mě varovat?

Nebo je to ta reality show, kde příbuzní a přátelé zachraňují své blízké, Zásah? Vykoukne ze křoví kamera? Rozhlížela jsem se po televizním štábu a přemítala, jak se z toho vykroutím, protože až zjistí, že mi pivo ve skutečnos nechutná, asi nebudou moc nadšení…

Pak se ke mně Tina obrátila a položila mi otázku, která mnou otřásla až do morku kostí. Totiž, ona se usmívala, když se mě ptala, a oči jí zářily, ale taky se tvářila vážně.

A když to píšu, pořád tomu nevěřím. Totiž – TINA! Ze všech lidí zrovna TINA HAKIM BABA!

Já ji neodsuzuju. Jenom že od ní bych to nikdy, nikdy nečekala.

Je to přece… TINA!

No prostě se obrátila a řekla: „Mio, musím se tě prostě zeptat.

Když jsem četla tu knížku – aby sis něco nemyslela, mně se vážně moc líbí, ale… Když jsem ji četla, začala jsem si říkat… Já vím, že mi do toho nic není, ale… vy už jste se s Džejpím milovali?“

Dokázala jsem na ni jen třeštit oči. Tohle bylo tak vzdálené všemu, co jsem od ní čekala – zvlášť u plotu pavilonu tučňáků, kde pár kroků od nás stáli naši bodyguardi a kde malé děti povykovaly: „Mami, koukej, to je jako Happy Feet!“ … že jsem prostě na pár vteřin nedokázala odpovědět.

„Já jenom,“ dodala rychle Tina, když si všimla, že jsem oněměla, „že ty erotické scény jsou tak realistické, a tak jsem si prostě říkala, že už jste to možná s Džejpím dělali. Jako sex. A jestli ano, tak já tě neodsuzuju ani ti nevyčítám, že jsi s tím nepočkala na noc po maturitním plese, jak jsme si slíbily. Já to naprosto chápu. Víc než chápu, Mio. Pravda je, že já jsem ti už dlouho chtěla říct, že Boris a já… No, my už jsme to dělali taky.“

!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

– 127 –

„Poprvé vloni v létě,“ pokračovala po chvíli Tina, když jsem si nepřestávala hrát na Roba Lowa ve Svědectví. „Víš, jak si naši pronajímají ten domek na Martha’s Vineyard? A jak tam Boris přijel na dva týdny na návštěvu? No, tak tam se to stalo poprvé. Já se snažila počkat, Mio. Vážně snažila. Ale když jsem ho viděla každý den v plavkách… Prostě jsem se na něj vrhla. A nakonec jsem…

jsme… to udělali. Když naši usnuli. A od té doby to děláme pravidelně, vždycky, když paní Pelkowská a pan Pelkowski nejsou doma.“

Moje oči asi musely vypadat, jako když mi chtějí vyskočit z důlků, protože Tina se ke mně natáhla a zalomcovala mi s paží.

„Mio? Není ti nic?“

„Ty?“ vydechla jsem, když jsem konečně našla řeč. „A Boris?!“

Nevěděla jsem, jestli se mám pozvracet, nebo omdlít. Nebo obojí.

A nejenom proto, že zrovna Tina – TINA!!! – se vzdala svého snu o tom, že ztratí panenství v noci po maturitním plese.

Ale taky proto, jak říkala, že viděla Borise v plavkách a nemohla odolat. A jako pardon, ale…

Je pravda, že Boris prodělal podivuhodnou transmutaci z mouly ve frajera – a doopravdy se za ním táhnou ujeté houslistické fanynky, které po jeho koncertech žebrají, aby se jim podepsal na čelenky nebo bůhvíkam. Jenže já ho prostě nedokážu – NEDOKÁŽU – vnímat tímhle způsobem.

Možná, kdybych ho neznala předtím, když nosil rovnátka, zastrkoval si svetr do kalhot a chodil s Lilly – dokázala bych to.

Jenže pravda je, že se na něj nedokážu podívat a vidět toho vysokého, svalnatého kluka, kterým je dneska. Nemůžu. Je jako můj bratr, nebo tak něco.

Tina si moje ohromení zaměnila za jinou emoci. Chytila mě za ruku a ustaraně se mi zadívala do očí.

„Neboj se, Mio,“ pronesla ustaraně. „Je to naprosto bezpečné. Ty víš, že nikdo z nás nikdy nespal s jiným. A já beru pilulky už od čtrnácti kvůli úpravě menstruace.“

Zamrkala jsem ještě jednou. No jo. Tina vždycky měla bolestivou menstruaci. Využívala to k tomu, že se vždycky jednou za měsíc ulila z tělocviku. Klikařka.

– 128 –

Nejistě se na mě zadívala: „Nemyslíš si o mně, že jsem děvka, když jsem s tím nečekala na maturitní ples?“

Otevřela jsem pusu. „Cože? Ne! Samozřejmě, že ne! Tino!“

„Aha.“ Tina zamrkala. „No, já jen… že jsem si nebyla jistá.

Chtěla jsem ti to říct, ale nevěděla jsem, jak se budeš tvářit. Totiž, měly jsme ty plány na noc po maturitním plese a… a já to zkazila, protože jsem nedokázala počkat.“ Pak se rozzářila. „Ale když jsi pak začala říkat, že maturitní ples je na nic, a Džejpí tě na něj ani nepozval, a když jsem si přečetla tu knížku… tak jsem si to dala dohromady a říkala si, že jste to s Džejpím museli taky dělat! Ale když je tady teď Michael…“

Rychle jsem se rozhlédla kolem. Všude bylo tolik lidí! Průměrný věk pět let! A povykovali o tučňácích! A my se mezi nimi bavily tak důvěrně – o sexu!

„Co, když je teď Michael tady?“ přerušila jsem Tinu.

„My s Michaelem spolu nemáme nic společného, Tino. Říkala jsem ti to, jenom jsem mu vylila na kalhoty čokoládu. To je všechno!“

„Ale přivoněla sis k němu,“ pronesla ustaraně Tina.

„To jo,“ připustila jsem. „Ale nic víc!“

„A říkalas, že voní líp než Džejpí.“ To už se Tina tvářila skoro polekaně.

„Jo,“ potvrdila jsem a cítila, jak se mě zmocňuje panika. Jako by ve mně pavilon tučňáků začal probouzet klaustrofobii. Bylo tady tolik lidí. Ty výkřiky dětí – a slabý pach tučňáků – byly na mě až moc. „Ale to nic neznamená! Není to, jako bychom se k sobě měli vrátit nebo co. Jsme jen kamarádi.“

„Mio.“ Tina se na mě přísně podívala. „Nezapomínej, že jsem četla tvou knihu.“

„Mou knihu?“ Začalo mě zmáhat horko, i když u tučňáků fungovala klimatizace. „A co s tím má co dělat moje kniha?“

„Krásný rytíř, který se po dlouhé době vrací domů?“ pronesla zvolna Tina. „Není to náhodou o Michaelovi?“

„Ne!“ vykřikla jsem. Panebože! To si budou myslet všichni, kterým jsem to dala číst? Bude si to myslet Džejpí? A Michael?

– 129 – ACH NE! ČTE TO PRÁVĚ TEĎ!!!!! Možná si to čtou s Midori Mikromini! A SMĚJOU SE TOMU!

„A ta dívka, co se snaží starat o svůj lid?“ pokračovala Tina.

„Nepsala jsi to o sobě? A o lidu Genovie?“

„Ne!“ zaječela jsem ochraptěle. Někteří z rodičů, kteří zvedali děti k plexisklu a ukazovali jim tučňáky, se začali obracet do temného kouta, aby zjistili, o čem se tam v temném koutě baví dvě puberťačky.

Kdyby tak věděli. Nejspíš by s vřískotem prchali ze zoo. Mohli by taky požádat zřízence, aby nás odstřelili.

„Aha.“ Tina vypadala zklamaně. „No… tak se mi to zdálo. Zdálo se mi, že… že to píšeš o sobě a Michaelovi, jak se zase sejdete.“

„Tino, to ne,“ vyhrkla jsem. Hrudník se mi začal bolestivě svírat.

„Přísahám.“

„Tak…“ Tina na mě v modré záři z bazénu tučňáků upírala naléhavý pohled, „co teď budeš dělat s Džejpím? Totiž… spíte spolu? Nebo ne?“

Nevím, co by se stalo, kdyby se nestalo to, co mě zázračně zachránilo. Ale právě v tu chvíli se objevili babí a děda s Rockym a ozvalo se vřískání: „Míííáááá, Míííáááá!“ Teda vřískal Rocky, ne babí a děda.

Přišli mi říct, že zoo zavírá a musíme jít. Což ukončilo moji a Tininu diskusi o pohlavním životě. Jejím a MÉM. Díkybohu.

A teď jsem v Applebee’s.

A nevím, jestli budu někdy stejná jako dřív. Protože Tina mi přiznala, že má s Borisem pravidelně sex.

Mělo mě to napadnout. V poslední době si ve škole málokdy projevovali fyzickou náklonnost – žádné líbání na chodbách nebo vodění za ruce, nic takového. Mělo mě trknout, že je za tím něco vážného.

Něco tak vážného, jako že si spolu vlezou pod peřinu pokaždé, když pan Pelkowski a paní Pelkowská nejsou doma.

Bože! Jsem tak slepá!

Ne. Zvoní mi mobil. Je to Džejpí! Určitě mi volá, co si myslí o Výkupném za mé srdce.

– 130 –

Zvedla jsem to, i když sedím v kabince a lidi kolem mě splachují a otevírají a zavírají dveře. Osobně si myslím, že telefonovat na záchodě je nechutné, ale neslyšela jsem Džejpího celý den a už jsem mu poslala esemesku. Chci vědět, co si myslí o mém románu.

Nechci, aby to vypadalo nějak nedočkavě, ale… chápete. Čekala jsem, kdy zavolá. Co když si o té knížce bude myslet totéž, co Tina – že je to o Michaelovi a o mně?

Ale ukázalo se, že jsem si dělala starosti zbytečně: ještě neměl čas si to přečíst, protože celé odpoledne zkoušeli.

Chtěl vědět, jestli bych s ním nezašla na večeři.

Vysvětlila jsem mu, že jsem v Applebee’s s babí, dědou, mamkou, panem G. a Rockym, a že budu ráda (že UMÍRÁM TOUHOU), aby se k nám přidal.

Ale on se jen zasmál a odpověděl díky, to ne.

Zřejmě si neuvědomuje vážnost situace.

A tak jsem řekla: „Ne, ty mi nerozumíš. MUSÍŠ sem za námi přijít.“

Protože jsem si uvědomila, že ho opravdu potřebuju vidět, po tom, co jsem dneska… čichala k Michaelově krku a zjistila to o Tině a Borisovi, a vůbec.

Ale Džejpí na to jen: „Mio… je to Applebee’s.“

To už jsem se cítila trochu zoufale (oprava: hodně zoufale): „Džejpí, já vím, že je to Applebee’s. Ale naše rodina má prostě tyhle restaurace ráda. No, někteří členové naší rodiny. A já tu s nimi musím trčet. Takže by mě vážně rozveselilo, kdybys sem přišel. A babí by se s tebou ráda seznámila. Pořád se na tebe ptá.“

Což byla naprostá lež. Ale co. Nalhala jsem toho už tolik, že jedna lež navíc nemůže ublížit, ne?

Babí se o Džejpím ani nezmínila, ale vyptávala se, jestli mě nikdy nenapadlo začít chodit s tím hezkým hochem z Muzikálu ze střední.

Protože když jsem princezna, určitě by se mnou chtěl chodit. Ehm.

Fakt díky, babí – ale nechodila bych s nikým, kdo nosí víc mejkapu než já.

„A taky se mi po tobě stýská,“ řekla jsem Džejpímu. „Připadá mi, že už na sebe vůbec nemáme čas, když ty pořád zkoušíš tu hru.“

– 131 –

„No jo. Ale tohle se stává, když se dají dohromady dva umělci,“

připomněl mi Džejpí. „Pamatuješ, jak jsi na mě neměla čas, když jsi psala – teď už vím, že román?“ Jeho zdráhavost vstoupit do devátého kruhu pekla zvaného Applebee’s na Times Square byla hmatatelná.

A jestli můžu něco dodat, naprosto pochopitelná. Ale stejně. „A uvidíme se zítra ve škole. A pak celý večer na tvé oslavě. Já jsem teď hrozně utahaný. Nevadí ti to, viď že ne?“

Zadívala jsem se na rozšlapané hranolky u svých nohou.

„Ne,“ odpověděla jsem. Co jiného jsem mohla říct? Je na světě něco žalostnějšího než osmnáctiletá holka, která z kabinky na záchodě přemlouvá svého kluka, aby přišel za ní a jejími rodiči a prarodiči do Applebee’s?

Asi ne.

„Tak zatím,“ rozloučila jsem se a zavěsila.

Chtělo se mi brečet. Vážně, vážně chtělo. Z toho, že tady sedím a myslím na to, že můj bývalý kluk čte možná zrovna teď moji knihu… myslím na něj… a na to, že můj současný kluk si ji ještě vůbec nepřečetl… hm…

Vážně. Vsadím se, že jsem ta nejžalostnější skoroplnoletá osoba na Manhattanu. Možná na celém východním pobřeží.

Možná v celé Severní Americe. Možná na celém světě.

Úryvek z rukopisu Daphne Delacroix: Výkupné za mé srdce Hugo ležel pod ní a téměř nemohl uvěřit svému štěstí. V životě už dobýval spousty žen, krásnějších a sofistikovanějších, než je Finnula Craisová, žen, které byly většími světačkami.

Ale žádná z nich ho neuchvátila tak jako tahle dívka. Otevřeně mu oznámila, že chce jeho peníze, a nehodlala ho kvůli nim svádět a ani ho opřádat lstí. Prostě ho unesla, a to Huga pobavilo. Měl strach, že se rozesměje nahlas.

Každá žena, kterou poznal, v doslovném i biblickém smyslu toho rčení, měla jen jediný cíl: stát se paní na sídle Stephensgate. Hugo proti instituci manželství nic nenamítal, ale dosud nepotkal ženu, s níž by chtěl strávit zbytek života. A teď má před sebou dívku, která otevřeně prohlašuje, že ji zajímají jen jeho peníze. Jako by mu do – 132 –

tváře zavál svěží anglický vzduch, který obnovil jeho důvěru v ženské pokolení.

„Takže jsem vaším rukojmím,“ pronesl ke kamenům pod sebou.

„Jak jste dospěla k názoru, že vám budu schopen zaplatit?“

„Myslíte, že jsem tak hloupá? Viděla jsem minci, kterou jste hodil Simonovi U Lišky a zajíce. Neměl byste se tak rozmařile předvádět.

Máte štěstí, že jste se dostal do rukou mně, a ne Dickovým nebo Timmyho kumpánům. To jsou dost nemilosrdní chlapíci, víte? S nimi byste mohl opravdu přijít k úhoně.“

Hugo se pro sebe usmál. Takže on si dělal starosti, aby se tomuhle stvoření cestou na Stephensgate nic nestalo – a nikdy by ho nenapadlo, že ona si dělala stejné starosti s ním.

„Čemu se smějete?“ zeptala se dívka. K Hugově velké lítosti sklouzla z jeho zad a pošťouchla ho – nepříliš jemně – špičkou boty.

„Posaďte se a přestaňte se ušklíbat. Na tom, že jsem vás zajala, nic k smíchu není. Vím, že vypadám neškodně, ale snad jsem vám U Lišky a zajíce ukázala, že jsem opravdu nejlepší střelkyně lukem v hrabství.

Doporučuji vám, abyste na to nezapomínal.“

Hugo se posadil a zjistil, že ruce má za zády svázané provazem. A poctivými uzly: ty musel dívku někdo skutečně důkladně naučit.

Pouta nebyla tak utažená, aby mu zaškrtila krevní oběh, ale ani tak volná, aby se z nich mohl vyprostit.

Když zdvihl hlavu, zjistil, že jeho krásná věznitelka klečí kus od něj. Kolem bledé vílí tváře se jí vlnila bohatá hříva zrzavých vlasů, tak dlouhých, až se jejich konce proplétaly s fialkami pod jejími koleny. Lněnou halenu měla volně nataženou na mokrém těle, kde k němu místy přiléhala, takže pod tenkou látkou byly vidět bradavky.

Hugo nakrčil obočí, když mu došlo, že dívka si vůbec neuvědomuje, jak ničivě působí její vzhled na jeho smysly. Nebo si to aspoň neuvědomuje teď, když už není nahá.

– 133 –

Pondělí 1. května, tři čtvrtě na osm,

v limuzíně cestou do školy

Ráno jsem vstala, když mi zazvonil budík (i když jsem skoro nespala, protože jsem pořád myslela na to, jestli si Michael přečetl můj román. Pořád jsem si jenom opakovala, celou noc: „Už to přečetl? A co teď? Třeba to čte ještě teď?“ Anebo jsem se hádala sama se sebou a říkala si: „Komu na tom záleží, jestli tvůj bývalý kluk čte tvou knihu? Seber se, Mio! Vždyť na tom, co si myslí ON, vůbec nezáleží! Co tvůj SOUČASNY kluk?“ A pak jsem zase ležela a myslela na Džejpího. TEN už to četl? Co si o tom myslí? Líbí se mu to? A co když ne?). Shodila jsem Tlusťocha Louie z hrudníku a odšourala se do koupelny, kde jsem si dala sprchu a vyčistila si zuby, a pak jsem na sebe zírala do zrcadla (na to, jak mi vlasy trčí do všech stran – díkybohu za gel na rozčesávání) a pak mi to najednou došlo.

Je mi osmnáct.

Jsem úředně dospělá.

A princezna (samozřejmě).

Ale teď, díky informaci, kterou mi svěřila Tina, jsem si naprosto jistá, že jsem poslední panna v letošním maturitním ročníku Střední školy Alberta Einsteina.

Heleďte, to je prostě matematika.

Tina a Boris? Vloni v létě.

Lilly a Kenneth? Na těch je vidět, že to spolu dělají už věky.

Stačí je pozorovat, jak se osahávají na chodbě (a já na ně mám výhled i při trigonometrii). Děs.

Lana? Prosím vás. Ta ztratila panenství už dávno, v dobách pana Božského Joshe Richtera.

Trisha? Taky už dávno, i když ne s Joshem. Aspoň si to myslím, ledaže by byl ještě větší parchant, než za jakého ho všechny máme.

Shameeka? Kterou její táta střeží jako zlato v pevnosti Fort Knox? Jednou mi vyprávěla, že už ve druháku (kdy jsme ji z toho nikdo nepodezírali, protože o tom vůbec nemluvila) jednou zdrhla na noc s klukem z maturitního ročníku, se kterým tehdy chodila.

Perin a Ling Su? Bez komentáře.

– 134 –

A pak můj přítel Džejpí. Říká, že celý život čeká na správnou osobu, a ví, že ta správná jsem já, a až na to budu připravená, on bude taky připravený. Ale může čekat, jak budu chtít, třeba celou věčnost, když bude muset.

Takže zbývá kdo?

Ach. No přece – já.

A Bůh ví, že jsem to nikdy nedělala, i když si to očividně všichni (dobře, Tina) myslí.

A upřímně? Nikdy jsme se k tomu ani nepřiblížili. Totiž s Džejpím. Leda slovně – s tím, že bude čekat třeba celou věčnost (taková osvěžující změna proti mému předchozímu příteli). Chci říct, že Džejpí je ztělesněním gentlemanského chování. Na rozdíl od Michaela. Když se líbáme, nikdy nespustí ruce níž než na můj krk.

Ani na vteřinu.

Popravdě řečeno, už jsem si začala dělat starosti, že ho to ani neláká, dokud mi neřekl, že respektuje moje hranice a nechce zajít dál, než jsem já připravená ho nechat.

Což je od něj moc hezké.

Jde o to, že já vlastně nevím, kde jsou moje hranice. Teda s Džejpím.

Všechno bylo tak… jiné, když jsem chodila s Michaelem. Totiž, ten se nikdy neptal, kde mám hranice. Zkoumal to ručně, a když jsem měla námitky, čekalo se, že se ozvu. Nebo mu odstrčím ruku. Což jsem dost často dělala. Ne proto, že by se mi to nelíbilo, ale protože se kolem pořád někdo motal – jeho rodiče, moji rodiče, jeho spolubydlící...

Problém s Michaelem byl, že když se nám to někdy vymklo, v žáru okamžiku a tak, já jsem ho často nechtěla zarazit nebo odstrčit.

Protože se mi to tolik líbilo.

A to je můj problém – ta Další věc. Moje strašlivé, hrozné tajemství, které jsem neřekla ani doktoru Tzwokovi: S Džejpím tohle necítím. Nikdy. Částečně proto, že s ním to nikdy nezašlo tak daleko. Ale taky proto… no.

Asi bych s ním měla dělat to, co Tina s Borisem, skočit do toho po hlavě. Viděla jsem ho v plavkách už mockrát, když byl za mnou v létě v Genovii. Ale nikdy mě nenapadlo, že bych to s ním chtěla – 135 –

dělat. Ne že by nevypadal dobře. To vypadá. Lana tvrdí, že vedle něj je Matt Damon v těch filmech o agentu Bourneovi jako Oliver ze seriálu Hannah Montana.

Já prostě nevím, co to se mnou je! A není to, že bych přišla o sexuální touhu, protože když jsem se včera prala s Michaelem o ten iPhone a pak se s ním objímala… bylo to tady.

Ale nikdy to není tady s Džejpím. A to je ta Další věc, co mě trápí.

Ale ne že bych zrovna na to chtěla myslet o svých narozeninách.

Když už takhle cítím ten radostný úžas nad tím, že člověk jednou ráno vstane a je mu osmnáct; je princezna; a je panna.

Víte co? Momentálně bych mohla být klidně jednorožec.

Všechno nejlepší k podělaným narozeninám.

Ale mamka, pan G. a Rocky už na mě čekali s domácími vaflemi ve tvaru srdíček (opékač srdíčkových vaflí jim dala jako svatební dar Martha Stewartová). Což od nich bylo moc milé. A taky to, že netušili nic o mém objevu (že jsem společenský vyděděnec a něco jako jednorožec).

Když jsme snídali, táta zavolal z Genovie, aby mi popřál a připomněl mi, že dnešním dnem mi začne chodit celá princeznovská apanáž (není to dost peněz, abych si koupila střešní apartmá na Páté avenue, ale na pronájem by stačily), a že ji nemám utratit celou najednou (ha ha ha – asi nezapomněl na moje nákupní orgie v BendePs, kdy jsem pak stejnou částku poslala Amnesty International, ale to už je dávno), protože ji budu dostávat jen jednou ročně.

Musím přiznat, že se táta v telefonu trochu zajíknul. Povídal, že by si nikdy nepomyslel, tenkrát před čtyřmi roky, když mi v hotelu Plaza oznámil, že jsem dědičkou trůnu, a já dostala záchvat škytavky a chovala se jako blázen, že si jednou povedu takhle dobře (když člověk uváží okolnosti).

Z toho jsem se zase zajíkla já a řekla mu, že doufám, že už se nezlobí kvůli té konstituční monarchii, když si stejně pořád můžeme ponechat titul, trůn, palác, korunovační klenoty, šperky, tryskáč a všechno.

– 136 –

Táta mi doporučil, abych toho nechala, takovým tím chraplavým hlasem. Bylo jasné, že se mu chce z přemíry emocí brečet, a tak rychle zavěsil.

Chudák táta. Byl by mnohem šťastnější, kdyby se oženil s nějakou hezkou dívkou (ale radši ne supermodelkou jako francouzský prezident, i když ta je moc hezká).

Jenže on pořád hledá lásku na špatných místech. Třeba na přehlídkách luxusního spodního prádla.

Aspoň má dost rozumu a během kampaně tyhle aktivity omezil.

Pak za mnou přišla se svým dárkem mamka. Vyrobila mi koláž, ve které byly nejrůznější vzpomínky na naši společnou minulost, jako útržky jízdenek z vlaku, kterým jsme jely na demonstraci za právo žen na reprodukci do Washingtonu, D. C, kus tepláčků, které jsem nosila do školky, fotka Rockyho jako miminka, fotka mě a mamky, když jsme doma malovaly, obojek Tlusťocha Louie, když byl kotě, a moje snímky v kostýmu na Halloween a na maškarním jako Johanky z Arku, a tak.

Mamka říkala, že když si to vezmu na kolej, nebude se mi tolik stýskat.

Což od ní bylo hrozně milé. Vhrkly mi z toho slzy do očí.

Aspoň než mi připomněla, že už se musím rychle rozhodnout, na kterou školu půjdu.

No ovšem! Já to chápu, samozřejmě! Chcete se mě zbavit, co?

Vím, že to ona a táta i pan G. myslejí dobře. Ale není to tak jednoduché. Mám teď plnou hlavu jiných starostí. Jako třeba, že se mi včera moje nejlepší kamarádka přiznala, že má se svým klukem pravidelně sex, ale předtím mi to takovou dobu tajila. A že jsem dala svému bývalému klukovi přečíst svůj román, že musím odevzdat článek jeho sestře, která mě nenávidí, že dneska večer musím jít na večírek na jachtě se třemi stovkami přátel, z nichž většinu vůbec neznám, protože jsou to celebrity, se kterými se zná moje babička, kněžna-vdova malé evropské země.

A taky, že můj současný přítel má můj rukopis už víc než dvacet čtyři hodin a nečetl ho, ani za mnou nepřišel do Applebee’s.

Můžete mi prosím dát aspoň trochu času? Díky. Život jednorožců není snadný, víte. Jsme ohrožený druh.

– 137 –

Pondělí 1. května, třídnická hodina

Jo. Zrovna jsem přišla z redakce Atomu. Ještě teď se celá klepu.

Když jsem tam vstoupila, seděla tam jenom Lilly. Nasadila jsem falešný úsměv (jako vždycky, když svou bývalou kamarádku vidím) a spustila: „Ahoj, Lilly. Tady je ten článek o tvém bratrovi,“ a podala jí ho. (Byla jsem vzhůru až do jedné v noci a psala ho. Jak se dá napsat čtyři sta slov o bývalém klukovi a ponechat si nestranný novinářský přístup? Odpověď: Nijak. Málem jsem z toho dostala plicní embolii. Ale nemyslím, že by z toho článku bylo jasně poznat, že jsem na zpovídanou osobu vylila šálek čokolády a čichala si k jeho krku.

Lilly ke mně vzhlédla od toho, co psala na školním počítači.

(Nemohla jsem si nevzpomenout, jak kdysi zadávala do Googlu jména božstev a sprostá slova, aby viděla, jaké stránky se jí načtou.

Bože, to byly časy. Stýská se mi po nich.) „Ahoj, Mio. Jo, díky.“

A pak trochu váhavě dodala: „Všechno nejlepší k narozeninám.“

!!!!! Ona si to pamatuje!!!!!

No, ale Grandmere jí poslala pozvánku na párty, takže tím si to asi připomněla.

Překvapeně jsem vykoktala: „Ehm… díky.“

Předpokládala jsem, že je to všechno, a vydala jsem se ke dveřím, když Lilly oslovila moje záda: „Hele, doufám, že ti nebude vadit, když s Kennethem přijdeme. Na ten tvůj večírek, myslím.“

„Ne, ne, vůbec ne!“ vyhrkla jsem. Velká lež Mii Thermopolisové číslo sedm. „Budu moc ráda, když se tam oba objevíte.“

Což je zářný příklad toho, jaké ovoce nesou hodiny princeznování. Protože v hlavě mi samozřejmě bzučelo něco jiného.

Jako Panebože! Ona chce přijít??? Proč? Určitě jen proto, že plánuje nějakou příšernou pomstu. Jako že ona a Kenny unesou jachtu, jakmile vyplujeme z přístavu, odvezou ji do mezinárodních vod a tam ji ve jménu volné lásky vyhodí do vzduchu, zatímco všichni hosté se budou choulit k sobě v gumových záchranných člunech.

Nebo tak něco. Ještě klika, že Vigo přemluvil Grandmere ke zvýšeným bezpečnostním opatřením pro případ, že by se na večírku ukázala Jennifer Anistonová a Brad Pitt tam byl taky.

– 138 –

„Díky,“ přikývla Lilly. „Víš, chci ti dát něco k narozeninám, ale to půjde, jedině když přijdu na tvůj večírek.“

Chce mi něco dát, ale může to provést jen na Genovijské knížecí jachtě?

Bezva! Moje teorie únosu se potvrzuje.

„Ehm,“ vypravila jsem ze sebe. „Ale vážně mi nemusíš nic dávat, Lilly.“

Což byla špatná reakce. Protože Lilly se zamračila a odsekla: „Já vím, že už máš všechno, Mio. Ale to, co ti chci dát já, ti nikdo jiný nedá.“

To už moje nervozita vyskočila na maximum (ne že by už předtím nebyla dost vysoko) a já vyhrkla: „Nechtěla jsem, aby to takhle vyznělo. Já myslela, jako že…“

Lilly se zatvářila, jako by svého jízlivého výroku litovala. „Já to taky tak nemyslela. Hele, už se nechci hádat.“

To bylo poprvé za dva roky, co se Lilly zmínila o tom, že jsme byly kamarádky a že jsme se pohádaly. Tak mě to překvapilo, že jsem nevěděla, co na to mám říct. Vlastně mě nikdy nenapadlo, že by to šlo… už se nehádat. Myslela jsem si, že tenhle stav, kdy jedna druhou ignorujeme, je setrvalý.

„Já už se taky nechci hádat,“ prohlásila jsem upřímně.

Ale jestli se Lilly nechce hádat, co CHCE? Určitě ne se kamarádit. Nejsem na ni dost odvázaná. Nemám žádn piercingy.

Jsem princezna. Chodím nakupovat s Lanou Weinbergerovou, někdy nosím růžové plesové šaty, oblékám se do Prady, jsem panna a – to taky, jasně – přebrala jsem jí kluka.

„Mimochodem,“ ozvala se Lilly, sáhla za sebe a zalovila v batůžku, pokrytém odznaky s korejskými nápisy, které nejspíš propagovaly její televizní pořad v Koreji. „Brácha chtěl, abych ti dala tohle.“

A vytáhla obálku, kterou mi podala. Byla bílá, s modře vyraženým znakem tam, kde se píše adresa odesílatele. Stálo tam Pavlov Surgical a vedle toho byl obrázek Michaelovy sheltie, Pavlova. Obálka byla dost tlustá, na jeden dopis určitě.

– 139 –

„Aha.“ Cítila jsem, jak rudnu, tak jako pokaždé, když padlo Michaelovo jméno. Cítila jsem, že zase získávám barvu jeho tenisek.

Bezva. „Díky.“

„Není zač,“ ujistila mě Lilly.

Díky BOHU, že v tu chvíli zazvonilo. Takže jsem prohodila: „Tak zatím.“ A otočila se a utekla.

Bylo to tak… DIVNÉ. Proč je ke mně Lilly tak MILÁ? Určitě má na dnešní večírek něco za lubem. Ona i Kenneth. Určitě mi chtějí překazit oslavu.

I když… možná ne, jestli tam půjde i Michael a jeho rodiče. Jak by Lilly mohla udělat něco, co by mi ublížilo, když by to zároveň zahanbilo její rodinu? V sobotu na té akci v Lékařském ústavu Kolumbijské univerzity se dalo poznat, jak moc je má ráda – i když já to vím už dávno, protože je znám celý život. I když spolu s Lilly poslední dva roky nemluvíme.

No nic. Rozhlížela jsem se po Tině nebo Shameece nebo Laně, abych s nimi mohla probrat, co se stalo s Lilly, ale žádnou z nich jsem neviděla. Což bylo zvláštní, protože by člověk čekal, že na mě budou číhat u skříňky, aby mi popřály všechno nejlepší k narozeninám, nebo tak něco. Ale nic.

Nemohla jsem si pomoct, abych si nezačala namlouvat – asi to byl další příznak té paranoie, která mě zachvátila v redakci Atomu – že se mi možná všechny vyhýbají, protože jim Tina řekla o mé knížce. Já vím, ona tvrdila, že je skvělá, ale to říkala mně. Třeba si ve skutečnosti myslí, že ten román je strašný, a rozeslala ho všem v kopii, a teď si to už myslí všichni, a proto mi nepřišli popřát všechno nejlepší k narozeninám, protože se báli, že by se mi nedokázali nesmát.

Anebo vážně plánují, že by mě měli zachránit před alkoholismem. To se nedá vyloučit.

Teď už supím jako lokomotiva. Protože když jsem se posadila na třídnické hodině a byla si jistá, že se nikdo nedívá, roztrhla jsem obálku, kterou mi dala Lilly. A tohle jsem našla uvnitř: Byl tam ručně psaný vzkaz od Michaela, na kterém stálo: Milá Mio,

– 140 –

co ti mám říct? O romancích toho moc nevím, ale myslím si, že v tomhle žánru budeš něco jako Stephen King. Tvoje knížka je vzrušující. Díky moc, že jsi mi ji dala přečíst. A kdo ji nechce vydat, je pořádný pitomec.

Protože máš dneska narozeniny a protože vím, že si nic nezálohuješ, posílám ti dáreček. Byla by škoda, kdyby Výkupné za mé srdce nikdy nespatřilo světlo světa, protože ti klekne harddisk.

Uvidíme se večer.

Tvůj

Michael

V obálce byl kromě dopisu USB flash disk ve tvaru postavičky princezny Leiy. Pro mě, abych si měla kam uložit svůj román, protože Michael má pravdu – já si nikdy nic nezálohuju.

A princezna Leia byla v oblečení planety Hoth – v tom jsem ji měla nejradši. Jak si to může pamatovat? Vhrkly mi z toho slzy do očí.

Michael napsal, že se mu moje knížka líbila! Napsal, že jsem Stephen King tohohle žánru! Dal mi flashku s mou oblíbenou filmovou postavou, aby se můj román neztratil! Vážně, může kluk udělat pro dívku něco hezčího? Nemyslím.

Řekla bych, že jsem ještě nikdy nedostala hezčí dárek k narozeninám.

Samozřejmě až na ten rok, kdy jsem dostala Tlusťocha Louie.

A taky… podepsal se Tvůj.

Tvůj Michael.

Což nic neznamená, já vím. Lidi takhle podepisují dopisy běžně.

Není to žádný důkaz lásky v romantickém smyslu. Máma mi takhle podepisuje všechny vzkazy. A co máma – když mi něco píše pan G., taky se podepíše Tvůj Frank (no… ehm, že jo).

Ale stejně. Ze to napsal…

Tvůj.

TVŮJ.

Panebože, já vím. Jsem ubohá. Ubohý jednorožec.

– 141 –

Pondělí 1. května, světové dějiny

Právě jsem v hale viděla Džejpího. Objal mě, dal mi pusu, popřál mi všechno nejlepší a prohlásil, že vypadám nádherně. (Což jsem náhodou věděla, že nevypadám. Vypadala jsem hrozně, protože jsem půlku noci strávila tím, že jsem psala článek o Michaelovi, takže jsem měla černé kruhy pod očima. Pokusila jsem se je zakrýt korektorem, ale od toho se nedají čekat zázraky. Plus jsem druhou polovinu noci strávila převalováním a přemýšlením nad tím, co mi pověděla Tina, a taky starostmi, co řeknou Michael a Džejpí, až si přečtou moji knihu.)

Třeba si Džejpí myslí, že vypadám nádherně, protože jsem jeho holka. Prostě mě miluje tolik, že si ani nevšimne, že jsem jednorožec (ale ne ten krásný s dlouhou hedvábnou hřívou jako v pohádkách.

Jsem pomačkaný plastový jednorožec, s jakými si hraje Rockyho kamarádka z jeslí Emma. Jednorožec značky My Little Pony s lysinkou od toho, jak ho malé děti v jednom kuse strkají do pusy).

Čekala jsem, až mi Džejpí poví, že četl mou knihu a líbila se mu, tak jako mi to napsal Michael, ale on se k tomu neměl.

Vlastně se o mé knize vůbec nezmínil.

No, nejspíš se k ní vůbec nedostal. Má tu svou hru, že jo. Už se blíží premiéra, kde ji bude muset předvést maturitní komisi (středa večer).

Ale stejně. Člověk by čekal, že mi řekne aspoň něco.

Místo toho začal vykládat, že od něj nemám čekat dárek teď, protože mi ho chce předat až večer na jachtě. Povídal, že to bude pořádné překvapení. A taky mě ujistil, že nezapomněl na pozvání na ples.

Což je legrační – protože já na to úplně zapomněla.

Pořád jsem nikde neviděla Tinu, Shameeku, Lanu ani Trishu. Jen Perin a Ling Su, a ty mi obě popřály všechno nejlepší. Ale vzápětí se někam rozběhly a bláznivě se hihňaly, což se jim vůbec nepodobá.

Takže je to jasné: už četly moji knihu a vůbec se jim nelíbila. A podezírají mě z alkoholismu, takže do oběda je tady posádka sanitky z léčebny pro závislé.

– 142 –

Nemůžu uvěřit, že to Tina udělala. Že jim poslala kopie a vůbec se mě nezeptala.

Dneska máme den přípravy na závěrečné zkoušky, takže ve škole neděláme nic jiného než čteme. Což je zřejmě výborná příležitost, aby si všichni při vyučování přečetli mou knížku.

Možná bych měla zkusit při všech zkouškách pohořet (v případě trigonometrie se ani nebudu muset moc snažit). Pak bych už vážně neměla na vybranou a musela jít na L’Université de Genovia.

Ale to by nešlo. Nechci být tak daleko od Rockyho. ACH NE! Ředitelka Guptová mě právě volá školním rozhlasem.

Mám se v naléhavé rodinné záležitosti dostavit do ředitelny.

– 143 –

Pondělí 1. května,

Salon krásy Elizabeth Arden

Že mě to hned nenapadlo.

Žádná naléhavá rodinná záležitost se nekoná. Grandmere to nafilmovala jako obvykle, aby mě vytáhla ze školy a já mohla strávit svoje narozeniny tím, že ji budu obskakovat v jejích oblíbených denních lázních. Až do té večerní oslavy.

Aspoň že tady s ní nejsem sama. A tentokrát aspoň Grandmere nepozvala lidi, se kterými si myslí, že bych se měla stýkat, jako jsou mé sestřenice z knížecí rodiny v Monaku nebo někdo z Windsorů a tak.

Ne, pozvala opravdu moje kamarádky. Jen pár z nich, kterým záleží na školním prospěchu (jako jsou Perin a Ling Su), byly dost zodpovědné, aby odmítly a zůstaly ve škole, kde vrcholí přípravy na závěrečné zkoušky. Tina, Shameeka, Lana a Trisha tady všechny sedí se mnou a nechávají si dělat pedikúru. Grandmere je vedle, kde podstupuje bolestivou proceduru odstraňování zarostlého nehtu na palci u nohy. Díkybohu, že jí to nedělají přede mnou, protože to už bych se asi vážně pozvracela. Už tak je dost zlé dívat se na nehty Grandmere při normální pedikúře, ale při odstraňování zarostlých?

Vážně ne, díky.

Přece jen je trochu dojemné, že Grandmere to po všech těch letech konečně došlo. Totiž že mám kamarádky, na kterých mi záleží, a že mě nemůže nutit, abych se stýkala s těmi, které pro mě sama považuje za vhodnou společnost (i když většina z lidí na dnešním večírku budou její přátelé… nebo členky Domina Rei).

Někdy prostě i Grandmere dokáže překvapit.

I když jsem byla ráda, že tady teď s námi nebyla, protože jsme vedly rozhovor, který se pro babičkovské uši moc nehodil.

„Ve Waldorfu,“ odpověděla Trisha na Shameečinu otázku, zatímco jí pedikérka masírovala lýtka velkými krystaly soli. „Tam máme s Bradem objednaný pokoj.“

„Když jsem tam volala já, už žádné volné pokoje neměli,“ ozvala se lítostivě Shameeka.

– 144 –

„Já taky,“ ozvala se Lana s kolečky okurky na víčkách. „Totiž, pokoje měli, ale ne apartmá. Budeme s Derekem ve Four Seasons.“

„Ale to je na druhém konci města!“ zakvílela Trisha.

„To je mi fuk,“ odsekla Lana. „Nebudu spát někde, kde je jen jedna koupelna. Přece se nebudu dělit o koupelnu s někým, koho skoro neznám!“

„Vždyť s ním budeš spát,“ připomněla jí Trisha.

„To je něco jiného,“ prohlásila Lana. „Chci si chodit do koupelny, kdy budu potřebovat, ne abych musela čekat, až mi ji někdo uvolní. To ode mě přece nemůže nikdo čekat!“

Takže jsem se skoro chtěla zeptat, počkat, KDO že je tady princezna?

„A kde budete trávit noc po plese vy s Džejpím, Mio?“ zeptala se Shameeka, aby změnila téma.

„On ji ještě nepozval,“ prohodila nenucené Tina. „Takže asi skončí ve Four Seasons jako vy, Lano.“ Neměla jsem to srdce, abych Tinu opravila. „Hele, Mio… můžu jim to říct?“

Shameeka se zatvářila vzrušeně. „Říct co?“

„No… víš.“ Tina dychtivě zvedla obočí mým směrem.

Když se zeptala, vážně jsem zpanikařila. Protože jsem myslela, že jim chce povědět, o čem jsme si včera vykládaly v pavilonu tučňáků.

O Michaelovi a jak jsem si k němu čichala a tohle všechno.

A vzhledem k tomu, že jsem dostala jeho dopis o Výkupném za mé srdce – Tvůj Michael – a že jsem měla v kapse flashku s princeznou Leiou, celá ta záležitost mě trochu… jak to říct…

pobláznila? Asi. Pokud se jednorožci můžou zbláznit.

A taky jsem byla nějak přecitlivělá z toho, že holky mluvily o svých partnerech a kde s nimi stráví noc po plese, a ten můj mě ještě ani pořádně nepozval, ani se mě nedotkl níž než na krku…

Takže jsem reagovala dost přehnaně. Protože jsem vykřikla tak hlasitě, že kosmetička, která mi odstraňovala z paty zbytky puchýřů, co se mi dělají ze stání na vysokých podpatcích na všech těch beneficích, sebou trhla: „Heleďte, nikdy jsem s nikým nespala, jo?

Džejpí a já jsme to nikdy nedělali. Klidně se mi smějte! Je mi osmnáct, jsem princezna a jsem panna. Dokážete se s tím srovnat?

– 145 –

Nebo si mám jít sednout do limuzíny, než si přestanete povídat o sexu?!“

Všechny

čtyři

(nebo

všech

devět,

pokud

počítám

i

zaměstnankyně salonu krásy) se na mě zadívaly v ohromeném tichu.

To nakonec přerušila Tina, když řekla: „Mio, já se ptala, jestli jim můžu povědět, že jsi napsala romanci.“

„Tys napsala romanci?“ Lanin obličej byl ztělesněním čirého úžasu. „Knížku? Jako… sama?“

„Proč?“ nechápala Trisha. „Proč bys to dělala?“

„Mio,“ ozvala se Shameeka, když si s ostatními vyměnila nervózní pohledy, „já myslím, že to je bezva, že jsi napsala knížku!

V-vážně! Gratuluju!“

Asi minutu trvalo, než mi došlo, že všechny jsou víc v šoku z toho, že jsem napsala román, než z toho, že jsem ještě panna. Jako by na tom, že jsem panna, vůbec nezáleželo… protože se soustředily jen na tu knížku.

Což, když to mám přiznat, mě trochu urazilo.

„Ale co ty sexuální scény v tom příběhu,“ ozvala se Tina, která vypadala stejně zaskočeně jako ostatní. „Jsou tak…“

„Už jsem ti to vysvětlovala.“ Cítila jsem, jak rudnu do odstínu, který měly dveře salonu krásy Elizabeth Arden. „Přečetla jsem spoustu romancí.“

„To jako, že jsi napsala opravdovou knížku?“ ozvala se Lana.

„Nebo to je jako knížky na doplňování, co prodávají v hračkářství, že tam doplňuješ jen svoje jméno? Protože takovou jsme taky napsala, když mi bylo sedm. O tom, jak šla LANA do cirkusu a LANA tam cvičila na létající hrazdě a pak LANA jezdila jako krasojezdkyně, protože LANA je krásná a talentovaná…“

„Ne, tohle je opravdová kniha,“ přerušila ji Tina a střelila po ní výhrůžným pohledem. „Mia ji napsala sama a je to vážně…“

„HEJ!“ zaječela jsem. „Zrovna jsem vám přiznala, že jsem ještě neměla sex! A vy pořád blábolíte jenom o tom, že jsem napsala knížku! Můžete se prosím SOUSTŘEDIT? Nikdy jsem neměla sex!

Copak mi k tomu nemáte co říct?“

„No, to s tou knížkou je zajímavější,“ prohlásila Shameeka.

„Nechápu, v čem je problém, Mio. Jen proto, že už to všechny – 146 –

děláme, si přece nemusíš připadat divná, že s tím čekáš. Vsadím se, že na Genovijské univerzitě bude spousta holek, co to taky ještě nedělaly. Takže si nebudeš připadat nijak nepatřičně.“

„Jasně,“ potvrdila Tina. „A od Džejpího je tak sladké, že na tebe netlačí!“

„To není sladké,“ namítla Lana. „To je podezřelé.“

Tina po ní střelila dalším ošklivým pohledem, ale Lana se nedala zastrašit. „No jo, je! Protože to normálně kluci dělají. Čeká se to od nich. Že se budou snažit přemlouvat svoje holky k sexu.“

„Džejpí je taky panic,“ informovala jsem je. „Šetří si svoje panictví pro tu správnou osobu. A tvrdí, že ji našel ve mně. A je ochotný čekat, dokud nebudu připravená.“

Když jsme to vyslovila, všechny v místnosti se zatvářily zasněně a povzdychly si.

Až na Lanu. Ta neuhnula. „A na co teda pořád čeká? Víš jistě, že není gay?“

„Lano!“ zaječela Tina. „Můžeš chvíli mluvit vážně?“ Do toho se ozvala Shameeka. „Ale když je Džejpí ochotný čekat, Mio, tak v čem je problém?“

Zamžikala jsem na ni. „V ničem,“ odpověděla jsem slabě.

„Totiž… jsem v pohodě.“

Velká lež Mii Thermopolisové číslo osm. Jenže pak mě práskla Tina.

„No tak, Mio. Je tam problém,“ připomněla mi. „Mluvila jsi o něm včera, nepamatuješ?“

Vykulila jsem na ni oči. Věděla jsem, co má na jazyku, ale nechtěla jsem, aby to vyslovila. Ne před Lanou a holkama.

„Ehm,“ odkašlala jsem si. „Ne. Žádný problém nemám. Já jsem vždycky byla trochu opožděná…“

„No jo, pošuk,“ odfrkla si Lana.

Ale Tině můj náznak nedocházel.

„Mio, chceš to s Džejpím vůbec dělat?“ zeptala se naplno.

Tvůj Michael. Proč, proč mi to pořád nejde z hlavy?

„No jasně!“ vyhrkla jsem. „On je hrozně sexy!“ Tohle jednou napsala Lana na zeď v umývárně – sama o sobě. Ale na Džejpího se to taky hodilo.

– 147 –

„Jenže…“ Tina se tvářila hloubavě, jako by se snažila pečlivě volit slova. „Včera jsi říkala, že Michael ti voní líp.“

Viděla jsem, jak si Lana a Trisha vyměnily pohledy. Pak Lana protočila panenky.

„Už zase?“ vyštěkla na mě. „Nařídila jsem ti, ať koupíš Džejpímu kolínskou.“

„Koupila jsem,“ odsekla jsem. „To není tak, že – hele, zapomeňte na to, jo? Vy prostě myslíte jenom na sex. Ve vztahu jsou i jiné věci než sex, víte.“

Tenhle výrok způsobil, že se všechny pedikérky, které se skláněly nad našimi chodidly, hystericky rozesmály.

„A ne snad?“ zeptala jsem se jich.

„Jistě,“ odpověděly jednohlasně, „Vaše Výsosti.“

Zdálo se mi to, nebo si ze mě skutečně utahovaly? Nebo ze mě VŠECHNY osoby v téhle místnosti mají jen legraci? Heleďte, já četla spoustu romancí. Vím, že sex je zábavný. Ale z těch romancí taky vím, že jsou na světě i důležitější věci než sex.

Tvůj Michael.

„A navíc,“ dodala jsem zoufale, „to, že mi Michael voní líp než Džejpí, ještě neznamená, že jsem do něj pořád zamilovaná, nebo tak něco.“

„Jasně,“ souhlasila Lana. Pak ztišila hlas do šepotu a pronesla: „Až na to, ze znamená.“

„Panebože, milostný trojúhelník!“ vypískla Trisha a začaly se s Lanou tak chechtat, až cákaly nohama kolem sebe, takže je kosmetičky musely požádat, jestli by se laskavě mohly uklidnit.

Právě v tu chvíli se přibelhala Grandmere v županu a žabkách.

Vypadala obzvlášť děsivě, protože jí taky napařovali obličej, takže měla otevřené všechny póry a pleť zbavená mejkapu se jí leskla a oči měla vyvalené ve výrazu totálního úžasu…

Ale jak se ukázalo (k mému velkému ulehčení), nebylo to proto, že by nás zaslechla.

Jen zatím neměla namalovaná obočí.

– 148 –

Pondělí 1. května, 7 večer, Genovijská

knížecí jachta Clarissa 3, knížecí apartmá Ještě jsem v životě neviděla tak hysterické přípravy na nějaký večírek. A že už jsem byla na spoustě večírků.

Z květinářství doručili špatnou objednávku – bílé růže a rudé lilie místo růžových – a cateringová firma přivezla jarní závitky s mořskými plody a oříškovou, ne pomerančovou omáčkou (mně by to bylo fuk, ale proslýchá se, že japonská princezna Aiko má alergii na ořechy).

Grandmere a Vigo z toho mají srdeční záchvaty. Jako by někdo zapomněl vyleštit stříbro, nebo tak něco.

Nemluvě o výduti krevních cév, když jsem navrhla, že bychom přistávací plochu pro vrtulník mohli využít jako taneční parket.

No co! Přece sem nikdo nepoletí helikoptérou!

Aspoň že moje šaty dorazily v pořádku. Nacpala jsem se do nich (jsou stříbřité a lesklé a krásně mi sedí, no, taky byly šité speciálně pro mě… Ale nenechávají moc prostoru pro představivost) a vlasy mám spletené a zkroucené pod tiárou, a nařídili mi, abych tiše seděla a nepletla se jim do cesty, nehýbala se, dokud nenastane čas na můj velkolepý příchod. Až dorazí všichni hosté.

Jako by se mi vůbec chtělo někam chodit, když vím, co mě čeká: dvojité překvapení. Od Džejpího a od Lilly.

No, asi přeháním. To, co mi dá Džejpí, se mi určitě bude líbit.

Ne? Je to přece můj kluk. Nedal by mi nic, za co bych se před rodinou a přáteli musela stydět. Ten případ s tím klukem, co se oblíknul za rytíře a natřel koně nabilo… myslím, že jsem mu to vysvětlila dostatečně. To musel pochopit.

Tak… proč se mi tak svírá žaludek?

Protože mi před chvíli volal, aby se zeptal, jak se cítím.

(Popravdě řečeno se cítím trochu líp, když jsem se teď podělila o svoje „tajemství“ s holkama. O to s knihou a o to, že jsem poslední jednorožec v maturitním ročníku Střední školy Alberta Einsteina.

Teda kromě Džejpího. Když jsem viděla, že to holky nepovažují za nic světoborného, docela se mi ulevilo. Teda… ono to není nic – 149 –

světoborného, že jo. Prostě… je to úleva, že to všechny tak berou.

Ale kéž by mi už Lana přestala posílat esemesky s návrhy alternativních názvů pro mou knihu. Vážně si nemyslím, že titul Už mi ho tam vraž je dobrý název pro romanci.) Džejpí se taky ptal, jestli už jsem připravená na jeho narozeninové překvapení.

Připravená? Jak to myslí? To se mě snaží vyděsit, nebo co?

Vážně, když se k němu přidá ještě Lilly a ty její řeči, že má pro mě dárek, který mi může dát jen tady na jachtě, tak není divu, že začínám šílet.

Nevím, jak ode mě někdo může čekat, že budu klidně sedět. No, taky nesedím. Vykukuju tím kulatým okénkem a pozoruju lidi, co přicházejí po lávce na palubu. (Snažím se být schovaná za záclonkou, aby mě nikdo neviděl, protože mám na paměti zlaté pravidlo Grandmere: Když můžeš vidět ty je, oni můžou vidět tebe.) Nemůžu uvěřit, že se tady sešlo tolik lidí. Jsou tu ty největší celebrity – Donald Trump s manželkou. Princové William a Harry.

Posh Spice a David Beckham. Bill a Hillary Clintonovi. Will Smith a Jada Pinkettová. Bill a Melinda Gatesovi. Tyra Banksová. Angelina Jolie a Brad Pitt. Barack a Michelle Obamovi. Sarah Jesicca Parkerová a Matthew Broderick. Sean Penn. Moby.

Michel Bloomberg. Oprah Winfreyová. Kevin Bacon a Kyra Sedgwicková. Heidi Klumová a Seal.

A hudebníci, kteří se mají starat o zábavu – Madonna a její kapela – se už chystají. Slíbila, že zazpívá svoje staré hity, plus pár nových (Grandmere jí slíbila, že pošle peníze na charitu podle Madonnina výběru, když pro ni zazpívá „Into the Groove“, „Crazy for You“ a „Ray of Light“).

Doufejme, že Madonně nebude moc vadit, že je tu její bývalý – Sean Penn.

Grandmere původně plánovala na můj večírek k osmnáctinám jinou hudební produkci (Pavarottiho), ale ten naštěstí umřel. (Bez urážky, zpíval krásně, ale na operní árie se dost špatně tancuje.) Ale hlavně – kromě celebrit je tady taky spousta lidí, se kterými se znám z minulosti! Například můj bratranec Sebastiano (který se zastavuje na kus řeči se všemi paparazzi a fotí si lidi, kteří vystupují – 150 –

z taxíků a limuzín), který přišel se supermodelkou. Teď je z něj uznávaný módní návrhář. Jeho značku džínů dokonce koupil Wal-

Mart.

A je tu taky bratranec Hank v bílých kožených kalhotách a černém hedvábném tričku. Jeho ctitelé už na něj tady v přístavu čekali (asi si přečetli o tom večírku ve společenských rubrikách novin, kde to dneska ráno vyšlo) a teď vřískají, aby se jim podepsal.

Hank se zdvořile zastavuje a podepisuje. Je zvláštní, že jsme spolu kdysi ve Versailles (Indiana) chytali raky a stáli bosí s vyhrnutými tepláky v potoce. Teď se Hank běžně objevuje na billboardech na Times Square ve spodním prádle. Kdo by si to pomyslel? Já, která jsem ho viděla vystřikovat kolu nosem, určitě ne.

Jej, už jdou babí a děda. Vidím, že je Grandmere objednala ke stylistovi. Možná se bála, aby se tady neobjevili v tričkách s nápisy.

Ale prokoukli! Vážně! Děda má smoking a vypadá trochu jako James Bond. Teda kdyby James Bond žvýkal tabák.

A babí má dokonce večerní šaty! Její vlasy si vzal nejspíš na starost Paolo. Pořád se zastavuje a mává na paparazzi, ale stejně si ji nikdo z nich nechce fotit.

Ale vypadá krásně! Jako Sharon Osbourne. Kdyby Sharon Osbourne měla odbarvené vlasy a obrovský zadek a halekala: „Nazdárek všicky!“

Tamhle jsou mamka a pan G. a Rocky! Mamce to moc sluší jako vždycky. Doufám, že jednou budu taky tak hezká. Dokonce ani pan G. dneska nevypadá k zahození. A Rocky je v tom miniaturním smokingu prostě k sežrání! Zajímalo by mě, jak dlouho vydrží, než si na sebe něco vylije (dávám mu pět minut). Vsadím se, že to bude oříšková omáčka.

A tady jsou Ling Su a Perin, Tina a Boris, Shameeka, Lana, Trisha a jejich rodiče… ach, že vypadají nádherně? Teda až na Borise.

No tak dobře. Včetně Borise. Když má člověk smoking, tak se od něj čeká, že si zastrčí košili do kalhot.

A ředitelka Guptová! Oba Wheetonovi! A paní Hillová, slečna Martinezová, slečna Sperryová, pan Hipskin, sestra Lloydová, slečna Hongová a paní Pottsová, prostě úplně všichni z Einsteinovky!

– 151 –

Od Grandmere je moc hezké, že mi je dovolila všechny pozvat, i když je dost bláznivé vidět učitele mimo školu. V těch večerních šatech vypadají k nepoznání a… fuj… pan Hipskin si přivedl manželku, která vypadá jako on, až na ten knírek. Totiž: ona má knírek, bohužel.

Vypadá to, že by tu mohla být docela zábava, i když jednou budu muset…

Ach! Už je tady.

Myslím Džejpího. Přišel s rodiči.

A rozhodně vypadá BEZVADNĚ ve večerním saku a s bílou vázankou.

A nemá s sebou žádný balíček. Tak co to může být? To jeho překvapení pro mě? Protože pokud můžu vidět, nic nenese…

A teď se s rodiči zastavuje, aby si promluvil s paparazzi. Proč mi něco našeptává, že se jim chce zmínit o své hře?

Kdybych já napsala knihu pod vlastním jménem, asi bych si taky nenechala ujít příležitost, abych se o ní zmínila, no ne?

Ale vzhledem k tomu, co si myslí Tina – jako o čem, nebo spíš o kom, to je –, tak asi ne.

Já už to nevydržím! Asi budu zvracet. Kdy už se můžu připojit k ostatním? Radši už bych to měla za sebou, než abych tady musela pořád trčet…

Tamhle jsou Moscovitzovi! Právě vystupují z limuzíny. Doktor a doktorka Moscovitzovi – jsem tak ráda, že se zase dali dohromady!

On vypadá ve smokingu opravdu důstojně. A Lillyina a Michaelova maminka je v rudých večerních šatech s vlasy vyčesanými na temeno vážně krásná! Vůbec se nepodobá svému všednímu já, tomu s brýlemi, v kostýmu a lodičkách na nízkém podpatku.

Za nimi vystupuje Kenneth, taky ve smokingu, a teď se obrací, aby pomohl vystoupil – LILLY! Páni, ta se opravdu vyfikla – má černé sametové šaty. Zajímalo by mě, kde je koupila, ale rozhodně ne tam, co nakupuje většinu oblečení – což je krámek Armády spásy.

A dokonce i brašna její videokamery je ze stejné látky jako šaty. To je tak stylové!

Moc jí to sluší. Neumím si představit, že by vážně měla za lubem něco špatného. Má?

– 152 –

A MICHAEL! On PŘIŠEL!!! A vypadá ve smokingu naprosto ÚCHVATNĚ!!! Panebože, asi budu…

Sakra! Je tu Grandmere. A… a…

Kapitán!

Bezva. Kapitán Johnson mi přišel oznámit, že nemůže vyplout, protože loď už překročila povolenou kapacitu, a z limuzín a taxíků vystupují pořád další a další lidé. A kdyby se pokusil vyplout na moře zatížený víc, než je maximální kapacita, potopili bychom se.

„Ovšem,“ přerušila ho Grandmere. „Amélie, běž říct svým hostům, aby odešli.“

Vysmála jsem se jí do tváře. Asi si dala moc sidecarů, jestli si myslí, že něco takového udělám.

„Mým hostům? Promiň, ale kdo pozval Brangelinu? A všechny jejich děti?“ vybuchla jsem. „Já je vůbec neznám! Chci si užít narozeniny se svými přáteli, takže běž říct svým celebritám, ať si vystoupí!“

Grandmere zalapala po dechu.

„Ty víš, že nemůžu!“ zakvílela. „Angelina je v Domina Rei! Je dost možné, že právě ona ti má nabídnout vstup – pokud to nebude Oprah!“

Takže jsme se dohodli na kompromisu: Nikdo vystupovat nebude.

Místo toho zrušíme plavbu. Loď zůstane zakotvená u mola.

Tím líp. Nechci se ocitnout na moři se všemi těmi magory (pro případ, že by Lilly přece jen měla za lubem něco víc než natáčet všechny, až budou mít pusu plnou krevetového koktejlu, nebo tak něco).

Právě zaklepal Lars! Říká, že už je čas na můj slavnostní příchod.

Teď asi vážně vrhnu.

Škoda, že mě nemůžou nést na pohovce nazí kulturisti jako ty dívky v My Super Sweet 16. Já musím po svých.

A mám na hlavě korunku. Takže musím jít vzpřímená, jinak mi spadne.

Ale stejně.

– 153 –

Pondělí 1. května, 11 večer, Genovijská knížecí jachta Clarissa 3, ta divná

vystrčená plošina nad tím místem, kde je kormidlo, kde stáli Leo a Kate na Titaniku a kde Leo říkal, že je král světa, nevím jak se to jmenuje, nevím o lodích vůbec nic, ale je tady zima a lituju, že nemám kabát.

Panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože panebože!

Jo. Nesmím zapomínat dýchat. DÝCHAT. Nádech, výdech.

Nejdřív NÁDECH. Potom VÝDECH.

Všechno začalo tak dobře! Totiž, vyšla jsem ven a Madonna zpívala „Lucky Star“ a korunka mi nepadala, všichni tleskali a všechno vypadalo tak nádherně, navzdory tomu, jak moc si s tím Grandmere a Vigo dělali starosti, zvlášť ty nachové lilie a pak – což bylo vážně úžasné – se ukázalo, že táta kvůli tomu přiletěl z Evropy, urazil celou tu dálku ve svém tryskáči a přerušil na jednu noc svou kampaň, aby mě překvapil.

Jo! Vystoupil za vázou s největším pugétem nachových lilií a pronesl projev o tom, jaká jsem báječná dcera – a princezna –, který jsem skoro nevnímala, jak jsem byla ohromená a dojatá, že se tady objevil.

Pak už jen vím, že mě objal a podal mi OBROVSKOU černou sametovou skříňku a uvnitř byla jiskřivá tiára. Připadala mi nějak povědomá a táta všem vysvětlil, že to je ta, kterou měla na hlavě princezna Amélie Virginie na portrétu, který mám pověšený v ložnici. Táta řekl, že jestli si tuhle korunku někdo zasloužil, tak jsem to já. Ztratila se už před čtyřmi sty lety a on kvůli ní nechal prohledat celý palác. A nakonec ji někdo našel zaprášenou v koutě klenotnice, a tak ji vyčistili a připravili pro mě.

Umíte si představit, že pro vás někdo udělá něco tak sladkého?

– 154 –

Trvalo mi asi pět minut, než jsem přestala brečet. A dalších pět minut, než mi Paolo sundal starou korunku a nasadil novou. To kvůli všem těm vlásenkám.

A tahle mi seděla mnohem líp. U ní jsem vůbec neměla strach, že by mohla spadnout.

Potom za mnou všichni chodili a děkovali mi, že jsem je pozvala, a chválili mě, jak mi to sluší, a oceňovali, jak lahodné jsou jarní závitky.

Přišla i Angelina Jolie a předala mi formální pozvání do organizace Domina Rei, které jsem na místě přijala (Grandmere mi řekla, že musím, ale já stejně chtěla, protože to je bezvadný spolek).

Grandmere nás zahlédla, jak spolu mluvíme, vytušila, co se děje, a okamžitě se objevila na doslech jako Rocky, když zašustí rozdělávaná krabice sušenek.

Potom pozvala Angelina do Domina Rei i ji a Grandmere se rázem splnily všechny sny.

Kéž by potom někam zalezla, ale bohužel ne. Celý večer jsem ji viděla, jak běhá za Angelinou jako pejsek a děkuje jí při každé příležitosti. Bylo to dost trapné.

Ale to je Grandmere. Nic nového pod sluncem.

Já pak chodila kolem a dělala ty princeznovské věci, jako že jsem se s každým osobně zastavila a poděkovala mu, že přišel. Ani to nebylo tak hrozné, protože po čtyřech letech v oboru už jsem na to dost zvyklá, a ani se mi nechce zvracet, když mi lidi řeknou něco bizarního, protože si uvědomuju, že to musím zasadit do kontextu.

Jako třeba když mi manželka pana Hipskina sdělila: „Vypadáte jako mořská panna!“

Jsem si jistá, že to chtěla říct proto, že moje šaty jsou tak stříbřité – ne proto, že by mi vyčetla z očí, že jsem ještě panna, jediná panna v letošním maturitním ročníku Střední školy Alberta Einsteina. Totiž až na mého kluka. Ale on je panic, ne panna, jasně.

Lana, Trisha, Shameeka, Tina, Ling Su, Perin a moje mamka si se mnou bezvadně zatancovaly na „Express Yourself“ („Holky, jdeme na to!“), a pak se Lana a Trisha postavily do fronty na prince Williama a Harryho (jasně) a my si s Džejpím zatancovali ploužák „Crazy for You“. S tátou jsem si dala rumbu na „La Isla Bonita“.

– 155 –

Lilly všechno natáčela, což bylo zakázané, ale řekla jsem ochrance, aby ji prostě nechali a nedělali z toho vědu. Lilly se aspoň předem ptala lidí, jestli jim to nevadí, takže to bylo v pořádku. A nezdálo se, že by měla za lubem něco dalšího.

Ale bůhví, co chce s tím filmem udělat potom. Pravděpodobně ho použije pro nějaký dokument o tom, jak nechutně rozhazují své peníze boháči – Skutečná princezna z New York City – a proloží záběry z mé oslavy scénami s lidmi ve slumech na Haiti, jak jedí koláče z hlíny.

(Poznámka: Poslat hodně vysokou částku organizacím pro boj s hladem ve třetím světě. KAŽDÝ DEN zemře na světě hlady jedno dítě ze tří. Vážně. A Grandmere má záchvaty kvůli druhu omáčky, do které si namáčíme jarní závitky.)

Když se Lilly (s Kennethem a Michaelem v závěsu) přiblížila ke mně, sklonila kameru a prohodila: „Ahoj, Mio. Prima večírek.“

Málem jsem se udávila soustem krevetového koktejlu, který jsem právě jedla. Protože jsem celý večer neměla na jídlo čas, pořád jsem s někým konverzovala a tancovala, a Tina ke mně právě před chvilkou přišla s talířkem dobrot a řekla: „Mio, koukej něco sníst, nebo tady omdlíš…“

„Uhm,“ zahuhňala jsem s plnou pusou (tomu by Grandmere dala dvojitou červenou kartu). „Děkuju.“

Adresovala jsem to Lilly.

Ale moje oči zaletěly nad její hlavu a přistály za Lenným (totiž Kennethem), na Michaelovi ve smokingu. Vypadal tak…

neskutečně, jak tam stál se světly Manhattanu za zády. Na ramenou se mu srazily kapky rosy, takže černý materiál jeho saka ve všech těch blikajících reflektorech na jachtě trochu jiskřil.

Nevím. Nevím, co je to se mnou. Vím, že se se mnou rozešel.

Vím, že jsme to s doktorem Tzwokem celé probrali během terapie.

Vím, že mám kluka, dokonalého kluka, který mě miluje, a teď šel zrovna k baru, aby mi přinesl skleničku perlivé vody.

To všechno vím.

To všechno jsem věděla, když jsem tam stála a dívala se na Michaela, jak se na mě usmívá, a říkala si, že je to ten nejhezčí kluk – 156 –

na světě (i když Lana by mě rychle opravila, že není – to je Christian Bale). Ale to by ještě nebyl takový problém.

Problém je, co se stalo potom.

Protože Michael řekl: „To je bezva maškarní klobouček, Thermopolisová,“ a ukázal na moji tiáru. Teda na tiáru princezny Amélie Virginie.

„Díky,“ odpověděla jsem a dotkla se jí. Pořád jsem nemohla uvěřit, že ji pro mě táta našel, a že se sem vydal, aby mi osobně pogratuloval. „Ale nejradši bych tátu za to zabila. Nemůže si dovolit ztrácet čas, který potřebuje věnovat kampani. Ve volebních preferencích vede René.“

„Ten?“ podivil se Michael. „To byl vždycky kašpar. Jak se lidem může zamlouvat víc než tvůj táta?“

„Protože všichni milují smaženou cibuli,“ prohodil Boris, který stál vedle Tiny.

„V McDonald’s nedělají smaženou cibuli!“ zavrčela jsem na něj.

„Tu mají v Outbacku!“

„Stejně nechápu, proč tvůj táta tak prahne po tom, aby byl předseda vlády,“ ozval se Kenneth. „Přece bude i tak pořád kníže, ne? Tak proč si nepohoví a nenechá politickou dřinu na někom jiném? A on může dělat ty knížecí věci, jako muckat se na jachtách s… To je slečna Martinezová, ne?“

Podívala jsem se, kam Kenneth ukazuje.

No – měl pravdu. Táta tancoval ploužák na „Live to Tell“ se slečnou Martinezovou. A oba vypadali… no, že se k sobě dost lepí.

Ale mně už je osmnáct.

Takže žádná pachuť zvratků v puse.

Velmi dospěle a velmi vyrovnaně jsem se k nim otočila zády a vrátila se ke konverzaci: „Víš, Kennethe, máš pravdu, táta by nemusel kandidovat na předsedu vlády a mohl by se spokojit se svým titulem a knížecími povinnostmi. Ale chce hrát v příštím směřování své země podstatnější roli, a proto chce být ministerským předsedou.

A proto si přeju, aby nemarnil čas a nejezdil sem.“ Když jsem teď viděla, co jsem viděla, VÁŽNĚ jsem si přála, aby radši zůstal v Genovii.

– 157 –

No… dobře. Slečna Martinezová si přečetla můj román a schválila ho jako maturitní projekt.

Myslím, že ho četla. Kus určitě.

Ale tohle mě ještě tolik nevykolejilo.

Lilly se ozvala na tátovu obranu: „Je od něj hezké, že sem přiletěl. Osmnáct ti je jen jednou. A jestli ho zvolí předsedou vlády a ty půjdeš na kolej, asi se moc často neuvidíte.“

„Ale uvidí, jestli Mia půjde na Genovijskou univerzitu, jak plánuje,“ namítl Boris.

V tu chvíli ke mně Michael prudce otočil hlavu a vykulil oči. „Na Genovijskou univerzitu?“ opakoval nevěřícně. „Proč chceš jít tam?“

Protože on samozřejmě ví, jak podřadná škola to je.

Cítila jsem, že rudnu. Když jsem si s Michaelem e-mailovala, nikdy jsme neprobírali to, že mě vzali na každou školu, kam jsem se přihlásila. A už vůbec ne to, že jsem o tom lhala všem svým přátelům.

„Protože se nikam jinam nedostala,“ přispěchal mi na pomoc Boris. „Dostala hrozně málo bodů u testů z matiky.“

V tu chvíli do něj Tina tak prudce dloubla loktem, až dotčeně vyhekl: „Au!“

V tu chvíli se objevil Džejpí s mou perlivou vodou. Trvalo mu to dlouho, protože se zastavil na kus řeči se Seanem Pennem, což ho muselo pořádně rozrušit. Teda Džejpího. Sean Penn je jeho idol.

„Nemůžu uvěřit, že tě vůbec nikam nevzali, Mio,“ začal Michael, který si nevšiml, kdo se k nám blíží. „Je přece spousta univerzit, kde matematické testy vůbec nepožadují. A některé opravdu dobré, třeba Sarah Lawrenceová, kde mají tradičně výborný kurs tvůrčího psaní.

Nechápu, proč jsi to nezkusila třeba tam? Není to náhodou tak, že trochu přeháníš…“

„Jejda, Džejpí!“ vyjekla jsem a přerušila Michaela. „Umírám žízní! Díky moc!“

Vyškubla jsem mu vodu a obrátila ji do sebe. Džejpí tam zůstal stát, zíral na Michaela a tvářil se trochu zmateně.

„Miku,“ oslovil ho omámeně, zřejmě v důsledku své konverzace se Seanem Pennem. „Ahoj. Takže… už jsi zpátky.“

– 158 –

„Michael už je doma docela dlouho,“ odpověděl mu Boris. „Jeho robotická paže má obrovský finanční úspěch. Divím se, žes o tom ještě neslyšel. Žebrají o ni nemocnice po celém světě, i když stojí milion dolarů, takže musí počkat, až se na ně dostane řada – au.“

Tina ho dloubla loktem podruhé. Tentokrát mi připadalo, že mu snad zlomila žebro, protože Boris se ohnul v pase.

„Páni,“ pronesl s úsměvem Džejpí. Nevypadal, že by ho ta Borisova informace nějak vykolejila. Když mi dal sklenici, strčil si ruce do kapes smokingu, takže vypadal jako James Bond. Možná mu Sean Penn dal telefonní číslo a Džejpí si ho tam teď hýčkal. „To je paráda.“

„Džejpí napsal hru!“ vypískla Tina. Nejspíš proto, že nedokázala snést to napětí a snažila se změnit téma.

Všichni se na ni zadívali. Měla jsem pocit, že Lilly vyletí z obočí piercing, jak je tiskla k sobě – nejspíš aby potlačila hurónský smích.

„Páni. To je paráda,“ odpověděl Michael.

Nevěděla jsem, jestli to myslí vážně, nebo si z Džejpího dělá legraci, když opakoval přesně jeho slova. Ale věděla jsem, že se odtamtud musím rychle dostat, nebo mě to napětí zabije. A kdo chce umřít na srdeční selhání při oslavě osmnáctých narozenin?

„No, víte,“ strčila jsem Tině svůj talíř, „princeznovské povinnosti volají. Musím jít mezi hosty. Zatím se bavte…“

Ale než jsem stačila vycouvat, Džejpí mě vzal za ruku a přidržel na místě. A prohlásil: „Vlastně, Mio, jestli dovolíš, rád bych teď něco oznámil. Nenapadá mě žádná lepší chvíle, kdy bych to mohl udělat. Půjdeš se mnou prosím k mikrofonu? Madonna má zrovna přestávku.“

Teprve v tu chvíli se mi zase doopravdy zvedl žaludek. Protože – jaké oznámení má Džejpí na mysli? Před Clintonovými? Před Madonnou a její kapelou? Před mým tátou?

Ach – a před Michaelem.

Ale než jsem stačila zareagovat, Džejpí mě odvedl – dobře, odtáhl – na vyvýšené pódium, které vzniklo nad bazénem jachty.

Než jsem se vzpamatovala, Madonna nám elegantně uhnula z cesty, Džejpí se zmocnil mikrofonu a požádal všechny přítomné o – 159 –

pozornost. A dostal ji. Tři sta tváří se obrátilo k nám a já cítila, jak se mi srdce pokouší vyskočit z hrudi.

Je pravda, že už jsem řečnila před početnějším shromážděním.

Ale to bylo něco jiného. Tam jsem měla mikrofon já. Kdežto teď ho držel někdo jiný.

A já vůbec netušila, co má v úmyslu.

No, vlastně jsem to trochu tušila.

A chtělo se mi umřít.

„Dámy a pánové,“ ozval se Džejpí a jeho hluboký hlas se nesl po palubě… a dál, přes lodní můstek až na molo, takže ho určitě mohli slyšet všichni paparazzi, co tam číhali. „Jsem hrdý, že tu dnes večer mohu oslavovat tak výjimečné narozeniny s tak výjimečnou mladou dámou… dámou, která znamená tolik pro nás pro všechny… pro její zemi, přátele a rodinu. Ale popravdě řečeno, princezna Mia pro mě znamená možná víc než pro kohokoli z vás…“

Panebože. Ne. Ne tady. Ne teď! Totiž, samozřejmě že od Džejpího bylo moc milé, když takhle veřejně hlásal, jak moc mu na mně záleží – ví Bůh, že na něco takového Michael nikdy neměl nervy.

Ale taky si myslím, že Michael nikdy necítil potřebu něco takového dělat.

„… a proto bych chtěl využít této příležitosti a dokázat jí tady, před všemi jejími blízkými a přáteli…“

V tu chvíli jsem ho viděla zalovit v kapse smokingových kalhot a přišlo mi, že budu vážně potřebovat defibrilátor.

Taky že ano. Džejpí vytáhl z kapsy černou sametovou krabičku…

mnohem menší, než byla ta s korunkou princezny Amélie Virginie.

Ta Džejpího měla velikost prstenu.

Když všichni na palubě viděli krabičku – a to, že Džejpí poklekl na jedno koleno – totálně zešíleli. Začali jásat a tleskat tak hlasitě, že jsem skoro neslyšela Džejpího další slova… A to jsem stála hned vedle něj. A myslím, že ho neslyšel nikdo další, i když mluvil pořád do mikrofonu.

„Mio,“ oslovil mě Džejpí a díval se mi se sebevědomým úsměvem do očí. Otevřel krabičku, takže se objevil prsten s velkým diamantem ve tvaru hrušky, „chceš…“

– 160 –

Výkřiky a potlesk davu byly čím dál hlasitější. Před očima se mi začalo všechno houpat. Panorama manhattanských mrakodrapů před námi, blikající světla na jachtě, tváře před námi i ta Džejpího pode mnou.

Vážně jsem si na chvíli myslela, že omdlím. Tina měla pravdu, měla jsem se najíst.

Ale jedno jsem viděla pořád s překvapivou ostrostí: Michaela Moscovitze. Jak odchází.

Ano, jak odchází z večírku. Z lodi. Prostě pryč. Mizel. V jednu chvíli jsem jeho tvář, naprosto bez výrazu, zahlédla v davu pod sebou.

A vzápětí se už dívala na jeho zátylek. Viděla jsem jeho široká ramena a pak záda, když vstoupil na lávku.

Odcházel.

Ani si nepočkal, co Džejpímu odpovím.

Vlastně si ani nepočkal, na co se mě Džejpí chce zeptat. Protože jak se ukázalo, nebylo to vůbec tak, jak si všichni mysleli.

„… jít se mnou na maturitní ples?“ vyslovil Džejpí a pořád se na mě se sebedůvěrou a zeširoka usmíval.

Ale já se na něj skoro nedokázala podívat. Protože jsem pořád zírala za Michaelem.

Bylo to prostě… já nevím. Když jsem zírala do toho davu, hlava se mi točila, pohled rozmazával, a najednou jsem uviděla Michaela, jak kráčí pryč, jako by mu vůbec nezáleželo na tom, co se tady stane…

Jako by něco ve mně umřelo. Něco, co jsem ani netušila, že ve mně ještě žije.

Což, jak se ukázalo, byl malý střípek naděje.

Naděje, že jednou, někde… nějak… budeme s Michaelem zase spolu.

Já vím! Jsem tak hloupá. Jsem idiot. Jak jsem mohla ještě doufat, po takové době? Zvlášť když mám tak fantastického přítele, který tady mimochodem přede mnou klečí a drží PRSTEN! (Teda pardon, ale co to má znamenat? Který kluk dá dívce PRSTEN, když ji zve na maturitní ples? No, možná Boris. Jenže to je prostě BORIS.) – 161 –

Očividně jsem ale byla jediná, kdo si ten střípek naděje hýčkal.

Michael si ani nepočkal, co odpovím svému dlouholetému příteli na jeho pozvání na ples. (Protože to bylo pozvání na ples, ne?) Jo. Bylo.

Je to trochu legrační. Protože jsem si myslela, že mi Michael zlomil srdce už hodně dávno. Ale když teď takhle odešel, zlomil mi ho znova.

Zvláštní, jak to kluci dělají.

Naštěstí, i když jsem moc dobře neviděla přes slzy, které jsem prolévala nad Michaelovým odchodem, a srdce jsem měla na kusy (už zase), dokázala jsem jasně uvažovat. Tak trochu.

Jediná věc, která mě jako odpověď Džejpímu napadala, byl proslov, který se mnou Grandmere nacvičila asi miliónkrát, právě pro tuhle příležitost – i když jsem nikdy nevěřila, že na tuhle příležitost dojde: „Ach, doplnit jméno navrhovatele, jsem tak dojata prudkostí vašich citů, že ani nevím, co odpovědět. Skutečně jste mě zaskočil a věřte, že se mi z toho točí hlava…“

No, to jsem nelhala.

„Jsem tak mladá a nezkušená, a vy jste tak zkušený muž… a tohle jsem opravdu nečekala.“

Což zase nebyla lež. Aspoň v tomhle případě. Kdo dává holce prsten (i když ne zásnubní) na střední škole?

Počkat, ne, to je pravda. Boris.

Propána, kde je táta? Aha, tamhle. Panebože, nikdy jsem neviděla, aby měla jeho tvář takovou barvu. Tváří se, jako by mu hlava měla každou chvilku explodovat. Musel si myslet, tak jako všichni, že mě Džejpí právě požádal o ruku. Vůbec neslyšel, jak se Džejpí ptá, jestli s ním chci jít na ples. Viděl ten prsten, a jak Džejpí klečí, a pochopitelně ho napadlo… Ne, to je hrůza! Proč mi Džejpí dává prsten? A myslel si tohle i Michael? Že mě Džejpí žádá, abych se za něj provdala?

Chtělo se mi umřít.

„Potřebuji si teď jít odpočinout do svého budoáru – o samotě –, kde mi má komorná vmasíruje do spánků levandulový olej, a tam si to všechno promyslím. Jsem tak polichocena a vzrušena, vskutku.

Ale ne, nevolejte mi – já zavolám vám.“

– 162 –

Je pravda, že tenhle projev Grandmere je trochu… zastaralý.

A taky se v něm nepočítá s tím, že s Džejpím chodíme dva roky a tykáme si. Takže ten prsten není zase takovým překvapením.

Ale proboha! Já ani nevím, kam půjdu příští rok na školu. Jak mám vědět, s kým budu chtít strávit celou budoucnost?

No, mám o tom jistou představu: rozhodně ne s někým, kdo se ještě ani nepodíval na mou knihu, i když už ji má čtyřicet osm hodin.

Jen podotýkám.

Totiž, nikdy bych to neřekla nahlas přede všemi na lodi, abych Džejpího pokořila! Miluju ho. Vážně. Jen prostě…

Proč si tady přede mnou musel přede všemi klekat? A s prstenem?

Takže jsem místo projevu Grandmere – kdy jsem si začala uvědomovat, že tam stojím v rostoucím tichu a jako idiot nic neříkám, ze sebe vypravila (a tváře mi hořely čím dál tím víc): „No, uvidíme!“

No, uvidíme? NO, UVIDÍME?????

Úžasně hezký, úžasně hodný kluk, který mě kromě toho taky miluje a je ochotný čekat na mě celou věčnost, a který mi kromě toho věnoval prsten s diamantem, co podle tabulky velikostí, kterou mě Grandmere donutila naučit se nazpaměť, vypadá na tři karáty – a já řeknu No, uvidíme?

Co je to se mnou?! Vážně, copak chci žít až do smrti sama – teda sama s Tlusťochem Louiem?

Ehm… myslím, že asi jo.

Sebevědomý Džejpího úsměv trochu vyvanul. Ale jen trochu.

„Hodná holka,“ prohlásil, vstal a objal mě. Někdo v davu pod námi začal tleskat… nejdřív pomalu (to tempo jsem poznala – určitě Boris), a pak rychleji, jak se k němu přidávaly další a další dlaně, až všichni na palubě zdvořile tleskali.

To byla hrůza! Tleskali tomu, že jsem řekla No, uvidíme – jako odpověď na pozvání mého přítele na maturitní ples! Jenže já si to vůbec nezasloužila. Zasloužila bych si shodit přes palubu. Tleskali mi jenom proto, že jsem princezna, a hostitelka. Ale vím, že si v duchu říkali – bože, co je to za nánu?

Proč? Proč Michael odešel?

– 163 –

Když mě Džejpí objal, zašeptala jsem mu: „Musíme si promluvit.“

Odpověděl mi, taky šeptem: „Mám certifikát z klenotnictví. Proto se tváříš tak vyděšeně?“

„Částečně,“ zalhala jsem, když jsem vdechla jeho vůni Carolina Herrera for Men. To už jsme ucouvli od mikrofonu, takže nás nikdo další nemohl zaslechnout. „Prostě…“

„Je to jen prsten zaslíbení,“ řekl Džejpí. Pustil mě z objetí jako první, ale pořád mě držel za ruku… do které vložil krabičku s obrovským diamantovým prstenem. „Víš, že udělám cokoli, abys byla šťastná. Myslel jsem, že jsi to takhle chtěla.“

Zadívala jsem se na něj naprosto zmatená. Částečně proto, co mi v tu chvíli došlo – že ten pohledný kluk přede mnou mluví pravdu, že by opravdu udělal cokoli, abych byla šťastná. Tak proč ho nenechám?

A částečně proto, že jsem nechápala, co jsem udělala. Jak jsem v něm vzbudila dojem, že čekám, až mi dá prsten – zaslíbení nebo zásnubní, to je fuk?

„Boris ho přece dal Tině,“ připomněl mi Džejpí. „A tys kvůli ní měla takovou radost.“

„To měla,“ připustila jsem, „protože Tina je na tohle vysazená…“

„To je,“ přikývl Džejpí, „stejně jako na romance, a ty jsi jednu napsala…“

„Takže když Tině dal její kluk prsten, tys mi ho musel dát taky?“

Zavrtěla jsem hlavou. Hej – copak Džejpí nevidí, že mezi mnou a Tinou je velký rozdíl?

„Hele,“ ozval se Džejpí a sevřel mi prsty kolem sametové krabičky, „když jsem ten prsten viděl, hned jsem si vzpomněl na tebe. Ber to jako dárek k narozeninám, jestli tě to nějak zneklidňuje.

Nevím, co se s tebou v poslední době děje, Mio, ale chtěl jsem, abys věděla jednu věc… já nikam nezmizím. Neodjedu do Japonska ani nikam jinam. Zůstanu s tebou, napořád. Takže ať se rozhodneš jakkoli, vždycky mě najdeš po svém boku.“

A pak se ke mně naklonil a políbil mě.

A taky odešel.

Jako Michael.

– 164 –

A já jsem utekla do bezpečí… sem. I když nevím, jak se tomu tady říká.

Vím, že bych měla jít dolů. Hosté už se asi začínají rozcházet a je nezdvořilé nerozloučit se s nimi.

Jenže… kolikrát za život dívka dostane prsten? Zásnubní nebo zaslíbení, to je jedno? Přede všemi, koho zná? A pak dárce odmítne?

No, svým způsobem… i když ne doopravdy?

Vážně. Co je to se mnou? Proč jsem prostě neřekla ano? Džejpí je rozhodně ten nejúžasnější kluk na téhle planetě. Je báječný, úžasný, fantastický a sladký. A miluje mě. MILUJE MĚ!

Tak proč ho prostě nemůžu taky milovat tak, jak si zaslouží?

Sakra… někdo sem jde. Kdo z těch, koho znám, je schopný vyšplhat až sem nahoru? Určitě to nebude Grandmere…

– 165 –

Úterý 2. května, půlnoc,

limuzína cestou domů z večírku

Táta ze mě není moc nadšený.

Protože to byl on, kdo za mnou vylezl na příď a řekl mi, abych přestala „trucovat“ (což je jeho výraz pro to, co jsem tam dělala, i když mě připadá trochu nepřiměřený… Vždyť jsem tam šla jenom proto, abych si mohla v klidu zapsat pár věcí do deníku) a slezla dolů, protože se musím rozloučit se svými hosty.

Teda ne, že by mi řekl jenom tohle. Ale v kostce.

Taky povídal, že musím jít s Džejpím na maturitní ples. Povídal, že dívka nemůže chodit s klukem dva roky, a pak se z ničeho nic těsně před plesem rozhodnout, že s ním nechce mít nic společného.

Ale totálně nefér bylo, že dodal: „Jen proto, že se do města náhodou vrátil tvůj bývalý přítel.“

Samozřejmě jsem vyhrkla: „Tati, nech toho! Jsme s Michaelem jenom kamarádi!“ Tvůj Michael. „Ani mě NENAPADLO, že bych na ples měla jít s ním.“

Protože to mne rozhodně nenapadlo. Kdo by šel na maturitní ples s jednadvacetiletým miliardářem a vynálezcem chirurgické robotické paže? Který se se mnou mimochodem rozešel před dvěma roky, a vůbec mu na mně nezáleží, takže to není tak, že by on chtěl se mnou jít.

A já stejně chtěla jít s Džejpím.

„Holkám jako ty se říká jistým slovem,“ pronesl táta, když se vedle mě posadil na vystrčenou špičku přídě. „A tomu, jak se chováš k Džejpímu. Ani se mi to nechce vyslovit, protože to není hezký výraz.“

„Vážně?“ To už probudil mou zvědavost. Mně ještě nikdo doopravdy nenadával – když nepočítám Lanu, která mi říká pošuku a magore a tak. No a když nepočítám ty výrazy na Lillyině stránce nenavidimthermopolisovou.com. „A co to je?“

„Koketa,“ odpověděl táta.

– 166 –

Přiznám se, že mě to rozesmálo. I když moje situace byla naprosto a hluboce vážná a táta seděl vedle mě na přídi a hovořil se mnou, jako by se mi pokoušel rozmluvit sebevraždu.

„To není legrace,“ ozval se podrážděně. „To poslední, co teď potřebujeme, Mio, je, abys přišla o svou pověst.“

A já se rozesmála ještě víc. Vzhledem k tomu, že jsem náhodou poslední panna v letošním maturitním ročníku Střední školy Alberta Einsteina (kromě mého kluka, který je panic). Prostě mi přišlo hrozně legrační, že zrovna můj táta (!) mě školí o tom, jak si nezkazit pověst. Smála jsem se tolik, že jsem se musela přidržovat zábradlí, abych se nezřítila do inkoustově černých vod East River.

„Tati,“ vypravila jsem ze sebe, když jsem konečně dokázala mluvit, „ujišťuju tě, že nejsem koketa.“

„Mio, činy za nás hovoří výmluvněji než slova. Neříkám, že byste se s Džejpím měli zasnoubit. To je samozřejmě naprosto absurdní. Očekávám, že mu šetrně a laskavě vysvětlíš, že na něco takového jsi ještě příliš mladá…“

„Tati!“ Protočila jsem panenky. „Je to prsten zaslíbení.“

„Bez ohledu na to, jaké jsou tvé osobní pocity ohledně plesu,“

pokračoval táta, jako bych nic neřekla, „Džejpí tam chce jít s tebou, a jistě mu nemůžeme zazlívat, že očekával…“

„Já vím,“ skočila jsem mu do řeči. „Povím Džejpímu, že mi nebude vadit, když tam půjde s nějakou jinou holkou.“

„Ale on tam chce jít s tebou. Se svou přítelkyní. Se kterou se už dva roky schází. Takže jeho očekávání jsou v tomto směru oprávněná. Zvláště pokud z jeho strany nedojde k nějakému neodpustitelnému prohřešku. Takže ty máš na vybranou jen jediné správné rozhodnutí: jít s ním.“

„Ale tati,“ zavrtěla jsem hlavou, „ty tomu nerozumíš.

Totiž… já napsala romanci, a dala jsem mu ji přečíst, a on vůbec…“

Táta na mě vytřeštil oči. „Ty jsi napsala romanci?!“

Jejda. Asi jsem zapomněla, že jsem se o tom před tátou ještě nezmínila. Třeba by ho to teď mohlo trochu rozptýlit.

„Uhm,“ přisvědčila jsem, „jo. Něco takového. Ale nemusíš si dělat starosti. Stejně to nikdo nechce vydat…“

– 167 –

Táta mávl rukou, jako by moje slova byla jen obtížná moucha, která mu bzučí kolem hlavy.

„Mio,“ ozval se vážně, „už si jistě uvědomuješ, že být královského rodu neznamená jen vozit se v limuzínách, mít osobního strážce, létat soukromým tryskáčem a kupovat si kabelky a džíny podle poslední módy. Už víš, že to znamená být osobnost a chovat se k ostatním laskavě. Před dvěma lety ses rozhodla, že budeš chodit s Džejpím. Nemůžeš odmítnout jeho pozvání na ples, leda v případě, že by se k tobě zachoval výjimečně krutě…, což mi podle tvého vyprávění nepřipadá. Tak se přestaň chovat tak… jak tomu vy děti říkáte? Tak dramaticky… a pojď se mnou dolů. Už mě tady chytá křeč do nohy.“

Věděla jsem, že táta má pravdu. Že se chovám hloupě. Vlastně se už týden chovám jako idiot (a co je jinak nového?). Půjdu na maturitní ples, a půjdu tam s Džejpím. Já a Džejpí se k sobě bezvadně hodíme. Vždycky jsme se hodili.

Už nejsem malá a musím se tak přestat chovat. Musím přestat všem lhát, jak mě nabádá doktor Tzwoc.

Ale ze všeho nejdřív musím přestat lhát sama sobě.

Život není romance. Ten důvod, proč se romance tak dobře prodávají – proč je mají všichni rádi – je, že život se jim nikdy ani nepodobá. Ale všichni chtějí, aby se podobal.

Jenže to se nikomu nepovede.

Ne. Pravda je, že mezi mnou a Michaelem je konec – i když se podepsal jako Tvůj Michael. Ale to nic neznamená. Ta jiskřička naděje, kterou jsem v sobě chovala – zčásti proto, že mi můj táta tvrdil, že za rohem vždycky na člověka čeká láska – musí uhasnout a zůstat zhasnutá. Já ji musím uhasit, a být ráda, že se mi to povedlo.

Radovat se z toho, co mám – protože je toho zatraceně hodně.

Myslím, že ten dnešní večer tu jiskřičku naděje, že jednou budeme s Michaelem spolu, opravdu uhasil. Vážně doufám.

To jsem si aspoň myslela, když jsem slezla dolů a našla Džejpího (v rozhovoru se Seanem Pennem), a šla za ním, řekla mu „Ano!“ a ukázala mu, že mám na prstě jeho prsten. Tak jsem ji uhasila. Úplně nadobro.

– 168 –

Džejpí mě objal, zvednul mě do výšky a zatočil se mnou. A všichni, kdo stáli kolem nás, jásali a tleskali.

Až na mamku. Viděla jsem ji, jak loupla pohledem po tátovi, a on pokrčil rameny, a ona na něj přimhouřila oči, jako by říkala Za to můžeš ty, a táta se na ni podíval, jako by namítal, Je to jen prsten zaslíbení, Helen.

Obávám se, že zítra u snídaně mě čeká mamčina lekce postmoderního feminismu. Ale jak říká Lana – a co jako? Jako bych se po nějaké mamčině přednášce mohla cítit ještě hůř, než když jsem předtím viděla Michaelova záda.

Tina, Lana, Trisha, Shameeka, Ling Su a Perin se seběhly, aby si prohlédly prsten, a Ling Su chtěla vědět, jestli můžu s tím diamantem řezat talíře, protože teď dělá koláže, do kterých potřebuje keramické kousky (takže jsme to vyzkoušely na talíři cateringové firmy a povedlo se, můj diamant ho rozřízl napůl).

Ale osoba, která vypadala nejzaujatěji, byla Lilly. Přišla k nám a zeptala se: „Takže teď jsi jako co, zasnoubená?“ a já odpověděla: „Ne, je to jen prsten zaslíbení.“ Lilly řekla: „To je teda pořádné zaslíbení.“ A myslela velikost toho diamantu. Což asi myslela napůl urážlivě…

… a to se jí povedlo.

Ale nechápala jsem, proč mi Lilly pořád nepředvedla svoje „překvapení“, o kterém říkala, že mi ho může dát jen na večírku.

Předpokládala jsem, že myslí tenhle večírek…, když to měl být dárek k mým narozeninám. Ale zatím se s ničím nevytasila. Možná jsem ji špatně pochopila.

Anebo možná… Možná v ní přece jen zůstala jiskřička náklonnosti ke mně, a jestli plánovala něco ďábelského, na poslední chvíli si to rozmyslela.

A když jsem si vzpomněla, jak táta mluvil o tom, co to znamená být královského rodu, odpustila jsem si reakci na to její „pořádné zaslíbení“.

A taky se jí nezeptám, kam šel její bratr. I když Tina, která se ke mně přikradla, to pochopitelně vytáhla – pro případ, že by mi to třeba uteklo – a sdělila mi, že Michael odešel zrovna ve chvíli, když se Džejpí chystal vytáhnout prsten.

– 169 –

„Nemyslíš,“ zašeptala Tina, „že Michael odešel, protože nesnesl pohled na to, jak ženu, kterou tak dlouho miloval, žádá o ruku někdo jiný?“

To už bylo fakt moc.

„Ne, Tino,“ odpověděla jsem bezvýrazně. „Myslím, že odešel, protože na mě kašle.“ Tina se zatvářila šokované.

„To ne!“ vykřikla. „Tak to není! Já vím, že ne! Odešel, protože TY kašleš NA NĚJ, a věděl, že by nedokázal ovládnout svou vášeň!

Nejspíš se bál, že kdyby zůstal, musel by Džejpího ZABÍT!“

„Tino.“ Bylo dost těžké zůstat v klidu, ale připomněla jsem si své nové motto – život není romance – a tím se mi to trochu usnadnilo.

„Michaelovi na mně nezáleží. Postavme se k tomu čelem. Já chodím s Džejpím a budu s ním chodit dál. A prosím, už se mnou takhle o Michaelovi nemluv. Rozrušuje mě to.“

Tím to skončilo. Tina se omluvila, že mě rozrušila – asi tak miliónkrát – a vážně si dělala starosti s tím, že mi ublížila, takže jsme se objaly a všechno bylo zase dobré.

Večírek pak ještě nějakou dobu pokračoval, ale už ne moc dlouho, protože brzy přišel velitel přístavu a řekl nám, že Madonna a její kapela budou muset skončit s produkcí, protože obyvatelé bytů na nábřeží si stěžují na hluk (nejspíš by dali přednost Pavarottimu).

Ale celkem to byl moc fajn večírek. Dostala jsem spoustu prima dárků, hlavně spoustu kabelek, pouzder, peněženek a sponek Marc Jacobs a Miu Miu; taky spoustu vonných svíček (které si člověk ani nemůže vzít na kolej, ať si vybere, jakou chce školu, protože svíčky jsou považované za nebezpečnou hořlavinu); a kočičí kostým princezny Leiy pro Tlusťocha Louie, což ho snad nebude mást, když není kočka, ale kocour; tričko se šmouly značky Fred Flare, přívěsek na krk s Popelčiným zámkem; diamantové a safírové sponky do vlasů (od Grandmere, která pořád říká, že mi vlasy padají do obličeje, když jsem si je teď nechala narůst dlouhé); a příspěvek ve výši 235 050 dolarů na konto Greenpeace.

Jo, a taky jeden tříkarátový diamantový prsten zaslíbení.

Mohla bych na seznam připsat jedno zlomené srdce, ale snažím se nechovat se „dramaticky“, jak mě nabádal táta. A kromě toho mi Michael zlomil srdce už dávno. Takže mi ho nemůže zlomit znova.

– 170 –

Vždyť neudělal nic jiného, než že mi pochválil můj román a na konci toho dopisu se podepsal Tvůj Michael. To stěží můžu pokládat za náznak toho, že by se ke mně chtěl vrátit. Vážně nevím, proč v sobě živím takové pošetilé dětinské naděje.

Anebo vím: protože jsem pošetilá, dětinská holka.

– 171 –

Úterý 2. května, závěrečná zkouška

ze světových dějin

Asi to nebyl zrovna nejlepší nápad, slavit svoje narozeniny přesně v den, kdy je mám – vzhledem k tomu, že další den začaly ve škole závěrečné zkoušky. Kolem mě se potácí spousta bledých lidí s kruhy pod očima, kteří vypadají, jako by se moc nevyspali. Včetně mě.

Díkybohu aspoň za to, jak vyšel rozvrh zkoušek, protože dneska mám světové dějiny a anglickou literaturu, což jsou pro mě nejlehčí předměty. Kdybych měla trigonometrii nebo francouzštinu, asi bych umřela.

Doslova. Mamčin projev na téma, jak ženy ušly už dlouhou cestu od doby, kdy se musely zasnoubit hned po střední škole, protože nesměly studovat na vysoké a nemohly si sehnat žádnou pořádnou práci, byl vážně hodně dlouhý. A pokaždé, když jsem při něm začala podřimovat, do mě dloubla, abych ji vnímala.

„Mami, proboha!“ namítla jsem. „My se s Džejpím nechceme vzít po maturitě. A já mám ambice, nemysli si! Dostala jsem se na každou univerzitu, kam jsem chtěla, a napsala jsem román a snažím se, aby ho někde publikovali! Co víc ode mě ještě chceš?“

Ale nic z toho ji zřejmě neuklidnilo. Pořád opakovala: „Ty ses ani nerozhodla, na kterou školu nastoupíš. Už ti zbývá sotva týden!“ A taky: „Ten tvůj román je romance!“ Jako by v tom byl nějaký rozdíl.

No a co? Hrdinka mé romance umí bezvadně střílet z luku.

A doma ten Džejpího prsten ani nenosím, tak vážně nechápu, v čem je problém. Vždyť ho mamka ani neviděla. Tak proč ji to tak dráždí?

– 172 –

Úterý 2. května, oběd

Všichni se mě pořád vyptávají na prsten. Totiž, je to milé, ale…

Taky trochu trapné. Pořád musím vysvětlovat, že není zásnubní.

Protože tak samozřejmě vypadá. A všichni si myslí, že mě Džejpí požádal o ruku.

Ten diamant je tak velký, že s ním pořád za něco zachytávám.

Vytáhla jsem si s ním pár nitek na sukni od školní uniformy, a taky jsem ho zahákla za Shameečin cop. Trvalo nám pět minut, než jsme ho vymotaly.

Nejsem zvyklá nosit do školy takové šperky.

Ale Džejpí vypadá šťastně, když ho na mně vidí.

No, tak jo. Jestli je šťastný on, tak já taky.

– 173 –

Úterý 2. května, závěrečná zkouška

z anglické literatury

!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Jo. Už zase jsem ze sebe udělala totálního pitomce.

Ne že by to bylo něco zvláštního.

A ne že by na tom záleželo, protože tady stejně končím. Je mi osmnáct, jsem dospělá, a za pár dní z téhle pekelné díry vypadnu NAVŽDYCKY (jen se neptejte kam, protože pořád nemám ani ponětí).

Ale stejně je to Tinina vina, protože se mnou skoro nemluví. Já vím, že jsem po ní chtěla, aby se mnou nemluvila o Michaelovi, ale to přece není stejné, jako bych jí řekla: Nemluv na mě vůbec.

Člověk by myslel, že na mě naopak bude mluvit pořád, když jsme teď obě skoro zasnoubené a tak.

Ale možná se bojí, aby neplácla něco nevhodného a neranila zase moje city, že se rozhodla nemluvit vůbec.

Nevím, co má za problém. Zřejmě to prostě v roli nejlepší kámošky nezvládám. Nedovedu se chovat tak, aby se mnou některá byla šťastná.

Asi bych se měla spokojit s tím, že moje nejlepší kamarádka bude Lana. S ní se vychází mnohem snadněji než s každým, koho znám.

Dneska je hodně rozrušená, protože má na krku cucflek a tvrdí, že je od prince Williama (přání otcem myšlenky). Chodí po škole a všem ho ukazuje. Divím se, že si kolem něj nenamalovala červený kroužek rtěnkou a nenadepsala (ÚDAJNÝ) CUCFLEK OD PRINCE WILLIAMA.

Ale po obědě jsem narazila na Tinu v holčičí umývárně a zeptala se jí přímo: „Co je s tebou?“

Načež na mě vykulila svoje oči kolouška Bambiho a pípla: „Se mnou? Mio? Vůbec nic!“

Ale já jsem poznala, že i když se kouká tak nevinně, tak lže.

Totiž, nevím přesně, jak jsem to poznala.

Anebo možná nelže. Možná si to jen projikuju (to je termín z psychologie pro to, když si jako obranný mechanismus do někoho – 174 –

promítáte vlastní pocity). Možná jsem byla pořád jen raněná tím, co se stalo včera na večírku, že Michael odešel a tak.

Takže jsem pokračovala: „Já myslím, že to je něco. Že si myslíš, že jsem neměla odpovědět Džejpímu ano, když pořád něco cítím k Michaelovi.“ (Jo, já vím. Už když mi ta slova proudila z pusy, říkala jsem si, Co to děláš, Mio? Sklapni, proboha. Ale sklapnout jsem nemohla. Prostě jsem pořád mluvila. Jako ve snu, když se nedokážete zastavit.)

„Takže já chci, abys věděla, že necítím,“ pokračovala jsem.

„Teda jako nic k Michaelovi. Už jsem někde jinde. Opravdu a definitivně. Když včera odešel, bylo to poslední stéblo. A rozhodla jsem se, že to po maturitním plese budu s Džejpím dělat. Jo. TO.“

Vážně nemám ponětí, kde se to ve mně vzalo. Asi mě to právě v tu chvíli napadlo. „Už jsem unavená z toho, že jsem poslední panna v našem ročníku. A rozhodně nechci jít jako panna na vysokou. I když jsem si blánu už nejspíš protrhla dávno na kole, nebo tak nějak.“

Tininy oči zdvojnásobily svou velikost, jak se ke mně úpěnlivě snažila vysílat signály Já vůbec nevím, o čem to mluvíš.

„Jasně, Mio,“ hlesla. „Jak myslíš. Ty víš, že budu stát vždycky při tobě, ač se rozhodneš, jak chceš.“

PROBOHA! Ta holka je někdy tak zoufale MILÁ!

„A víš co,“ vytáhla jsem iPhone, „napíšu to Džejpímu teď. Hned teď! Řeknu mu, aby po plese někde objednal pokoj!“

Tininy oči už byly OBROVSKÉ. „Mio, víš jistě, že to tak chceš?“

vyhrkla. „Víš, na tom, že jsi panna, není vážně nic špatného. Spousta lidí v našem věku…“

„Pozdě!“ zaječela jsem.

Přísahám, že nevím, co to do mě vjelo. Možná to, jak se mi před pár minutami Džejpího prsten zamotal do gumičky na copu Stacey Cheesemanové, když jsme se míjely v chodbě. Nebo to byl ten stres ze závěrečných zkoušek… A taky z tátových voleb, a z toho, jak mi všichni pořád opakují, že si musím do konce týdne vybrat školu, a z té záležitosti s Michaelem, a z toho, že Lilly je ke mně najednou tak milá… Nevím. Možná to bylo prostě všechno dohromady.

Takže jsem napsala Džejpímu: NEZAPOMEŇ OBJEDNAT PO PLESE POKOJ V HOTELU.

– 175 –

Právě v tu chvíli se z kabinky ozvalo spláchnutí.

A vyšla z ní Lilly.

Málem mě z ní přímo tam u umývadel postihl synaptický kolaps.

Zírala jsem na ni a docházelo mi, že Lilly všechno slyšela – to, co jsem říkala o Michaelovi, že k němu nic necítím, a že jsem pořád panna…

A o esemesce Džejpímu, aby objednal pokoj v hotelu.

Lilly se mi dívala přímo do očí. Neřekla ani slovo. (Já taky ne, což asi nemusím dodávat. Později mě samozřejmě napadlo asi tak milion slov, které jsem mohla říct. Jako že si s Tinou zkoušíme zábavnou scénku nebo tak něco.)

Pak se Lilly otočila, umyla si ruce, utřela je papírovým ručníkem, zahodila ho do koše a odešla.

A celou tu dobu pořád mlčela jako hrob.

Podívala jsem se na Tinu, která mě pozorovala svýma velkýma, utrápenýma očima… a já si teprve teď uvědomila, že se trápí kvůli mně.

„Neboj se, Mio,“ ozvala se potom. „Ona to Michaelovi neřekne.

Určitě ne. Vím, že by to neudělala.“

Přikývla jsem. Ale Tina nic takového vědět nemohla. Jen se snažila být milá. Jako vždycky.

„Máš pravdu,“ přikývla jsem, i když jsem si to vůbec nemyslela.

„I kdyby… jemu na tom stejně nezáleží. Očividně. Jinak by včera večer takhle neodešel.“

To aspoň byla pravda.

Tina se kousla do rtu.

„Jasně,“ zamumlala. „Máš pravdu. Jenom, Mio… nemyslíš…“

Jenže už jsem nikdy nezjistila, co chtěla Tina vědět, jestli nemyslím, protože mi zabzučel mobil. Přišla mi zpráva. Od Džejpího.

A v ní stálo: PRAVE JSEM HO ZAMLUVIL. VSECHNO JE ZARIZENE. MILUJU TE.

Takže. Bezva!

Je to zařízené. Jo! Konečně přijdu o panenství.

Jen do mě.

– 176 –

Úterý 2. května, 6 odpoledne, náš byt

Daphne Delacroix

Thompsonova ul. 1005, byt č. 4

New York, NY 10003

Vážená paní Delacroix,

Vámi zaslaný rukopis bohužel nemůžeme publikovat. Děkujeme za Vaši nabídku.

S pozdravem

Vydavatelství

Jo. A další rány následují.

Když jsem vešla do bytu, našla jsem (kromě odmítnutí vydat Výkupné za mé srdce) Rockyho, jak s mamkou sedí uprostřed všech přijetí z univerzit, která jsem dostala. Bráška vypadal jako pestík (který zrovna pije z hrníčku s násadkou a obrázkem Dory průzkumnice). Mamka se na mě podívala a oznámila mi: „Vybereme ti školu. Dneska večer.“

„Mami,“ ozvala jsem se rozmrzele, „jestli je to kvůli Džejpímu a tomu prstenu…“

„Je to kvůli tobě“ přerušila mě mamka. „Jde o tvou budoucnost.“

„Já přece chci jít na vysokou, chápeš? Řekla jsem, že si vyberu do voleb. Teď se s tím nemůžu zdržovat. Zítra mám zkoušku z trigonometrie. Musím se učit.“

A taky v sobotu po plese přijdu o panenství. Ale to jsem jí říkat nechtěla. Pochopitelně.

„Chci si promluvit. Hned teď,“ oznámila mi mamka. „Chci, aby ses rozhodla po zralé úvaze a s dostatkem informací, ne abys šla na nějakou starobylou univerzitu, kam tě bude nutit táta.“

„Nechci jít na žádnou z Břečťanové ligy,“ prohlásila jsem.

„Protože si tam nezasloužím chodit a přijali mě jen proto, že jsem princezna.“ Jen jsem bojovala o čas, protože jsem chtěla jediné: zapadnout k sobě do pokoje a přemýšlet nad plánovanou sobotní – 177 –

ztrátou panenství. A o tom, že teď to ví i moje bývalá kamarádka Lilly Moscovitzová. Poví to svému bratrovi?

Ne. Nepoví. Protože jí na mně už nezáleží. Tak proč by to dělala?

Ledaže by mě chtěla v jeho očích naprosto a neodvratně pokořit ještě víc, než jsem to už zvládla udělat sama svým idiotským chováním.

„Tak nechoď,“ souhlasila mamka. „Vyber si nějakou školu, kam si myslíš, že by tě vzali i bez tvého princeznovského titulu. Nech mě, ať ti pomůžu vybrat. Panebože, Mio, netvrď mi, že tvoje příští profese bude PANÍ.“

„Paní čeho?“ nechápala jsem.

„Paní Reylnoldsová-Abernathyová IV.,“ upřesnila mamka.

„Je to prsten ZASLÍBENÍ!“ zaječela jsem na ni. Bože! Proč mě nikdo neposlouchá? A proč, když se holky kolem mě pořád baví o sexu, jsem se jich na to pořádně nevyptala? Já vím, že jsem o tom napsala romanci. A spoustu jsem jich PŘEČETLA.

Ale to není totéž, jako to doopravdy dělat, že ne?

„Dobře,“ odpověděla mamka na moje zaječení. „Tak ty se mi ZASLIB, že mi pomůžeš zúžit výběr, abych mohla povědět tátovi, že jsme se do toho daly. Volá mi kvůli tomu dvakrát denně. A to se teprve před pár hodinami vrátil do Genovie. Upřímně řečeno, taky mi to dělá trochu starosti.“

Zašklebila jsem se na ni. Pak jsem přešla k rozházeným obálkám a pokusila se vybrat univerzity, které nepožadovaly výsledky testů z matematiky (na Michaelův návrh jsem si je vyhledala na počítači…

Ale ne KVŮLI NĚMU. Udělala jsem to jen proto, že… no, že to byla dobrá rada). Tyhle školy by mě nejspíš přijaly bez ohledu na tu princeznovskou záležitost.

Byla to nejspíš nejdospělejší záležitost, jakou jsem za celý den zvládla. Kromě toho, že jsem napsala poděkování za dárky k narozeninám. Ne že bych se už přímo rozhodla, kam půjdu, ale zúžila jsem výběr tak, abych si potom – nejspíš v den voleb/plesu – dokázala nějak vybrat.

Teda snad.

Když jsem si procházela svou přípravu na trigonometrii a byla asi v půlce, napsal mi na chatu Džejpí.

– 178 –

JPRA4: Ahoj! Jak to dneska šlo? Myslím u zkoušek?

TLOUIE: Snad dobře. Dělala jsem světové dějiny a anglickou literaturu, takže to nebylo moc stresující. Ale zítra – to je trigonometrie! A ty?

Připadá mi divné, že si píšeme o testech, když ani ne za týden spolu budeme… víte co.

A to jsme spolu ještě nikdy nebyli v jedné místnosti bez šatů.

JPRA4: Dobře. Taky mám strach ze zítřka… Z večera.

TLOUIE: Aha, ty máš tu premiéru před maturitní komisí! Neboj, určitě to dopadne skvěle. Už se nemůžu dočkat, až to uvidím!

Jak může myslet na nějakou pitomou maturitní komisi, když spolu máme mít sex? Co je to s těmi kluky?

JPRA4: Pokud tam budeš, tak to dopadne dobře.

O ČEM TO MLUVÍ?? ZBLÁZNIL SE?? SEX!!!! BUDEME MÍT SEX!!!! PROČ NEPÍŠE O TOM????? Michael by o tom aspoň mluvil.

TLOUIE: To víš, že bych si to nenechala utéct! Bude to úžasné.

JPRA4: Ty jsi úžasná.

Takhle jsme ještě chvíli pokračovali a říkali si, kdo je úžasnější, ale nikdo z nás se nezmínil o tom, co bylo POTŘEBA (aspoň já to tak cítila). A pak mi napsala Tina, takže jsem s Džejpím přerušila kontakt.

ROMANCE: Mio, já vím, že jsi nechtěla, abych o tom mluvila, ale to není mluvení. Jenom o tom píšu. Já si vážně nemyslím, že by Michael včera odešel proto, že mu na tobě nezáleží. Podle mě odešel, protože mu na tobě ZÁLEŽÍ a nesnese pohled na to, jak jsi s jiným. Já vím, že to nechceš slyšet, ale tohle si myslím.

– 179 –

Mám Tinu ráda, fakt moc.

Ale někdy bych ji nejradši zaškrtila.

ROMANCE: Jenom si říkám, jestli jsi uvážila všechny okolnosti toho, co se chystáš udělat s Džejpím v noci po plese. Ber to jako radu od někoho, kdo už to má za sebou. Já vím, že Lana a Trisha se tváří, jako by o nic nešlo, ale první milování je hluboce emocionální zážitek – nebo by měl být. Je to opravdu závažný krok a neměla bys ho prožít jen tak s někým.

TLOUIE: Myslíš jen tak s někým, jako je můj přítel, se kterým chodím už dva roky a kterého hluboce miluju?

ROMANCE: Chápu, proč to říkáš, a chodíte spolu už vážně dlouho. Ale co když děláš chybu? Co když Džejpí není TEN PRAVÝ?

TLOUIE: O ČEM TO MLUVÍŠ? Samozřejmě, že Džejpí je Ten pravý.

PROTOŽE TEN SE SE MNOU NEROZEŠEL. TAK JAKO MICHAEL VZPOMÍNÁŠ?

ROMANCE: Ano, ale to už je dávno. A teď je Michael zpátky. Jen jsem myslela…, že bys neměla dělat uspěchaná rozhodnutí. Protože co když Lilly poví Michaelovi, co dneska slyšela na záchodě?

Já tam v umývárně věděla, že Tina lže.

TLOUIE: Tys řekla, že by to neudělala.

ROMANCE: No, asi ne. Ale… Co když?

TLOUIE: Michaelovi na tom nezáleží, Tino. vždyť se se mnou ROZEŠEL. A včera zmizel z večírku. Proč by se měl zajímat o to, že jsem pořád panna a chci se vyspat se svým klukem v noci po plese a že už k němu nic necítím?

Kdyby mu na tom záleželo, tak by něco udělal, ne? Totiž, má přece pořád moje telefonní číslo?

ROMANCE: To má.

TLOUIE: A telefon mi nezvoní, že ne?

ROMANCE: Asi ne.

– 180 –

TLOUIE: Ne. Nezvoní. Takže bez urážky, Tino, já taky miluju romance, ale v tomhle případě JE PO VŠEM. MICHAELOVI UŽ NA MNĚ NEZÁLEŽÍ. A jeho chování na mém večírku to jen dokazuje.

ROMANCE: Tak jo. Když to říkáš.

TLOUIE: Říkám. Tečka. Případ uzavřen.

Pak jsem Tině i Džejpímu napsala, že už musím jít. Musela jsem se odhlásit, protože jsem měla pocit, že mi jinak odletí hlava, vystřelí z okna našeho bytu do vesmíru a bude kroužit kolem naší planety s ostatními satelity, co na nás stejně jednou spadnou.

Ale tohle jsem jim neřekla. Napsala jsem, že jestli se nezačnu učit, neudělám zítra trigonometrii. A jestli ji neudělám, tak mě možná nebude chtít ani žádná z těch škol, které by mě přijaly na základě mých známek a esejů a mimoškolní činnosti.

Džejpí mi poslal milion elektronických pus, a já jemu taky. Tina napsala jen „ahoj“. I když jsem tušila, že má nejspíš na srdci deset tisíc dalších věcí, které by mi ráda sdělila. Třeba že Džejpí není ten pravý.

Fajn, že se o tom zmiňuje zrovna TEĎ. Ne že bych s tím v tuhle chvíli mohla něco dělat.

Tina si nejspíš myslí, že Ten pravý pro mě je Michael. Jak si moje nejlepší kamarádka může myslet, že můj Pravý je kluk, který se o mě vůbec nezajímá?

– 181 –

Úterý 2. května, 8 večer, můj pokoj

Sakra. Na všech bulvárních stránkách na netu se probírá moje takzvané zasnoubení s J. P. Reynoldsem-Abernathym IV.

A spojují to s informací, jak táta ztrácí preference ve volbách… a že možná letět do USA na oslavu dceřiných osmnáctých narozenin nebyl nejlepší nápad, vzhledem k tomu, že by se měl naplno věnovat své kampani.

Naproti tomu jiné články tvrdily, že kdyby se svou dcerou trávil víc času, možná by se nemusela zasnoubit tak mladá.

Panebože! Jsem jak ta mladší sestra Britney, co měla v sedmnácti mimino. Teda mínus to dítě.

Chce se mi zalézt pod peřinu a už nikdy nevykouknout.

Je to PRSTEN ZASLÍBENÍ! Kdo jim napovídal, že je to zásnubní prsten?

Vážně, kdy už tohle všechno skončí?

Jo, to je správná odpověď: nikdy.

– 182 –

Úterý 2. května, 9 večer, můj pokoj

Právě volala Grandmere. Chtěla vědět, jestli už mám šaty na maturitní ples.

„Ehm,“ odkašlala jsem si, když mi to konečně došlo. „Ne.“

„To jsem si mohla myslet,“ pronesla s povzdechem Grandmere.

„Dám to za úkol Sebastianovi. Naštěstí je tady ve městě.“

Potom prohlásila, že kdybych zarecitovala Džejpímu ten projev, co mě tak dlouho učí, žádné klepy by se nešířily. Asi se o tom museli zmínit ve VIP zprávách. Ty Grandmere nikdy nepropásne, protože ji fascinuje moderátorka Mary Hartová. Tvrdí o ní, že má dokonalý postoj a že bych si z ní měla vzít příklad (to bych mohla, až si nacpu do zadku koště).

„Na druhou stranu, pokud už se chceš zasnoubit tak mladá, Amélie,“ mlela babička, „aspoň sis vybrala někoho s dobrým vychováním a slušným jměním. Mohla jsi dopadnout hůř. Když si pomyslím,“ zakdákala, „že to mohl být Ten hoch!“

Ten hoch byl u Grandmere vždycky Michael. Vážně nevím, co jí na tom připadalo tak k smíchu.

„Nejsem zasnoubená,“ vysvětlila jsem jí. „Je to jen prsten zaslíbení.“

„Co to proboha je, prsten zaslíbení?“ podivila se Grandmere. „A co mi tvůj otec vykládal o tom, že prý jsi napsala romantický příběh?“

Rozhodně jsem neměla náladu bavit se s Grandmere o Výkupném za mé srdce. Pořád jsem si ještě potřebovala zopakovat dvacet kapitol trigonometrie. A taky udělat přípravu na svou ztrátu panenství. Musím si sepsat seznam, co mám všechno nakoupit, abych nedopadla jako Jamie Lynn Spearsová. Nechci, aby se moje příští romance musela jmenovat Těhotná princezna.

„S tím si nedělej starosti,“ odsekla jsem. „Stejně to nikdo nechce vydat.“

„Díkybohu,“ povzdychla si Grandmere. „To poslední, co tahle rodina potřebuje, je autorka nevkusných románků…“

– 183 –

„Není to nevkusné!“ přerušila jsem ji dotčeně. „Je to humorný a dojemný příběh z roku dvanáct set devadesát jedna…“

„Prokrista.“ Grandmere mluvila, jako by spolkla zubní protézu.

„Slib mi, prosím, že pokud to někdy uveřejníš, pak jen pod pseudonymem.“

„Samozřejmě,“ procedila jsem skrz zuby. Kolik toho člověk může za jeden den ještě unést? „A kdyby ne, tak co je na tom špatného? Proč kvůli tomu všichni tak vyvádějí? Víš, čtyři roky jsem dělala, co po mně chtěli ostatní. Je nejvyšší čas začít dělat, co chci já sama…“

„A proč, pro lásku boží, nechceš třeba lyžovat?“ zaúpěla Grandmere. „Proč musíš chtít zrovna psát romány?“

„Protože mě to baví,“ odsekla jsem. „Protože mi to jde, a protože tak budu mít čas na to, abych dělala princeznu Genovie, a protože mě za to nebudou honit paparazzi, a to mi stačí. Tak proč nemůžeš být prostě šťastná, že jsem přišla na to, co je moje poslání?“

„Poslání!“ Přímo jsem viděla, jak Grandmere protáčí panenky.

„Tak ona našla poslání! Asi to nebude tvoje poslání, když tu zatracenou věc nechce nikdo vydat, Amélie. Poslouchej, jestli chceš mít poslání, zaplatím ti kurs skoků z útesu. Slyšela jsem, že je to teď mezi mládeží velká móda a…“

„Já nechci skákat z útesu,“ odpověděla jsem. „Chci psát romány a ty mi v tom nemůžeš nijak zabránit. A půjdu studovat, abych se to naučila líp. Jen ještě nevím kam, ale do maturitního plesu a do voleb to vědět budu…“

„Ale, tady se někdo špatně vyspal,“ ušklíbla se uraženě Grandmere.

„Protože jsem byla na tvém večírku!“ odsekla jsem. Pak jsem si vzpomněla, co táta povídal o tom, co znamená být princezna, a trochu jsem zmírnila tón. „Promiň. Já to tak nemyslela. Bylo od tebe moc hezké, že jsi pro mě uspořádala večírek, a moc ráda jsem se viděla s tátou, a ty a Vigo jste odvedli výbornou práci. Jen jsem chtěla říct…“

„To si myslím,“ odvětila škrobeně Grandmere. „Asi bych měla být ráda, že pro tebe nebudu muset pořádat zásnubní večírek. K

– 184 –

zaslíbení se oslavy nedělají, ne? Ale umím si představit, že budeš asi jednoho dne chtít uspořádat křest knihy.“

„Když mi ji vydají,“ připomněla jsem. „Ano, to by bylo milé.“

Grandmere si zhluboka vzdychla a zavěsila. Vsadím se, že si hned nechala namíchat sidecar, i když jí lékař doporučil, aby to omezila (a včera jsem ji viděla se skleničkou, která byla zřejmě kouzelná, protože se nikdy nevyprázdnila. Nebo si Grandmere dala těch koktejlů několik).

Takže… se stalo přesně to, co táta NECHTĚL: Jsem princezna s „jistou“ pověstí.

Ale na druhou stranu… té pověsti se aspoň můžu snažit dostát.

– 185 –

Středa 3. května, trigonometrie

No, prolezla jsem. Tak tak.

A jdeme dál.

– 186 –

Středa 3. května, oběd

PANEBOŽE!

Právě jsem se chtěla posadit u našeho stolu v jídelně s tofuburgerem a salátem, když mi zazvonil telefon. Viděla jsem na displeji, že je to táta.

Táta mi nikdy nevolá během vyučování, pokud se neděje něco naléhavého a hrozně důležitého. Takže jsem málem upustila tác a vykřikla do telefonu: „CO JE?“

Tina, Boris, Lana a všichni se přestavili bavit a zadívali se na mě.

Napadlo mě jedině, že s Grandmere to po všech těch sidecarech a gitankách seklo, paparazzi nějak přišli na to, že se v noci po plese chci vyspat se svým klukem, vyklopili to našim a já mám průšvih. Že by Tina měla pravdu? Co když mi vážně napíchli telefon?

Táta se ozval naprosto klidným hlasem: „Myslel jsem, že by tě zajímalo, že do Genovijské královské nemocnice právě dorazila nová robotická paže CardioArm. Je u ní zpráva, že se jedná o dar pana Michaela Moscovitze, předsedy představenstva a ředitele firmy Pavlov Surgical Industries.“

Málem jsem upustila telefon do Lanina mraženého jogurtu.

„Se zásilkou přijela programátorka jménem Midori, která tu zůstane dva týdny, aby naše chirurgy naučila s přístrojem pracovat,“

pokračoval táta. „Už je v nemocnici a dohlíží na instalaci.“

Midori Mikromini!

„Já to nechápu,“ vyhrkla jsem. Byla jsem úplně zmatená.

„Proč by to dělal? Vždyť jsme to po něm nechtěli. Nebo tys mu o to říkal? Protože já ne.“

„Já taky ne,“ prohlásil táta. „A tvou babičku už jsem vyslechl.

Přísahá, že s tím hochem vůbec nemluvila.“

Musela jsem se posadit, protože mi nohy vypověděly službu. Na Grandmere jsem ani nepomyslela, ale určitě to musela být ona! To ona musela Michaela přemluvit, aby daroval Genovii robotickou ruku! Asi do něj hučela tak dlouho, až radši odešel z večírku!

Chudák!

A já si o něm celou dobu myslela to nejhorší…

„Mio,“ ozval se polekaně Džejpí, „jsi v pořádku? Co se stalo?“

– 187 –

„Grandmere mu určitě něco řekla,“ hlesla jsem do telefonu.

Svého kluka jsem si nevšímala. „A teď lže. Proč by to jinak dělal?“

„No, mám docela přesnou představu proč,“ pronesl táta podivným tónem.

„Jo?“ podivila jsem se nechápavě. „Jako jinou, než že se na něj během toho večírku Grandmere pověsila a přinutila ho k tomu? Tati, určitě to byla ona.“ Ztišila jsem hlas, aby mě všichni v jídelně neslyšeli. „Na ten přístroj existuje hrozně dlouhý seznam čekatelů.

Stojí milion dolarů! Přece by ho neposlal do Genovie jen tak, pro nic za nic!“

„Myslím, že důvod měl,“ odpověděl suše táta. „Co kdybys mu zavolala a poděkovala mu? Vsadím se, že až půjdete na večeři, určitě ti to vysvětlí.“

„Na večeři?“ opakovala jsem. „Proč bych s ním měla chodit na več…“

A zmlkla jsem, protože mi začalo svítat. Nechápu, proč mi tak dlouho nedocházelo, co má táta na mysli. Že Michael poslal do Genovie CardioArm, protože mě má pořád rád. A možná víc než rád.

Cítila jsem, jak rudnu. Ještěže ostatní u stolu neslyšeli obě strany konverzace. Totiž, pokud z těch mých odpovědí už něco neuhodli.

„Tati!“ zašeptala jsem. „No tak! To je nesmysl! Přece…“ Ztišila jsem hlas ještě víc a byla vděčná za obvyklý rámus v jídelně. „Přece se se mnou rozešel, vzpomínáš?“

„To už jsou skoro dva roky,“ připomněl táta. „Oba jste od té doby dospěli. Nebo očividně aspoň jeden z vás.“

Myslel mě. Určitě. Nemohl myslet Michaela, který byl vždycky tak klidný a chápavý, kdežto já byla…

Kdežto já ne.

Já byla pošuk.

„Co se děje, Mio?“ zeptala se ustaraně Tina. „Je tvůj tatínek v pořádku?“

„Nic, všechno je v pohodě,“ ujistila jsem ostatní u stolu. „Hned vám to řeknu…“

„Mio, musím končit,“ ozval se táta. „Jsou tady novináři. Asi ti nemusím vysvětlovat, že pro Genovii… je tohle novinka číslo jedna.“

– 188 –

Ne, to mi nemusel vysvětlovat. Lidi se běžně zrovna nepřetrhnou, aby věnovali maličké genovijské nemocnici nejmodernější operační přístroje v ceně milionu dolarů. Něco takového bude mít určitě široké mediální pokrytí.

Možná větší než Reného úsilí otevřít v Genovii McDonald’s.

„Tak jo, tati,“ hlesla jsem omámeně. „Měj se.“

A zavěsila jsem. Připadala jsem si tak popletená. Co se to děje?

Proč to Michael udělal? Totiž, já vím, proč si můj táta myslí, že to udělal.

Ale co bylo pravým důvodem? Zase jsem ho viděla, jak odchází z mé oslavy. To nedávalo smysl.

Tvůj Michael.

„Co se děje, Mio?“ naléhal Džejpí.

„Vypadáš, jako bys snědla ponožku,“ informovala mě Tina.

„Nic. Táta mi jen volal, že Genovijská královská nemocnice dostala darem CardioArm od Michaelovy společnosti,“ vysvětlila jsem rychle. „To je všechno.“

Tina se zakuckala lokem dietní koly, ale všichni ostatní se tvářili normálně. Včetně Džejpího.

„No páni, Mio,“ pronesl klidně. „To je báječné! Tak velkorysý dar.“ A nevypadal ani trošku žárlivě.

Proč by taky měl? Není na co žárlit. Michael mě nemiluje tímhle způsobem, ať už si táta – a Tina – myslí cokoli. Určitě tu ruku Genovii věnoval jen tak, ze zdvořilosti.

A Midori Mikromini… to, že ji poslal zaučovat chirurgy… to ještě neznamená, že s Michaelem nechodí. Jenom to znamená, že spolu mají tak stabilní vztah, že můžou být pár týdnů od sebe a ani jednomu z nich to nevadí.

Ale na co to myslím? Komu záleží na tom, jestli Michael chodí s Midori Mikromini? Nosím prsten zaslíbení od jiného kluka! Od toho, se kterým přijdu o panenství v sobotu po maturitním plese! Co je to se mnou?

Vážně – co JE to se mnou? Nemůžu myslet na takovéhle věci! Za chvíli mi začíná závěrečná zkouška z francouzštiny!

CO MÁM DĚLAT S TÍM, ŽE MICHAEL POSLAL CARDIOARM GENOVIJSKÉ KRÁLOVSKÉ NEMOCNICI????

– 189 –

A s tím, že na něj nemůžu přestat myslet ani minutu, a přitom chci už za čtyři dny (tři, pokud nepočítám dnešek!!!) přijít o panenství se svým klukem????

– 190 –

Středa 3. května, závěrečná zkouška

z francouzštiny

Mio, máš ten test?

Jo, ale byla to hrůza.

To mi povídej. Co jsi použila v 5?

Ani nevím. Asi budoucí čas. Už si to nepamatuju. Snažím se to dostat

z hlavy.

Já taky. Hele, já vím, že o tom asi nechceš mluvit, ale jak to budeš řešit s Michaelem a s tím, co udělal? Protože Mio, tohle nemůžeš popřít, říkej si, co chceš: žádný kluk nepošle CardioArm do země holky, kterou nemá rád.

Já věděla, že to přijde. Tina prostě musí všechno vzít a zabalit do stříbrného papíru a převázat mašličkou a říkat tomu Láska.

A já si chci říkat autorka romancí!

Nemá mě rád! Ne rád jako rád. Jenom se chce chovat mile. Kvůli starým časům. To vím jistě.

Já nechápu, jak si tím můžeš být tak jistá, když jsi s ním o tom zatím nemluvila. Nebo mluvila?

Totiž, ne. Zatím ne. Ani nebudu. Jestli jsi zapomněla, Tino, tak jsem se zaslíbila někomu jinému.

To neznamená, že můžeš být nezdvořilá! Když si někdo dá tu práci s tím, aby daroval tvé zemi CardioArm, to nejmenší, co pro něj můžeš udělat, je osobně mu poděkovat! I když to neznamená, že se s ním musíš vyspat nebo tak něco. Jsem si jistá, že Michael nic takového nečeká. Ale můžeš ho políbit.

Panebože.

Hele, Tino, na čí jsi straně? Džejpího, nebo Michaela?

– 191 –

Džejpího, samozřejmě! Protože toho sis vybrala, ne? Totiž… nebo ne? To by bylo dost divné, kdyby ne, protože nosíš jeho prsten a chceš s ním strávit sobotní noc.

To se ví, že jsem si vybrala Džejpího! Ty už se nepamatuješ, že se se mnou Michael rozešel?

Mio, to už jsou skoro dva roky. Teď je všechno jinak. Ty jsi teď jiná.

PROČ MI TO POŘÁD VŠICHNI OPAKUJÍ?

Ježíši, lidi, právě jsem skončila svůj poslední test z němčiny v životě! Už nikdy žádná němčina! Aspoň ne pro mě. Myslím, že na univerzitě si zapíšu španělštinu, protože pak si budu moct v Cabo objednávat i jiné věci než taco.

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry Lano, nemyslíš, že by Mia měla zavolat Michaelovi a poděkovat mu za ten dar pro Genovijskou královskou nemocnici?

Měla by mu zavolat každopádně, protože je k nakousnutí jako argentinský biftek, co si budu dávat, až se začnu učit ŠPANĚLŠTINU místo NĚMČINY!

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry Vidíš, Mio? Napiš Michaelovi esemesku a poděkuj mu za to, co udělal. To nikomu neublíží. Myslím jako, že to neublíží Džejpímu. Vždyť už ses s Michaelem jednou sešla, a taky jsi to Džejpímu neřekla. Třeba to Michael udělal proto, že mu Lilly řekla, co od nás vyslechla v umývárně. Ale je taky možné, že by to poslal stejně. Prostě se mu ozvi.

Ty myslíš, že mu Lilly řekla, jak nás slyšela, a já že ho pořád miluju?

Budu zvracet!!!!!

Ne! Napsala jsem MOŽNÁ!

JEŽÍŠI, TO JE ONO! Proto to udělal! Panebože. JEŽÍŠI KRISTE PANE BOŽE!!!!

Hele, já to nevím jistě. Ale… nejlepší by bylo mu zavolat. Pak to zjistíš.

– 192 –

Počkat… já teď vlastně budu jezdit na prázdniny do Genovie. Neměla bych si vzít radši francouzštinu? Jak se řekne francouzsky taco?

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry Až půjdu na vysokou, už vím, co udělám ze všeho nejdřív: najdu si nové kamarádky. Protože ty, co mám teď, mají o kolečko víc.

– 193 –

Středa 3. května, 4 odpoledne, limuzína cestou do apartmá Grandmere v Plaza

Sebastiano přivezl asi desatery šaty ze své nové kolekce, které bych si mohla vzít na ples. Mám se s ním sejít u Grandmere, abych si je vyzkoušela.

Mám takový pocit, že budou příšerné, ale nechci být předpojatá.

Ten model od něj, co jsem měla na školním Zimním plese v prváku, se mi moc líbil. (Vážně už je to tak dlouho? Připadá mi to jako včera.) To, že Sebastiano navrhuje kolekce i pro Wal-Mart, ještě neznamená, že jsou špatné.

Celou cestu v limuzíně jsem psala zprávy Michaelovi a zase je mazala. Zkoušela jsem je na Larsovi (určitě si myslí, že jsem cvok, ale to není žádná novinka). Je vážně dost těžké napsat zprávu patřičně nenuceně a žoviálně, ale zároveň upřímně a srdečně.

Lars si myslí, že bych to měla nechat takhle: Milý Michaeli,

ani ti nedokážu vypovědět, jak moc mě překvapilo a potěšilo, když mi táta dneska pověděl o zvláštní zásilce, která přišla do Genovijské královské nemocnice. Neumíš si ani představit, jak moc jsi tím pomohl lidem v Genovii. Nikdy na tvou velkorysost nezapomeneme.

Ráda bych ti za ně poděkovala osobně (až budeš mít čas).

Srdečně zdraví

Mia

Taky si myslím, že tohle je ten správně zdvořilý a zároveň přátelský tón. Tohle může napsat i dívka, která se zaslíbila někomu jinému (přijetím prstenu), a nikdo to nebude chápat špatně. Ani se nemusí bát, že by se to dozvěděli paparazzi, a ona by se dostala do potíží.

To s tím osobním poděkováním jsem dodala, no… protože si myslím, že člověk by měl osobně poděkovat za dar, který stojí přes milion dolarů. Ne proto, že bych si k Michaelovi zase chtěla čichat.

Bez ohledu na to, co si Lars myslí (vážně bych byla ráda, kdyby pořád neposlouchal, o čem se s lidmi bavím. Ale to je asi prostě riziko toho, když má člověk osobního strážce).

– 194 –

Radši hned stisknu POSLAT, než se vyděsím.

– 195 –

Středa 3. května, 4 hodiny a 5 minut

odpoledne , v limuzíně cestou

do apartmánu Grandmere v Plaza

Panebože! Michael si přečetl zprávu a hned mi odpovídá! Jsem vyděšená. (Lars se mi teď směje ještě víc, ale nevšímám si ho.) Mio, moc rád bych tě viděl „osobně“. Co dneska večer? Michael P.S. Nemusíš mi děkovat za svého otce nebo Genovii. Poslal jsem to, protože mě napadlo, že by to tvému otci mohlo pomoct při volbách, což by zase udělalo radost tobě. Takže jak vidíš, moje pohnutky byly vyloženě sobecké.

Tak co mám teď dělat????

Lars mi s tím neporadí. Totiž, ne že by mi neradil, ale naprosto scestně. Jako: „Zavolejte mu. Vyjděte si s ním večer.“

Ale já si s ním nemůžu VYJÍT! Protože mám přítele! A dneska večer je ta Džejpího hra. Slíbila jsem, že tam budu, abych ho podpořila.

A chci tam jít. Kvůli Džejpímu. Samozřejmě. Jenomže… Jak to Michael myslel, že jeho pohnutky byly sobecké? Myslel to tak, jak předpokládá Lars – že tam poslal CardioArm jen proto, že mě má rád?

A chce mě zpátky?

Ne. To je hloupost. Lars asi strávil moc času na pouštním sluníčku, kde s Wahimem odpaloval exploze. Proč by mě chtěl Michael zpátky, když jsem tak bláznivá? Když jsme spolu chodili minule, chovala jsem se vážně jako Britney. Neumím si představit, že by nějaký kluk stál o přídavek.

I když, jak říká táta, jsem od té doby hodně dospěla…

A v kavárně Dante jsme si moc hezky popovídali. Ale to bylo jen interview pro Atom.

Ach… když on tak krásně voní! Jenže… on si asi nemyslí, že já krásně voním, nebo taky?

– 196 –

Musím to probrat s Tinou. I když ta holka je ještě bláznivější než já, jestli chcete něco vědět.

Ale to je jedno. Přepošlu jí Michaelovu odpověď. Sakra, už jsme u Grandmere. Teď si budu muset hodiny zkoušet šaty. Kdo má mít trpělivost na módu, když se mu děje TOHLE?

– 197 –

Středa 3. května, 8 večer

Divadlo Ethel Lowenbaumové

Tady se vážně dost špatně píše, protože už zhasla světla a na jevišti začíná Džejpího hra. Vlastně píšu tak, že si svítím mobilem.

Vím, že bych si neměla psát do deníku, měla bych věnovat pozornost tomu, co se děje na jevišti, protože je tady maturitní komise. I Džejpího rodiče. A všichni jeho kamarádi, co nezůstali doma, aby se učili na závěrečné zkoušky. Takže bych se měla snažit vypadat, jako že Džejpího podporuju a tak.

Ale musím napsat ještě něco o Michaelově zprávě.

Protože jsem si to samozřejmě nemohla nechat pro sebe. Musela jsem to ukázat Grandmere.

Grandmere řekla, že to jen dokazuje, že Ten hoch ke mně chová grande passion. Ale taky řekla, že dar lékařského přístroje v ceně milionu dolarů není tak romantický jako dar prstenu s platinovou obroučkou a tříkarátovým diamantem.

„I když,“ pokračovala, „fakt, že nám to daroval, aniž jsme ho požádali, je velice výjimečný. Začínám si dokonce říkat, jestli jsem Toho hocha nakonec nepodcenila.“

!!!!!!!!

Vážně – v tu chvíli jsem skoro omdlela. Ještě NIKDY jsem neslyšela Grandmere, že by přiznala, že se v něčem spletla!!!!!

Totiž, skoro nikdy.

Každopádně to byl na Grandmere tak nečekaný výrok, že jsem málem spadla ze stoličky, na kterou mě Sebastiano postavil, zatímco mi zapichoval špendlíky do šatů, které jsem měla na sobě. Návrhář nespokojeně zamlaskal a zeptal se mě, jestli chci vypadat jako ježek.

Až na to, že Sebastiano si pořád ještě neosvojil ani základy angličtiny, takže místo „ježek“ vyslovil „ježetec“.

„G-Grandmere,“ vykoktala jsem, „co to říkáš? Že bych měla dát Michaelovi druhou šanci? Mám Džejpímu ten prsten vrátit?“

Přísahám, že mi srdce bušilo tak prudce, až jsem skoro nemohla dýchat, když jsem čekala na její odpověď. Což je divné, protože rady – 198 –

od Grandmere většinou pouštím jedním uchem tam a druhým ven – vzhledem k tomu, že moje babička je stoprocentně šílená.

„No,“ Grandmere se zatvářila zamyšleně. „Je to pořádně velký prsten. Ale na druhou stranu je to pořádně drahý lékařský přístroj.

Jenže robotickou paži nemůžeš nosit.“

Už chápete, jak to myslím?

„Já vím, co bys měla udělat, Amélie,“ ozvala se Grandmere rozjařeně. „Vyspi se s oběma, a který z mládenců si v budoáru povede lépe, toho si nech. Tak jsem to udělala s Baryšnikovem a Godunovem. To byli tak milí chlapci. A tak pružní!“

„Grandmere!“ vyhrkla jsem šokované. Ale vážně: copak může být opravdu tak příšerná? A jak nám dvěma může v žilách kolovat stejná krev?

Opravdu si o sobě nemyslím, že bych byla prudérní. Ale připadá mi, že než to žena s někým dělá, měla by do něj být zamilovaná (což se naprosto neúspěšně snažím vysvětlit Laně. Nebo, ehm, babičce).

Řekla jsem jí, aby nebláznila, že se nevyspím s nikým. Velká lež Mii Thermopolisové číslo devět.

Tak co mám ale dělat? Od Tiny mi přišlo potvrzení, že zprávu dostala. (Dneska večer je tady s Borisem, jenže se o tom spolu nemůžeme bavit, když se kolem motá Džejpí. Nebo Boris.) Tina si myslí, že Michaelův e-mail znamená to, co si myslí Grandmere. Je z toho totálně na větvi: Takže Michael poslal CardioArm do Genovie kvůli mně! MNĚ!

Tina říká, že mu mám hned napsat a domluvit si s ním tu osobní schůzku. Protože, jak mi píše ze svého sedadla: Nemůžeš nechat Michaela čekat. Třeba s tebou jen flirtuje… Ale o tom silně pochybuju. Poslat vám CardioArm nebyla maličkost – nemluvě o tom, že s ní poslal i Midori Mikromini!

A jediná šance, jak zjistíš, oč mu opravdu jde, je vidět se s ním osobně. Až se mu podíváš do očí, hned poznáš, jestli to myslí vážně, nebo si jen hraje.

Tohle je vážné, Mio: jsi ROZPOLCENÁ MEZI DVĚMA MILENCI!!!!

Chápu, že jsi z toho zřejmě rozčilená, ale je snad špatné, že mně to připadá VELICE VZRUŠUJÍCÍ????? Dobře, promiň, už přestanu – 199 –

nadskakovat na sedadle. Někdo přede mnou se po mně dost naštvaně otáčí a Boris mi šeptá, že mám sledovat hru.

Jsem ráda, že z toho má někdo radost, ale já osobně to nejsem.

Vážně nevím, jak se to mohlo stát. Jak jsem se já, Mia Thermopolisová, mohla proměnit z té nejnudnější osoby na zeměkouli (tedy kromě toho, že jsem princezna), která v podstatě rok a půl nevytáhla paty ze svého pokoje, protože pracovala na maturitním projektu, dějinách lisování olivového oleje v Genovii v letech 1254-1650 (ve skutečnosti psala romanci – no a co?) v dívku, o kterou mají zájem dva velice atraktivní muži?

Vážně,jak???

Podle své nejlepší kamarádky si mám domluvit schůzku s tím z nich, se kterým nejsem zaslíbená (říká se to tak?).

Jak ale můžu naplánovat schůzku s Michaelem, když znám svou slabost pro něj – zvlášť pro tu vůni jeho krku – a když mě má (možná) rád, aspoň tolik, aby kvůli mně poslal do Genovie CardioArm (plus někoho, kdo s ní chirurgický tým naučí pracovat)?

Nemůžu to udělat Džejpímu. Ten kluk má svoje mouchy (pořád nechápu, proč si ještě nepřečetl mou knihu), ale nikdy se za mými zády neschází s bývalými přítelkyněmi (teda, měl jen jedinou – Lilly). A nikdy by mi nelhal.

Přiznávám, že dneska už mi ta Michaelova záležitost s Judith Gershnerovou nepřipadá tak závažná jako kdysi, vzhledem k tomu, že se s ní Michael vyspal dřív, než se mnou začal chodit. Vlastně jsem se Michaela nikdy otevřeně nezeptala, jestli měl přede mnou jinou holku. Takže technicky vzato mi nelhal.

Nepopírám, že to byla závažná informace, kterou mi měl vážně svěřit. Lidé, kteří se milují, by si měli navzájem povyprávět o své sexuální historii. Kompletní sexuální historii.

No, ale on se mi s tím svěřil. Nakonec.

A já se chovala asi tak dospěle jako pětiletá. Jako by spáchal nějaký zločin.

Panebože! Jsem tak zmatená. Nevím, co mám dělat! Potřebuju si o tom promluvit s někým příčetným – s někým, kdo není můj příbuzný (viz předchozí požadavek na příčetnost) nebo s kým nechodím do školy.

– 200 –

Takže bohužel zbývá jen doktor Tzwoc.

Jenomže toho uvidím až v pátek, na naší poslední schůzce. Úplně poslední.

To jsem ale KLIKAŘKA!!!! Do té doby si musím sama lámat hlavu tím, co je správné, úplně sama.

No, tak asi řeší problémy lidi, kterým je osmnáct a už brzo půjdou na vysokou.

(Mimochodem, v hledišti je jeden chlap, který mi připadá povědomý, a já si celý večer lámu hlavu tím, kdo by to mohl být. Až mi to konečně došlo: Sean Penn.)

Není divu, že Džejpí vypadal tak nervózně.

Sean Penn, jeho oblíbený režisér, se přišel podívat na Džejpího školní hru Princ mezi muži. Džejpí ho asi pozval, když se spolu bavili na jachtě na mém večírku. Buď on, nebo Stacey, která hrála v jednom z Pennových minulých filmů.

A od pana Penna je vážně moc hezké, že si udělal čas.

No nic. Musím Michaelovi odepsat. To já jsem mu přece navrhla, že se sejdeme osobně. A pak jsem ho po jeho odpovědi, kde mi napsal, že to udělal pro mě a ne pro mého tátu nebo lid Genovie, nechala tak dlouho čekat.

Jenže já nevím, co napsat, vážně! Že dneska večer nemůžu, to už asi pochopil, když je dávno po osmé.

I když na druhou stranu, pro lidi, co už mají střední školu dávno za sebou, trvá večer o dost déle. Takže to třeba ještě nepochopil.

Ale Tina má pravdu. Musím se s ním sejít.

Co třeba:

Ahoj, Michaeli, dneska to nejde (to už ti asi došlo), a zítra má Boris maturitní koncert v Carnegie Hall, ale v pátek máme my maturanti volno. Tak co třeba oběd v pátek? Mia

Oběd je dobrý, ne? Na obědě není nic sexy, nebo tak něco.

Člověk přece běžně obědvá s kamarády i opačného pohlaví, a není na tom nic romantického.

Tak. Poslala jsem to. Nenapsala jsem Tvoje Mia, ani nic takového. Nezapletu se do těchhle věcí jen proto, že poslal – 201 –

CardioArm do Genovie kvůli mně, ne kvůli mému tátovi. Bylo to nenucené a žoviální a…

Panebože, odepisuje! Michael už odepisuje!

Mio,

páteční oběd se výborně hodí. Můžeme se sejít v jednu hodinu v Central Parku u jezera v Loděnici?

Tvůj

Michael

V Loděnici! Kamarádi nechodí na obědy do Loděnice v Central Parku. Totiž, no, asi někdy chodí… Ale není na tom nic nenuceného a žoviálního. V Loděnici musíte mít rezervovaný stůl a ta restaurace nad jezerem je… romantická. Dokonce i v poledne.

A podepsal se TVŮJ MICHAEL! Už zase! Kdy už mi to přestane psát?

Jejda. Všichni tleskají.

Že by mi něco uteklo?

– 202 –

Středa 3. května, 10 večer

Divadlo Ethel Lowenbaumové

Tak jo.

Džejpího hra je o postavě jménem Džejár, která se mu hodně podobá – je to hezký, bohatý kluk, (hraje ho Andrew Lowenstein) a začne chodit do snobské newyorské přípravky, kterou náhodou navštěvuje princezna z malé evropské země. Džejár je na začátku hry velice osamělý, protože jeho jediné koníčky jsou házet ze střešního apartmá lahve na lidi, psát si do deníku a vytahovat kukuřici z chilli, které vaří ve školní jídelně. Jeho vztahy se sebestřednými rodiči jsou taky dost napjaté a on už se rozhoduje, že se odstěhuje na Floridu k babičce a dědečkovi.

Ale jednoho dne princezna Rhea (kterou hraje Stacey a má ke školní uniformě tak kratinkou sukni, jakou bych se na sebe já vzít nikdy neodvážila) přijde v jídelně za Džejárem a pozve ho, aby si sedl ke stolu s ní, a to změní celý Džejárův život. Najednou začne poslouchat svého cvokaře, který ho nabádá, aby neházel plné plastové lahve z jejich střešního apartmá na lidi v ulicích, jeho vztahy s rodiči se zlepší a už se nechce stěhovat na Floridu. A pak už to začne být hlavně o té krásné princezně, která se do Džejára zamiluje pro jeho laskavost a inteligenci.

Bylo to jasně o mně a Džejpím. Změnil nám jména (nepatrně) a taky pár detailů, ale o kom jiném by to asi tak bylo?

Totiž, já jsem zvyklá, že o mém životě lidi natáčejí filmy, kde si volně pohrávají s fakty a překrucují události.

Ale ti lidi, co o mně točí filmy, mě vůbec neznají! Nebyli u toho, když se mi ty věci, co překrucují, děly.

Ale Džejpí byl. Co si Andrew a Stacey říkají na jevišti… to jsme si doopravdy říkali my s Džejpím… Jenže on ty věty úplně vytrhal z kontextu!

Tak například je tam scéna, kde princezna Rhea pije na večírku pivo a tančí sexy tanec a naprosto se znemožní před svým bývalým přítelem.

Což se stalo. O to nic.

– 203 –

Ale neměly by některé věci zůstat důvěrné – jen mezi holkou a klukem? Copak to musel Džejpí předvést všem, koho známe (i kdyby naši kamarádi o tom většinou stejně věděli)?

A Džejpí nechal Džejára vznešeně stát po princeznině boku a podporovat ji (navzdory tomu sexy tanci, po kterém myslím, že ji diváci začali nesnášet a začali si o ní myslet, že je děvká). Teď právě Stacey Cheesemanová Andrewu Lowensteinovi uslzeně vysvětluje, že by pochopila, kdyby s ní nechtěl zůstat, protože vedle ní nikdy nebude žít normální život, s tím jejím pitím piva a sexy tancováním a tím, že budou mít pořád v patách paparazzi. A kdyby se vzali (!!!!), musel by se pochopitelně stát princem, takže by jako její choť přišel o svou anonymitu, musel by chodit pět kroků za ní a nesměl by závodit v autech.

Ale Andrew Lowenstein drží Stacey Cheesemanovou za ruku, hledí jí láskyplně do očí a klidným hlasem říká, že mu na tom nezáleží, že kvůli ní vytrpí cokoli, i její sexy tancování nebo to, že se bude muset stát princem…

… a všichni horečně tleskají, opona padá a Džejpí se přichází uklonit spolu s herci…

Já… já to prostě nechápu. Totiž… jeho hra je o nás.

Ale ne doopravdy. Polovina z těch věcí se nikdy technicky nestala tak, jak je popisuje.

No udělali byste to?

Asi jo. Protože on to prostě udělal.

– 204 –

Středa 3. května, 11 hodin večer, můj pokoj Vážený autore/vážená autorko,

děkujeme Vám za zaslání Vašeho rukopisu Výkupné za mé srdce. Vaše práce působí velmi slibně, ale Tremaine Publications pro ni bohužel v současné době nemá uplatnění. Omlouváme se, že vzhledem k velkému množství rukopisů zasílaných autory našemu vydavatelství Vám nemůžeme k dílu napsat nic podrobnějšího. Díky, že jste si vybral/a Tremaine!

S pozdravem

Tremaine Publications

Není zač, Tremaini.

No… Džejpího hra měla velký úspěch.

Maturitní komise ji samozřejmě nadšeně schválila.

Ale to není všechno: Sean Penn projevil zájem o opci.

Což znamená, že Sean Penn – TEN Sean Penn – chce natočit Prince mezi muži jako film.

Já mám z toho samozřejmě velkou radost, nechápejte mě špatně.

Mám radost za Džejpího.

A o mém životě už existuje tolik filmů, že jeden navíc… No co, ne?

Já jenom… KDY UŽ PŘIJDE ŘADA NA MĚ?

Vážně. Kdy už někdo ocení, co jsem udělala já? Něco jiného, než že jsem přinesla demokracii malé evropské zemi, protože na tom upřímně řečeno nikomu moc nezáleží.

Nechci si stěžovat (vím, že to zní legračně, protože v podstatě v deníku nic jiného nedělám), ale pro Kristovy rány! Nepřipadá mi fér, že ten kluk napsal hru (kde mi v podstatě UKRADL a překroutil epizody z MÉHO života), předvedl ji na jevišti, a hned má smlouvu na film se Seanem Pennem.

Kdežto já jsem otročila – jo, OTROČILA – na knížce dva roky, a nikdo z vydavatelů se na ni ani nepodívá.

A řeknu vám pravdu: ten Útěk do divočiny od Seana Penna se mi vůbec nelíbil.

– 205 –

Jo, já vím, že měl vynikající kritiky! A že vyhrál všechny možné ceny! A je moc smutné, že ten hrdina nakonec umřel, a tak. Ale ten film Kouzelná romance, kde byla zpívající princezna a čipmunk a lidi tancující v Central Parku, byl mnohem lepší.

Takže!

Každopádně Džejpí za mnou potom přišel a zeptal se, jak se mi Princ mezi muži líbil. („Zpracoval jsem tam téma sebeobjevování,“

vysvětlil mi. „Cestu chlapce k dospělosti a k dívce, která mu pomůže dostat se od nešťastného dospívání k plnému sebeuvědomění toho, co znamená být mužem… a nakonec i princem.“) Ale o tom, jak tam zpracoval téma sexy tance, se už nezmínil.

Řekla jsem mu, že se mi to moc líbilo. Co jiného jsem mu mohla říct? Kdyby to nebylo o mně, asi by se mi to fakt líbilo. I když je tam ta princezna zachycená jako potřeštěná holka, kterou její přítel tahá z nějakých trapných situací, do nichž se sama zaplétá. Což by se mi asi nelíbilo ani tak a nemyslím si, že bych byla taková. Já přece nepotřebuju pořád zachraňovat.

Ale asi to nebyla správná chvíle na to, abych mu říkala kritické připomínky. Byla jsem ráda, že jsem se ovládla, protože Džejpí vypadal opravdu potěšené, že se mi to líbí. Chtěl, abych si šla sednout s ním, jeho rodiči, Seanem Pennem, Stacey Cheesemanovou a Andrewem Lowensteinem, aby probrali možnosti filmu. Sean Penn pozval všechny, dokonce i maturitní komisi, na slavnostní večeři do restaurace Mr. Chow.

Ale já odmítla, že nemůžu. Že musím jít domů a učit se na závěrečnou zkoušku z psychologie.

Což ode mě nebylo moc hezké, uznávám. Protože jsem se učit vůbec nemusela. Psychologii mám v malíčku. Koneckonců jsem se od maličká kamarádila s holkou, která měla oba rodiče psychiatry. A pak jsem chodila s jejím bratrem. A potom na terapii.

Ale to asi Džejpího nenapadlo, protože prohodil: „Vážně nechceš jít, Mio?“ A pak mě políbil a spěchal za Seanem Pennem, Andrewem, Stacey a rodiči k východu z divadla, kde už čekaly davy paparazzi, aby si ho vyfotili.

– 206 –

Jo. Kolem divadla jich byly mraky. A když jsem vycházela, začali na mě pokřikovat, co říkám na to, že můj přítel o mně napsal hru, kterou chce zfilmovat Sean Penn.

Odpověděla jsem, že to je skvělé, a vyslovila tak Velkou lež Mii Thermopolisové číslo deset.

I když už jsem to nějak přestala počítat.

Nevím, jak dneska vůbec dokážu usnout, když to jediné, nač dokážu myslet, je:

P.S. Nemusíš mi děkovat za svého otce nebo Genovii. Poslal jsem to, protože mě napadlo, že by to tvému otci mohlo pomoct při volbách, což by zase udělalo radost tobě. Takže jak vidíš, moje pohnutky byly vyloženě sobecké.

EEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEEE!!!!!!

!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

– 207 –

Úryvek z rukopisu Daphne Delacroix Výkupné za mé srdce Cítil, jak se její tělo napíná, když se před ním pokoušela ucouvnout. Ale její plány na osvobození zkřížily dvě věci zároveň.

Tou první byl pevný bok klisny Violet. Kobylka pokojně přežvykovala trávu a bez zájmu se na ně zadívala, ale nevypadala, že by se chtěla pohnout. Druhou byly Hugovy paže, které se obtočily kolem dívčina těla a nazdvihly ji ze země. Jeho jazyk pak vklouzl do jejích úst.

Finnula jen slabě vykřikla, ale vzápětí ji umlčela jeho ústa… A pak už neprotestovala. Buď to bylo tím, že tahle dívka dokázala ocenit dobrý polibek, nebo se jí Hugo líbil… aspoň trochu. Neboť v tu chvíli, kdy se jejich rty dotkly, zaklonila hlavu, opřela se týlem o jeho paži, a její ústa se rozevřela jako rozvité poupě. Hugo cítil, jak se její tělo uvolnilo, a ruce, které ho ještě před chviličkou odstrkovaly, se stočily kolem jeho krku, aby si ho přitáhly blíž.

Ve chvíli, kdy Hugo ucítil vášnivé doteky jejího jazyka, se už nedokázal dál ovládat. Náhle ji líbal stále naléhavěji, jeho ruce putovaly po jejím těle, po jejích bocích, až ji zvedl ze země úplně.

Její ňadra se mu přitiskla na hruď. Sevřela ho stehny kolem boků.

Hugo držel Finnulu u sebe, líbal ji na tváře, na víčka, na krk. Její smyslná reakce ho překvapila a vzrušila, a když mu dívka sevřela dlaněmi obličej a zasypala ho polibky, Hugo zasténal: jak sladkostí toho gesta, tak i proto, že ucítil horkost mezi jejími stehny, která se propalovala do jeho vzrušeného mužství.

Přidržel si ji jednou rukou a druhou rozhalil její košili. Finnula znovu zasténala, a v jejím hlase se ozývala tak prudká touha, až Hugo nedokázal potlačit výkřik. Zoufale se rozhlížel po nějaké kupce sena, dost měkké na to, aby se tam mohli položit…

– 208 –

Čtvrtek 4. května,

závěrečná zkouška z psychologie

Popište komplex rozdílné histokompatibility (KRH).

Tak to je jednoduché.

Histokompatibilita je slučivost tkání mezi různými jedinci nebo různými druhy živočichů, především savců, která souvisí s jejich reprodukčním chováním. Molekuly, které se objevují na povrchu buněk, ovládají imunitní systém. Mají schopnost

ničit

patogenní

vlivy

nebo

bránit

rakovinotvornému bujení. Jinými slovy, tyto buňky pomáhají imunitnímu systému rozpoznat a zničit vetřelce.

Tato vlastnost je obzvlášť užitečná při výběru potenciálních druhů k páření. Nedávnými výzkumy bylo zjištěno, že právě histokompatibilita hraje z reprodukčního hlediska zásadní roli. Savci ji u sebe navzájem rozpoznávají čichovým orgánem. Přičemž čím méně slučitelné jsou tkáně dvou jedinců a tedy čím jsou rozdílnější jejich antigeny, tím silnější bude imunitní systém potomka, kterého spolu takoví rodiče zplodí. Zajímavé je, že podobné biologické chování bylo potvrzeno také u lidí. Čím více se muž histokompatibilně odlišuje od ženy, tím příjemnější pro ni byla podle klinických studií jeho vůně (bez použití deodorantů a parfémů). Tyto studie byly několikrát opakovány, a vždycky se stejným výsledkem. K

podobnému výběru dochází také u myší a dalších živočišných druhů…

Ach.

Můj.

Bože.

– 209 –

Čtvrtek 4. května, závěrečná zkouška

z psychologie

Co mám dělat?

Ale vážně. Tohle se mi přece nemůže dít. Nemůžu být Michaelem

posedlá

kvůli

tomu,

že

máme

rozdílnou

histokompatibilitu. To je… prostě… k smíchu.

Na druhou stranu… co jiného by mě pořád nutkalo… ne, nutilo…

k tomu, abych si čichala k jeho krku?

Tím se všechno vysvětluje. Michael má prostě dokonale odlišnou histokompatibilitu. Není divu, že jsem se z toho vztahu s ním nikdy nevzpamatovala. Nejde o mě, moje srdce, můj mozek… jde o moje geny, které povykují, protože se chtějí spojit se svým totálním genetickým opakem!

A co Džejpí? Tohle přece vysvětluje, proč mě nikdy fyzicky nepřitahoval… a nikdy mi nevoněl jinak než aviváží. Jsme moc histokompatibilní! Máme moc podobný genetický materiál. Dokonce i vypadáme podobně… Máme světlé vlasy, světlé oči, podobnou postavu. Jak to hned na začátku napsala jedna novinářka, když nás spolu viděla v divadle: Tvoří velice atraktivní pár. Oba jsou vysocí a plavovlasí.

Není divu, že jsme se s Džejpím nikdy nedostali za první metu.

Naše molekuly vykřikují: PŘÍSTUP SE ZAMÍTÁ! PŘÍSTUP SE

ZAMÍTÁ! NEPÁŘIT SE!

A já teď po nich chci něco jiného.

Teda… s kondomem.

Ale stejně. Kdyby to pokračovalo, a jednou jsme se s Džejpím vzali, děti by byly dalším stupněm.

PANEBOŽE! Jaké genetické poruchy by mohly mít, vzhledem k tomu, že můj čichový orgán na něj vůbec nereaguje?! Nejspíš by se narodily esteticky dokonalé – jako je LANA!!!!

Což je, když se nad tím zamyslíte, vážný genetický defekt. Když je někdo perfektní, může se z něj stát taková zrůda jako v tom filmu Monstrum, a jako byla Lana (totiž aspoň prvních sedmnáct let života, než jsem si ji vzala na starost a trochu ji zkrotila). Totiž, když se – 210 –

někdo narodí dokonalý jako Lana, tak se nikdy nenaučí vycházet s ostatními tak, jako jsem se to v dospívání učila já. A krásní lidé se tak soustřeďují na svůj vzhled, že se u nich nikdy nevyvine smysl pro humor nebo soucit s jinými, nic takového. K čemu by to potřebovali, když jsou krásní? Když se narodíte esteticky dokonalí, tak jako by byly Džejpího a moje děti, stane se z vás monstrum… a moje geny to vědí.

Proto, když mě Džejpí políbí, nejsem nikdy tak vzrušená, jako když mě líbá Michael… MOJE GENY NECHTĚJÍ, ABYCH PORODILA GENETICKÉ ZRŮDY!!!!

Co mám dělat????? Ani ne za dva dny mám mít sex s klukem, se kterým mám shodnou histokompatibilitu!

A TO JE PŘESNÝ OPAK PRINCIPU, JAK SI PODLE ROZDÍLNÉ HISTOKOMPATIBILITY MAJÍ LIDI VYBÍRAT PARTNERA!!!

A můj histokompatibilně ideální partner je ten, co se se mnou před skoro dvěma lety rozešel!

Ten, který mě navzdory tomu, co tvrdí moje babička a moje nejlepší kamarádka, NEMILUJE, ale chce být se mnou kamarád.

Pravda je, že Džejpí a já a spolu máme hodně společného – jako že oba píšeme a máme rádi muzikál Kráska a Zvíře a divadlo.

Kdežto Michael a já nemáme společného vůbec nic, kromě hluboké a trvalé náklonnosti k Buffy, přemožitelce upírů a Hvězdným válkám (těm původním třem dílům, ne těm nově dotočeným hrůzám).

A taky připouštím, že mám pro něj nepřekonatelnou slabost.

Ano! Mám! Nedokážu odolat tomu, jak voní. Táhne mě to k němu tak, jako to Američany táhne k Tori Spellingové.

Ale s tím musím bojovat. Takové city k někomu, kdo se ke mně absolutně nehodí (totiž až na tu genetiku), si nemůžu dovolit.

Jenže co když nebudu dost silná?

– 211 –

Čtvrtek 4. května,

závěrečná zkouška z psychologie

Mio, je to pravda? Vážně se ta Džejpího hra bude natáčet?

Ááááách! Tys mě vyděsila. Nemám čas si s tebou teď psát, Tino.

Zrovna jsem zjistila, že se k sobě s Džejpím na základě histokompatibility vůbec nehodíme… Nebo hodíme, až moc. Naše děti by byly mutanti jako Lana! A Michael je můj ideálně histokompatibilně rozdílný partner! Proto jsem tak posedlá tím, abych si čichala k jeho krku! A vždycky, když jsem s ním, tak se chovám jako idiot. Tino, jsem prostě mrtvá.

Mio… ty sis vzala nějaké léky?

Ne, copak nechápeš, jak to myslím? Tímhle se VŠECHNO vysvětluje!

Proč mě to nikdy netáhlo k Džejpímu… Proč jsem na Michaela nedokázala

zapomenout…

Ach

Tino,

jsem

vězeň

vlastní

histokompatibility. Musím s tím BOJOVAT. Pomůžeš mi?

Potřebuješ pomoc? Můžu zavolat doktoru Tzwokovi.

Ne! Tino – hele, no… nic. Jsem v pohodě. Budeme dělat, že jsem nic neřekla.

Proč si pořád všichni myslí, že mi přeskočilo, když jsem snad v životě nebyla příčetnější? Copak Tina – a ostatní –nechápou, že jsem prostě žena, která se snaží převzít vládu nad svým životem? Je mi osmnáct. Vím, co mám dělat.

Nebo v tomhle případě – nedělat. Protože s tímhle nemůžu dělat vůbec, vůbec nic.

Leda se držet od Michaela Moscovitze co nejdál.

Nemůžu uvěřit, že jsem Džejpímu koupila kolínskou.

Když je teď jasné, že s tím voňavka nemá co dělat. Že jsou to jen geny. Ale kdo to mohl vědět?

No… asi já. Až na to, že až do toho dnešního testu jsem si to pořád nedala dohromady.

– 212 –

Asi jsem toho měla prostě moc, starosti, aby táta vyhrál volby, a rozhodování, kterou si mám vybrat školu, a tak.

Ale za to může vzdělávací systém téhle země. Proč museli čekat až na poslední pololetí posledního ročníku střední školy, než mi to prozradili? Myslím o té histokompatibilitě? Tahle informace by pro mě byla zajímavá už… já nevím, v prváku!

Takže zásadní otázka teď zní: jak to udělat, abych při obědě k Michaelovi nečichala?

Nevím. Asi tak, že se celou dobu budu držet od něj dál.

Rozhodně ho tentokrát nebudu objímat. A kdyby to vypadalo, že on chce, vymluvím se, že mám chřipku.

Ano! To je ono. Že se bojím, aby to ode mě nechytil.

Bože. Já jsem génius.

Nechápu, že v naší třídě vybrali jako nejlepšího studenta, který má přednést závěrečný projev, Kennetha. Měla jsem to být já. Kdyby se posuzovalo, jak kdo z nás prospívá v lekcích života, URČITĚ

bych to byla já.

– 213 –

Čtvrtek 4. května, oběd

Zrovna volal táta s dalšími novinkami o Moscovitzových. Tentokrát o Lilly.

Vážně bych si tady měla přestat kupovat jídlo, protože to stejně všechno házím na zem. Jenže zítra je vlastně poslední den… a tím tenhle problém skončí.

„Pamatuješ, jak na tvém večírku Lilly všechny filmovala?“ zeptal se táta, když jsem zvedla telefon v přesvědčení, že tentokrát už to s Grandmere rozhodně šlehlo.

„Jo…“ vybírala jsem si kousky salátu z vlasů. Ostatní mě naštvaně sledovali a taky si vybírali z vlasů kousky mého salátu. Ale já za to nemůžu, že jsem tu misku upustila.

„Sestříhala z těch záběrů volební šot. Včera večer a v noci to běželo v genovijské televizi.“

Zasténala jsem. Všichni se zatvářili zdvořile a tázavě, až na Džejpího, který si zrovna vyřizoval vlastní naléhavý hovor.

„To je Sean,“ prohodil omluvně. „Musím to vzít. Hned jsem zpátky.“ A vyběhnul z jídelny, aby si zatelefonoval v klidu.

„A je to hodně zlé?“ zeptala jsem se táty. Po tom Michaelově daru naší nemocnici a širokém mediálním pokrytí tátovy preference trochu vzrostly.

Ale René pořád vedl.

„Ne,“ odpověděl táta. Jeho hlas zněl napjatě. „Ty mi nerozumíš, Mio. Natočila šot na moji podporu – ne proti mně.“

„Cože?“ vydechla jsem. „Co to říkáš?“

„Je to tak,“ potvrdil táta. „Jen mě napadlo, že bys to měla vědět.

Poslal jsem ti e-mailem odkaz, kde se na něj můžeš podívat. Je to opravdu působivé. Netuším, jak to dokázala. Říkala jsi, že má pořad v Koreji? Možná jí s tím pomohl tamní štáb a potom někdo tady…“

„Tati, promiň, musím jít,“ vyhrkla jsem, protože jsem cítila, jak se mi svírá hrudník. A zavěsila jsem.

Hned potom jsem se šla podívat do e-mailu. Přeskočila jsem hysterické zprávy Grandmere o tom, co si mám vzít na promoční ples a pak další den na slavnostní předávání vysvědčení – jako by na tom záleželo, protože absolventský hábit stejně všechno zakryje.

– 214 –

Našla jsem e-mail od táty a otevřela ho. Objevila jsem odkaz na Lillyin šot a klikla na něj. A pak už se jen dívala.

Táta měl pravdu, bylo to působivé. Asi šedesát vteřin se tam objevovaly všechny celebrity z mého večírku – Clintonovi, Obamovi, Beckhamovi, Oprah, Brad a Angelina, Madonna, Bono a další, a všichni říkali něco milého a pozitivního o mém tátovi – co udělal pro Genovii v minulosti a jak by ho voliči měli podpořit.

Jejich výroky byly prokládané nádhernými záběry Genovie, která asi Lilly pořídila, když tam jezdila za mnou na prázdniny – jiskřivá voda v zálivu, zelené útesy nad mořem, bílé pláže a palác, který vypadal panenský a nedotčený davy turistů. A nakonec se přes obrazovku objevil ozdobný nápis: „Zachraňte úchvatnou genovijskou historii.

Volte prince Phillipa.“

Než skončil hudební doprovod – poznala jsem v něm baladu, kterou kdysi napsal Michael, když ještě hrával se skupinou Skinner Box – málem mi do očí vyhrkly slzy.

„Panebože, lidi,“ vyjekla jsem, „to musíte vidět!“

A všichni se shlukli kolem mého iPhonu, takže jsem jim to pustila celé od začátku. A za chvíli byl skoro celý náš stůl v slzách.

Totiž všichni kromě Džejpího, který ještě někde telefonoval, a Borise, který je imunní vůči všem emocím, co nemají nic společného s Tinou.

„Proč to udělala?“ ozvala se Tina.

„Lilly bývala prima,“ prohlásila Shameeka. „Dřív. Pamatujete?

Ale pak se něco stalo.“

„Musím ji najít,“ vyhrkla jsem. A mrkala jsem, abych zaplašila slzy.

„Koho?“ zeptal se Džejpí, který konečně dotelefonoval se Seanem Pennem a vrátil se.

„Lilly,“ odpověděla jsem. „Podívej, co natočila.“ A podala jsem mu svůj telefon, aby se mohl kouknout na ten volební šot. Džejpí se díval a mračil.

„No,“ nadechl se, když film skončil, „to je… hezké.“

„Hezké? Je to úžasné,“ opravila jsem ho. „Musím jí poděkovat.“

„Podle mě nemusíš,“ prohlásil Džejpí. „Dluží ti hodně. Po té stránce, kterou o tobě vytvořila. Pamatuješ?“

– 215 –

„To už je dávno,“ namítla jsem.

„To nevadí,“ mínil Džejpí. „Na tvém místě bych si na ni stejně dával pozor. Pořád je to Moscovitzová.“

„Jak to myslíš?“ nechápala jsem.

Džejpí pokrčil rameny. „No, to bys zrovna ty měla chápat nejlíp, Mio. Jistě tušíš, že Lilly bude za svou takzvanou velkorysost něco chtít. Tak jako to chtěl vždycky Michael, ne?“

Vytřeštila jsem na něj oči. Naprosto v šoku.

Ale možná bych zase neměla být tak překvapená. Mluvil o Michaelovi, mém bývalém příteli, který mi rozbil srdce na tisíc kousků… než je Džejpí laskavě zase posbíral a slepil k sobě.

Než jsem měla šanci něco odpovědět, ozval se zničehonic Boris: „Legrační, že jsem si toho vůbec nevšiml. Michael mě příští semestr nechá bydlet u sebe a vůbec nic za to nechce.“

Načež jsme všichni obrátili hlavy k němu a zírali na něj. Bylo to, jako kdyby na nás promluvily parkovací hodiny.

Tina se vzpamatovala jako první. „COŽE?“ vykřikla na svého přítele. „Ty budeš v příštím semestru bydlet s Michaelem Moscovitzem?“

„Jo,“ přikývl Boris, jako by ho překvapilo, že to Tina neví.

„Nestihnul jsem se včas zaregistrovat na koleji Juilliardu a už neměli volný jednolůžkový pokoj. A já nemůžu mít SPOLUBYDLÍCÍ. Tak mi Michael nabídl, že můžu bydlet v jeho volním pokoji, dokud se na koleji něco neuvolní. Má úžasné střešní apartmá na Spring Street. A veliké. Nebude ani vědět, že tam jsem.“

Podívala jsem se na Tinu. Její oči byly větší, než jsem je kdy měla tu čest zažít. Ale netušila jsem, jestli zuřivostí, nebo úžasem.

„Takže ty ses celou tu dobu s Michaelem tajně přátelil? Za Miinými zády?“ vyhrkla na Borise. „A nic jsi mi neřekl?“

„To není žádné tajemství.“ Boris se zatvářil uraženě.

„Kamarádím s Michaelem odjakživa – od té doby, co jsem hrál v jeho kapele. To nemá s Miou nic společného. Nepřestaneš se přece kamarádit s klukem jen proto, že se rozešel se svou přítelkyní. A je spousta věcí, které ti neříkám. Klučicích věcí. A vůbec, dneska bys mě neměla stresovat. Večer mám koncert a měl bych se uvolnit…“

– 216 –

„Tak klučicích věcí?“ opakovala Tina a popadla kabelku. „Ty mi neříkáš klučicí věci? Fajn. Chceš se uvolnit? Nechceš se stresovat? V

pořádku. Co kdybych tě přestala stresovat úplně – tím, že se s tebou rozejdu?“

„Tino,“ Boris protočil panenky.

Ale když se Tina vyřítila z jídelny, došlo mu, že to myslela vážně. A rozběhl se za ní.

„Tihle dva,“ prohodil s úsměvem Džejpí a zavrtěl za nimi hlavou.

„Jo,“ zamumlala jsem. Ale nesmála jsem se. Vzpomněla jsem si, jak za mnou Boris před dvěma roky přišel a naléhal na mě, abych Michaelovi odepisovala na jeho e-maily. Jenže já si tenkrát nevěřila, CO bych odepisovala. Tenkrát jsem se divila, odkud Boris ví, že mi Michael píše. Ale napadlo mě, že mu to asi řekla Tina.

Ale teď mi došlo, že jsem se asi spletla. Možná mu to řekl Michael. Třeba si ti dva psali celou dobu…

O mně.

Co když mě Boris, se kterým jsem chodila na speciálku a který si celou hodinu vždycky vrzal v kumbále na housle, celou dobu špehoval? Pro Michaela.

A teď mu Michael nabídl volný pokoj ve svém přepychovém apartmá v SoHo, aby se mu za to odvděčil!

Nebo v tom už zase hledám až moc – jako vždycky?

Nemyslela jsem si, že má Džejpí pravdu – že Moscovit-zovi chtějí vždycky něco na oplátku. No, totiž… ano, Michael se mnou chtěl spát. Tehdy, když jsme spolu chodili. (Pokud to Džejpí myslel takhle… a podle mě myslel.)

Jenže pravda je, že já to chtěla taky. Možná jsem na to tehdy nebyla tak emocionálně připravená, jako jsem teď. Ale prostě jsme se navzájem přitahovali – a nikdo z nás se tomu nedokázal ubránit.

A teď už vím proč!

Všechno je to tak zmatené. Vážně, co se to děje? Proč Lilly natočila tu reklamu pro tátu? Proč Michael věnoval Genovijské královské nemocnici CardioArm?

Proč jsou ke mně najednou všichni Moscovitzovi tak hodní?

– 217 –

Čtvrtek 4. května, 2 odpoledne, školní hala Vyklízím si skříňku.

Zítra máme my maturanti volno, i když oficiálně žádné prázdniny nejsou. Takže to je poslední příležitost, abych to udělala, protože závěrečné zkoušky mám za sebou a víckrát už do téhle pekelné díry nepáchnu. Slavnostní předávání vysvědčení bude probíhat v Central Parku (pokud nezačne pršet).

Vlastně je to svým způsobem dost smutné.

Protože tohle místo ve skutečnosti není pekelná díra. Aspoň ne v jednom kuse. Zažila jsem tady i hezké chvilky. Aspoň pár. Vyházela jsem ze skříňky spoustu starých psaníček od Lilly a Tiny (pamatujete, jak jsme si dřív psaly, než jsme všechny dostaly mobily a začaly si esemeskovat?). A taky spoustu věcí, které byly tak slepené, že jsem je nemohla identifikovat. Vlastně jsem tu skříňku za poslední čtyři roky uklízela jen jednou nebo dvakrát. A taky mi to připadá, že tam někdy musela vlézt myš.

Byla tam prázdná krabice od čokoládek Whitman’s, kterou mi kdysi někdo dal. Zřejmě jsem ji celou vyjedla. A taky uschlá kytka, která pro mě asi měla nějaký zvláštní význam, ale teď byla celá plesnivá. Proč se o svoje věci líp nestarám? Měla jsem ji vložit mezi stránky knížky, jak mě to učila Grandmere, a zapsat si, co to bylo za kytku a kdo mi ji dal a kdy, abych si ji mohla navždy chránit jako poklad.

Co je to se mnou? Proč jsem ji jen tak hodila do skříňky? Teď je zničená a já nemůžu udělat nic jiného, než ji vyhodit do pytle na odpadky, který mi dal školník pan Kreblutz.

Jsem hrozná. Nejenom proto, že se nestarám líp o svůj majetek, ale taky… z mnoha dalších důvodů, jak už je teď každému jasné.

Co mám dělat? CO MÁM DĚLAT?

Rozhlížela jsem se po Lilly, ale nemohla ji najít. Asi má teď odpoledne ještě nějaký závěrečný test.

(Zato jsem našla Tinu a Borise. Usmířili se. Totiž pokud se to dá usoudit podle toho, jak se muchlovali na schodišti ve třetím poschodí. Vyklouzla jsem tak tiše, že mě snad neviděli.) – 218 –

Asi bych jí měla zavolat (myslím Lilly). Jenže… co bych jí řekla?

Děkuju ti? To mi přišlo dost slabé.

Ve skutečnosti jsem chtěla říct… proč? Proč jsi na mě tak hodná?

Možná bych se na to mohla zítra u oběda zeptat jejího bratra.

Totiž, jestli to ví. Potom, co ho budu varovat, že mám chřipku.

Aby se ode mě držel co nejdál. Uvidíme.

Bylo zvláštní chodit po školních chodbách, když všichni ostatní byli ve třídách. Potkala mě ředitelka Guptová, ale místo aby se zeptala, proč nejsem ve třídě a jestli mám propustku, jen prohodila: „Ach, Mio, ahoj.“ A šla dál, ponořená v myšlenkách. Asi si dělala starosti se slavnostním předáváním diplomů (určitě ne tak hrozné, jako já s problémem, KAM MÁM JÍT NA VYSOKOU) nebo tak s něčím, a bylo jí jedno, že se jí po chodbách školy courá nějaká princezna.

Buď, anebo jsem jí připadala neškodná. Tak to asi bývá u studentů, co zrovna odmaturovali.

A taky jsem šla s bodyguardem v závěsu.

Možná o tom jednou napíšu knížku. O maturantce, která prožívá protichůdné emoce, když si vyklízí svou středoškolskou skříňku a dává sbohem místu, kde strávila tak dlouhou dobu… Místu, které nenáviděla i milovala… a teď se bojí odejít, roztáhnout křídla a začít nový život. Nenávidí ty dlouhé, šedivé, páchnoucí chodby, a přece…

je miluje. Totiž, svým způsobem.

Einsteinovi lvi, jsme s vámi,

do toho, do toho, do toho,

odvážně vpřed!

Einsteinovi lvi, jsme s vámi,

modrá a zlatá, modrá a zlatá

je tady hned!

Einsteinovi lvi, jsme s vámi.

Jsme tým, co nikdo neporazí!

Einsteinovi lvi, jsme s vámi

a náš tým teď zvítězí!

– 219 –

Sbohem, SŠAE. Bylas příšerná. Nesnáším tě.

Ale taky… mi asi budeš chybět.

– 220 –

Čtvrtek 4. května, 6 odpoledne, můj pokoj Milá paní Delacroix,

děkujeme za Váš rukopis. Je nám líto, ale jeho vydání momentálně nezapadá do našich edičních záměrů. Přejeme vám hodně štěstí v nějakém jiném vydavatelství. Se srdečným pozdravem Heartland Romance Publications

Musela jsem to schovat před Džejpím, který je teď tady u mě.

Přišel po škole. Dneska poprvé po dlouhých měsících nezkouší v divadle a já nemám hodiny princeznování a nikdo z nás nemá terapii.

Takže… prostě přišel.

Teď je v obývacím pokoji a baví se s mamkou a panem G. o smlouvě na film. A já se „převlékám na Borisův koncert“.

Asi je jasné, že nepřevlékám. Píšu si o tom, co se stalo, když přišel. Protože já se totálně snažila, MOC A MOC TVRDĚ, donutit moje geny k nějaké reakci na ty jeho. Udělala jsem to, co Tina, když viděla Borise v plavkách.

Vrhla jsem se na něj.

Totiž… zkusila jsem to. Protože mě napadlo, že kdybych Džejpího přiměla, aby mě pořádně políbil – tak, jak mě líbával Michael, když jsme se kdysi scházeli v jeho pokoji na koleji –, třeba by se všechno spravilo. A nemusela bych si dělat starosti s tím, jak musím zítra na obědě s Michaelem předstírat, že mě bolí hlava.

Třeba už by mě to k němu potom tak netáhlo.

Jenže to nepomohlo.

Ne že by mě Džejpí odstrčil, nebo tak něco. Líbal mě a všechno.

Taky se snažil. Moc se snažil.

Jenže to vždycky asi tak na minutu přerušil, aby mohl mluvit o té filmové smlouvě. Bez legrace.

Vykládal mi, jak mu „Sean“ ukázal, jak psát scénář. (Došlo mi, že scénář k filmu asi musí vypadat jinak než divadelní hra. Džejpí to musí celé přepsat v jiném počítačovém programu.) – 221 –

A jak Džejpí vážně uvažuje o „přestěhování do Kalifornie“, aby mohl být u natáčení.

Dokonce přemýšlí i nad tím, jestli nemá nástup na vysokou odložit o rok, aby mohl pracovat na svém filmu. Protože do školy můžete chodit kdykoli.

Ale jen jednou v životě máte šanci stát se nejmladším a nejatraktivnějším scenáristou v Hollywoodu.

Taky mi navrhl, abych jela s ním. Jako do Hollywoodu.

A tyhle jeho řeči s náladou na líbání rychle zatočily.

Neříkám, že by se nenašly dívky, které by byly štěstím bez sebe z přítele, co o nich napíše divadelní hru, z níž se má stát film režírovaný Seanem Pennem, a který je požádá, aby kvůli němu odložily na rok školu a přestěhovaly se do Hollywoodu.

Ale já, protože jsem naprosto ztracený případ, jsem vyhrkla: „A proč bych to dělala?“ Dřív, než jsem se stačila zarazit. Asi proto, že jsem se na naši konverzaci moc nesoustředila. Myslela jsem na… no, nemyslela jsem na Hollywood a filmové smlouvy.

A taky proto, že jsem hrozná. Hlavně proto.

„Protože mě miluješ,“ musel mi připomenout Džejpí. Leželi jsme spolu na posteli a Tlusťoch Louie se na nás mračil z parapetu.

Tlusťoch Louie nesnáší, když si na moji postel lehá někdo kromě mě.

„A chceš mě podporovat.“

Zrudla jsem, protože jsem se okamžitě cítila provinile.

„Ne,“ zamumlala jsem honem, „já to myslela tak, co bych já dělala v Hollywoodu?“

„Psala,“ odpověděl Džejpí. „Možná ne romance, protože upřímně, já si myslím, že bys dokázala psát významnější věci…“

„Ještě jsi moji knížku ani nečetl,“ vyčetla jsem mu ublíženě.

Pořád ještě nedošlo na náš kritický rozhovor a la Stephen a Tabitha Kingovi. A významnější věci? Romance jsou významné! Aspoň pro lidi, co je čtou.

„Já vím,“ souhlasil se smíchem Džejpí. Ale nesmál se zle.

„Přísahám, že se do ní dám, jen jsem byl teď tak pohlcený zkoušením a závěrečnými testy a vším. Vždyť víš. Určitě je to nejlepší romance na světě. Myslím to jen tak, že kdyby ses do toho dala, mohla bys psát vážnou literaturu. Něco, co změní svět.“

– 222 –

Vážnou? Jak to myslí? Copak jsem už pro svět neudělala dost?

Přinesla jsem přece Genovii demokracii. No, ne přímo osobně, ale napomohla jsem tomu. A když napíšete něco, co povzbudí lidi, kteří se cítili na dně, tak snad nezměníte svět?

A dovol mi poznamenat ještě něco: viděla jsem Prince mezi muži, a ten ani nezmění svět, ani nikoho nepovzbudí. Nechci, aby to znělo jako kysele hrozny, ale je to tak. Dokonce to ani nikoho nedonutí přemýšlet, leda snad o tom, že ten, co tu hru napsal, si o sobě hodně myslí.

Pardon. Já to tak nemyslela. To bylo zbytečné.

Místo toho jsem řekla: „Já nevím, Džejpí. Mamka ani táta by mi určitě neschválili, abych se s tebou přestěhovala do Hollywoodu.

Oba čekají, že půjdu na vysokou.“

„Jistě,“ přikývl Džejpí. „Ale dát si na rok oddych není zase tak špatný nápad. Stejně ses na žádnou dobrou školu nedostala.“

Au. Vidíte – a to byla skvělá příležitost přiznat: „Víš, Džejpí, ve skutečnosti jsem s tou školou trochu přeháněla, když jsem tvrdila, že mě nikam nevzali…“

Jenže to jsem samozřejmě nepřiznala. Místo toho jsem navrhla, že se půjdeme dívat do obýváku na Skutečný život: jsem závislá na kodeinu, protože jsem se nechtěla pohádat.

Ale když jsem se dívala na Skutečný život, něco jsem o sobě zjistila. Nejen to, že nikdy nebudu brát drogy (což je jasné). Ale že moje droga je psaní. Je to jediná věc, kterou dělám opravdu ráda.

No, kromě líbání se s Michaelem. Jenže to už dělat nemůžu.

Jasně.

– 223 –

Čtvrtek 4. května, 8 večer,

dámské toalety v Carnegie Hall

PANEBOŽE!

Já myslela, že tenhle koncert bude hrozně nudný. To jsem se pořádně spletla.

Totiž, s hudbou ne. Hudba je naprosto nudná. Slyšela jsem ji už asi miliónkrát z kumbálu u učebny na speciálku (i když přiznávám, že je trochu rozdíl slyšet ji z jeviště Carnegie Hall. A taky vidět kolem sebe tolik krásně oblečených lidí, kteří všichni drží CD s Borisovou – BORISOVOU – fotkou na přebalu a vzrušeně opakují jeho jméno. Totiž, vždyť je to Boris Pelkowski! Ale tihle lidé ho považují za něco jako celebritu. Což je fakt K SMÍCHU.).

Ale vzrušující je, že jsou tady všichni, které znám ze SŠAE, včetně sourozenců Moscovitzových. To jsem nečekala.

A vím, že není hezké být vzrušená z toho, že vidím svého bývalého přítele, když jsem na rande se svým současným.

Jenže já za to nemůžu. To histokompatibilita.

Naše sedadla jsou od sebe vzdálená několik řad, takže nehrozí, že by mě přemohla eau de Michael. Ledaže bych do něj potom někde narazila. Ale to asi není moc pravděpodobné.

Jde o to, že Michael je sám! Nepřišel sem s žádnou dívkou!

Možná proto, že Midori Mikromini je v Genovii.

Až na to, že já pořád uvažuju, jestli nedorazil proto, že jsem mu v e-mailu napsala, že sem jdu.

Jenže pak jsem si vzpomněla, jak Boris mluvil o tom, že oni dva spolu budou bydlet. To bude ten důvod, proč je Michael tady. Aby podpořil kamaráda.

Jsem tak hloupá. Už ZASE si dělám zbytečné naděje.

Ale asi bych se měla vrátit na sedadlo. Nemůžu se chovat tak nezdvořile a psát, když mám sledovat…

POČKAT.

Ach bože.

Tyhle boty znám.

– 224 –

Čtvrtek 4. května, půl deváté večer,

dámské toalety v Carnegie Hall

Měla jsem pravdu: byly to její boty.

Počkala jsem si, až vyjde z kabinky, a pak jsem se jí postavila.

No… postavila je silné slovo. Prostě jsem se jí zeptala na ten volební šot pro mého tátu. Jako proč ho natočila.

Nejdřív se z toho snažila vykroutit tvrzením, že to byl dárek pro mě k narozeninám. Jak říkala, aby mi ho mohla dát, musela jít na ten večírek. To, že mi ho tam předá, už netvrdila – to jsem si vydedukovala sama.

Ale… proč teď? Proč mi letos dává dárek? Co dárek – proč tak obrovský dar?

Lilly se nejdřív tvářila podrážděně, proč už to nenechám plavat.

A jako by nemohla uvěřit, že kdykoli vkročí na záchody, narazí tam na mě.

Nejspíš to vážně vypadá, že když se jí chce čurat, může se spolehnout, koho tam potká.

No, je to tak. Jako by ji ke mně naváděl močový radar.

Tentokrát aspoň nebyl poblíž Kenneth, aby mi kladl divné otázky, jestli ještě chodím s Džejpím, a bránil jí se mnou mluvit. I když chvíli se mi zdálo, že to Lilly stejně nehodlá udělat.

Ale potom jako by se rozhodla. Povzdychla si, pořád se tvářila otráveně, a pak zavrčela: „No dobře. Když to musíš vědět, Mio…

Můj bratr řekl, že na tebe musím být milá.“

Vytřeštila jsem na ni oči. Trvalo mi pár vteřin, než všechno zapadlo na své místo. „Tvůj bratr řekl…?“

„Že na tebe musím být milá,“ dokončila za mě Lilly znechuceně, jako bych to měla vědět sama. „Dozvěděl se o té stránce, chápeš?“

Udělala jsem pokrok: přešla jsem od zírání k mrkání.

„Nenavidimthermopolisovou.com?“

„Jo,“ zamumlala Lilly. Vypadala, jako by se trochu styděla.

„Hrozně zuřil. Připouštím… Bylo to pořádně dětinské.“

– 225 –

Michael se dozvěděl o nenavidimthermopolisovou.com? To jako, že o ní dřív nevěděl? Já myslela, že tuhle stupidní stránku znají na světě všichni.

A nařídil Lilly, aby na mě byla milá?

„Ale.“ Měla jsem potíže zpracovat tolik informací najednou. Jako bych byla poušť, na kterou konečně zapršelo… jenže těch kapek je tolik, že je nedokážu vstřebat. Za chvíli po mně začne stékat bahno.

A pak přijdou záplavy. „Ale… proč jsi na mě tenkrát tak hrozně zuřila? Uznávám, že ke tvému bratrovi jsem se chovala jako idiot.

Ale litovala jsem toho a chtěla se s ním dát zase dohromady. To on už pak nechtěl. Tak proč jsi měla takový vztek?“ Tohle se mi vážně nikdy nepodařilo rozluštit. „Bylo to… kvůli Džejpímu?“

Lillyina tvář potemněla. „Ty nevíš?“ zeptala se nevěřícně.

„Vážně to nevíš?“

To už jsem zažívala opravdový smyslový přetlak. „Ne.“ Lilly pořád neodpověděla na mou otázku. „Co mám jako vědět?“

„Nikdy v životě,“ pronesla Lilly bezvýrazně, „jsem nepoznala nikoho tak natvrdlého, jako jsi ty, Mio.“

„Cože?“ Nechápala jsem, o čem to mluví. Totiž, chápala jsem, že jsem natvrdlá. To vím. Jsem pošuk. To mi nemusí nikdo vysvětlovat.

Ale Lilly by mi mohla aspoň trochu pomoct. „Natvrdlého v čem?“

Jenže v tu chvíli vešla na záchodky nějaká stará paní a Lilly asi usoudila, že už toho řekla dost. Jenom zavrtěla hlavou a odkráčela.

Takže na mně už zase bylo, jako asi miliónkrát předtím, abych se v duchu ptala sama sebe: Co mám vědět? V čem si Lilly myslí, že jsem tak natvrdlá?

Je pravda, že jsem začala chodit s Džejpím hned po tom, co se oni dva rozešli. Ale když se to stalo, Lilly už se mnou nemluvila.

Takže to nemůže být ono.

Proč mi Lilly prostě neřekne, v čem jsem natvrdlá? Ona je génius, já ne. Nesnáším, když si geniální lidi myslí, že my ostatní musíme být taky tak chytří. To není fér. Moje inteligence je průměrná a vždycky byla. Jsem kreativní a tak, ale to se projevuje hlavně při psaní romancí! Testy IQ mi moc dobře nedopadají. (A testy z matematiky už vůbec ne.)

A co má Lilly na mysli, na to prostě nemám šanci přijít. NIKDY.

– 226 –

Ani co má na mysli její bratr. Tak například, proč Michaelovi záleží na tom, jestli ke mně bude Lilly milá, nebo ne?

Bezva. Slyším potlesk. Radši bych se měla rychle vrátit…

– 227 –

Pátek 5. května, něco po půlnoci, můj pokoj Tak se mi to nepodařilo. Myslím držet se dál od svého histokompatibilně ideálního partnera.

Po Borisově fantasticky úspěšném koncertu (sklidil dlouhý potlesk vestoje) se všichni nahrnuli na jeviště, aby mu pogratulovali.

Takže jsem se najednou ocitla vedle Džejpího, který mluvil s Tinou a Borisem, a vedle nich se objevili Michael a Lilly, kteří přicházeli Borisovi taky potřást rukou.

Což nebylo ani trochu trapné.

Vzhledem k tomu, že Boris dřív chodil s Lilly (pamatujete, jak si kvůli ní pustil na hlavu glóbus?) a Džejpí taky, teda po něm. A Michael zase chodil se mnou. A před ním jsem chodila s Kennym!

Jo, staré dobré časy.

Spíš děsné.

Michael se mě naštěstí nepokusil obejmout ani neřekl nic jako: „Ahoj, Mio, tak zítra u oběda.“ Jako by tušil, že o tomhle jsem se svým přítelem nemluvila.

Jinak se choval dokonale zdvořile a nevypadal, že by se chtěl vyřítit pryč jako z té jachty. (Proč to udělal? Určitě ne proto, jak říkala Tina, že nesnesl vidět mě s Džejpím. Protože dneska mě s Džejpím viděl taky, a snášel to stoicky.) Lilly Džejpího totálně ignorovala, ale mně věnovala nepatrný úsměv.

Tina byla z našeho setkání tak nervózní (což bylo vážně divné, protože jako jediná z nás neměla kolem žádné ex), že začala vysokým hláskem pomlouvat maturitní komisi, která působila trochu vyčerpaně (asi po včerejší oslavě se Seanem Pennem). Musela jsem ji vzít za ruku, odtáhnout kousek dál a zašeptat jí do ucha: „To bude dobré. Pšššt. Už je po všem. Boris to zvládnul skvěle…“

„Ale proč jsou tady Lilly a Michael?“ sykla Tina a ohlédla se přes rameno. „Proč?“

„Michael se přece s Borisem kamarádí, ne? Budou spolu bydlet, než se pro Borise uvolní jednolůžkový pokoj na Juilliardu.“

„Potřebuju prázdniny,“ hlesla slabě Tina. „Vážně potřebuju prázdniny.“

– 228 –

„Zítra je máš mít,“ připomněla jsem jí. „Maturanti mají volno.“

„Ty se chceš vážně vyspat s Džejpím?“ zeptala se najednou Tina.

„Mio, opravdu to chceš udělat?“

„Tino,“ šeptla jsem, „nechceš to zopakovat trochu víc nahlas?

Bojím se, že tě všichni v Carnegie Hall dobře neslyšeli.“

„Já si prostě nemyslím, že to děláš ze správného důvodu,“

prohlásila Tina. „Nedělej to, pokud máš pocit, že musíš, nebo že jsi už poslední panna v letošním maturitním ročníku SŠAE, a protože nechceš být jediná holka z koleje, která s nikým nespala. Udělej to, protože chceš. Protože cítíš stravující vášeň, které se nemůžeš ubránit. Když vidím vás dva spolu, nezdá se mi… Mio, podle mě to nechceš. A žádnou vášeň z vás necítím. Ty píšeš o vášni v tom svém příběhu, ale myslím, že ji doopravdy necítíš. Ne k Džejpímu.“

„Tak jo.“ Poplácala jsem ji po ruce. „Už půjdu. Vyřiď Borisovi, že hrál nádherně. Zatím ahoj.“

Posbírala jsem Džejpího a Larse, oznámila ostatním, že odjíždíme, držela se co nejdál od Michaela, abych necítila jeho vůni, a cestou jsme vysadili Džejpího u něj před domem.

Když jsem ho líbala na dobrou noc, opravdu jsem se snažila pocítit vášeň.

A myslím, že se mi to možná i povedlo. Něco jsem ucítila.

Ale nejspíš to byl jen drátek, kterým čistírna upevňuje do límce košile číslo zakázky. Asi mě škrábl do prstu, když jsem se pokusila Džejpího vášnivě obejmout.

– 229 –

Pátek 5.května, 9 ráno, můj pokoj

To snad není pravda.

Mamka mi právě strčila hlavu do pokoje a volala: „Mio, vzbuď se!“

Já na to: „Ale MAMI, dneska není škola. Maturanti mají v pátek volno. Vím, že to není svátek nikde v kalendáři ani oficiální volný den, ale prostě to tak je, a já NEVSTÁVÁM…“

Ale mamka mě přerušila: „O to nejde. Volá k nám někdo na pevnou linku a shání Daphne Delacroix.“ Myslela jsem, že si dělá legraci. Vážně. Ale přísahala, že ne.

Tak jsem vylezla z postele, vzala si od mamky telefon a opatrně si ho přiložila k uchu. „Haló?“

„To je Daphne?“ zeptal se na druhém konci až příliš veselý ženský hlas.

„Uhm. Tak trochu,“ zamumlala jsem. Ještě jsem nebyla dost probuzená na to, abych takovou situaci dokázala zvládnout.

„Vy se doopravdy nejmenujete Daphne Delacroix, viďte?“

zeptala se volající se smíchem.

„Vlastně ne,“ přiznala jsem a zadívala se na displej přenosného telefonu. Tam místo jména volajícího stálo AVON BOOKS.

Tahle značka byla na hřbetu dobře poloviny historických romancí, které jsem četla při přípravě na psaní své knihy. Věděla jsem, že to je velký vydavatel románů pro ženy.

„Tady je Claire Frenchová,“ představil se veselý hlas. „Právě jsem dočetla váš rukopis Výkupné za mé srdce a volám vám, abych vám nabídla smlouvu.“

Přísahám, že jsem si nejdřív myslela, že špatně slyším. Znělo to, jako by mi nabízela smlouvu na vydání mé knihy.

Ale to přece není možné, aby tohle řekla. Mně přece lidi nevolají a nenabízejí mi smlouvy na vydání knih. Zvlášť ne takhle po ránu.

Vlastně nikdy.

„Cože?“ zeptala jsem se inteligentně.

„Volám, abych vám nabídla uzavření vydavatelské smlouvy,“

zopakovala žena. „Rádi bychom váš rukopis vydali. Ale potřebujeme – 230 –

znát vaše pravé jméno. Můžete mi ho prosím prozradit, jestli vám to nevadí?“

„Ehm… Mia Thermopolisová,“ odpověděla jsem.

„Díky. Takže, těší mě, Mio.“ A pak pokračovala o honoráři, smluvních podmínkách, údajích, které ode mě bude potřebovat, a o dalších věcech, kterým jsem moc nerozuměla, protože jsem byla jako omámená.

„Uhm,“ zahuhlala jsem nakonec. „Můžete mi dát váš telefon? Já vám zavolám.“

„Samozřejmě.“ Nadiktovala mi svou přímou linku. „Budu se těšit, že se mi brzy ozvete.“

„Určitě,“ ujistila jsem ji. „Díky moc.“

A zavěsila jsem.

Pak jsem si lehla do postele a dívala se na Tlusťocha Louie, který se díval na mě a spokojeně přitom předl na polštáři.

Potom jsem zaječela tak nahlas, že jsem vyděsila mamku, Rockyho a samozřejmě Tlusťocha Louie, který se vymrštil z postele a zmizel, stejně jako holubi na požárním žebříku za mým oknem.

Nemůžu tomu uvěřit: Dostala jsem nabídku na vydání své knihy.

Dobře… moc peněz mi za ni nenabízejí. Kdybych si takhle opravdu chtěla vydělávat na živobytí, asi bych nepřežila (aspoň ne v New Yorku) víc než pár měsíců. Zřejmě, když chce být člověk spisovatel, musí psát a k tomu dělat nějakou další práci, aby měl na nájem. Aspoň když začíná.

Ale protože já se ten honorář stejně chystám poukázat Greenpeace… tak co?

Někdo chce koupit můj rukopis!!!!!

– 231 –

Pátek 5. května, 11 dopoledne, můj pokoj Mám pocit, jako bych se vznášela…

Vážně, jsem tak šťastná! Tohle je určitě nejlepší den mého života.

Aspoň prozatím.

A bude až do večera. Rozhodně. NIC mi ho nepokazí. A NIKDO.

Protože to nedovolím.

Když jsem o té smlouvě řekla mamce a panu G., jako první jsem zavolala Tině. A hned jsem vyhrkla: „Tino, hádej, co se stalo – nabídli mi smlouvu na mou knížku!“

A ona na to: „COŽE???? PANEBOŽE, MIO, TO JE

FANTASTICKÉ!!!!“

Takhle jsme na sebe navzájem vřískaly asi deset minut. Potom jsem zavěsila a zavolala Džejpímu. Asi jsem mu měla zavolat prvnímu, když je to můj kluk. Ale Tinu jsem poznala dřív.

Džejpí měl sice kvůli mně radost a tak, ale nebyl… no… Prostě, hned mě začal varovat. Jen proto, že mě tolik miluje.

„Neměla bys přistupovat na první nabídku, Mio,“ prohlásil.

„Proč ne? Tys to taky udělal. Se Seanem Pennem.“

„Ale to je něco jiného,“ namítl. „Sean je režisér, který už dostal spoustu filmových cen. Ty ani nevíš, co je to za ženskou.“

„To vím,“ ujistila jsem ho. „Koukala jsem se na internet. Jako editorka je podepsaná pod tunou knížek. Je to naprosto v pořádku. A to nakladatelství je obrovské a soustřeďuje se na romance. Teda hlavně.“

„I tak. Třeba dostaneš ještě lepší nabídku,“ tvrdil Džejpí. „Na tvém místě bych se do toho tak nehrnul.“

„Jak, nehrnul?“ nechápala jsem. „Džejpí, dostala jsem asi šedesát pět zamítavých dopisů. Tohle je jediná osoba, která projevila zájem.

A ta nabídka je naprosto férová.“

„Kdybys to udělala, jak jsem ti radil, a nabídla rukopis pod svým pravým jménem,“ připomněl mi Džejpí, „dostala bys fůru nabídek a určitě i větší honorář.“

„Jenže o to právě jde!“ ujistila jsem ho. „Ona to chce vydat, i když neví, kdo jsem! To znamená, že se jí líbí můj příběh. A to je pro mě důležitější než peníze.“

– 232 –

„Hele, prostě to zatím nepřijímej,“ trval na svém Džejpí. „Nech mě, ať promluvím se Seanem. Zná spoustu lidí z vydavatelské branže. Vsadím se, že ti sežene něco lepšího.“

„Ne!“ zaječela jsem. Nemohla jsem pochopit, proč mi Džejpí musí kazit radost. Ale to nebyla jeho vina. Já vím, že měl na mysli jen moje dobro. Jenže byl takový zabiják vzrušení, jak tomu říkali ve Skutečném živote. „V žádném případě. Já to přijmu, Džejpí.“

„Mio, ty o vydávání knížek vůbec nic nevíš,“ sdělil mi Džejpí.

„Copak budeš rozumět tomu, co ti dají podepsat? Vždyť nemáš ani agenta!“

„Mám právníky z Genovijské knížecí kanceláře,“ připomněla jsem mu. „A ti jsou jako smečka hladových pitbullů, jak jistě víš.

Vzpomeň si, co udělali s tím chlápkem, který se vloni pokusil vydat moji neautorizovanou biografii.“ A co by udělali s tebou, chtělo se mi dodat, kdybych jim pověděla o tvé hře „na motivy“ mého života? Ale nechtěla jsem být hnusná a samozřejmě bych na Džejpího genovijské knížecí právníky nikdy nepoštvala. „Ukážu jim smlouvu, než ji podepíšu.“

„Podle mě děláš chybu,“ trval na svém Džejpí.

„Podle mě ne,“ odsekla jsem. Chtělo se mi brečet. Vážně. Já vím, že to všechno říkal jen proto, že mě miluje, ale stejně.

Jenže já se s tím vyrovnám. Sice jsme s Džejpím právě měli naši první (i když malou) hádku, jenže mě nezviklal. Hned jsem zavolala tátovi, ten se mě vyptal na spoustu otázek (některé byly trochu z cesty, protože má hlavu plnou své kampaně. Já vím, že jsem ho zdržovala takovou nepodstatnou věcí, když má tolik důležitějších starostí, ale – no, tohle bylo důležité. Pro mě) a pak prohlásil, že pokud jde o něj, souhlasí. Ať to udělám, jak si přeju. Pokud dám všechno nejdřív prohlédnout jeho právníkům pitbullům.

A tak jsem jen vyjekla: „DÍKY, TATÍ!“

Pak zavolala Claire Frenchové, že nabídku přijímám.

Problém byl v tom, že když jsem jí zavolala, už věděla, kdo jsem.

Řekla mi: „Když jsem slyšela vaše jméno, znělo mi povědomě.

Tak jsem si ho vygooglovala. Nejste čirou náhodou princezna Mia z Genovie?“

Srdce mi pokleslo. „Ehm…“

– 233 –

Totiž, i když jsem skoro profesionální lhářka, věděla jsem, že teď nemá cenu lhát. Stejně by to zjistila. Kdybych jí poslala svou fotku na zadní stranu nebo se s ní sešla na pracovním obědě nebo by pitbullové orazítkovali smlouvu genovijským knížecím erbem.

„No, ano,“ přiznala jsem. „Jenže jsem úmyslně neposlala svůj rukopis pod vlastním jménem, protože jsem nechtěla, aby ho někdo vydal jen proto, že jsem celebrita, víte? Chtěla jsem, aby ho lidi posuzovali nezávisle, ne kvůli tomu, kdo ho napsal. Doufám, že to chápete.“

„Jistě,“ uklidnila mě Claire. „Naprosto vás chápu. A nemusíte se bát, když jsem to četla, neměla jsem ponětí, kdo jste. Ani když jsem vám předtím volala. Jde o to, že to jméno, Daphne Delacroix, působí dost falešně, a příjmení bude pro Američany těžko vyslovitelné.

Kdežto vaše skutečné jméno je známé a zapamatovatelné.

Předpokládám, že nepíšete z finančních důvodů…“

„Ne!“ zhrozila jsem se. „Chci poukázat honorář Greenpeace!“

„Ovšem když knihu vydáte pod pravým jménem, budete jim moci věnovat mnohem vyšší výnos z prodeje,“ prohlásila Claire.

Přitiskla jsem si telefon k uchu. Připadala jsem si trochu omráčená. „Myslíte… Mia Thermopolisová?“

„Myslím Mia Thermopolisová, genovijská princezna.“

„Totiž…“ cítila jsem, jak mi buší srdce. Vzpomněla jsem si, jak mě Grandmere nabádala, že za žádnou cenu nesmím použít své pravé jméno. Ta pukne vzteky. Jestli zjistí, že jsem vydala vášnivý milostný příběh pod vlastním jménem, vyletí z kůže!

Ale na druhou stranu… se to dozvědí všichni ze školy. Všichni, kdo někde uvidí moji knížku, ji vezmou do ruky a řeknou: „Hele, jé, tu znám! S tou jsem chodil na střední.“

Claire tu knížku nekoupila kvůli mně… ale čtenáři budou. Když pomyslím, kolik peněz pak Greenpeace dostane!

„Souhlasím s tím,“ oznámila jsem.

„Výborně!“ zaradovala se Claire. „Tak domluveno. Těším se na další spolupráci s vámi, Mio.“

Byl to ten nejfantastičtější telefonát, jaký jsem kdy vedla. Skoro jsem při něm zapomněla na Džejpího a naši hádku, a že mě už za chvíli čeká oběd s Michaelem.

– 234 –

Jsem vydávaná autorka. Nebo brzo budu.

A to mi nikdo nevezme. NIKDO!

– 235 –

Pátek 5. května, čtvrt na 1 odpoledne, můj

pokoj

Módní záchranná služba! Spěcháme na pomoc v naléhavých případech.

Vezmi si ty džíny Chip & Pepper a ten růžovočerný top Alice + Olivia s flitry, plus tu nachovou motorkařskou bundu, co jsme sehnaly v Jeffrey, a ty bezva boty Prada na platformách s třásněmi. Píšeš si? Nepřeháněj to s mejkápem, protože on si asi potrpí na přirozené typy (nebo co), a tentokrát si neber žádné lustry, dej si do uší pecičky, třeba ty ve tvaru třešní, jak jsem ti dala k narozeninám. Ty se k tobě tak hodí. HA HA HA!

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry Ne! To by bylo přehnané! Mimochodem, vydají mi tu knížku!

Nebylo by to přehnané, prostě to udělej, jak ti říkám, a nezapomeň si natočit řasy. Cože? TAK UŽ MI HO TAM VRAŽ?

HURÁ! Jakou barvu mají tvoje šaty na ples?

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry Já zatím nevím, Sebastiano mi jich poslal víc. Ty sandály Prada jsou moc. Myslím, že si vezmu šněrovací boty. A nejmenuje se to Tak už mi ho tam vraž, víš.

NE! Je květen. V poledne do restaurace šněrovací boty?

V ŽÁDNÉM PŘÍPADĚ! Kompromis: ty boží sametové balerinky.

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry Tak dobře, s těmi balerinkami máš pravdu. DÍKY!!!! MUSÍM UŽ JÍT!!!!

Jsem tak nervózní!!!!

Neboj. Jdeme si s Trishou půjčit lodičku a budeme kroužit kolem vás a dávat na tebe pozor.

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry NE!!!! LANO!!!! NE!!!! NECHOĎTE TAM!!!! Jestli to uděláte, už na tebe nikdy nepromluvím.

– 236 –

ČAU!!! Užij si to!

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry – 237 –

Pátek 5. května, za 5 minut 1 odpoledne, limuzína do Central Parku

Budu se od Michaela držet dál. Nebudu ho objímat. Ani mu nepotřesu rukou.

Neudělám nic, co by mohlo skončit tak, že si k němu budu čichat, přestanu se ovládat a udělám něco, čeho bych mohla litovat.

Ne že by na tom záleželo, protože on mě tímhle způsobem stejně nemiluje. Už. Považuje mě jenom za kamarádku.

Ale nechci se před ním ztrapnit.

A vůbec. Mám kluka. Který mě opravdu, opravdu miluje. Dost na to, aby pro mě chtěl to nejlepší. Takže, závěr: 1. Držet se dál od Michaela.

2. Neobjímat ho.

3. Ani mu nepotřást rukou.

4. Nedělat nic, při čem bych si k němu mohla čichat.

A bude to v pořádku. Jsem dobrá. Zvládnu to. Bude to hračka.

Jsme kamarádi. Je to jen oběd. Kamarádi spolu chodí na oběd v jednom kuse.

Ale odkdy si kamarádi dávají dárky jako lékařské přístroje v ceně milionu dolarů?

Panebože. Já to nezvládnu.

Jsme tady. Asi budu zvracet.

– 238 –

Úryvek z rukopisu Daphne Delacroix Výkupné za mé srdce Finnula už se líbala dřív. To ano.

Jen málo mužů z těch, kteří to zkusili, však přežilo dost dlouho na to, aby toho mohli litovat, protože pěstí se oháněla stejně dovedně jako lukem.

Ale na jeho rtech bylo něco zvláštního, když se k ní tak neodbytně tiskly. Nevyvolávaly v ní žádný odpor.

Její vězeň uměl skvěle líbat, to se mu muselo nechat. Jeho rty se po jejích pohybovaly se zvídavou naléhavostí – ne napjatě, jen jako by jí beze slova kladly otázku, na kterou zná odpověď jen ona, Finnula. A když ucítila, jak jí jeho jazyk pronikl do úst, pochopila, že jim na tu otázku nějak odpověděla, i když si to jen stěží uvědomovala.

Teď už v jeho chování nebylo nic váhavého. Vypálil první kanonádu a zjistil, že obrana pevnosti je chabá. A tak nelítostně zaútočil.

Teprve v tu chvíli Finnule došlo – jako by do ní udeřil blesk – že tohle líbání se v ničem nepodobá tomu, co už zažila, a že se možná neovládá natolik, jak by chtěla. I když bojovala proti omámení, které pohlcovalo její smysly, nedokázala se osvobodit od hypnotického kouzla jeho rtů, stejně jako se on nedokázal osvobodit z jejích pout.

Ležela v jeho náručí naprosto ochable, jako by její tělo proti jeho tálo. Až na ruce, které bez Finnulina vědomí klouzaly po Hugově pevné šíji, zaplétaly se do jeho překvapivě jemných vlasů, napůl schovaných pod kápí pláště. Co to je za kouzlo, přemítala neurčitě, že jeho jazyk v mých ústech jako by přímo vyvolával ten náhlý, napjatý pocit mezi mými stehny?

Finnula se vší silou vůle odtrhla od Hugových rtů, opřela se dlaněmi o jeho širokou hruď a upřela mu do očí obviňující pohled.

Nad tím, co spatřila, užasla. Neviděla výsměch nebo pohrdání, na která byla zvyklá, ale toužebně pootevřené rty a v zelených očích záblesk… čeho? Finnula nedokázala pojmenovat, co odhalovaly jeho zornice. Ale stejnou měrou ji to děsilo i vzrušovalo.

Musí s tímhle šílenstvím skoncovat, než to zajde moc daleko.

„Přišel jste o rozum?“ vykřikla, i když její rty byly ztuhlé po naléhavém tlaku těch jeho. „Okamžitě mě pusťte.“

– 239 –

Hugo zvedl hlavu. Tvářil se, jako by se probouzel ze spánku.

Zamrkal, zaostřil pohled na dívku ve své náruči, a vypadal, jako by ji rozhodně slyšel. Ale jeho ruce, přitisknuté k jejím ňadrům, jako by k nim přilnuly ještě pevněji. Neprojevoval žádnou chuť se podřídit.

Když promluvil, jeho hlas zněl ochraptěle a vláčně.

„Obávám se, že to není rozum, oč jsem přišel, slečno Craisová.

Je to moje srdce,“ vypravil ze sebe.

– 240 –

Pátek 5. května, 4 odpoledne,

limuzína cestou na terapii

Podělala jsem to. Jsem příšerná, strašná, děsivá osoba.

Nezasloužím si být v Džejpího přítomnosti. Ani nosit jeho prsten.

Nevím, co se to stalo. Jak jsem mohla dovolit, aby se to stalo.

A všechno byla moje vina. Michael za to vůbec nemůže. No, totiž… možná za to trochu může. Ale způsobila jsem to já.

Jsem ta nejhorší, nejnechutnější holka na světě.

A teď už vím, že Grandmere a mně opravdu koluje v žilách stejná krev. Protože jsem zrovna tak špatná jako ona!

Třeba je to vážně tím, že se v poslední době tolik stýkám s Lanou. Asi jsem se od ní nakazila!

Panebože. Neměla bych teď odmítnout členství v Domina Rei?

Protože tohle by přece žádná členka Domina Rei neudělala?

Všechno začalo tak nevinně. Došla jsem k Loděnici a Michael už na mě čekal. Vypadal fantasticky (což mě nepřekvapilo), měl sportovní sako, ale bez kravaty, a tmavé vlasy trochu zkroucené, jako by si před chvílí dával sprchu.

A první, co se stalo – hned, jak jsme se uviděli! – bylo, že se ke mně sklonil a políbil mě na tvář.

I když jsem se pokusila odtáhnout a vyjekla: „Ne, ježíš, promiň, mám chřipku!“

Ale on se jen zasmál a řekl: „Mám rád tvoje bacily.“

A pak se to stalo. Totiž to první. Protože v tu chvíli jsem ho ucítila,

jeho

čistou

neparfémovou

vůni,

a

všechny

ty

histokompatibilně opačné molekuly mi doslova ucpaly olfaktorický orgán. Přísahám, že to byl takový náraz, až mi Lars musel položil ruku na loket a starostlivě se zeptal: „Není vám nic, princezno?“

Je. Odpověď zněla JE. Protože jsem málem odpadla. TOUHOU!

Touhou po těch zakázaných opačných molekulách!

Ale dokázala jsem se ještě vzpamatovat a zasmála se, jako by o nic nešlo. (Ale šlo! O něco šlo! O něco MOC, MOC špatného!) Pak nás dovedli k našemu stolu, kam šikmo dopadalo slunce (Lars se posadil na bar, aby mohl jedním okem sledovat zápas na – 241 –

televizní obrazovce a jedním mě. Proč, Larsi, proč? Proč ses posadil tak daleko????), a Michael o něčem vykládal, netuším vůbec o čem, protože jsem byla pořád napůl omámená těmi feromony nebo co to bylo, které mi bzučely kolem hlavy. A měli jsme malý stůl hned U JEZERA, takže jsem taky trochu koukala ven, jestli neuvidím Lanu a Trishu na lodičce, jak veslují kolem.

A taky mě oslepovalo slunce, které jiskřilo na hladině jezera, a to bylo tak krásné a svěží, jako bychom ani nebyli v New Yorku, ale někde… No, v Genovii, nebo tak nějak.

Přísahám, byla jsem jako zdrogovaná.

Michael se po chvíli zeptal: „Jsi v pořádku, Mio?“ a já zavrtěla pomalu hlavou, jako to dělá Tlusťoch Louie, když ho drbu mezi ušima. Vzápětí jsem horlivě přikývla, nervózně se zasmála a prohlásila: „Jo, jasně, jenom jsem trochu roztržitá.“ Ale PROČ jsem roztržitá, to už jsem mu nevysvětlovala.

Pak jsem si na poslední chvíli vzpomněla na svou skvělou novinu a vyhrkla: „Dneska ráno mi volali z nakladatelství, jedna redaktorka – chce vydat moji knihu.“

„To je paráda!“ vyhrknul Michael a tvář se mu rozzářila úsměvem. Tím úsměvem, který jsem si pamatovala ze školy, když za mnou někdy přišel na matiku, aby mi pomohl s počítáním – BĚHEM HODINY – a mně připadalo, že jsem umřela a přišla do nebe. „Tak to musíme oslavit!“

Pak objednal perlivou minerálku a připil na můj úspěch. To mi bylo trapné, takže jsem rychle pronesla přípitek na jeho úspěch (totiž, a teď vážně, romance přece nezachrání ničí životy. Ale když jsem to řekla, Michael vážně namítl, že zatímco jeho CardioArm bude zachraňovat pacientovi život, příbuzní v čekárně se můžou uklidňovat četbou mé knížky. Což je vlastně pravda). A tak jsme spolu seděli a popíjeli Perrier uprostřed jiskřící hladiny jezera v Central Parku v pátek odpoledne.

Až dokud se paprsky slunce nezajiskřily na diamantu Džejpího prstenu, který jsem si zapomněla sundat. A vyslaly proud duhových odlesků přímo do Michaelových očí, až musel zamrkat.

„Promiň,“ hlesla jsem zahanbeně, stáhla kroužek z prstu a schovala ho do kabelky.

– 242 –

„To je ale kámen,“ pronesl škádlivě Michael. „Takže vy dva jste teď zasnoubení, nebo co?“

„Ale ne, ne!“ vyhrkla jsem. „Dal mi ho jen tak – z přátelství.“

Velká lež Mii Thermopolisové číslo jedenáct.

„Chápu,“ přikývl Michael. „Vidím, že přátelství se od dob, co jsem chodil na SŠAE, dost… prodražilo.“

Au.

Ale pak Michael změnil téma. „A kam jde Džejpí příští rok na vysokou?“

„Totiž,“ začala jsem opatrně, „Sean Penn se nabídl, že natočí film podle Džejpího hry, takže Džejpí chce odjet do Hollywoodu a do školy nastoupit až za rok.“

Michael se zatvářil zaujatě. „Vážně? Tak to budete od sebe dost daleko?“

„No, já nevím,“ hlesla jsem. „Bavili jsme se o tom, že bych mohla jet s ním…“

„Do Hollywoodu?“ vyhrknul nevěřícně Michael. Vzápětí se omluvil. „Promiň, já jen… Nikdy jsi mi nepřipadala jako hollywoodský typ. Ne že bys nebyla okouzlující, protože to rozhodně jsi.“

„Díky,“ zamumlala jsem. Hrozně jsem se styděla. Naštěstí zrovna v tu chvíli číšník přinesl saláty, takže jsem to mohla maskovat odpovědí na otázku, jestli chci mlýnek na pepř.

„Chápu, jak to myslíš,“ dodala jsem potom. „Taky si neumím představit, co bych v Hollywoodu celý den dělala. Džejpí říká, že bych tam mohla psát. Jenže… Vždycky jsem si myslela, že kdybych odložila nástup na vysokou, bude to proto, že bych jela dělat blokádu velrybářským lodím, nebo tak něco. Ne že bych courala po Melrose.

Chápeš?“

„Nějak nemůžu uvěřit, že by ti to vaši schválili,“ prohlásil Michael.

„To je další věc,“ vzdychla jsem si. „Potřebuju si vyřešit spoustu věcí a nezbývá mi už moc času. Máma s tátou chtějí, abych si vybrala školu – nejpozději do dne voleb.“

„Určitě se rozhodneš správně,“ ujistil mě přesvědčeně Michael.

„Jako vždycky.“

– 243 –

Zůstala jsem na něj zírat: „Jak to můžeš říct? To přece není pravda.“

„Ale je. Nakonec se vždycky rozhodneš správně.“

„Michaele, já přece všechno zkazím,“ pronesla jsem a odložila vidličku. „Ty bys to měl ze všech lidí vědět nejlíp. Zničila jsem i náš vztah.“

„Ne, to nezničila.“ Zatvářil se šokované. „Za to můžu já.“

„Ne, já,“ opravila jsem ho. Nemohla jsem uvěřit tomu, že konečně mluvíme o tomhle… O tom, nad čím jsem tak dlouho přemýšlela a bavila se o tom s jinými lidmi – kamarády, doktorem Tzwokem – ale nikdy ne s tím, koho se to opravdu týkalo. Ne s Michaelem, kterému jsem měla říct už dávno: „Neměla jsem tak hloupě vyvádět kvůli té věci s Judith…“

„A já ti o ní měl povědět hned na začátku,“ přerušil mě Michael.

„I tak. Chovala jsem se jako totální magor…“

„Ne, Mio, to není pravda…“

„Ale proboha!“ Zvedla jsem se smíchem ruku, abych ho zarazila.

„Nebudeme přepisovat historii, jo? Prostě chovala. Byl jsi naprosto v právu, že ses se mnou rozešel. Moc to mezi námi zhoustlo.

Potřebovali jsme si od sebe oddychnout.“

„Jo. Měla to být pauza,“ potvrdil ochraptěle Michael. „Ne to, že rovnou půjdeš a zasnoubíš se s někým jiným.“

Když to vyslovil, na chvíli jsem nemohla dýchat. Měla jsem pocit, že všechen kyslík kolem nás někdo odsál, nebo tak něco.

Zírala jsem na něj a nevěřila, že jsem dobře slyšela. Vážně řekl…

doopravdy vyslovil…?

Pak se rozesmál, zrovna když si číšník přišel odnést prázdné talířky od salátů, a prohlásil: „Dělal jsem si legraci. Hele, věděl jsem, co riskuju. Nemohl jsem předpokládat, že na mě budeš celou věčnost čekat. Mohla ses zasnoubit, nebo nezasnoubit – jestli je to jen prsten zaslíbení – s kým jsi chtěla. Já jsem prostě rád, že jsi šťastná.“

Počkat. Co se to stalo?

Nevěděla jsem, co říct. Grandmere mě připravila na tuny situací – od jednání s komornou, která krade, až po útěk z ambasád během státního převratu.

Ale upřímně – na tohle mě nemohl připravit nikdo.

– 244 –

Vážně můj bývalý přítel naznačuje, že by chtěl, abychom se k sobě vrátili?

Nebo v tom vidím i to, co tam není? (Nebylo by to poprvé.) Naštěstí nám zrovna v tu chvíli přinesli hlavní chod a Michael stočil konverzaci na neutrální téma, jako by se nic nestalo. Možná, že se vážně nic nestalo. Najednou jsme si povídali o tom, jestli Joss Whedon někdy natočí Buffy, přemožitelku upírů jako film, co vyvádí Karen Allenova, o Borisově koncertu, Michaelově firmě a tátových volbách. Na dvojici, která nemá skoro nic společného (protože, řekněme si to otevřeně, Michael je konstruktér chirurgických robotických paží. Já jsem autorka romancí… a princezna. Miluju muzikály a on je nesnáší. Jo, a taky máme naprosto rozdílnou DNA) nám nikdy, nikdy nedocházela témata, o kterých jsme spolu mohli mluvit.

Což je teda hodně divné.

A pak, ani nevím jak, jsme se dostali k Lilly.

„Viděl tvůj táta ten volební šot, co pro něj natočila?“ zeptal se Michael.

„Jasně!“ odpověděla jsem s úsměvem. „Je úžasný! Nemohla jsem tomu uvěřit. Ty… tys s tím měl něco společného?“

„Chtěla to udělat sama,“ prohlásil Michael a taky se usmál. „Jen jsem ji musel maličko postrčit. Nechápu, že vy dvě jste se pořád ještě neusmířily. Po takové době.“

„My se nehádáme,“ ujistila jsem ho a vzpomněla si, jak Lilly povídala, že jí bratr nařídil, aby na mě byla milá. „My jenom… já vlastně ani nevím, co se stalo. Lilly mi to nechce říct.“

„Mně to taky nikdy neřekla,“ přiznal Michael. „Takže ty ani netušíš…?“

Hlavou mi bleskla vzpomínka na Lillyin výraz tehdy na speciálce, když mi svěřila, že se s Džejpím rozešli. Vždycky jsem si říkala, že to byl asi hlavní důvod. Že by to všechno bylo jen kvůli klukovi? Proto řekla, že jsem tak natvrdlá?

Ale to zní tak hloupě. Lilly není člověk, který by připustil, aby jeho vztahy s přáteli ovlivňovalo něco tak nepodstatného, jako jsou kluci. Aspoň její vztah s nejlepší kamarádkou.

„Ne. Vůbec netuším,“ hlesla jsem.

– 245 –

Přinesli nám nabídku dezertů a Michael trval na tom, že si objednáme od každého kousek a všechno ochutnáme (když je to ta oslava). Přitom mi vyprávěl o kulturních odlišnostech Japonska – jak restaurace, které vám doručují jídlo domů, ho posílají v porcelánových miskách, které člověk po jídle postaví za dveře, a někdo z restaurace si je pak přijede vyzvednout, což znamená, že jsou v recyklaci odpadu na úplně jiném stupni než my. A taky mi vylíčil pár trapasů, které tam prožil – třeba se zpíváním karaoke, což byla u jeho japonských spolupracovníků oblíbená zábava, kterou brali hrozně vážně.

A jak vyprávěl, začalo být zřejmé, že s Midori Mikromini nic nemá. Protože mi povídal o jejím příteli, který se stal několikrát králem karaoke v Cukubě.

A já se začala opravdu upřímně smát. Zvlášť po tom, co přinesli moučníky, a já si všimla loďky uprostřed jezera, na které seděly dvě dívky a rozčileně na sebe gestikulovaly, zatímco se motaly pořád v kruhu. Lanin plán na moje šmírování tak trochu nevyšel.

Teprve když nám přinesli účet (a Michael ho zaplatil, i když jsem ho chtěla zaplatit já, protože jsem ho přece pozvala jako poděkování za tu CardioArm darovanou naší nemocnici), všechno se to zhroutilo.

No, možná se to hroutilo celé odpoledne, ale já to nevnímala. Už jsem si všimla, že takhle se to v mém životě často stává. Došlo k tomu, když jsme se zastavili před Loděnicí a Michael se zeptal, co mám v plánu dělat celý den, a já připustila, že až do čtyř nic (pak jsem měla jet na terapii, ale o tom jsem se nezmínila. Jednou mu to řeknu. Ale dneska ne). A všechno se rozdrobilo jako ty dortíčky, ze kterých jsme oba uždibovali.

„Až do čtyř máš čas? Bezva,“ prohlásil Michael a vzal mě v podpaží. „Tak jdeme pokračovat v oslavě.“

„Jak pokračovat?“ zeptala jsem se hloupě. Soustředila jsem se na to, jak jsem se k němu snažila nečichat. Nic jiného jsem moc nevnímala. Jako třeba kam míříme.

„Seděla jsi v tom někdy?“ zeptal se Michael, když mě vedl k jednomu z těch nevkusných kočárů s koňským spřežením, které jezdí po Central Parku.

– 246 –

No, možná nejsou nevkusné. Možná jsou romantické. S Tinou jsme si jednou tajně svěřily, že se v nich obě toužíme někdy projet.

Ale o to nejde.

„Jasně, že neseděla!“ vykřikla jsem zděšeně. „Je to atrakce pro TURISTY! A Liga na ochranu zvířat je chce zakázat. A je to pro lidi, co mají rande.“

„Dokonalé,“ prohodil Michael. Podal kočí, která seděla na kozlíku ve směšném (totiž: fantastickém) starodávném obleku s vysokým cylindrem, pár bankovek. „Projedeme se kolem parku.

Larsi, sedni si dopředu a neotáčej se.“

„Ne!“ skoro jsem zaječela. Ale zároveň jsem se smála. Nemohla jsem si pomoct. Protože to bylo tak absurdní. A taky něco, po čem jsem vždycky toužila, ale nikdo (kromě Tiny) to nevěděl. „Já do toho nenastoupím! Je to týrání koní!“

Žena na kozlíku se zatvářila uraženě. „Já se o své koně vzorně starám,“ odsekla. „Možná líp než vy o domácí mazlíčky, mladá dámo.“

Zastyděla jsem se. A Michael po mně loupl pohledem, jako by říkal: Vidíš, urazila jsi ji. Teď už musíš nastoupit.

Nechtěla jsem. Opravdu ne!

Ne proto, že to bylo hloupé a turistické a někdo by mě mohl vidět (což mi bylo samozřejmě jedno, protože jsem po tom už tak dlouho tajně toužila). Ale proto, že… tohle byla přece romantická projížďka kočárem s koňským spřežením! A s někým jiným než s klukem, se kterým chodím!

A ještě hůř – s někým, s kým jsem chodila dřív! S někým, ke komu, jak jsem si přísahala, jsem se dneska nechtěla ani přiblížit.

Ale Michael vypadal tak mile, když tam stál s nataženou rukou a pohledem, který jako by říkal: No tak, je to jen nevkusný kočár pro turisty. Co se může stát?

V tu chvíli jsem si pomyslela, že má pravdu. Komu ublíží jedna hloupá projížďka kolem parku?

Když jsem se rozhlédla, nikde jsem neviděla paparazzi.

A sedátko v kočáru, potažené červeným sametem, vypadalo dost prostorně. Oba se tam pohodlně vejdeme tak, abychom se nemuseli – 247 –

dotýkat, nebo tak něco. Prostě, můžu si tam sednout a neriskovat, že budu cítit Michaelovu vůni.

A vůbec, co může být romantického na projížďce Central Parkem pro cynickou Newyorčanku, jako jsem já? I když ze mě Džejpí v Princi mezi muži udělal magorku, kterou musí pořád někdo zachraňovat (což je naprosto nepatřičné). Jsem tvrdá žena. Budu publikovaná autorka!

Takže jsem protočila panenky a předstírala, že to je děsná legrace, a nechala jsem Michaela, aby mi pomohl nastoupit, a usadila se na tu pohodlnou sedačku. Lars si zatím vylezl na kozlík vedle té uražené paní ve vysokém klobouku, ta škubla opratěmi a kočár sebou trhnul…

Ukázalo se, že jsem se spletla.

Lavička zase tak prostorná nebyla…

… a já nejsem cynická Newyorčanka.

Ani teď nedokážu přesně říct, jak k tomu došlo. Jenom, že k tomu došlo hrozně rychle. Jednu chvíli jsme s Michaelem klidně seděli vedle sebe v kočáře a NELÍBALI SE… a další… jsme se drželi v náručí. A LÍBALI SE. Jako by to bylo poprvé.

Nebo jako bychom byli zvyklí líbat se hodně a často, a pak si to líbání hrozně dlouho nemohli dopřát. A teď si najednou vzpomněli, jak moc se nám to líbilo. Což bylo MOC.

Takže jsme se do toho pustili znova. A naplno. Jako dva vyhladovělí šílenci, co se na jednadvacet měsíců ocitli na líbací poušti.

Myslím, že jsme se líbali tak od Sedmdesáté druhé ulice přes celý park až po Padesátou sedmou avenue. Což je asi tak dvacet bloků.

Rozhodně ta cesta chvíli trvá.

JO. LÍBALI JSME SE DVACET BLOKŮ. ZA DENNÍHO

SVĚTLA. A VE STARODÁVNÉM KOČÁŘE TAŽENÉM

KOŇMI!

Všichni nás mohli vidět. A fotit!

Nevím, co to do mě vjelo. Prostě jsem si užívala klapot koňských kopyt a nádhernou scenérii šťavnaté jarní zeleně v celém parku. A potom…

NO… připouštím, že Michael seděl zbytečně blízko vedle mě.

– 248 –

A taky, když sebou kočár poprvé škubnul, mi položil ruku kolem ramen. Ale to vypadalo tak přirozeně. A mile. Jako něco, co kamarád udělá pro kamarádku, aby se nepraštila o opěradlo.

Ale Michael tam tu ruku nechal.

A já ucítila jeho vůni.

To byl konec.

Věděla jsem, že to je konec. Otočila jsem hlavu, abych mu to pověděla – zdvořilým, princeznovským způsobem, samozřejmě. Že mu nechci dávat marné naděje, protože jsem teď s Džejpím a nikdy bych neudělala nic, čím bych Džejpímu ublížila nebo ho zradila, protože on mi tolik pomohl, když jsem byla nejzoufalejší, a Michael by to měl prostě vzdát, jestli má nějaké úmysly. Což asi nemá. Ale kdyby měl.

Jenže nějak se stalo, že se mi ta slova nikdy nedostala až na rty.

Protože když jsem otočila hlavu, abych to Michaelovi všechno řekla, viděla jsem, že se na mě dívá, a já se musela zadívat na něj, a v jeho očích bylo něco… nevím. Něco jako otázka. Ale nevím jaká.

No tak dobře. Asi vím.

A taky vím, že jsem mu na ni odpověděla, když se naklonil a přitiskl rty na moje.

Potom, jak už jsem napsala, jsme se vyhladověle a vášnivě líbali dvacet a něco bloků. Teda asi. Matematika nikdy nebyla moje silná stránka.

Ale když už jsem s tím začala, přiznám se ke všemu: nebylo to jen líbání. Taky trochu (diskrétního) osahávání od pasu nahoru.

Vážně doufám, že se Lars držel Michaelova pokynu a neotáčel se.

Když se kočár zastavil, konečně jsem se vzpamatovala. Asi proto, že už jsem neslyšela klapot kopyt. Nebo kvůli tomu poslednímu škubnutí, které nás s Michaelem skoro shodilo z lavičky.

Takže jsem vykřikla: „Panebože!“ a vytřeštila oči na Michaela, protože mi došlo, co jsem právě udělala.

Líbala se s klukem, se kterým nechodím. A hezky dlouho.

A nejvíc mě asi vyděsilo to, jak se mi to líbilo. Což bylo…

hodně. Vážně HODNĚ. Ta rozdílná histokompatibilita… S tím by si člověk fakt neměl zahrávat.

A myslím, že Michael to cítil podobně.

– 249 –

„Mio,“ vypravil ze sebe a zadíval se na mě svýma temnýma očima plnýma něčeho, co jsem se skoro bála pojmenovat. Hrudník se mu prudce zvedal a klesal, jako by běžel. Ruce měl zapletené v mých vlasech. Vlastně mi držel hlavu. „Musíš to vědět. Musíš vědět, že tě mi…“

Ale já mu připlácla ruku na pusu, jako jsem to udělala Tině. Tu ruku, na které jsem nosila tříkarátový prsten. Od dalšího kluka.

A vyjekla: „NEŘÍKEJ TO.“

Protože jsem věděla, co chce vyslovit.

Sotva jsem to vyjekla, zavelela jsem: „Larsi, odcházíme. HNED.“

Takže Lars seskočil z kozlíku a pomohl mi vystoupit z kočáru. A odvedl mě do čekající limuzíny. Do které jsem nastoupila. A ani jednou se neotočila. Ani jednou.

A teď mám na telefonu esemesku od Michaela, ale nepodívám se, co v ní je. Prostě NE. Protože to nemůžu udělat Džejpímu. Nemůžu.

Jenže… panebože. Já Michaela tak miluju. Díkybohu. Jsme tady.

Dneska si toho mám s doktorem Tzwokem tolik co povídat.

– 250 –

Pátek 5. května, 6 večer, limuzína cestou domů z ordinace dr. Tzwoka

Když jsem nakráčela do čekárny doktora Tzwoka, seděla tam Grandmere. Už ZASE.

Chtěla jsem vědět PROČ. Proč se Grandmere pořád vtírá do důvěrného vztahu mezi pacientkou a lékařem. Jasně, dneska jsem měla mít už poslední terapii, ale stejně. Jen proto, že jsem Grandmere předtím na pár sezení pozvala, ještě neznamená, že sem bude courat, jak ji napadne. POŘÁD.

Grandmere se to snažila omlouvat tvrzením, že tohle je jediné místo, kde ví, že mě určitě zastihne. (Škoda, že ji nepadalo podívat se asi tak před půlhodinou z okna v hotelu Plaza. Zastihla by svou vnučku, jak se líbá v kočáře v Central Parku s klukem, který není jejím přítelem.)

No, asi to bylo rozumné zdůvodnění, ale stejně se mi to nezdálo SPRÁVNÉ. Což jsem jí sdělila.

Samozřejmě mě ignorovala. Řekla, že potřebuje vědět, jestli je pravda, že mi vydají román, a jak to můžu udělat své rodině, a proč ji radši rovnou nezastřelím, jestli ji chci zabít, a neskoncuju s tím hned?

Proč to musím udělat takhle, pokořit ji před jejími přáteli, až z toho zemře hanbou? Proč nemůžu být jako Bella Trevanniová Albertova, která je tak dokonalou vnučkou (přísahám, jestli tohle uslyším ještě jednou…)?

Pak zase začala o Univerzitě Sarah Lawrenceové a že ví, že si do voleb (a maturitního plesu) musím vybrat školu, takže si mám vybrat Sarah Lawrenceovou (kam by bývala šla ona), a všechno bude v pořádku.

Načež jsem zoufale zaječela a proběhla kolem Grandmere do ordinace doktora Tzwoka, aniž bych čekala na něco dalšího. Protože vážně – copak se ta ženská musí chovat takhle směšně? A kromě toho jsem teď v krizi, kvůli té záležitosti s Michaelem. Nemám čas na její hysterii.

Doktor Tzwoc si klidně vyslechl, co se mi stalo – jako s Grandmere – a slíbil mi, že už se to nestane (očividně, když je tohle – 251 –

moje poslední sezení). Ale že jestli chci, tak si s Grandmere promluví. Pokud by to v něčem pomohlo.

A pak mě poslouchal, když jsem mu popisovala, co se zrovna stalo s Michaelem.

Načež se mě zeptal, jestli jsem přemýšlela o tom, co mi vyprávěl o té kobylce Sugar.

„Protože jsem se ti snažil vysvětlit, Mio,“ pokračoval, „že vztah, který teoreticky vypadá dokonale, ve skutečnosti nemusí vůbec fungovat. Stejně jako Sugar byla podle papírů perfektní kůň, ale v reálném životě jsme si vůbec nesedli.“

SUGAR! Já si mu tady vylévám srdce se svým romantickým dramatem (a s babičkou, která se pořád chová jako osina v zadku), a doktor Tzwoc neumí nic lepšího než mi vykládat o svých pitomých koních.

„Doktore, můžeme na chvíli mluvit o něčem jiném než o koních?“ zeptala jsem se.

„Samozřejmě, Mio,“ přikývl.

„Takže… mí rodiče chtějí, abych si do tátových voleb vybrala školu. A do mého plesu. Ale já se nemůžu rozhodnout. Totiž, připadá mi, že mě všechny univerzity přijaly jen proto, že jsem princezna…“

„Ale ty nevíš, jestli je to pravda,“ prohlásil doktor Tzwoc.

„Ne, ale s těmi výsledky z testů z matematiky, co jsem získala, je to dost jasné…“

„O tom už jsme se bavili, Mio,“ prohlásil doktor Tzwoc. „Víš, že se nemáš zbytečně trápit věcmi, které nemůžeš nijak ovlivnit. Co naopak máš dělat?“

Odtrhla jsem oči od obrazu za jeho hlavou, na kterém běželi mustangové. Kolikrát jsem se na něj během uplynulých jednadvaceti měsíců dívala a přála si, aby mu spadl na hlavu? Ne aby mu ublížil.

Jenom aby ho to vyvedlo z klidu.

„Mám přijímat to, co nemůžu změnit,“ odpověděla jsem.

„A modlit se, abych měla odvahu změnit to, co můžu. A taky dost moudrosti, abych poznala, do které kategorie jaká záležitost patří.“

Totiž… já vím, že to je dobrá rada. Říká se tomu Modlitba klidu a vážně to člověku pomáhá, aby dokázal vnímat věci ve správné – 252 –

perspektivě (má to pomáhat při léčbě alkoholikům, ale zabírá i na pošukoholiky, jako jsem já).

A je to něco, co pro sebe můžu udělat sama.

Den za dnem mi začíná být jasnější, že jsem vážně odmaturovala.

Nejenom na střední a z hodin princeznování, ale i z terapie. Ne že bych se seberealizovala, protože to ví Bůh, že ne… a stejně nevěřím, že by toho mohl někdo dosáhnout. Ne, pokud má zůstat lidskou bytostí, která pořád chybuje a učí se.

Jenom jsem si uvědomila pravdu, a to je: nikdo mi nepomůže.

Moje problémy jsou prostě až moc divné. Kde bych mohla najít terapeuta se zkušeností s dospívajícími Američankami, které najednou zjistily, že jsou princezny z malé evropské země, jejichž matky se provdaly za jejich učitele matematiky, jejichž otcové vůbec nejsou schopni romantického vztahu, jejichž nejlepší kamarádky s nimi nemluví, jejichž ex-přítel se s nimi líbá v kočáru v Central Parku a jejichž přítel o nich napsal divadelní hru odhalující důvěrné podrobnosti z jejich vztahu a jejichž babička je šílená?

Nikde. Tak zní odpověď.

Od nynějška si svoje problémy musím řešit sama. A víte co?

Jsem si naprosto jistá, že to zvládnu.

Ale nechtěla jsem se doktora Tzwoka nějak dotknout, protože mi opravdu hodně pomohl. V minulosti. A tak jsem se jen zeptala: „Doktore, nevadilo by vám přečíst si se mnou jednu esemesku?“

„Vůbec ne,“ odpověděl.

A tak jsme společně otevřeli Michaelovu zprávu. A tam stálo: Mio,

ničeho nelituju.

A budu čekat.

Tvůj Michael.

Páni.

Jo, a taky… páni.

S tím souhlasil i doktor Tzwoc. I když pochybuju, že se mu při čtení rozbušilo srdce v rytmu Michaelova jména, tak jako mně.

– 253 –

„No ne,“ podivil se nad jeho zprávou. „To je velmi přímé. Takže, co budeš dělat?“

„Dělat?“ opakovala jsem smutně. „Nebudu dělat nic. Chodím přece s Džejpím.“

„Ale on tě nepřitahuje,“ připomněl mi doktor Tzwoc.

„Ale přitahuje!“ vybuchla jsem. Jak to mohl poznat? Nikdy jsem to nepřiznala. „Teda… snažím se o to.“

Přírodní věda. Ta za to může. A na ty já nikdy nebyla moc dobrá.

Ale proti vědeckým zjištěním se dá bojovat. Tak to dělají vědci jako Kenneth Showalter – snaží se pokořit vědu. Já bych se měla snažit taky, s Michaelem. Protože nemůžu ublížit Džejpímu. Prostě nemůžu. Je na mě tak hodný.

„Mio,“ ozval se s povzdechem doktor Tzwoc, „copak jsme to už neprobrali?“

Ehm… jo. Rozhodně probrali.

„Nemůžu se rozejít s tak hrozně hodným klukem,“ prohlásila jsem. Přemítala jsem, jestli se nemám zmínit o tátově názoru, že se chovám jako koketa. „Jen proto, že se ke mně chce vrátit můj bývalý přítel.“

„Nejenže můžeš, ale musíš, pokud pořád miluješ svého bývalého přítele,“ prohlásil doktor Tzwoc. „Protože to by k tomu hrozně hodnému klukovi nebylo fér.“

„Ach!“ Obličej mi klesl do dlaní. „Heleďte, já to vím! Já jen nevím, co mám dělat!“

„Ale víš,“ namítl doktor Tzwoc. „A uděláš to, až nastane pravý čas. A když už mluvíme o čase… ten náš právě vypršel.“

AAAAAAARGH!!!

Co to mele, že vím, co dělat, a udělám to, až nastane pravý čas?

Já přece nemám ponětí, co dělat!

Vlastně mám: odjet do Japonska a nechat si tam nosit do bytu jídlo v miskách. Do bytu, kde budu žít pod pseudonymem (Daphne Delacroix).

– 254 –

Pátek 5. května, půl 10 večer, můj pokoj Právě volala Tina. Chtěla vědět, jak probíhal oběd s Michaelem.

Volala už párkrát předtím, ale já to nezvedala. (Párkrát volal i Džejpí.) Prostě jsem s nimi nedokázala mluvit. Styděla jsem se. Jak bych to Tině mohla říct?

A jak mám ještě někdy mluvit s Džejpím? Já vím, že budu muset.

Jednou. Ale… ne teď.

Každopádně jsem to Tině neřekla, když jsem s ní teď mluvila.

Prohodila jsem jen: „Ale, bylo to fajn,“ nenucené a žoviálně. Ani slovo o starodávných kočárech nebo o líbání přes dvacet bloků. Ani o tom muchlování od krku dolů.

BOŽE! Jsem děvka!

„Vážně?“ opáčila Tina. „To je bezva. No a co…

histokompatibilita?“

„Jó, tohle? Fajn, fajn. Všechno bylo pod kontrolou.“ Jsem PROLHANÁ děvka!

„Aha…“ znělo to, jako by mi Tina nevěřila. „To je báječné, Mio!

Takže jste s Michaelem fakt kamarádi.“

„Samozřejmě,“ potvrdila jsem. Velká lež Mii Thermopolisové číslo dvanáct. „Bez problémů.“

„To je bezva,“ prohlásila Tina. „Já jenom, že…“

„Co?“ vyhrkla jsem. Ale ne! Co ví? Co jí kdo řekl? Že by Lana a Trisha konečně zjistily, jak se vesluje, a vyrazily za námi? Dostala jsem od Lany esemesku, kde stálo jenom )(&#$! Což jsem pochopila tak, že si Lana dala u Nobua až moc saké, jako ostatně každý páteční večer.

„No, mluvila jsem s Borisem,“ spustila Tina, „a představ si, že celou tu dobu, co byl Michael v Japonsku – ty se budeš smát, až to uslyšíš –, na tebe Boris něco jako… dohlížel. Víš, jak jste spolu chodili na speciálku? Nemůžu uvěřit, že mi o tom nic neřekl, ale Michael mu to absolutně zakázal. Asi jsou lepší kamarádi, než jsem tušila. No nic. Boris si myslí, že Michael tě opravdu a vážně miluje, tak jako celou dobu. Že tě nikdy nepřestal milovat, ani když jste se vy dva rozešli. Jen mu připadalo, že není fér od tebe chtít, abys na – 255 –

něj tak dlouho čekala, zatímco bude pryč a bude se snažit dokázat tvému tátovi, že za něco stojí, víš? Bože, to je… tak romantické.“

Musela jsem odtáhnout telefon od obličeje, protože jsem začala brečet. A bála jsem se, že Tina uslyší, jak popotahuju.

„Jo,“ potvrdila jsem. „To je… tak romantické.“

„Ne že by tě Boris nějak špehoval,“ pospíšila si Tina. „Totiž, nikdy jsem mu nevykládala nic, o čem se my dvě bavíme. Ale Boris říkal, že Michael tehdy z toho večírku odešel ve chvíli, kdy Džejpí vytáhl ten prsten, přesně proto, proč jsem říkala… Protože nemohl vystát pohled na to, jak se zasnoubíš nebo zaslíbíš s jiným. Tohle nemám od Borise – ale myslím si, že Michael Džejpího nemá moc rád. Protože na něj žárlí, že s ním teď chodíš. Není tohle to nejkrásnější, co jsi kdy slyšela?“

Slzy mi už tekly po tvářích proudem. Ale dělala jsem, jako by netekly.

„Uhm,“ zahuhlala jsem. „To je nádhera!“

„A on se u toho oběda vůbec nevyjádřil?“ zeptala se Tina.

„Vůbec jste o tom nemluvili?“

„Ne,“ potvrdila jsem. „Hele, Tino, já… chodím s Džejpím. To bych mu nikdy neudělala.“

Lhářko!!!!

„Ježíš, já vím!“ vyjekla Tina. „Ty taková nejsi.“

„Ne. Hele, už musím jít,“ vymluvila jsem se. „Chci to dneska brzo zalomit, abych se na zítřejší ples vyspala do krásy.“

„To se ví,“ souhlasila Tina. „Já taky! Tak se uvidíme zítra!“

„Zítra,“ opakovala jsem a zavěsila.

A pak jsem bulila jako mimino, asi tak deset minut, až přišla do pokoje mamka. Tvářila se zmateně, sedla si na mou postel a zeptala se: „Co se zase stalo?“

Já na to jen: „Mámí…“

I když je mi osmnáct a jsem dospělá, vylezla jsem jí na klín, chytila ji kolem krku a zůstala tam, dokud se do pokoje nevřítil Rocky a nezařval: „Mía nechovat! Voky chce chovat!“

Mamka mu vysvětlila: „Mia taky někdy potřebuje pochovat.“

– 256 –

Rocky se nad tím zamyslel a po chvíli prohlásil: „Tak jo.“ Potom mě pohladil po tváři a dodal: „Mía je mimi.“ A mně se trochu ulevilo. Aspoň nepatrně.

– 257 –

Sobota 6. května, něco po půlnoci, můj pokoj Zrovna jsem dostala e-mail od Džejpího.

Mio,

snažil jsem se ti několikrát dovolat, ale nezvedala jsi to. Vím, že se na mě asi zlobíš, ale prosím, poslechni si, co jsem ti chtěl povědět… Ty jsi sice nechtěla, abych to dělal, ale promluvil jsem si o tvé knížce se Seanem.

Prosím, nerozčiluj se. Udělal jsem to jenom proto, že tě miluju a chci pro tebe to nejlepší.

A kdybys slyšela, co mi Sean zrovna volal, byla bys taky ráda, že jsem to udělal. Jeho dobrý kamarád je ředitelem Sunburst Publlshing (víš, jejich romány mají vždycky kritiky v New York Timesech, i když ty je nikdy nečteš – ty, které se pak zfilmují a hrají v nich Seanovi přátelé). A oni by RÁDI vydali tvou knihu (za předpokladu, že budeš souhlasit vydat ji jako Její královská Výsost princezna Amelia Renaldo z Genovie). Sean říká, že za to nabízejí čtvrt milionu dolarů.

Není to fantastické, Mio? Nemyslíš, že bys tu první nabídku měla ještě zvážit? Chci říct, že tam budeš mít jen malý výnos z prodeje.

Každopádně… snažím se ti pomoct. Sladké sny a… už se nemůžu dočkat zítřejšího večera.

Miluju tě.

Džejpí

Tak.

Jde o to, že bych asi měla přijmout nabídku Sunburstu. Čtvrt milionu dolarů je slušná suma, kterou bych mohla poukázat Greenpeace. Jenže… v Sunburst Publishing mou knihu nikdy nečetli.

Nemají ponětí, jestli za něco stojí. Nabídli ji vydat jen kvůli tomu, kdo jsem.

O takovou smlouvu já nestojím. To je jako… napsat divadelní hru o své přítelkyni, která je princezna. Svým způsobem.

Vím, že tulení mláďata a deštné pralesy budou kvůli mému sobectví trpět, ale…

Nemůžu to udělat. Prostě NEMŮŽU.

Jsem hrozná. Jsem horší než kterákoli lidská bytost na téhle planetě.

– 258 –

Sobota 6. května, 10 dopoledne, můj pokoj Celou noc jsem myslela jenom na Džejpího a tulení mláďata, která nezachráním, když nepřijmu čtvrt milion ze Sunburstu.

A taky, samozřejmě, na Michaela.

Nemyslím, že bych spala víc než pár hodin. Byla to hrůza.

Probudila jsem se s pocitem, že mi pukne hlava, a pořád jsem neměla ponětí, co udělám s těmi dvěma. A zjistila, že podle současných volebních preferencí už táta Reného dotáhl. A Genovie volí svého premiéra právě dnes.

Téměř všechny zpravodajské servery to připisovaly Lillyině šotu (i když ho tak samozřejmě nenazývaly) a daru nejmodernějšího chirurgického přístroje Genovijské královské nemocnici.

Nemohla jsem tomu uvěřit. Že by Moscovitzovi zachránili mému tátovi post premiéra?

Jenže…

Je vůbec něco, čeho by ti dva nedosáhli, když si to vzali do hlavy?

Ne. Vážně ne. Což je trochu děsivé.

Volební místnosti se zavíraly v poledne našeho (v šest večer genovijského) času, takže zbývaly ještě dvě hodiny. Pan G. zrovna pekl vafle (normální, ne ve tvaru srdíček) a čekali jsme na telefon.

Celou dobu jsem držela tátovi oba palce.

René přece nemůže vyhrát. Myslím… nikdy. Ani lidi v Genovii přece nejsou tak pitomí.

Ježíši. Co jsem to zrovna napsala?

Dneska je maturitní ples. Musím tam jít. Z toho se nevyzuju.

Ale za celý život snad nebylo nic, co by se mi chtělo udělat míň.

Včetně toho stát se princeznou.

– 259 –

Sobota 6. května, poledne, můj pokoj

Volební místnosti se zavřely. Táta zrovna volal.

Podle prvních odhadů je výsledek tak těsný, že se nic nedá předpovědět.

Teď mě mrzí, že jsem snědla tolik vaflí. Je mi špatně od žaludku.

– 260 –

Sobota 6. května, 1 odpoledne, můj pokoj Je tady Grandmere. Přivezla Sebastiana a všechny šaty, z nichž si mám jedny vybrat na ples. To měla jako záminku, proč k nám vpadnout.

Ale je jasné, že k nám přijela, protože nedokáže sama čekat v apartmá v Plaza na volební výsledky.

Vím, jak jí je.

Rocky je z ní nadšený jako vždycky. Povykuje: „Gvanmév, gvanmév!“ a posílá jí vzdušné pusinky, jak ho to naučila. Grandmere předstírá, že je chytá a tiskne si je k srdci.

Přísahám – když jde o malé děti, z Grandmere jako kdyby se stala jiná osoba.

My ostatní jenom sedíme a čekáme na telefon.

Je to nesnesitelné.

– 261 –

Sobota 6. května, 6 večer, můj pokoj

Táta se pořád neozval.

Nakonec jsem se omluvila, že už musím jít. Jako připravovat se.

Přišel Paolo se svou výbavou, aby mi vyfoukal vlasy. Taky jsem si musela oholit nohy a udělat všechny ty zkrášlující věci, které si člověk dělá před plesem: pleťovou masku, pásky na vyčištění pórů atd. (Na to, co může nastat po plese, se mi ani nechtělo pomyslet.) Asi tak každou čtvrt hodinu jsem vystrčila hlavu z pokoje a zeptala se, jestli už něco vědí.

Ale táta nevolal. Netušila jsem, jestli je to dobré, nebo špatné znamení. Přece ty volby nemůžou být tak těsné, aby pořád neznal žádný odhad. Nebo můžou?

Nakonec jsem byla přichystaná na vyzkoušení šatů. Měla jsem hotový i účes – Paolo mi vpředu vlasy upevnil diamantovými a safírovými sponkami, které mi Grandmere dala k narozeninám, ale vzadu mi je nechal volně splývat – a byla jsem umytá a vyčištěná a oholená a navoněná.

Ne že by na tom nějak záleželo, protože už jsem se rozhodla: nikdo se ke mně nepřiblíží natolik, aby ty části těla, se kterými jsem si dala tak záležet, viděl zblízka. Totiž, už tak mám dost problémů.

Nemusím si je komplikovat ještě sexem.

Vlastně jsem se co nejvíc snažila nemyslet na to, co bude po plese – totiž do čeho jsem se sama zapletla. Celá poplesová akce měla v mém mozku na dveřích velkou ceduli NEVSTUPOVAT.

Usoudila jsem, že jestli mám plesovou noc přežít, musím to zvládat krok za krokem. Dokonce jsem Džejpímu napsala „Díky!“ jako odpověď na jeho e-mail o Sunburstu.

Nenapsala jsem mu, že už jsem přijala druhou nabídku, nebo proč jsem se tak rozhodla, ani nic takového. Přišlo mi, že to nestojí za hádku. Rozhodla jsem se, že si spolu prostě užijeme krásný bezstarostný maturitní ples.

Aspoň to mu dlužím.

A všechno bude v pořádku. Nikdo se nemusí dozvědět, že jsem včera strávila několik podnětných hodin se svým bývalým přítelem – 262 –

ve starodávném kočáře s koňským spřežením. Kde byl kromě nás už jen můj bodyguard a paní v obleku kočího.

Která mě doufám, DOUFÁM, nepoznala, a nezatelefonovala to zatepla do bulváru.

Vyzkoušela jsem si několik Sebastianových šatů a udělala módní minipřehlídku pro Grandmere, mamku, pana G., Rockyho, Sebastiana, Larse a sousedku Ronnii (která k nám zaskočila a pořád opakovala: „Vypadáš zatraceně kouzelně!“ a „Nemůžu uvěřit, že už jsi tak vyrostla! Jak je to dlouho, cos byla ta holčička v tepláčkách s věčně odřenými koleny!“).

Nakonec se všichni shodli na krátkých černých krajkových koktejlkách ve stylu osmdesátých let, které nebyly moc princeznovské ani maturitní, ale naprosto se hodily k dívce, která včera podvedla svého přítele (i když to nevěděl nikdo kromě mě a Larse, a možná té kočí).

Jestli je teda líbání nevěra. Technicky vzato nemyslím. Zvlášť ne s bývalým přítelem.

Tu další aktivitu radši rozebírat nebudeme.

Takže teď čekám, až se tady staví Džejpí a vyzvedne mě. A vyrazíme spolu do Waldorfu, abychom naplnili moje dávné sny o maturitním plese – dáme si studené kuře a zatancujeme si na špatnou hudbu. Přesně to, co jsem říkala, že tenhle večer dělat nechci. Jejda.

Nemůžu se dočkat.

Teď někdo klepe na dveře pokojíčku. Snad to není… Ach.

Mamka.

– 263 –

Sobota 6. května, půl 7 večer, můj pokoj Měla jsem vědět, že mě mamka nenechá odejít na tak významnou akci, jako je maturitní ples, aniž pronese zásadní projev. Pronáší je ke mně v každém klíčovém okamžiku mého života. Tak proč by maturitní ples měl být výjimkou?

Tenhle se týkal Džejpího a toho, že s ním sice dva roky chodím, ale to neznamená, že bych byla povinna dělat s ním něco, nač se necítím. Chlapci někdy na dívky naléhají a tvrdí, že mají svoje potřeby, a že pokud je dívka opravdu miluje, pomůže jim ty potřeby naplnit. Ale když to neudělá, chlapec ani neexploduje, ani nezešílí.

Ne že by Džejpí byl tenhle typ kluka, jak si mamka pospíšila dodat. Ale to nikdy nevíš. Mohl by se v něj proměnit. Maturitní ples na chlapce hodně působí.

Opravdu jsem se snažila zachovat během mamčina projevu vážnou tvář, protože jsem měla ve druháku zdravovědu a VÍM, že kluci neexplodují, když nemůžou mít sex. A pak tu byla ta nepodstatná maličkost, že to, o čem máma mluvila, SE ANI ZA MILION LET NIKDY NESTANE.

I když ještě předevčírem jsem si myslela opak. Protože jsem to byla já, koho napadlo jako prvního mít po plese s Džejpím sex.

Takže mamka měla vlastně pravdu. Teda ne, že bych s ním chtěla mít sex ještě TEĎ. Totiž pokud byla aspoň nepatrná šance, že se z toho nějak vyzuju, což doufám byla. Ale jen když řeknu ne. A to jsem taky měla v úmyslu.

I když jsem opravdu nechtěla ranit jeho city.

Nejradši bych se mamky zeptala, jak to mám podle ní udělat, jenže to by jí došlo, že jsem původně měla v úmyslu TO dělat. I když to tak bylo, ale absolutně nikdy bych to před mamkou nevytáhla.

Mamka pak pokračovala informací, že maturitní ples působí hodně i na dívky, a že ona sice ví, že já jsem úplně jiná než ona, když dospívala (tehdy v osmdesátých letech, když nikdo ještě neznal výraz abstinence, a mamka ztratila panenství v patnácti s klukem, který se později oženil s Královnou dožínek), a že doufá, pokud mám v úmyslu věnovat se dnešní noc sexu, bude to aspoň s ochranou.

– 264 –

„Mámí!“ protáhla jsem a mračila se rozpaky. Protože co jiného se na to dá říct?

„No tak, Mio. Nemysli si o nás rodičích, že jsme tak zabednění,“

řekla mamka. „Když se po maturitním plese připotácíte domů další den po snídani, všichni víme, že jste nebyli na bowlingu.“

Zásah!

„Mami,“ pronesla jsem jiným tónem. „Totiž – díky, vážně.“

Díky bohu zrovna v tu chvíli zazněl zvonek. Takže je tady.

A já jdu.

Jsem zachráněná.

Nebo naopak.

Vážně nevím.

Ale zvládnu to. Prostě to zvládnu.

– 265 –

Sobota 6. května, 9 večer, dámské toalety v hotelu Waldorf-Astoria

Nezvládnu to.

Nechápejte mě špatně. Džejpí je prostě sladký. Dokonce mi přinesl takovou tu malou kytičku, co se upevňuje na zápěstí, jak slíbil.

Grandmere si naštěstí vzpomněla a dala Džejpímu květinu do knoflíkové dírky (nikdy mě nenapadlo, že budu Grandmere za něco vděčná), protože já na to úplně zapomněla. Mamka udělala spoustu snímků toho, jak mu ji upevňuju.

Což vůbec nebylo trapné. Ani náhodou.

Mamka se asi dokáže tvářit jako normální rodič, když chce.

Každopádně jsme tady – cestou se mi podařilo chovat se naprosto nenuceně a ničím neprozradit, že jsem včera měla rande se svým bývalým klukem. Sál je nádherný. Vážně – s vysokými stropy, krásně prostřenými stoly, přepychovou výzdobou a měkkým kobercem. Je tu maturitní komise pod uvítacími nápisy, pamětní předměty z SŠAE, DJ a všechno možné.

Džejpí je z toho nadšený. Asi tak, jak jsem si myslela, že budu i já, když jsem chodila do druháku nebo třeťáku a říkala si, ách, maturitní ples! MATURITNÍ PLES!

Džejpí to prostě miluje. Chce tancovat na každou skladbu. Svoje kuře okousal až na kost (gumové, jak jsem tušila) a pustil se i do mého (nejsem už sice úplná vegetariánka, ale v takových situacích se k tomu vracím). Přinesl si digitální fotoaparát a nasnímal už asi osm tisíc záběrů – my všichni u velkého stolu, Lana a její kluk (z West Pointu, ve slavnostní uniformě), a Trisha a Shameeka s jejich partnery. Tina a Boris, Perin a Ling Su a jejich pánský doprovod, který si někde sehnaly kvůli rodičům. A Džejpí každou chvíli vykřikuje: „Úsměv!“

Což ještě není tak zlé. Ale když jsme přijeli, donutil mě, abych s ním pózovala před hotelem pro paparazzi (snažím se tomu přijít na kloub. Totiž, nejdřív v Modré stuze… pak na mém večírku… na jeho – 266 –

hře… a teď na plese. Jde jen o mě, nebo má bulvár políčeno speciálně na něho?)

Ale to není to nejhorší. Nejhorší je, že kluci kolem stolu se vychloubají, kde mají zamluvené hotelové pokoje na noc po plese a ukazují si klíčky (teda bez urážky, ale já náhodou vím, že kromě Borise a Džejpího všechny ty pokoje objednávaly HOLKY samy). A Džejpí vytáhl úplně přede všemi klíček s logem Waldorf-Astoria.

Chtělo se mi umřít. Panebože – ty kluky, co doprovázejí Lanu a Trishu a Shameeku, vůbec neznám! Copak nemůžeme být aspoň trochu diskrétní? Zvlášť když…

Počkat.

Jak to, že Džejpí má pokoj ve Waldorfu, když Tina tvrdila, že hotel je už celé týdny vyprodaný? A Džejpí sem přece volal teprve minulý týden?

– 267 –

Sobota 6. května, 10 večer

Waldorf-Astoria, stůl deset

Vrátila jsem se k našemu stolu a zeptala se Džejpího na tu rezervaci.

A on mi odpověděl: „Prostě jsem zavolal a měli pokoj. Nebyl to vůbec problém. Proč?“

Když Džejpí později odešel pro punč a já se Tiny zeptala, co si o tom myslí, odpověděla: „No, tak třeba… jim někdo zrušil objednávku?“

Tak proč ale neměli seznam zájemců?

A jak by se Džejpí mohl probojovat do jeho čela, když volal na poslední chvíli?

Prostě mi na tom něco nesedělo. Ne že bych Džejpímu nevěřila, jen… bylo mi to divné.

Tak jsem se vydala za svým zdrojem v oblasti zla a podlých plánů: Lanou (když Lilly prakticky z mého života zmizela).

Přestala se ocucávat se svým partnerem aspoň na tak dlouho, aby mi odpověděla: „Pche. Musel si to objednat už před pár měsíci.

Určitě chtěl tuhle noc strávit s tebou. A teď vysmahni, nevidíš, že nemám čas?“

Ale to přece nemůže být pravda. Protože Džejpí a já jsme nikdy ani v nejmenším neprobírali možnost, že bychom se spolu dneska v noci vyspali – dokud jsem mu to tuhle nenapsala. Vždyť jsme se nikdy nedostali ani na druhou metu! Jak by mohl předpokládat, že se s ním dneska budu chtít milovat? Až do minulého týdne mě ani nepozval na ples. Totiž… není objednat pokoj v hotelu dřív, než pozvu dívku na ples, trochu… arogantní?

No. Prostě… trochu jsem znervózněla. Trochu dost. Že by Džejpí vážně celé měsíce plánoval mít se mnou dneska v noci sex?

Já prostě… Podle té jeho hry a všeho se zdá, že se chce se mnou jednou oženit a stát se princem. Vždyť i jeho hra se jmenuje Princ mezi muži. Takže to neznamená, že by neplánoval budoucnost.

Dokonce mi daroval i obrovský prsten.

I když není zásnubní.

Ale nemá k tomu daleko.

– 268 –

A to není všechno. Když jsme spolu tancovali, prohodila jsem (vážně nenuceně, jen proto, že mi to už od včerejška – od té jízdy kočárem – vrtalo hlavou): „Džejpí, není ti divné, že se všude, kam spolu jdeme, vynoří paparazzi? Jako třeba dneska večer?“

Džejpí odpověděl: „Pro Genovii je to dobrá reklama, ne? Tvoje babička říká, že pokaždé, když se objevíš v novinách, zvýší se cestovní ruch, což je pro tvou zemi přínosem.“

A já na to: „To je pravda, ale je divné, že se objevují jen někde.

Třeba ten večer, co jsme byli s babí a dědou v Applebee’s, jsem se pořád bála, že se přižene bulvár a vyfotí mě tam. A že to zkazí tátovy volební šance. Umíš si představit, jak by to vypadalo, kdyby někde vyšly moje fotky, jak se cpu hranolky v řetězci rychlého občerstvení?

Ale nikdo se tam neukázal.“

A včera, když jsem se projížděla kočárem s Michaelem, taky ne.

Ale tohle už jsem nedodala. Pochopitelně.

„Já prostě nechápu, jak někdy zjistí, kde jsem, a jindy ne,“

pokračovala jsem. „Vím, že Grandmere za to nemůže. Je sice příšerná, ale ne až tak příšerná…“

Džejpí neodpovídal. Jen mě držel blízko u sebe a tancoval.

„Vlastně… se ukážou většinou jen tehdy, když jsem s tebou,“

uzavřela jsem.

„Já vím,“ přikývl Džejpí. „To je k zlosti, viď?“

Jo. To je. Protože tohle se mi začalo dít, teprve když jsem se dala dohromady s Džejpím. Už tehdy na naší první schůzce, když jsme šli na muzikál Kráska a Zvíře. Tenkrát nás spolu poprvé vyfotili do novin, jak vycházíme z divadla, a vypadali jsme tam už jako pár, i když jsme spolu ještě nechodili.

Vždycky jsem si lámala hlavu, kdo jim tehdy zavolal, že spolu chodíme. A pak se objevili na každé naší schůzce, i když o spoustě z nich se nijak předem dozvědět nemohli. Třeba jako když jsme tehdy šli do Modré stuhy na suši. Jak se o tom dozvěděli – že si se svým klukem pěšky skočím na suši do restaurace na rohu naší ulice?

Chodím tam každou chvíli, a paparazzi mě nikdy nefotili.

Dokud jsem tam nešla s Džejpím.

– 269 –

„Džejpí,“ začala jsem a zadívala se na něj v tom růžovém a modrém blikajícím tanečním osvětlení. „To ty vždycky zavoláš do bulváru a povíš jim, kde nás najdou?“

„Cože, já?“ Džejpí se rozesmál. „To je nesmysl.“

Nevím, čím to bylo… možná jeho smíchem, který zněl trochu nervózně. Nebo tím, že si pořád ještě nepřečetl mou knížku. Nebo proto, že zařadil do své hry i můj trapas se sexy tancem, abych byla všem pro smích. Anebo tím, že jeho postava, Džejár, tak hrozně, hrozně moc chtěla být princem.

Ale já najednou měla jasno: Tohle „To je nesmysl“ je Velká lež J.

P. Reynoldse-Abernathyho IV. číslo jedna. Vlastně číslo dvě.

Protože o té hotelové rezervaci lhal taky.

Nedokázala jsem na něj přestat zírat. On se na mě díval pořád s tím nervózním úsměvem na rtech.

Tohle není Džejpí, kterého jsem znala. Ten, co si vybíral kukuřici z chilli a psal si do deníku vloženého do školního sešitu, přesně jako já, a který chodil na terapii dvakrát déle než já. Tohle byl nějaký jiný Džejpí.

Až na to, že ne. Byl to pořád stejný kluk.

Jenže teď už jsem ho znala líp.

„Prosím tě,“ zasmál se nucené. „Proč bych to dělal? Proč bych volal do bulváru?“

„Možná se ti líbí, když o tobě píšou v novinách?“ zeptala jsem se.

„Mio,“ oslovil mě, pořád s tím nervózním úsměvem. „No tak.

Nemůžeme prostě jen tancovat? Slyšel jsem nějaké zvěsti, že by nás mohli zvolit králem a královnou plesu.“

„Bolí mě nohy,“ prohlásila jsem. Byla to lež, ale pro tentokrát jsem se necítila provinile. „Mám nové boty. Potřebuju si na chvíli sednout.“

„Chudinko,“ politoval mě Džejpí. „Počkej, zkusím ti někde sehnat náplasti. Počkej tady na mě.“

A odešel shánět náplasti.

Zatímco já se snažila přijít na to, jak to doopravdy je.

Jak se tenhle Džejpí – ten velký plavovlasý a atraktivní kluk, se kterým mám tolik společného, kluk, který se pro mě všem zdá jako – 270 –

mnohem vhodnější partner než Michael – mohl změnit v někoho, s kým nemám společného vůbec nic?

To není možné. To prostě nemůže být pravda.

Až na to… Co mi to doktor Tzwoc vykládal o té kobylce, Sugar?

Té, co podle papírů vypadala tak ideálně, ale nedokázal si na ni sednout tak, aby se mu jelo pohodlně? Musel ji prodat, protože na ní už vůbec nechtěl jezdit, a to vůči Sugar nebylo fér.

Teď mi to došlo. Teď ano.

Někteří lidé vypadají dokonale… všechno na nich je teoreticky perfektní. Dokud je nepoznáte. Důkladně.

A potom zjistíte, že možná můžou být perfektní pro někoho jiného, ale pro vás ne. Na druhou stranu…

Co je špatného na tom, že kluk, který miluje svou holku, objedná hotelový pokoj dlouho dopředu i bez jejího vědomí? No ovšem.

Federální zločin.

A ta jeho hra? Kdybych ho požádala, určitě by to změnil. Já…

Panebože. Tamhle je Lilly.

Je od hlavy k patě v černém. (No, to já taky, ale nějak se mi podařilo nevypadat jako nájemný zabiják, kdežto jí ne.) Míří na toalety. Tohle by se asi dalo považovat za zakázané pronásledování, ale jdu za ní. Chodila s Džejpím půl roku.

Jestli někdo ví, kolik toho Džejpí jen hraje, tak ona. Jestli se mi to rozhodne prozradit, to už je jiná.

Ale doktor Tzwoc přece říkal, že když zjistím, co je správná věc, udělám to.

Takže vážně doufám, že to je tohle.

– 271 –

Sobota 6. května, 11 večer, dámské toalety, v hotelu Waldorf-Astoria

Jo. Třesu se. Musím tady zůstat tak dlouho, než se mi kolena přestanou klepat aspoň natolik, abych se zase mohla postavit. Zatím tady prostě sedím na sametové pohovce a snažím se vše zapsat, aby mi to dávalo smysl. V každém případě…

Už asi konečně chápu, proč na mě Lilly tak dlouho zuřila. Když jsem vešla na toalety, líčila si rty rudou rtěnkou. Vypadalo to vážně jako krev.

Podívala se na můj odraz do zrcadla a trochu nazdvihla obočí.

Ale já nehodlala couvnout, i když mi bušilo srdce. Dej mi odvahu změnit věci, které můžu.

Rozhlédla jsem se, abych si ověřila, že kromě nás tady nikdo jiný není. Nebyl. A pak jsem vyhrkla k jejímu odrazu v zrcadle, dřív než ztratím nervy: „Je Džejpí zmetek, nebo ne?“

Lilly si klidně zašroubovala rtěnku a vložila ji do kabelky. Pak pronesla s totálně znechuceným výrazem, pořád ještě k ploše zrcadla: „Že ti to ale trvalo.“

Netvrdím, že to bylo, jako by mi zabodla nůž do hrudi, nebo něco takového. Protože ta moje část, která si namlouvala, že miluje Džejpího, odumřela ve chvíli, kdy jsem minulý týden vylila na Michaela horkou čokoládu. Tehdy mi došlo, že to bylo jen toužebné přání. Asi jsem se prostě trénovala na to, abych se jednou do Džejpího opravdu zamilovala – pokud by se Michael Moscovitz nevrátil z Japonska, nebyl ke mně tak milý a a já nepoznala, že jsem pořád zamilovaná do něj.

Ale to se nikdy nestalo.

„Proč jsi mi to neřekla?“ zeptala jsem se Lilly. Ne že bych se na ni zlobila. Už uběhlo tolik času a vody pod mostem, že zlobit se nemělo cenu. Spíš jsem byla zvědavá.

„Ale? Cože?“ Lilly se jízlivě zasmála. „To tys s ním začala chodit ten den, co se rozešel se mnou – mimochodem kvůli tobě.“

„To není pravda,“ zavrtěla jsem hlavou. „Takhle se to nestalo.“

– 272 –

„Tak to pardon,“ namítla kousavě Lilly. „Ale tys u toho nebyla.

Já jo. Takže bych to měla vědět. Sdělil mi, že se se mnou rozchází, protože – abych ho citovala – ‚je zoufale zamilovaný do tebe‘. O tom jsem se nezmínila, když jsem ti říkala o našem rozchodu?“

Zírala jsem na ni a cítila, jak mi z obličeje odtéká krev. „Ne…“

„No, takhle mi to vysvětlil. Odhodil mě jako horkou bramboru ve chvíli, kdy to vypadalo, že mezi tebou a Michaelem je konec, protože, další citát, ‚teď má u tebe šanci‘. Ale já mu řekla, že to je absolutní nesmysl, že moje nejlepší kamarádka nebude trávit ani pět minut s klukem, který mi zlomil srdce.“ Zatvářila se znechuceně.

„Ale… to jsem se pořádně spletla, co?“

Byla jsem tak v šoku, že jsem netušila, co na to říct. Nemohla jsem tomu uvěřit. Takže Džejpí… řekl Lilly, že mě miluje… ještě předtím, než jsme spolu vůbec začali chodit? A rozešel se s Lilly jen proto, že jsem už byla dostupná?

To bylo horší – mnohem horší – než zavolat na mě paparazzi a práskat jim, kam chodím večeřet.

Nebo domluvit mi smlouvu na vydání u vydavatele, který mou knížku vůbec nečetl.

„A nesnaž se to popírat, Mio,“ pokračovala Lilly s ohrnutým horním rtem, „ani ne pět minut po tom, co jsem ti řekla o našem rozchodu – prakticky při další vyučovací hodině – jste se už vy dva líbali!“

„Ale omylem!“ vykřikla jsem. „Prostě najednou otočil hlavu!“

Úmyslně – to už jsem teď věděla beze stínu pochybností.

No ale… já se zase neměla vrhat na kluky na školní chodbě a objímat je.

„A omylem jsi s ním taky šla na rande hned ten večer, co můj bratr odletěl do Japonska?“ zeptala se opovržlivě Lilly.

„To nebylo rande,“ hlesla jsem. „Šli jsme spolu jako kamarádi.“

„V novinách to psali jinak,“ zamumlala Lilly a zavrtěla hlavou.

„V novinách…?“ Vydechla jsem… zděšeně a dlouze, jako bych celých jednadvacet měsíců zadržovala dech. „Panebože. Džejpí jim zavolal. Ten večer. Zavolal jim, že jdeme na Krásku a Zvíře. Proto se tam objevili paparazzi. Džejpí je sám zavolal.“

– 273 –

„Aha, tak KONEČNĚ ti to došlo,“ ušklíbla se Lilly. Když mi přece jen spadly klapky z očí, přestala se tvářit tak znechuceně. „Hrál to na nás obě. Se mnou chodil jen proto, že to pro něj byl způsob, jak se dostat blíž k tobě… i když nechápu, jak mu v tom pomohlo zrovna to, že se se mnou vyspal…“

„Panebože!“ V tu chvíli se mi všechny kosti v těle změnily v rosol a musela jsem se posadit na jednu z těch sametových pohovek, které sem personál Waldorfu-Astoria umístil zřejmě pro tyhle účely.

Schovala jsem hlavu v dlaních.

A taky se mi chtělo dodat: Já to věděla! Tehdy, na začátku třeťáku. Byla jsem si naprosto jistá, že Lilly a Džejpí To spolu dělali.

„Lilly!“ vykřikla jsem. „Tys mi řekla, že jsi s ním nikdy nespala!

Zvlášť jsem se tě na to ptala, a tys mi tvrdila, že měl příležitost, ale nikdy ji nevyužil!“

„Jo,“ přikývla Lilly a svezla se vedle mě. Zády se opřela o zeď.

Tvář měla úplně bez výrazu. „No, tak jsem lhala. Mám taky nějakou hrdost. A není to tak, že bych z toho nic neměla. Líbilo se mi to s ním. Jenom bych ocenila, kdybych se pak nemusela dozvědět, že byl celou dobu blázen do tebe.“

„Panebože,“ opakovala jsem. Přiznávám se, že jsem měla dost problém představit si Džejpího a mou nejlepší kamarádku, Lilly, jak spolu… dělají… To.

A co všechny ty řeči, co mi Džejpí vykládal – že je panic, protože s tím chtěl počkat na tu správnou dívku, a tou jsem já? A jak je rád, že to udělal? Tak to máme Velkou lež J. P. Reynoldse-Abernathyho číslo čtyři. Nebo už pět? Heleďte, ten kluk za chvíli předstihne i mistra ve lhaní – teda mě.

„Lilly,“ hlesla jsem. Měla jsem pocit, jako by mi srdce někdo mačkal v pěsti. Bylo mi hrozně. Ne kvůli mně. Kvůli Lilly. Teď už jsem

jí

rozuměla.

Chápala

jsem

všechno…

i

stránku

nenavidimthermopolisovou.com. Ne že teď by mi to připadalo správné…

Ale pochopitelné ano.

„Mně je to tak hrozně líto,“ vyhrkla jsem a natáhla se po její ruce s nalakovanými černými nehty. „Já to vůbec netušila. Ani to druhé.

– 274 –

Že… se s tebou rozešel kvůli mně. Přísahám, že jsem to nevěděla.

Proč jsi mi to prostě neřekla?“

„Ale no tak, Mio!“ Lilly zavrtěla hlavou. „A proč bych měla?

Bylas moje nejlepší kamarádka – není to náhodou tak, že jsi v žádném případě neměla začít chodit s mým ex? Tos měla vědět sama, ne? A jak ses vůbec mohla rozejít s mým bratrem kvůli té káče Judith Gershnerové? To bylo tak… ujeté! Ten poslední rok ses prostě chovala jako magor.“

„Jo.“ Kousla jsem se do rtu. „Ale to, co jsi dělala ty, mi taky moc nepřidalo.“

„Já vím,“ odpověděla Lilly. Když jsem se na ni podívala, měla v očích slzy. „Vím, že jsem se taky chovala jako magor. Ale já…

Milovala jsem ho, víš. A on se se mnou rozešel kvůli tobě. Takže jsem na tebe zuřila. A tys byla tak slepá k tomu, co je Džejpí ve skutečnosti zač. Ale vypadalas šťastně… A když jsem začala chodit s Kennym, byla jsem taky šťastná… Nějak mi připadalo, že když tě teď Džejpí má, třeba se bude chovat líp… jak se mám omluvit za to… co jsem udělala?“

Podívala se na mě a bezmocně pokrčila rameny. Taky jsem se na ni dívala skrz slzy.

„Ale Lilly,“ popotáhla jsem, „tys mi chyběla. Tolik jsi mi chyběla.“

„Ty mně taky,“ přiznala Lilly. „I když jsem tě chvíli nenáviděla.“

Takže jsem začala popotahovat ještě urputněji.

„Já tě taky nenáviděla!“ vyrazila jsem ze sebe.

„No jo,“ uzavřela Lilly a v koutcích očí se jí třpytily slzy jako perly, „obě jsme se chovaly idiotsky.“

„Protože jsme dovolily, aby se mezi nás postavil kluk?“

„Dva kluci,“ opravila mě Lilly. „Džejpí a můj bratr.“

„Jo. Možná bychom se měly domluvit, že už to nikdy nedovolíme.“

„Domluveno,“ řekla Lilly a zahákla svůj malíček za můj, jak jsme stvrzovaly přísahy jako děti. A pak, ještě trochu v slzách, jsme se objaly.

Bylo to zvláštní. Lilly vůbec nevoněla jako její bratr.

– 275 –

Ale voněla moc dobře. Připomínalo mi to… no, jako když se člověk po dlouhé době vrátí domů.

„A teď,“ Lilly si vytřela slzy z očí hřbety dlaní, „bych se měla vrátit do sálu, než Kenneth vyhodí něco do povětří.“

„Fajn. Já přijdu za chvilku,“ slíbila jsem. „Potřebuju… jen pár minut.“

„Tak za chvíli, princko,“ rozloučila se Lilly.

Ani nedokážu říct, jak moc mě potěšilo, slyšet zase tohle oslovení. I když jsem ho dřív nesnášela. Musela jsem se smát, zatímco jsem si otírala slzy. Pak Lilly odešla a dovnitř se nahrnuly dvě holky, které mi připadaly vzdáleně povědomé. „Panebože, nejsi Mia Thermopolisová?“

A já na to: „Jo, to jsem.“ Co mi jdou říct? Přísahám, že moc už toho dneska neunesu.

A holky drmolily jedna přes druhou: „Měla bys jít do sálu.

Hledají tě. Všichni říkají, že budeš královna plesu. Čekají jen, až se objevíš, aby mohlo začít vyhlašování.“

Hm. No jo. Vypadá to, že budu královna plesu.

A jestli Džejpí bude král, tak ho čeká velké překvapení.

– 276 –

Nedělě 7. května, limuzína cestou do centra Vyšla jsem z toalet a vzápětí se to stalo: na pódiu oznámili jména krále a královny letošního plesu Střední školy Alberta Einsteina: J. P.

Reynolds-Abernathy a Mia Thermopolisová. Nedělám si legraci.

Jak jsem se mohla tak proměnit, z nejtrapnější holky ve třídě (prvák) v královnu maturitního plesu? Nechápu to.

Asi dost pomohlo, že jsem princezna.

Ale nemyslím, že by to bylo jen tím.

Džejpí ke mně přišel davem, natáhl ke mně ruku a odvedl mě na jeviště, kde na nás zářily reflektory. Všichni vřískali vzrušením.

Ředitelka Guptová mu podala umělohmotné žezlo a mně posadila na hlavu čelenku z bižuterie. Potom pronesla projev o pozitivních morálních hodnotách, a jak je my dva zosobňujeme, a že by si z nás ostatní měli vzít příklad.

Což je vážně k smíchu, vzhledem k tomu, co jsme plánovali udělat po plese. A taky vzhledem k tomu, co jsem dělala v jednom starodávném kočáře se svým ex.

A pak mě Džejpí chytil, zaklonil a políbil, a všichni tleskali.

Nechala jsem ho, protože jsem ho nechtěla ztrapnit tím, aby ho Lars znehybnil paralyzérem před celým maturitním ročníkem.

I když na to jsem měla největší chuť.

Jenže když se nad tím zamyslíte, neměla jsem nad ním zase takovou morální převahu. Totiž – nosím jeho prsten, a vůbec ho nemiluju. Totiž, už ne. A celou dobu jsem mu lhala.

Až na to, že já lžu, aby se lidi cítili líp. Kdežto on? O něm to zrovna neplatí. A já s tím aspoň chci něco dělat.

Hned po našem polibku se začaly ze stropu spouštět balónky a DJ

pustil super rychlou punkovou verzi „Starých dobrých časů“ od The Cars, a všichni se roztancovali jako šílení. Až na mě a Džejpího.

Protože jsem ho odtáhla z pódia a sykla: „Musíme si promluvit.“

Křičela jsem, aby mě přes hudbu slyšel.

Nevím, co si Džejpí myslel, že řeknu, ale pokýval hlavou: „Jasně, dobře, tak pojď.“

Myslím, že měl vážně dobrou náladu, že se stal králem plesu.

Celou cestou ven ze sálu nám holky gratulovaly a kluci si s Džejpím – 277 –

plácali do dlaně – pokud mu nebušili rovnou do prsou jako ten Lanin Westpoinťan –, jako že je borec. Což značně zpomalovalo náš postup ke dveřím do haly, kde byl trochu větší klid.

Ale nakonec jsme to zvládli.

„Hele, Džejpí,“ začala jsem a sundala si čelenku z bižuterie. Byla dost nepohodlná a nejspíš mi zničila účes, ale to mi bylo fuk. Ohlédla jsem se, jestli je Lars poblíž, a byl. Strkal si prsty do uší, asi aby líp slyšel, po tom kraválu v tanečním sále. „Vážně mě to mrzí.“

Protože táta mi řekl, že prostě musím jít s Džejpím na ples. A podle mě už bylo po plese. Proběhla korunovace krále a královny.

Takže program dnešního večera se završil. Což pro mě znamenalo, že akce Džejpí pro mě skončila.

„Co tě mrzí?“ Džejpí se se mnou vydal k výtahům. Nechápala jsem, proč zrovna tam, protože východ z hotelu byl v přízemí, stejně jako taneční sál. Došlo mi to až později. „Tohle je ideální chvíle vypařit se. Z té hudby mi třeští hlava. Nemůže tam hodit třeba Joshe Grobana nebo tak? A stejně budou chtít všichni přídavky, takže nejlepší je zmizet zrovna teď. Co nohy? Už tě nebolí? Hele,“ ztišil hlas, „nemohla bys říct Larsovi, aby šel? Já tě odsud doprovodím.“

Významně se pousmál a stiskl tlačítko výtahu – NAHORU.

Neměla jsem ponětí, co to dělá. Nebo o čem mluví. Aspoň prozatím. Protože jsem se soustředila na to, co musím udělat.

„Prostě…“ začala jsem. Nechtěla jsem mu ublížit. Grandmere mě naučila, jak šetrně odmítat muže.

Jenže – jak se mohl tak zachovat k Lilly? To bylo neomluvitelné.

Takže jsem neviděla důvod, proč na něj plýtvat šetrností.

„Myslím, že je načase, abychom k sobě byli upřímní,“ řekla jsem.

„Opravdu upřímní. Já vím, že to ty jsi volal paparazzi pokaždé, když jsme spolu někam šli. Nemůžu to dokázat, ale je to celkem jasné.

Nevím, proč jsi to dělal. Možná sis myslel, že to prospěje tvé další kariéře scenáristy, nebo tak něco. Nevím. Ale nelíbí se mi to. A už to nehodlám trpět.“

Džejpí se na mě šokované zadíval. „Co to povídáš, Mio?“

„A co ta hra?“ pokračovala jsem. „Džejpí, celá je o mně. Jak jsi mohl – zatáhnout do ní celý můj soukromý život, ten sexy tanec, aby to všichni viděli – a Sean Penn aby to natočil? Kdybys mě opravdu – 278 –

miloval, nikdy bys něco takového neudělal. Já o tobě jednou napsala povídku, ale to bylo ještě předtím, než jsme se znali blíž. A když jsem tě poznala, chtěla jsem zničit všechny výtisky školního časopisu, kde byla, protože mi připadalo nefér někoho takhle zneužít.“

Džejpímu trochu klesla čelist. Začal vrtět hlavou. „Mio, já tu hru napsal o nás. Abych všem ukázal, jak jsme spolu šťastní – jak moc tě miluju…“

„A další věc,“ přerušila jsem ho. „Když mě tolik miluješ, proč sis neudělal čas a nepřečetl sis moji knihu? Netvrdím, že je to nejlepší román na světě, ale měl jsi na to týden a nepřečetl sis ji. To sis ji nemohl aspoň prolistovat a povědět mi, co si o ní myslíš? Oceňuju, že ses mi pokusil domluvit fantastickou smlouvu na vydání, což nepotřebuju, protože už jsem jednu dostala, ale to ses na ni nemohl ani podívat?“

„Už zase řešíme tohle, Mio?“ Džejpí se zatvářil uraženě. „Ty víš, co jsem měl práce. Zkoušel jsem svou hru, měli jsme závěrečné testy…“

„Jo.“ Založila jsem si ruce na prsou. „To jsi říkal. Slyšela jsem od tebe už spoustu výmluv. Zajímalo by mě, jakou si vymyslíš, abys objasnil, že jsi lhal o tom hotelovém pokoji.“

Džejpí vytáhl ruce z kapes a zvedl je přede mnou do vzduchu s roztaženými prsty v prastarém gestu nevinnosti. „Mio, já nechápu, o čem mluvíš!“

„Pokoje v tomhle hotelu byly vyprodané už dlouho dopředu.

Vážně, Džejpí,“ zavrtěla jsem hlavou, „nemohl jsi sem zavolat tenhle týden a dostat rezervaci. Tak mi řekni pravdu. Objednal jsi ho už před měsíci, ne? Prostě jsi předpokládal, že na to dneska v noci skočíme.“

Džejpí svěsil ruce. A přestal zapírat. „A co je na tom špatného, Mio?“ vyhrkl. „Vím, jak jste ty a tvoje kamarádky mluvily pořád o noci po plese, a co to znamená. Chtěl jsem, aby to pro tebe bylo zvláštní a nezapomenutelné. Jsem snad proto ten špatný?“

„Jo,“ ujistila jsem ho. „Protože jsi mi lhal. Já k tobě taky nebyla upřímná ve spoustě věcí, Džejpí. Jako v tom, na jaké jsem se dostala školy, a co cítím a… prostě, je toho hodně. Ale tys mi lhal v něčem – 279 –

mnohem horším! V tom, proč jste se rozešli s Lilly. Tys jí řekl, že je mezi vámi konec, protože miluješ mě! To proto na mě celou dobu zuřila, a tys to věděl a nevysvětlil mi to!“

Džejpí zavrtěl hlavou. Vrtěl s ní hodně dlouho.

„Já nevím, co myslíš,“ prohlásil. „Jestli ti Lilly něco napovídala…“

„Džejpí,“ přerušila jsem ho. To bylo neuvěřitelné. Nechápala jsem, proč lže pořád dál. Mně do obličeje. Mně, lhářce! Princezně všech lhářů! To si myslí, že já mu na to skočím? Když je to pro mě tak důležité? Co si to dovoluje! „Přestaň. Lilly a já jsme se usmířily.

Řekla mi všechno. I to, že jsi s ní spal! Takže ty nejsi panic. Nešetřil sis to pro tu pravou. Spal jsi s ní! A nikdy tě nenapadlo, že bys mi to mohl povědět? S kolika dalšími jsi ještě spal, Džejpí? A teď vážně?

Jeho tvář nabrala takový odstín rudé, že už to byla spíš karmínová. Ale pořád se ještě snažil zachránit situaci. Jako kdyby ještě bylo co zachraňovat.

„Proč věříš jí?“ zaječel a zavrtěl hlavou. „Po tom, co ti udělala?

Po té webové stránce, kde tě pomlouvala? Jak jí můžeš věřit?! Ty jsi blázen, Mio!“

„Ne,“ namítla jsem klidně. „Naprosto určitě nejsem blázen. Lilly tu stránku udělala, protože na mě měla vztek, že jsem se nezachovala jako správná kamarádka. A já jí věřím. To tobě nevěřím, Džejpí.

Kolik lží jsi mi ještě navykládal od chvíle, kdy jsme spolu začali chodit?“

Přestal vrtět hlavou. „Mio…“

A vypadal… no, jediný výraz, který mě napadá, je zděšeně.

Právě v tu chvíli se před námi otevřely dveře výtahu. Lars přišel prozkoumat kabinu, jestli je prázdná, a pak se suše zeptal: „Ale vy dva asi nikam nepojedete, co?“

„My vlastně…“ vypravil ze sebe Džejpí.

Ale já odpověděla, když mi došlo, kam ten výtah jede – nahoru k hotelovým pokojům: „Ne.“

Takže Lars zase vycouval.

Výtah se zavřel a odjel.

Musím říct jedno: nemyslím si, že Džejpímu na mně nikdy nezáleželo. Záleželo. O tom jsem přesvědčená.

– 280 –

A pravda je, že i mně záleželo na něm. Když jsem potřebovala kamaráda, tak jím byl, a dobrým. Třeba zase někdy budeme přátelé.

Ale ne teď.

Protože teď jsem měla pocit, že vím, co na mně oceňuje nejvíc.

Chtěl se stát slavným dramatikem a já byla výtah k popularitě.

Myslel si, že chození se mnou mu v tom pomůže.

Tohle připustit dost bolí. Že se mnou někdo mohl chodit jen proto, že jsem princezna. Kolikrát na to ještě někomu skočím?

A víte, co taky někdy bolí?

Být princezna. Protože to spoustu lidí tak fascinuje, že nevidí osobu, která je pod korunkou. Osobu, která chce, aby ji ostatní posuzovali podle jejích vlastností. Osobu, které je jedno, jestli jí někdo za knížku nabídne čtvrt milionu. Radši přijme míň peněz od někoho, kdo ocení její práci.

Jasně, lidi pořád tvrdí, že vás mají rádi pro to, jací jste. Dokonce to můžou i obratně předstírat. Takže jim uvěříte. Ze začátku.

Ale když jste chytří, časem se to ukáže. Někdy to může chvíli trvat. Nakonec jde hlavně o tohle:

Lidi, co byli vaši přátelé předtím, než jste dostali korunku, jsou ti, co budou vaši nejlepší přátelé bez ohledu na všechno ostatní. Ti, co mají rádi vás, i když jste pošuci, ne proto, co z vás můžou dostat.

Bláznivé je, že i lidi, co byli dřív vaši nepřátelé, než jste se proslavili (jako Lana), se můžou stát lepšími kamarády než ti, co se o vás začali zajímat, teprve když jste byli slavní. A i když se na vás takoví kamarádi naštvou, jako Lilly na mě, stejně je potřebujete. Víc než dřív. Protože to jsou jediní lidé, kteří vám dokážou říkat pravdu.

Tak to prostě je. Na trůně je člověk osamělý.

Ale naštěstí pro mě jsem měla bezva kamarády už dřív, než se ukázalo, že jsem genovijská princezna. A jestli jsem se za ty čtyři roky něco naučila, tak to, že bych se jich měla držet.

Za všech okolností.

Proto jsem teď Džejpímu přednesla projev Grandmere na šetrné odmítání nápadníků. Jenom trošku modifikovaný.

„Džejpí,“ pronesla jsem a stáhla prsten z ruky, „mně na tobě záleží. Vážně. A přeju ti, aby se ti v životě všechno dařilo. Ale – 281 –

pravda je, že podle mě bude lepší, když zůstaneme jen přátelé. Dobří přátelé. Takže bych ti chtěla vrátit tohle.“

Zvedla jsem jeho ruku a položila mu na dlaň prsten. Pak jsem mu kolem něj sevřela prsty.

Džejpí k němu sklopil pohled s výrazem přehnaného zoufalství.

„Mio, já ti vysvětlím, proč jsem ti nepověděl o Lilly,“ prohlásil.

„Nemyslel jsem si, že bys…“

„Ne. Nemusíš mi nic říkat,“ ujistila jsem ho. „Nechci, aby ses cítil špatně.“ A poplácala jsem ho po rameni.

Myslím, že jsem v tu chvíli litovala hlavně sebe a toho, že se můj maturitní ples takhle pokazil. Protože jsem na něj šla s klukem, který, jak se ukázalo, byl naprosto falešný.

Ale vzpomněla jsem si na tátova slova, že příslušník panovnického rodu musí být vždycky silnější a snažit se, aby se s ním ostatní cítili dobře. A tak jsem se zhluboka nadechla a poradila mu: „Víš, co bys měl podle mě udělat? Zavolej Stacey Cheesemanové. Je do tebe zamilovaná.“

Džejpí se na mě podíval, jako by mi přeskočilo. „Cože?“

„Vážně,“ lhala jsem. Ale byla to milosrdná lež. A navíc měla nejspíš hodně blízko k pravdě. Všechny herečky jsou zamilované do svých režisérů.

„To je tak trapné,“ zamumlal Džejpí. Díval se na prsten.

„Ne, není.“ Znova jsem ho poplácala po rameni. „Tak co, zavoláš jí?“

„Mio,“ ozval se Džejpí s raněným výrazem. „Mrzí mě to. Ale myslel jsem, že kdybys o Lilly věděla pravdu, nikdy bys…“

Zvedla jsem ruku, abych mu zabránila v dalších slovech. Člověk by řekl, že tak zkušený mladý muž bude mít dost rozumu a přestane to rozmazávat, když jsem mu jasně řekla, že je konec.

A taky jsem nevěděla, kolik z jeho zdráhavosti zavolat Stacey pramení z toho, že ta holka není slavná. Zatím.

Ale to bylo ode mě ošklivé. Musím se snažit, aby moje myšlenky byly stejně princeznovské jako moje chování.

A taky nesmím dovolit, aby mě ovládla škodolibá radost, že jsem měla zase pravdu: v tom, že maturitní ples je na nic. Což nebyl.

Zaprvé jsem získala zpátky svoji nejlepší kamarádku. A do toho – 282 –

kluka, se kterým jsem se právě rozešla, jsem nebyla ani zamilovaná – to v první řadě.

Takže jsem se snažila tvářit dál vážně, když jsem se vytáhla na špičky a políbila ho.

„Sbohem, Džejpí,“ zašeptala jsem.

A pak jsem se obrátila k odchodu dřív, než mohl začít znova žadonit, což je u nápadníka skutečně neatraktivní (říká Grandmere.

Mně se to ještě nestalo. Zatím. Ale tuším, že by to tak mohlo být.) Když jsem spěchala z budovy, vytáhla jsem mobil a zavolala genovijským knížecím právníkům. Jejich kancelář byla zavřená, protože v Genovii byla neděle, sedm ráno. Ale nechala jsem jim vzkaz, aby se pokusili soudně zakázat (nebo jak se tomu říká) zfilmování Džejpího hry Princ mezi muži, nebo i její uvedení na Broadwayi.

Totiž, během rozchodu jsem se chovala velkoryse a princeznovsky, a odpustila jsem Džejpímu všechno, co mi udělal.

Ale za to, co udělal Lilly – za to bude platit.

Měl pamatovat na to, že ženy z mého rodu se s nepřáteli často vyrovnávaly tak, že je škrtily nebo jim uřezávaly hlavy.

Když jsem dotelefonovala, vrazila jsem do Michaela. Ano. Do Michaela.

Byla jsem naprosto vyvedená z míry. Nejdřív. Co dělá Michael na maturitním plese SŠAE?

„Panebože!“ vyjekla jsem. „Co tady děláš?!“

„Co myslíš, že tady dělám?“ zabručel a mnul si rameno, do něhož jsem ho píchla čelenkou královny plesu, kterou jsem držela v ruce.

„Jak dlouho už tady stojíš?“ Najednou mě polila hrůza, že mohl zaslechnout, o čem jsem se s Džejpím bavila. To o Lilly. Ale na druhou stranu, kdyby to slyšel, asi by už v hale Waldorfu-Astoria ležela mrtvola. Myslím Džejpího. „Počkat… Co všechno jsi slyšel?“

„Dost na to, aby se mi z toho zvedl žaludek,“ odpověděl Michael.

„S tím telefonátem genovijským právníkům to byl mimochodem skvělý tah. Ježíši… vážně spolu vy mladí dneska mluvíte takhle?“

Přešel do falešně pištivého tónu: „Víš, co bys měl podle mě udělat?

Zavolej Stacey Cheesemanové. Je do tebe zamilovaná.“ Zase ztišil – 283 –

hlas. „Nádhera. Co mi to jen připomíná? Počkej… už vím, ten sitkom. Sedmé nebe.“

Chytila jsem ho za ruku a odtáhla ho do vzdáleného kouta, kde na nás Džejpí (který zrovna telefonoval Stacey) nemohl vidět.

„Ale vážně!“ vyhrkla jsem a pustila ho. „Co tady děláš?“

Michael se zasmál. Vypadal tak úžasně – v tričku s logem jeho staré skupiny Skinner Box, s rozcuchanými vlasy a v džínech, které mu tak skvěle padly. Nedokázala jsem nemyslet na to, co jsme spolu včera dělali. Ta vzpomínka se mi vrátila tak živě, že to bylo jako rána pěstí.

Což bylo možná i proto, že jak jsem do něj narazila, zase jsem se nadechla jeho vůně. S tou rozdílnou histokompatibilitou by si člověk fakt neměl zahrávat. Je to mocná síla. Dost na to, aby s chudákem holkou pořádně zamávala.

„Sám nevím,“ prohlásil. „Lilly mi před pár dny řekla, že sem mám o půlnoci přijít a setkat se s tebou u výtahů. Povídala, že má pocit, že bys mohla potřebovat mou, ehm… pomoc. Ale připadá mi, že jsi to zvládla dobře sama – pokud ta scéna vrácení zásnubního prstenu znamenala, co si myslím.“

Cítila jsem, jak rudnu, když mi došlo, jak to Lilly myslela.

Když tenkrát vyslechla mou konverzaci s Tinou o tom, že chci noc po maturitním plese strávit s Džejpím, poslala sem svého bratra.

Aby mi zabránil udělat něco, čeho bych později litovala…

Až na to, že mu neupřesnila, před čím mě má zachraňovat. Díky bohu.

Lilly je vážně kamarádka. Ne že bych o tom někdy pochybovala.

No… aspoň většinou ne.

„Takže – vysvětlíš mi, proč Lilly pokládala mou přítomnost za tak naléhavou?“ zeptal se Michael a položil mi ruce kolem pasu.

„Víš, Lilly asi věděla, že jsem svůj maturitní ples chtěla vždycky strávit s tebou,“ vyhrkla jsem.

Michael se rozesmál. Trochu sarkasticky.

„Larsi,“ pronesl přes mou hlavu k mému bodyguardovi, „řekni mi pravdu. Mám se tam vrátit a udělat z J. P. Reynoldse-Abernathyho pěnu do kapučína?“

– 284 –

Lars (aby dokonal mé ponížení) důstojně přikývl a dodal: „Podle mého názoru rozhodně.“

„Larsi!“ vykřikla jsem polekaně. „Ne. Ne! Michaeli, je po všem.

S Džejpím jsme se rozešli. Nemusíš ho mlátit.“

„No, mně připadá, že bych měl,“ namítl Michael. A nežertoval.

Ani se neusmíval, když dodal: „Mám pocit, že svět by byl krásnějším místem, kdyby někdo seřezal J. P. Reynoldse-Abernathyho čtvrtého jako žito už hodně dávno. Larsi? Souhlasíš se mnou?“

Lars se podíval na hodinky a oznámil: „Je půlnoc. Po půlnoci už nikoho nemlátím. Zakazuje mi to bodyguardská odborová směrnice.“

„Dobře,“ přikývl Michael. „Tak ty ho jen přidržíš a mlátit budu já.“

To znělo hrozně!

„Mám lepší nápad,“ vyhrkla jsem a chytila Michaela zase za ruku. „Larsi, co kdyby sis vzal na zbytek noci volno? A Michaeli, co kdybychom zašli k tobě?“

Jak jsem tušila, tohle Michaela dokonale rozptýlilo, takže zapomněl na svou misi Zbít Džejpího. Šokované se na mě zadíval.

Vydrželo mu to asi pět vteřin.

Pak řekl: „To mi přijde jako naprosto dokonalý nápad.“

Lars pokrčil rameny. Co mohl dělat? Je mi osmnáct. Jsem úředně dospělá. „Mně taky,“ prohlásil.

A tak jsem skončila v téhle limuzíně, která míří k SoHo. Do Michaelova střešního apartmá.

Teď Michael navrhuje, abych přestala psát do deníku a věnovala pozornost pro změnu jemu.

A víte co? Mně to taky přijde jako naprosto dokonalý nápad.

– 285 –

Úryvek z rukopisu Daphne Delacroix Výkupné za mé srdce „Finnulo,“ opakoval a tentokrát z jeho hlasu slyšela nepokrytou touhu. Stejnou, jakou cítila ve svém srdci, která jí pulsovala v žilách.

„Vím, že jsem ti přísahal, že se tě ani nedotknu, ale…“

Finnula si nebyla jistá, jak došlo k příštímu vývoji událostí. V

jedné chvíli stála, dívala se na něj a říkala si, kdy už pro rány boží přestane mluvit…

… a najednou byla v jeho náručí. Nevěděla, jestli se pohnul on, nebo ona.

Ale to už ho objímala kolem krku a přitahovala si jeho hlavu k sobě. Prsty se jí zapletly do jeho hebkých vlasů, rty se rozevřely, aby se setkaly s jeho.

Ty silné zlaté paže, které tolikrát toužila ucítit na svém těle, se obemkly kolem ní, přitiskly ji tak těsně k jeho hrudi, že se sotva dokázala nadechnout. Stejně by nedokázala popadnout dech, protože ji líbal tak hluboce a naléhavě, jako by ji od něj mohlo každou chvíli něco odtrhnout. Bál se, aby je zase něco nevyrušilo. Jen Finnula si uvědomovala – s uspokojením, které by jejího bratra bezpochyby šokovalo –, že před sebou mají celou dlouhou noc. Mohla tedy protahovat jejich polibek a lenivě zkoumat paže, které tak obdivovala. Byly opravdu tak dokonalé, jak si představovala.

Hugo prudce zvedl hlavu a zadíval se na ni očima, jejichž zelená barva potemněla ve smaragdovou. Finnula rychle oddychovala, její hruď se nápadně zdvihala a klesala, a tváře jí polila červeň. Spatřila otázku v jeho pohledu a dobře jí rozuměla. Nevěděl, že už se rozhodla, rozhodla se ve chvíli, kdy ho poprvé spatřila bez vousů. V

tom okamžiku přišla o své srdce. Nadobro.

Anebo se možná rozhodla ve chvíli, kdy za nimi zaklapla závora.

Co na tom záleželo? Byli cizinci v cizím – téměř – prostředí. Nikdo se to nikdy nedozví. Teď nebyla vhodná chvíle na Hugovy nemístné rytířské představy.

„Teď ne,“ zaúpěla Finnula, která dobře chápala, proč ji přestal líbat a proč na ni tak tázavě hledí. „Proboha, člověče, na to už je pozdě...“Ať už Hugo plánoval říct cokoli, její netrpělivý výkřik ho – 286 –

navždy umlčel. Zaklonil její tělo ve své náruči, pokryl jí polibky tváře i jemnou kůžičku pod ušima, jeho rty putovaly po sloupci krku až k výstřihu šatů. Finnula, která hladověla po chuti jeho rtů, si přitáhla Hugovu hlavu k sobě a zalapala po dechu, když se jeho prsty sevřely kolem pevného prsu… nejdřív jednoho, pak druhého.

Zaplavovala ji sladkost jeho úst, horkost jeho dlaní na ňadrech.

Finnule se zatočila hlava. Bylo to takové, jak o tom snila… a mnohem krásnější. Podlaha se pod ní zhoupla, jako by to přehnala s pivem, a Hugo zůstal jediným pevným bodem, jediným ostrým obrysem v rozmazaném světě. Přitiskla se k němu, jako by chtěla cosi… a teprve začínala tušit, co to cosi má být.

Pak Hugo vklouzl nohou mezi její roztřesená kolena a ona cítila, jak se jeho tvrdé stehno tiskne k místu, kde už byla celá horká… a jejím tělem projela prudká křeč, kterou nikdy předtím nezažila.

A náhle pochopila. Všechno.

– 287 –

Neděle 7. května, 10 dopoledne,

Michaelův byt

MÁM ZPÁTKY SVŮJ ŘETÍZEK S VLOČKOU.

Ukázalo se, že když jsem ho tenkrát, tu strašnou noc v hotelu, zahodila, Michael ho sebral.

A od té doby ho měl u sebe.

Protože (říká) mě nikdy nepřestal milovat a doufal…

… tak jako jsem doufala já, jako jsem v sobě živila tu jiskřičku naděje.

Takže teď se ukázalo, že stejně ji v sobě živil i Michael. Věděl, že se to mezi námi hrozně pokazilo, ale věřil, že odloučení a čas na to, abychom oba dospěli, by mohly pomoct.

Nikdy ho nenapadlo, že by se mohl objevit jiný muž a rozdělit nás navždy. (No dobře, takhle přesně to neřekl, ale stejně to znělo pěkně dramaticky, když povídal, že nikdy nepředpokládal, že bych mohla začít chodit s J. P. Reynoldsem-Abernathym IV.) A přiznal, že požádal Borise, aby na mě dohlížel. (Ne špehoval.

Spíš dával pozor. A taky ho informoval.) A podle toho, co mu Boris hlásil, si myslel, že jsme do sebe s Džejpím hrozně zamilovaní. Když se nad tím zamyslím, asi jsme tak v očích ostatních na čas vypadali. Zvlášť v očích mimozemšťana, jako je Boris, který naprosto nechápe, co lidské bytosti cítí, s jedinou výjimkou – a tou je jeho přítelkyně.

Ale Michael se ani potom nevzdával naděje. Proto si nechal ten řetízek. Kdyby to náhodou vyšlo.

Teprve když mě viděl na té akci na Kolumbijské univerzitě a já se chovala tak plaše, napadlo ho, že by se jeho sen mohl splnit. Že se Boris třeba mýlí.

Ale když mi Džejpí dal tehdy na jachtě ten prsten, Michael pochopil, že není čas na hrdinství a že musí drasticky zasáhnout.

Proto odešel z večírku – aby okamžitě zařídil odeslání jedné CardioArm do Genovie (a taky, jak prohlásil: „Abych překonal pokušení vytřít s tím hajzlem podlahu.“) To je tak romantické!!! Už se nemůžu dočkat, až to povím Tině.

– 288 –

Jednou. Ne teď. Prozatím si to, co je mezi mnou a Michaelem, nechám pro sebe.

Řekl, že jestli chci, nechá mi udělat diamantovou vločku místo té staré stříbrné. Ale to jsem odmítla. V žádném případě.

Miluju tuhle tu. Takovou, jaká je. JOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOOO OOOOOO!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Nechci zacházet moc do detailů, co se stalo tu noc v jeho bytě, protože to je soukromé – moc soukromé dokonce i pro můj deník.

Protože co kdyby se dostal do nesprávných rukou?

Ale musím zapsat tohle:

Jestli si táta myslí, že tyhle prázdniny strávím v Genovii, tak se zbláznil.

Panebože, TÁTA! Zapomněla jsem se podívat, jak dopadly volby!

– 289 –

Neděle 7. května půl 2 odpoledne,

limuzína cestou do Central Parku

Takže: TÁTA VYHRÁL VOLBY!!!!

Vážně nevím, jak se to stalo. Mám podezření, jestli Michael kromě všech těch báječných věcí, které pro mě v poslední době udělal, nějak neovlivnil i sčítání hlasů v Genovii.

Ale přísahá, že i když je počítačový génius, nedokáže hacknout program na sčítání výsledků voleb v malé evropské zemi, vzdálené tisíce kilometrů od místa, kde bydlíme.

Ukázalo se, že táta vyhrál s dost velkým náskokem. Problém byl jenom v tom, že v Genovii ještě nikdy nebyly volby, takže měli nějaké potíže při sčítání. A taky účast voličů byla mnohem větší, než se čekalo.

A protože René nemohl uvěřit, že prohrál, takže nařídil přepočítání…

Chudák René. Ale zase tak zle nedopadl. Táta mu slíbil místo ve vládě. Zřejmě ministra pro cestovní ruch. Což je od táty podle mě slušné.

Tohle všechno jsem se od něj dozvěděla po telefonu. Ale nebyl to transatlantický hovor: volal z apartmá Grandmere. Přiletěl, aby se zúčastnil slavnostního předávání diplomů absolventům SŠAE. Které začne za půl hodiny.

Vážně škoda, že nelétá s komerčními aerolinkami, protože by za ty nalétané kilometry, jak pořád pendluje mezi New Yorkem a Genovií, dostal pořádnou slevu. Už jsem mu to navrhovala. Kvůli znečišťování ovzduší leteckou dopravou.

Když jsem se objevila u nás doma v promočních šatech a s Michaelem v závěsu, všichni se chovali skvěle. Nikdo se neptal: „Tak co, jak bylo v noci na bowlingu, Mio?“ ani se nedivil: „Mio, neodcházela jsi náhodou na ples s jiným hochem?“

Mamka vypadala, že Michaela opravdu ráda vidí. Věděla, jak moc jsem ho milovala, a poznala, že jsem teď šťastná… Takže je šťastná i ona.

– 290 –

Taky se nikdy netajila tím, že Džejpího nemůže vystát. U

Michaela se aspoň nemusí bát, že by se choval jako chameleón. Ten má svůj názor na všechno.

A nezdráhá se ho vyslovit, i když – zvlášť když – se neshoduje s mým, takže se pak začneme dohadovat… a skončíme u líbání. To dělá ta absolutně rozdílná histokompatibilita.

Smutné je, že Rocky se na Michaela vůbec nepamatuje. Což je jasné, protože se viděli naposledy, když mu byl rok, a teď už jsou mu skoro tři.

Ale stejně se zdá, že se Michael Rockymu líbí. Hned mu běžel ukázat svoje bubny, a taky jak umí rozčesat srst Tlusťochu Louiemu… kdyby Tlusťoch Louie nevzal rychle nohy na ramena.

Takže teď jedeme všichni společně na slavnostní předání vysvědčení do Central Parku, kde se máme setkat s tátou a Grandmere. Vzala jsem si šaty, které mi ostatní včera vybrali (další Sebastianův návrh, střižený podobně jako moje plesové šaty, jenže v bílé barvě). A přes ně absolventský hábit. Snažím se ignorovat asi 80

000 zpráv, které mám ve schránce od Tiny a Lany – nejspíš o tom, kam jsem včera v noci zmizela. No, ty Laniny jsou asi spíš o jejím Westpoinťanovi.

No tak, holky. Člověk potřebuje trochu soukromí.

Jedna zpráva, jak jsem si všimla, byla od Džejpího. Ale tu jsem v autě před Michaelem otevírat nechtěla.

A další od Lilly. Ale co. Stejně se už za pět minut se všemi uvidím. Takže mi to můžou říct osobně.

A teď už musím končit, protože můj bráška objevil tlačítko, kterým se otvírá střecha. Rocky má dost společného se svým bratrancem Hankem.

– 291 –

Neděle 7. května, půl 3 odpoledne,

Ovčí louka, Central Park

Panebože. Kenny – totiž Kenneth – pronáší ten nejnudnější projev v dějinách středních škol. I když ty jsou asi nudné vždycky.

Ale Kennethův obzvlášť. Je o prachových částicích nebo co.

Možná ne prachových. Každopádně o nějakých částicích. Co je komu do nich? A na těch lavičkách je tak vedro.

Kennetha stejně nikdo neposlouchá. Lana spí. Dokonce i Lilly, řečníkova dlouholetá přítelkyně, si s někým esemeskuje.

Chci už vypadnout a dát si někde dortík. Co? Je to snad zločin?

Jejda… mám zprávu…

Mio, co se děje? Píšu ti celé dopoledne. Je všechno v pořádku? Viděla jsem včera v noci Džejpího u výtahů se STACEY CHEESEMANOVOU. Jeli spolu NAHORU. Kde jsi byla TY????

Jé, ahoj, Tino! Všechno je v pořádku. S Džejpím jsme se rozešli. Ale bylo to 100% oboustranné. Vlastně jsem pak jela k Michaelovi.

COOOOOOOOOOOOOOOOOOO????????????????????????????????

??????

Je to tak!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Panebože, to je tak romantické!!!! Jsem tak ráda – kvůli vám oběma!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!

Já vím. Já taky. Hrozně moc ho miluju!!!! A on miluje mě!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!!! A všechno bude perfektní. Jenom kdyby už skončil ten projev a my mohli jít do cukrárny.

Jo, to bych taky ráda. Až na to, že dneska ráno bych přísahala, že vidím Stacey

Cheesemanovou

vycházet

ze

Starbucksu

s

Andrewem

Lowensteinem. Ale to jsem se musela splést, když byla v noci s Džejpím – ne?

Ehm. Asi jo!

– 292 –

Přišla mi další zpráva –

Čau, princko. Viděla jsem tě včera v noci odcházet z hotelu s mým bratrem.

To je Lilly!!!!

Vadí to? Řekl mi, že jsi ho tam poslala TY!!!!

V pohodě. Ale radši už mu nezlom srdce. Jinak už bych ti fakt musela zlomit nos.

Tentokrát už nikdo nikomu srdce lámat nebude, Lilly. Všichni jsme dospělí.

Haha. To určitě. Ale… jsem ráda, že jsi zpátky, princko. Ach.

Já jsem taky ráda, Lilly.

Proboha. Píše mi Džejpí.

Mio, jen jsem ti chtěl ještě jednou říct, jak mě to mrzí… všechno. I když „mrzí“ asi moc nevystihuje, co cítím.

Doufám, že jsi to myslela vážně, když jsi řekla, že můžeme být zase přátelé. Protože to pro mě moc znamená. A díky, že jsi mi poradila to se Stacey. Měla jsi pravdu – je bezvadná. S tou hrou si nemusíš dělat starosti. Dneska mi volali ze Seanovy společnosti, že je nějaký problém s opcí. Něco s právníky. Takže už ji asi nechce natočit. Ale neboj, to nevadí, už mám nápad na novou hru – o dramatikovi, který chodí s herečkou, jenže ta je – no, je to složitější. Kdybys měla čas, rád bych si o tom s tebou popovídal. Víš, jak moc jsem si vždycky cenil tvých edičních připomínek. Zavolej mi. Džejpí Vážně. S tím se nedalo dělat nic jiného, než se rozesmát. PROBOHA, kdy už ten kluk zmlkne? Dostanu tady normálně úpal. Jestli mi naskáčou pihy, tak tuhle pitomou školu zažaluju. Počkat… hele, pošuku, kam jsi to včera v noci zmizela? Vypadáš, jako bys měla SEX! A nesnaž se zapírat! Ježíš, náš pošuk měl SEX! HA HA HA! Nebyla to prima ZÁBAVA, pošuku????

Zasláno prostřednictvím bezdrátové sítě přístroje BlackBerry – 293 –

Neděle 7. května, 4 odpoledne,

restaurace Tavern, stůl dvanáct

Všichni pronášejí projevy a fotí a tvrdí, jak na tenhle den nikdy nezapomeneme.

Lana na něj nezapomene určitě. Protože paní Weinbergerová jí (na moje naléhání) sehnala opravdu nejúžasnější dárek k maturitě, jaký si Lana dokázala představit.

Weinbergerovi vystopovali Bublinu, Lanina poníka, kterého před několika lety prodali, a koupili jí ho zpátky. A když jsme přišli k restauraci na slavnostní hostinu, Bublina tady na ni čekal uvázaný na parkovišti.

Nevím, jestli jsem někdy v životě slyšela radostnější zavřeštění.

Nebo hlasitější.

A Kenneth na tenhle den taky nezapomene. Protože mu sem rodiče přinesli obálku z Kolumbijské univerzity, že ho přijali na odvolání.

Takže to vypadá, že se s Lilly nebudou muset rozdělit. Totiž, kromě bydlení na koleji. Asi. Takže u jejich stolu se taky pořád vřískalo a objímalo.

Nejdřív jsem se trochu bála jít ke stolu, kde seděli Moscovitzovi, i když Michael s mými rodiči vycházel tak bez problémů. Ale nevěděla jsem, co si o mě budou myslet doktor Moscovitz a doktorka Moscovitzová. Je pravda, že už jsem je viděla na recepci na Kolumbijské univerzitě, ale to mi připadalo už hrozně dávno a od té doby se toho tolik změnilo (jako třeba včera v noci a dneska ráno a tak)!

Ale to oni pochopitelně nevěděli. A Michael byl tak statečný, že se mnou jel k nám domů (nemluvě o tom, že se teď bavil i s tátou a Grandmere). Takže jsem mu to musela aspoň oplatit.

Ale nakonec to bylo fajn. Moscovitzovi – a zvlášť Nana – byli moc rádi, že mě vidí. Protože viděli, že jejich syn je se mnou šťastný.

Takže oni byli taky šťastní.

Trochu jsem se vyděsila, když k nám ke stolu přišel Džejpí se svými rodiči, aby nás pozdravili. Tomuhle se říká TRAPAS.

– 294 –

„No, princi Phillipe,“ pronesl smutně pan Reynolds-Abernathy a zapumpoval tátovi pravicí, „tak to vypadá, že naše děti spolu nakonec do Hollywoodu nepojedou.“

Jenže můj táta vůbec nevěděl, co se děje, protože do tohohle plánu (díkybohu) nebyl nikdy zasvěcený.

„Pardon?“ zeptal se totálně zmateně.

„Hollywood?“ zaječela zděšeně Grandmere.

„To nic,“ řekla jsem rychle. „To bylo předtím, než jsem se rozhodla jít na Sarah Lawrenceovou.“

Grandmere se nadechla tak mohutně, až byl div, že v restauraci ještě vůbec nějaký vzduch zbyl.

„Na Sarah Lawrenceovou?!“ vyhrkla v radostném úžasu.

„Na Sarah Lawrenceovou?“ opakoval táta. To byla jedna ze škol, které mi už asi od osmé třídy nejvíc doporučoval. Ale určitě ani ve snu netušil, že bych na jeho rady někdy dala.

Protože se ukázalo, že je to tak, jak říkal Michael: na Sarah Lawrenceové nevyžadují testy z matematiky. A je tam tradičně výborný program tvůrčího psaní. A je to kousek od New York City.

To pro případ, že bych si potřebovala občas zaskočit na Manhattan za Tlusťochem Louiem a Rockym.

Nebo očichat krk svého přítele.

„To sis vybrala bezvadně, Mio!“ ozvala se nadšeně mamka. Asi stejně nadšeně, jako když jsem přišla domů s Michaelem a ona si všimla, že už nemám na prstě Džejpího diamant.

Ale moje volba školy jí asi udělala ještě větší radost. „Díky,“

řekla jsem.

Ale nikdo z nich nebyl tak šťastný jako Grandmere. „Sarah Lawrenceová,“ mumlala si. „Tam jsem měla jít, kdybych se nevdala za Améliina dědečka. Musíme naplánovat, jak jí zařídíme pokoj na koleji. Myslím, že zdi by mohly být máslově žluté…“

„Mio,“ oslovil mě Michael, zatímco Grandmere básnila o máslovém nátěru stěn, „nechceš si zatancovat?“

„Rozhodně,“ souhlasila jsem. Byla jsem ráda, že mám výmluvu a můžu vypadnout od stolu.

A tak jsme skončili na parketu s mamkou a panem G. a s Rockym a rozjeli to na plné pecky. Vedle nás tančili Lilly s Kennethem něco – 295 –

jako rychlo-ploužák, který nejspíš sami vymysleli. A vedle Tiny a Borise, kteří se jenom drželi v náručí a hleděli si do očí, jak by se taky dalo čekat, protože Tina je Tina… a Boris je Boris, asi… a vedle taťky a slečny Martinezové.

„Ne,“ vyhrkla jsem, když jsem se na ně zadívala. „To ne.“

„Co je?“ otočil se Michael. „Co se děje?“

Asi jsem to měla čekat. Totiž, tancovali spolu už na večírku na jachtě, ale myslela jsem, že to byla jednorázová záležitost.

A právě v tu chvíli táta něco slečně Martinezové řekl, ona mu dala facku a odešla z parketu.

Nevím, jestli se někdo tvářil víc ohromeně než v tu chvíli táta…

Možná chvilku mamka, než se začala hurónsky smát.

„Tati!“ vykřikla jsem zděšeně. „Cos jí řekl?“

Táta stál na místě a třel si tvář, ale tvářil se spíš zvědavě než ublíženě.

„Nic,“ odpověděl. „Vůbec nic. Jen to, co normálně říkám krásným ženám, když s nimi tancuju. Byla to lichotka.“

„Tati!“ Copak se ten chlap nikdy nepoučí? „Tohle není modelka, co předvádí spodní prádlo. Je to středoškolská učitelka angličtiny.“

„Je úžasná,“ pronesl zasněně táta a díval se za ní.

„Panebože,“ zasténala jsem a zabořila si obličej do Michaelova krku. Jasně jsem viděla, k čemu se schyluje. Už zase! „Řekni mi, že se mi to jen zdá.“

„Nezdá,“ ujistil mě Michael. „Už za ní běží a volá na ni… Věděla jsi, že se jmenuje Karen?“

„Asi už bych na to měla být zvyklá,“ usoudila jsem a zhluboka se nadechla jeho vůně.

„Slečna Martinezová se snaží zastavit taxík… Tvůj otec už ji dohnal. Zastavil ji,“ hlásil Michael, který měl výhled před restauraci.

„Mluví spolu. Počkej… teď ho vzala za ruku… Hele, až se vezmou, budeš jí pořád říkat slečna Martinezová, jako to děláš u pana Gianiniho, nebo myslíš, že bys mohla přejít ke Karen?“

„Vážně, co to s tou naší rodinou je?“ zasténala jsem.

„Tohle je ve všech rodinách,“ uklidnil mě Michael. „Všichni jsme jen lidi. Hele, přestaň mě očichávat a zvedni na chvíli hlavu.“

Poslechla jsem ho. „Proč?“

– 296 –

„Protože chci udělat tohle,“ odpověděl. A políbil mě.

A když jsme se líbali, dovnitř svítilo odpolední slunce a zalévalo nás svým světlem a kolem nás tančily a smály se další dvojice, něco mi došlo. Něco důležitého:

Ta princeznovská záležitost, o které jsem si před čtyřmi roky myslela, že mi zničí život, nakonec zapůsobila přesně opačně.

Naučila mě spoustu věcí, a někdy i dost důležitých. Třeba jak si stát za svým a myslet vlastní hlavou. Jak dostat od života to, co chci. Jak si nikdy nesmím sedat vedle Grandmere, když se servírují krabi, protože to je její oblíbené jídlo, ale ona prostě nedokáže přestat mluvit, když jí, takže polovina soust skončí na tom chudákovi, co sedí vedle.

A naučila jsem se i něco víc.

Že jak člověk roste, ztrácí různé věci. Někdy i takové, které by ztrácet nemusel. Někdy je to nutné… jako třeba mléčné zuby musejí vypadat, aby udělaly místo trvalým.

Ale když člověk stárne, ztrácí i další věci, jako přátele – doufejme, že jenom ty špatné, kteří pro něj nebyli tak dobří, jak si původně myslel. S trochou štěstí mu vydrží ti opravdoví, kteří jsou pro něj vždycky po ruce, když je potřebuje… i když o tom třeba ani neví.

A takoví přátelé jsou vzácnější než všechny korunky světa.

Taky jsem se naučila, že jsou věci, které chcete ztratit… jako klobouk, co vyhodíte při slavnostním předávání vysvědčení do vzduchu. Kdo by si ho chtěl nechat? Střední škola je příšerná. Jestli někdo říká, že to jsou nejkrásnější léta v životě, tak lže. Kdo by chtěl, aby ho to nejkrásnější potkalo už na střední škole? Střední škola je něco, co za sebou všichni necháme moc rádi.

A pak jsou věci, o kterých si myslíte, že byste se bez nich rádi obešli… a potom jste rádi, že jste to neudělali.

Zářným příkladem je Grandmere. Čtyři roky mě přiváděla k šílenství (a nejen kvůli těm krabům). Čtyři roky hodin princeznování, popichování, nesmyslů. Přísahám, že během těch let jsem měla moc často chuť hodit ručník do ringu.

Ale nakonec jsem ráda, že jsem to neudělala. Protože Grandmere mě hodně naučila, a nejenom to, jak správně používat příbory.

– 297 –

Vlastně je jednou z těch – kromě mamky a táty, samozřejmě… a Lilly a mých kamarádů – kdo mi pomohli, abych tu princeznovskou záležitost dokázala ocenit. Což je další věc, které jsem se kdysi tak zoufale toužila zbavit…

A nakonec jsem ráda, že jsem to neudělala.

Totiž… být princezna je někdy na houby.

Ale teď už vím, že to můžu dělat tak, abych přitom pomáhala lidem, a možná nakonec udělala ze světa lepší místo k životu. Ne nijak velkolepě. Já určitě nikdy nevynaleznu robotickou paži, která zachraňuje lidské životy.

Ale moje knížky, jak řekl Michael, můžou pomáhat ukonejšit toho, kdo sedí v čekárně a čeká, jak dopadne operace jeho (spíš jejího) blízkého robotickou paží.

Jo a taky jsem přinesla demokracii zemi, která ji nikdy nepoznala.

Já vím, jsou to maličkosti. Ale člověk musí pokračovat krok za krokem.

A co je ten nejdůležitější důvod, proč jsem ráda, že jsem princezna, a že jí zůstanu napořád?

Kdybych jí nebyla, silně pochybuju, že bych si zasloužila tak úžasně šťastný konec.