Meg Cabot

Slepá vášeň

1

SVATEBNÍ PŘEKVAPENÍ ROKU

Milostné vzplanutí hlavních představitelů filmu Hindenburg nabralo nečekaný zvrat: herci Bruno di Blase a Greta Woolstonová si za velké pozornosti médií řekli ano…

Začalo to během natáčení Hindenburgu, největšího kasovního trháku loňského roku, který překonal všechny předchozí rekordy a získal sedm Oscarů, včetně ocenění za nejlepší film: románek, jemuž, na rozdíl od vztahu hlavních postav, které tyto dvě hvězdy ztělesňovaly na plátně, většina lidí prorokovala krátké trvání. Čerstvě zrozené hollywoodské hvězdy však své fanoušky mile překvapily, když svůj milostný vztah oficiálně stvrdily…

„Hej.“

Strážník Nick Calabrese zíral na titulní stranu newyorského Postu. Páni, Post! Ta šílenost se dostala až do Postu! A dokonce na titulku! „Hej, co kdybys mi trochu píchnul?“

Nick přejel očima ostatní noviny na stojanu před stánkem. Psaly o tom i Daily News, Newsday a dokonce i USA Today. Snad jediné noviny, na jejichž titulní stranu se tahle zpráva nedostala, byly New York Times, ale Nick by se vsadil, že i tam se někde skrývá. Nejspíš v příloze z metropole. Kristepane!

„Hej, Calabrese,“ rozčiloval se strážník Gerard „G“ West snažící se nasadit náramky místnímu feťákovi, který se nechtěl dát dobrovolně sbalit. „Budeš tam stát a číst si vtipy, nebo mi s tím grázlem pomůžeš?“

Nick vzal do ruky výtisk Postu a došel k parťákovi; ukazoval přitom na atraktivní pár na obálce a snažil se noviny držet tak, aby fotku viděl i vzpouzející se zadržený.

„Podívejte se na to,“ soptil. „Vidíte toho chlapa? Toho v tom kvádru? To je přítel mojí sestry. Vlastně byl.“

Feťák se zadíval na fotku, takže si ani nevšiml, že G chvilky jeho nepozornosti využil a zacvakl mu na zápěstí náramky.

„To určitě,“ ušklíbl se.

„Ne,“ bránil se Nick, „fakticky.“

Dokonce i G, který pevně svíral zadrženého za paži, se tvářil velmi skepticky.

„Jo,“ řekl ironicky. „A moje ségra chodí s Denzelem Washingtonem. Dej pokoj, Nicku. Chci si dát na stanici bramborovou placku. A po půl jedenáctý už budou vyprodaný.“

„Povídám ti,“ trval na svém Nick a držel noviny v natažené ruce před sebou, aby je viděl i trafikant, který se zvědavě vykláněl z okénka, „že to je přítel mojí sestry. Ještě před pár měsíci spolu žili, a ta krysa se jí teď ožení za zády. Věřili byste tomu?“

Trafikant odpověděl s tak silným bangladéšským přízvukem, že mu skoro nebylo rozumět: „Ne, pane, nevěřili.“

„Ona ten film napsala, víte?“ vysvětloval Nick majiteli trafiky. „Napsala to moje sestra. Ten, co je pak oba proslavil.“

„Vy si ze mě střílíte, pane,“ řekl trafikant zdvořile.

„Kdepak,“ odpověděl Nick. „Přísahám. Lou napsala tu, jak se tomu říká, tu postavu. Pro Barryho.“

„Kdo je Barry, pane?“ zajímal se trafikant.

„Tenhle chlápek.“ Nick ukázal na papír. „Bruno di Blase. Ale to není jeho pravý jméno. Je to umělecký jméno. Původně se jmenoval Barry. Barry Kimmel. Vyrostl kousek od nás. Nutil jsem ho žrát brouky.“ Všiml si káravého pohledu svého kolegy, pokrčil rameny a dodal: „To víte, kluci.“

G, který ještě pořád držel feťáka za flígr, zabručel: „A jo, Barry. Já zapomněl. Chudák Lou. Jestli se nepřestaneš kroutit, tak si mě –“

Feťák však nemohl ovládnout vzrušení: „Hele, to je vážně pravda?“ zeptal se Nicka. „Vaše sestra fakt šoustala s tím chlápkem z Hindenburgu?“

„Tak bacha,“ okřikl ho Nick. „Moje sestra nikdy s nikým nešoustala, jasný?

„No,“ ozval se G, „už s ním stejně nechodí. Když už je ženatej s tou –“

„Ty si taky dávej bacha.“ Nick vrhl na kolegu vzteklý pohled přes mrňavou hlavu zadrženého a přitom lovil v kapse drobné pro trafikanta za výtisk Postu, který už držel pod paží.

„Ale kdepak, pane,“ ohradil se trafikant. „To je na účet podniku. Za to, že bdíte nad pořádkem v ulicích a chráníte bezúhonné občany.“

Nick si spokojeně strčil drobné do kapsy. „No tak díky,“ řekl.

„A prosím vás, vyřiďte sestře,“ volal za ním trafikant, „že se mi ten její Hindenburg moc líbil! A mojí ženě taky. Byl to skutečně dojemný triumf lidského ducha.“

„Jasně,“ houkl Nick, který už se vracel k hlídkovému vozu. „Ježíši, pořád tomu nemůžu uvěřit. Tak Barry ji nechal! Chudák holka!“

HVĚZDNÁ SVATBA

Konala se v nově vybudovaném sále Hindenburg – v prostoru zařízeném rekvizitami, které si ve stejnojmenném filmu zahrály – v Trumpově kasinu v Las Vegas. Hvězdy filmu Hindenburg Bruno di Blase a Greta Woolstonová si řekly své ano jen pár dní po médií hojně propíraném rozchodu slečny Woolstonové s jejím dlouholetým přítelem, hvězdou akčních filmů Jackem Townsendem.

Zdá se, že Townsend, jehož proslavila role náladového doktora Paula Rourkeho v televizním seriálu z lékařského prostředí Pohotovost, který jsme čtyři roky mohli sledovat na obrazovkách, a později zazářil v roli detektiva Petea Logana ve velmi populární sérii Lovec policajtů, nese rozchod s bývalou partnerkou dost těžce.

„Panebože!“ Eleanor Townsendová se podívala na noviny úhledně složené na stříbrném podnosu. „Co to má být, Richardsi?“

Komorník polkl nasucho. „Když jsem ráno věnčil Alessandra, dovolil jsem si koupit Post, madam. Jak vidíte, na první straně je článek, který by vás mohl zajímat.“

Eleanor vrhla na komorníka, který jí věrně sloužil už třicet let, láskyplný, ale lehce káravý pohled, natáhla se přes yorkšírka usazeného na jejím klíně, vzala noviny z podnosu, nasadila si brýle a přečetla si titulní stranu.

„Ach,“ vydechla, když dočetla článek pod velkou barevnou fotografií. „Ano. Velmi nešťastné. ‚Podle zdrojů z anchorageského hotelu Four Seasons, kde je Townsend během natáčení seriálu Lovec policajtů ubytovaný, byl z hercova apartmá krátce po večerních zprávách, kde svatbu oznámili, slyšet zvuk rozbíjeného skla,‘“ četla nahlas. „‚Když dorazila hotelová bezpečnostní služba, našla rozbité francouzské okno, stěny na několika místech proražené pěstí a pohovku v plamenech. Dobré nebe!“

„Nepíší tam,“ podotkl Richards, „jestli pana Jacka zadrželi, nebo ne.“

„Ne.“ Eleanor přelétla očima celý článek. „Ne, zdá se, že ne. Proražené stěny, to zrovna! Zapálená pohovka! Jack by nikdy neudělal něco tak dětinského. A kromě toho mu na té Woolstonové nemohlo tolik záležet. Byla tak příšerně… fádní. Ačkoli, u lidí s britským přízvukem se to někdy těžko pozná.“

„Možná,“ osmělil se Richards, když vzal stříbrnou konvici a dolil Eleanor kávu do porcelánového šálku, „nešlo ani tolik o to, že se vdala tak brzy po jejich rozchodu, jako spíš za koho.“

„Ano,“ souhlasila Eleanor a přimhouřenýma očima si prohlédla fotografii na titulní straně novin. „Jistě. Bruno di Blase. Ten hrál hlavní roli v tom filmu, o kterém se loni tolik mluvilo? V tom o… jak se to proboha jmenuje? Ach, ano. O té vzducholodi?“

„Je to tak, madam,“ přikyvoval Richards. „Hindenburg. Dojemný triumf lidského ducha, jak jsem slyšel.“

Eleanor povytáhla dokonale upravené obočí. „Bože! Di Blase. Zajímalo by mě, jestli pochází z toskánské větve di Blasů. Vzpomínáte, z té rozkošné rodiny, se kterou jsem se seznámila loni na jaře ve Florencii.“

„Domnívám se, madam,“ prohlásil Richards poté, co polkl naprázdno, „že di Blase je umělecký pseudonym.“

Eleanor odložila noviny a otřásla se. „Oh, Richardsi!“ vykřikla. „Jak příšerné! Jak mohla nějaká žena opustit Jacka kvůli muži s pseudonymem –“

„Vždycky jsem měl jisté podezření,“ pokračoval Richards klidně, „že by jméno slečny Woolstonové mohlo být také… no, jaksi maličko vylepšené.“

Eleanor si sundala brýle z nosu a zděšeně se na něj zadívala. „Ne! Ačkoli asi máte pravdu. Nejspíš má nějaké otřesné jméno. Doris Mudgeová nebo Vivian Slothová nebo něco podobného.“

„Allegra,“ přisadil si Richards, „Moochová.“

Eleanor se otřásla. „Dost. Allegra ne. Rozhodně ne před snídaní.‘1

„Omlouvám se, madam. Pokusíme se s panem Jackem spojit a zjistit, zda mu můžeme být nějak nápomocní?“

Eleanor se podívala na elegantní zlaté hodinky. „Ne, není důvod. Touhle dobou většinou není k dosažení, zvlášť na natáčení. A po něčem takovém se jistě k telefonu ani nepřiblíží. Oh, Richardsi,“ vzdychla. „Obávám se, že si na vnoučata ještě hezky dlouho počkám, co myslíte?“

ZESMĚŠNĚNÉ CELEBRITY

Ačkoli sám Jack Townsend dosud veřejně nekomentoval náhlý sňatek své bývalé přítelkyně Grety Woolstonové s Brunem di

Blasem, s nímž si zahrála v Hindenburgu, zdá se, že tato svatba vyvolala šok mezi jejich přáteli, příbuznými i fanoušky. Ani držitelka Oscara za scénář k Hindenburgu Lou Calabreseová, dlouholetá přítelkyně novomanžela, se dosud k této věci veřejně nevyjádřila…

„A pište si, že se ani nevyjádří,“ štěkla Beverly Tennantová a zuřivě mrskla novinami směrem k odpadkovému koši. „Chloe!“ zakřičela. „Chloe!“

Do kanceláře vpadla zadýchaná mladá žena, která očividně právě dorazila – dosud měla na sobě nerozepnutý kabát a klapky na uších a v každé ruce držela hrnek s kouřící kávou.

„Oh,“ zarazila se Beverly, když si všimla kouřících hrnků. „Pro mě?“

Chloe přikývla a snažila se popadnout dech. „Cestou… sem… jsem… viděla,“ vyrážela ze sebe, „ty titulky. Tak jsem si říkala… že budete potřebovat… dvojitý. Pěna z netučnýho mlíka.“

„Ty jsi poklad,“ řekla Beverly. Pěstěnými nehty poklepala na desku stolu. „Postav to sem. A nepřepojuj mi teď žádné hovory. Pokusím se Lou sehnat.“

„Oh.“ Chloe chvatně položila hrnek tam, kam jí šéfka ukázala. „Mohla byste ji ode mě pozdravovat? A vyřiďte jí, že mě to moc mrzí. A jestli ji to trochu utěší, řekněte jí, že nikdo z nás – myslím tady v agentuře – si nemyslí, že je Bruno di Blase tak skvělý, jak všichni vykládají… nezastupujeme ho, že ne?“

Beverly s prstem nad tlačítkem rychlého vytáčení umlčela asistentku pohledem.

„Nezastupujeme,“ řekla. „A tvůj vzkaz vyřídím. Jistě jí to hodně pomůže.“

Chloe zahanbeně vyběhla z kanceláře a opatrně za sebou zavřela dveře.

Sotva byla pryč, Beverly se vyzula z lodiček značky Manolo Blah-nik, opřela se, hodila nohy na stůl, sundala víčko z cappuccina a vytočila losangeleské číslo své klientky.

„Buď tam,“ mumlala si po prvním zazvonění. „Buď tam, buď tam, buď tam…“

Ozval se Louin záznamník. „Ahoj, momentálně nejsme doma, ale po zaznění signálu nám můžete nechat vzkaz. Ozveme se vám co nejdřív –“

Když Beverly uslyšela slovo „nám“, škubla sebou. Přesto nasadila starostlivý tón a sladce spustila do telefonu: „Lou, drahoušku, tady je Bev. Jestli jsi tam, zvedni to. Já vím, že je u vás“ – podívala se na hodinky vykládané diamanty a rychle si spočítala čas – „šest hodin ráno, ale prokrista, jak to můžeš snést? I když… poslouchej mě, tohle je to nejlepší, co tě mohlo potkat. Věř mi, taky jsem to zažila a vím, co říkám. Ten chlap je neřád. A ještě něco horšího! Je to neřád, co se přiživuje na dalších neřádech!“

Beverly tento popis uspokojil a pokračovala dál. „A ona je nějaká anglická ubožačka. Výborně se k sobě hodí. A kde vůbec jsi? Neříkej mi, že už ti to západní pobřeží vlezlo na mozek a začala jsi po ránu běhat, chodit na jógu nebo na něco ještě horšího!“

Beverly sundala nohy ze stolu a napřímila se na otáčecí židli, jako by na ni přišla náhlá inspirace. „Bože, už vím! Dneska jsi měla jet na exteriéry! Přesvědčit Tima Lorda, aby nevyhazoval do povětří ten kopec a nepoštval si proti sobě ty zběsilé aktivisty. Bože, jsem to ale husa. Já ti blábolím do záznamníku a ty jsi… jéžiš, někde v aljašské divočině! Promiň. Zatracená Aljaška! Otřesu se, sotva na to –“

Beverly se otřásla. „Ale ne, počkej, to je dobře. To je dobře, že jsi na Aljašce, Lou. Na Aljašce přijdeš na jiné myšlenky… no, vlastně asi těžko, protože tam bude Jack Townsend, co? Vím, co si o něm myslíš. Bože. No nic, zlato, zavolej mi. A až se vrátíš, musíme na oběd!“

Beverly zavěsila. Mrzutě se zadívala na cappuccino. „Bože můj,“ vzdychla. „Chuděrka Lou. Teď si určitě vyčítá, že ten scénář napsala.“

2

„Ach, prokrista!“ Lou Calabreseové klesla hlava na ulepený stolek v letištní hale. „Proč jsem tu pitomost psala?“

Vičky Lordova, která seděla proti ní, přítelkyni sledovala s ustaraným výrazem na pečlivě nalíčené tváři. „Lou, drahoušku, mácháš si vlasy v kečupu.“

„A co je mi po tom?“ Kečup nekečup, deska stolu Lou zchladila čelo. „Proč jsem mu radši nekoupila porche?“

„Drahoušku, zvedni tu hlavu. Nevíš, co kdo na tom stole dělal.“

„Stejně by se sebral a zmizel,“ pokračovala Lou zničeně a hlavu nechala tam, kam jí klesla. „Ale nemusela by to vědět celá západní polokoule. Nebylo by to na CNN!“

„No tak, Lou,“ chlácholila ji Vičky. Otevřela kabelku značky Prada, kterou celou dobu držela na klíně, aby se jí na stole neumazala. „Není pravda, že o Gretě a Barrym ví celá západní polokoule. Například poustevníci v Montaně – jak mají ty bomby, víš – o tom určitě neslyšeli.“

„Prokristapána,“ zakvílela Lou, „proč jsem radši nenapsala romantickou komedii? Na natáčení romantické komedie by se určitě dohromady nedali. To by bylo moc kýčovité. Jejich PR agenti by to nikdy nedovolili.“

„No tak, drahoušku,“ znovu špitla Vičky, zatímco se přehrabovala obsahem kabelky. „Nemůžeš všechno svádět jen na Hindenburg. Pokud si dobře vzpomínám, měli jste s Barrym problémy už dávno před Hindenburgem.“

Lou, aniž zvedla hlavu ze stolu, na kamarádku zamžourala. Okny letištní haly pronikalo ranní slunce a na Vičky utkvěl paprsek, v jehož růžovém světle vypadala andělsky.

Jenomže Vičky Lordova vždycky vypadala andělsky. Přece by pět let nebyla tváří pleťového tonika Noxema jen díky dokonalé pleti. Kdepak. Vičky zářila, a zevnitř. A Lou, která trávila příliš mnoho času u obrazovky počítače, věděla, že ona takhle nikdy zářit nebude, zevnitř ani zvenčí.

„Jasně,“ řekla. „Jasně že jsme měli problémy. Byli jsme spolu, jak dlouho, deset let? Deset let a ten šmejd se nechtěl vázat. Tomu teda říkám problém.“

Lou netušila, proč má potřebu té andělské bytosti usazené proti ní něco vysvětlovat. Vičky to nikdy nemohla pochopit; tahle modelka, herečka a momentálně nejobletovanější dívka Hollywoodu vždycky dostala, co chtěla.

No, vlastně to nebyla tak docela pravda. Jedno Vičky chtěla a nedostala: muže, do kterého byla bláznivě zamilovaná a který ji opustil, sotva – stejně jako kdysi Lou – vypustila z úst to nešťastné slovo na S. Pravda, stalo se to před mnoha lety a Vičky už byla šťastně vdaná – za muže, který ji zbožňoval tak bezmezné, že se jejich manželství považovalo za jedno z nejšťastnějších v Hollywoodu. Ale možná – jen možná – ještě tušila, co Lou prožívá.

„Barry mi řekl, že si mě nemůže vzít, protože nechce, abych skončila s nezaměstnaným hercem na krku,“ lamentovala Lou. „Tak jsem napsala něco, co mu mělo zajistit práci.“

Vičky v kabelce našla, co hledala – pudřenku Christian Dior, a otevřela ji, aby si v zrcátku mohla zkontrolovat rty, čerstvě vylepšené kolagenem.

„Drahoušku,“ řekla s pohledem upřeným do zrcátka. „Nejenže jsi napsala něco, co mu zajistilo práci, ty jsi napsala scénář, který během pěti minut udělal z Nýmanda pana Osmimístné číslo. A čím se ti odvděčil?“ Vičky odlepila oči od zrcátka a upřela na přítelkyni veškerou sílu svého azurově modrého pohledu. „Tím, že ti utekl s tou vypočítavou mrchou. Já jen nechápu, proč tě zrovna tohle tak sebralo. Odstěhoval se přece už dávno předtím, ne? Jak je to dlouho?“

„Pár týdnů,“ odpověděla Lou pohřebním hlasem. „Ale neřekl, že se zamiloval do někoho jiného. Tvrdil, že se nechce vázat.“

„A přitom – jak je vidět – myslel, že se nechce vázat s tebou. Drahoušku, to znám. Tenhle otřepaný trik na mě vybalil i Jack, vzpomínáš? Až na to, že on tu pravou ještě nenašel. Možná proto, že pro něj žádná není dost dobrá.“ Vičky zavrtěla hlavou a náhodou přitom v zrcátku zachytila odraz stánku s kávou v terminálu. „Věřila bys tomu, že tady nemají espreso? No, Anchorage sice není L. A., ale jsme snad pořád v Americe, ne?“

„Bože!“ zakvílela Lou. Zvedla hlavu ze stolu, ale čelo dál držela v dlaních. „Když si vzpomenu, co všechno jsem pro něj udělala! To, že jsem napsala tu pitomost, byla nejhorší chyba mého života!“

Vičky, očividně spokojená s tužkou na rty, zavřela pudřenku a zasunula ji zpátky do kabelky. „Nejhorší chyba byla, že sis s Barrym něco začala,“ prohlásila. „Scénář k Hindenburgu byl geniální. Panebože, Lou, uvědomuješ si vůbec, že je z toho americká klasika?“

„Klasická volovina,“ odsekla Lou hořce.

„Nemělo to hloubku, to je pravda. Ale akční pasáže byly fantastické. A milostné scény mezi Barrym a Gret…“ Lou si všimla, jak sebou Vičky škubla, když jí došlo, kam ve svém zahloubání dospěla; pak se zakousla do horního rtu – přičemž si porušila konturovou linku –, zatvářila se provinile a řekla: „Ježíši, promiň, zlato.“

„Ne.“ Lou se ztěžka opřela na tvrdé plastové židli. „Ne, to nic. Já to snesu. Dobře víš, že to pro mě nebylo nic nového. Samozřejmě jsem měla podezření. Na rozdíl od některých lidí.“

Vičky povytáhla obočí. Jestli myslíš Jacka,“ řekla, „ten to věděl.“

Lou se hořce zasmála. „Ale jdi, Vičky. Nevěděl. Vůbec nic netušil.“

„O Gretě a Barrym?“ Vičky vrtěla hlavou, až jí nadskakoval drdol. „Říkám ti, že to věděl. Není tak hloupý, jak si myslíš.“

„Přece tě nechal, ne?“ připomněla jí Lou. „Jestli to nebyla ta největší hloupost, co kdy kdo udělal, tak už nevím.“

„Jsi milá,“ řekla Vičky už zase s andělským úsměvem. „Ale drahoušku, přísahám ti, že ten hotelový pokoj nezdemoloval kvůli Gretě. Aby se takhle rozzuřil, musel by, no, musel by ji milovat“

„A to je biologicky vyloučeno,“ zamumlala Lou, „u člověka, který nemá srdce.“

Což Vičky, jedna z mnoha hvězdiček, které Jack odvrhl, přece musela potvrdit. Jediný muž v Hollywoodu, který měl víc milostných avantýr než Jack Townsend, byl Tim Lord, režisér jak Hindenburgu, tak této poslední epizody Lovce policajtů…

Jack si ovšem své milenky nebral a pak je nevláčel po nekonečných rozvodových soudech, což Tim Lord prováděl s oblibou a často. Vičky byla Timova třetí manželka. Tim Lord měl nešťastný – v Hollywoodu ne neobvyklý – sklon brát si své hlavní hrdinky, a třebaže Vickyina role v Hindenburgu – hrála manželku kapitána zničené vzducholodi – byla malá, podařilo se jí okouzlit jak diváky, tak režiséra filmu.

Vičky by ovšem jistě nepřipustila, že vyměnit Jacka za Tima bylo jako z bláta do louže. Nového manžela zbožňovala a Tim ji velmi miloval, zatímco Jack…

Zkrátka, až jednou Jack Townsend nebude zamilovaný výhradně do Jacka Townsenda, Lou si klidně půjde zaplavat do bazénu v hotelu Beverly Hills jen v tangách.

„Oh, podívej,“ rozzářila se Vičky. „Tady jde nějaký ušmudlaný chlap. Možná nám řekne, co je s naším letadlem.“

Z onoho ušmudlaného džentlmena, statného muže ve vlněné čepici a kostkované bundě, se skutečně vyklubal člen jejich posádky. Ba dokonce pilot. „Cekáme jenom na pana Townsenda,“ informoval je ochotně, „a pak hned poletíme.“

Lou nevěřila vlastním uším.

„Na Jacka Townsenda?“ zopakovala chraplavým hlasem a vytřeštila oči. „Říkal jste, že čekáme na Jacka Townsenda}“

Pilot odtrhl oči od okouzlující Vičky jen s krajní nevolí.

„Správně, madam,“ odpověděl a neochotně – jelikož jej, jako všechny muže, éterická krása Vičky Lordové přitahovala jako plamen můru – se loudal pryč.

„Proboha,“ hlesla Lou a sevřela desku stolu, až jí zbělely kotníky. Podívala se na Vičky, ale ta právě vytahovala mobilní telefon. Lou se váhavě zeptala: „Ty jsi… slyšela jsi, co říkal, Vičky?“

„Co říkal?“ Vičky se tvářila znechuceně. „Spíš co měl na sobě.“ Viděla jsi někdy na někom tolik kostek? Teda kromě komparsu ve Statečném srdci!“

Lou na kamarádku nevěřícně zírala… Nemohla pochopit, že ačkoli Vičky právě vyslechla, že muž, který jí zlomil srdce, je na cestě sem, na letiště, stará se o to, co tu lidi mají na sobě.

Ale to byla celá Vičky. Proto s ní Lou vydržela tak dlouho kamarádit… Pravda, Vičky byla občas neuvěřitelně povrchní, nedokázala projít kolem obchodu se značkovými botami, aniž se zastavila něco koupit. Ale stejnou slabost měla pro ty, kdo jsou na dně, a nemohla projít kolem bezdomovce, aby mu do ruky nestrčila stodolarovku.

„Poletí s tebou Jack, Vičky,“ zopakovala Lou, protože si nebyla jistá, jestli to Vičky pochopila. ‚Jack Townsend!“

„No vida,“ odpověděla Vičky jak duchem nepřítomná. „Takže další zkažený den. Asi zmeškal předchozí let kvůli tomu virválu v hotelu. Proč ten telefon nefunguje? Je to tu snad zakletý, nebo co? Nejdřív nemají espreso a pak tohle.“

„Vičky,“ sykla Lou. Musela syčet, protože měla pocit, jako by jí něco pevně svíralo krk. Něco… nebo někdo. Lou zalétly myšlenky k Muži bez stínu, s Kevinem Baconem v hlavní roli; kus filmu zkoukla večer v hotelu. Vědec se stane neviditelným a začne terorizovat své kolegy…

Vičky s mobilním telefonem u ucha hudrovala. „Nechápu, co se tu děje. Proč tu nemám signál? Kde to sakra jsme? Někde na Sibiři?“

„Vičky.“ Lou zvýšila hlas, hlas plný úžasu – a obdivu. „Jak můžeš být tak klidná? Ten člověk pošlapal tvé nejhlubší city a ty s ním chceš nasednout do letadla, jako by se nechumelilo. Já bych ho za to, co ti provedl, nejradši zabila. Jak to děláš? Ven s tím! To mi musíš říct.“

Vičky nervózně zaklapla mobil a vrátila ho do kabelky. „Říká se tomu hraní“ odpověděla. „Troufám si tvrdit, že roli ex-přítelkyně Jacka Townsenda hraju tak skvěle, že bych si zasloužila Oscara,“ prohlásila, podívala se na tenké zlaté hodinky a zamračila se. Ale i když Vičky zkrabatila obličej, pořád vypadala skvěle. „Jestli se chci objednat na tu lymfatickou masáž, musím se tam dovolat teď hned. Jdu najít budku.“ S těmi slovy Vičky vstala a odešla.

„Vičky!“ Lou naštěstí nesnídala. Tušila, že kdyby v sobě něco měla, teď by jí to lezlo krkem ven. „Asi se mi začíná dělat zle.“

„Ale prosím tě,“ odbyla ji Vičky. „Najdi toalety a umyj si z hlavy to svinstvo. Přece se nechceš s Timem dohadovat o ekologických problémech s kečupem ve vlasech.“

Vičky se otočila na jehlových podpatcích a odkráčela. Lou dál pevně svírala stolek, celá bledá a zadýchaná.

„Dobře,“ řekla si. Kromě ženy za pultem stánku s kávou byla naštěstí v malém omšelém soukromém terminálu sama, takže se nemusela bát, že ji někdo uslyší. „Já to zvládnu. Můžu letět v jednom letadle s Jackem Townsendem. Když to zvládne Vičky, tak já taky. Prostě s ním nebudu mluvit. To je celé. Mezi námi se přece kvůli tomu, že můj bývalý utekl s jeho bývalou, nic nezmění. Pokud to šlo, nikdy jsem s ním nemluvila ani dřív. Tak proč bych s tím teď začínala?“

Takto posílená Lou vstala a s kabelkou – a daleko těžší taškou s notebookem – přes rameno našla dveře označené ZENY. Toalety nebyly tak strašné, jak čekala. Osvětlení nad umývadlem bylo velkorysé – vlastně zářilo až moc. Krásně se v něm vyjímaly temné kruhy pod jejíma očima.

Problém s kečupem v nepoddajných rudohnědých kudrnách vyřešila vlhčenými ubrousky. Purpurové kruhy pod očima už byly tvrdší oříšek. Lou vylovila z kabelky make-up, který zázračně pomohl. Škoda, říkala si, že něco podobného nemůže udělat se svým životem. Expřítel, který způsobí, že vám klesne sebevědomí? Stačí nanést vrstvičku a voilá! Je pryč. Jako by nikdy neexistoval.

Make-up pro citové jizvy. Lou se na sebe do zrcadla usmála. To je dobré. Mohla by to dát do nějakého románu.

Přestala se smát. Rtěnka. Rozhodně potřebovala rtěnku.

Našla ji na dně kabelky a nalíčila si rty. Ještě lepší. Začínala vypadat jako člověk. Kdyby teď vyšla ven a narazila na Barryho, nejspíš by ani nepoznal, že z ní udělal hromádku nervů. Díky těm hodinám na rotopedu, kdy se snažila Barryho vypotit z těla, teď měla pevné svaly. A jak shodila pár kilo, když se Barry odstěhoval – jelikož nejedla nic než oříškové tyčinky, jediné, co v tomhle strašném období svého života byla schopná pozřít –, vypadala skoro stejně étericky jako paní Lordova.

Skoro. Ale ne úplně. Lou totiž měla v dříve důvěřivých hnědých očích stín únavy – podobný jako zlatí retrívři –, takže bylo jasné, že se pohybuje spíš v pozemských než v nebeských sférách.

A teď, zhodnotila Lou, její oči vypadaly jako oči retrívra, který sežral nemrznoucí směs.

Barry, pomyslela si a unavené hnědé oči se v zrcadle zlostně zaleskly: to všechno je tvoje vina, Barry.

Ale nebyla. Lou moc dobře věděla, že jestli někdo nese vinu za to, co se stalo, je to ona. Nikdy se neměla do Barryho Kimmela zamilovat.

Zaprvé, samozřejmě, Barry byl herec. A jestli Lou za ta léta v LA. něco pochopila, pak to, že hercům není co věřit. Nesmí jim důvěřovat a rozhodně se do žádného nesmí zamilovat.

Jak to ovšem měla vědět tenkrát na střední škole na Long Islandu? Vyrůstali spolu sice v jedné ulici, ale Barry si malé Calabreseové všiml až v posledním ročníku, kdy konečně vyrostla z dětské baculatosti, nabarvila si měděné kudrny na mahagon a všechny přesvědčila, aby jí přestali říkat Mrkev. Tehdy ji Barry Kimmel zničehonic pozval na rande. Barry Kimmel, největší krasavec z dramatického kroužku střední školy Bay Haven.

Ano, byl krásný. A nějaký čas – celkem dlouhý – to úplně stačilo. Ale dokonce i Lou, zamilovaná až po uši, se s ním brzy začala cítit nesvá. Barry byl nádherný. To mu nikdo nemohl upřít.

Ale vtipný? Měl Barry alespoň špetku smyslu pro humor? Ani co by se za nehet vešlo. Je pravda, že ne v každé rodině se tak nadšeně vykládaly přisprostlé vtipy jako u Calabreseových, ale Barrymu připadaly obzvlášť odporné. Na druhou stranu, vzhledem k tomu, že terčem všech vtípků jejích bratrů byl Barry, mohla se Lou divit, že se jimi nebavil?

A jeho nálady? Když se mu zdálo, že nemá dostatečnou pozornost, jakou si zasloužil – od svého učitele dramatické výchovy či ostatních herců –, Barry se neskutečně rád urážel. Neustále.

No, Barry byl přece umělec. Nikdo, natož pak Lou, nechápe, jaká muka herec prožívá s každou novou rolí, kdy se snaží proniknout k jádru své postavy a ke každé větě najít tu správnou intonaci. Jak si Lou, obyčejná spisovatelka, mohla dovolit srovnávat tyto dvě formy kreativního vyjadřování – psaní a hraní –, to Barry prostě nechápal. Psaní, jak každý ví, je obyčejné řemeslo. Zato hraní je umění.

Nejsmutnější na tom bylo, že mu to dost dlouho baštila.

Ale sakra, když on byl tak krásný… dokonale odpovídal vysněným pubertálním představám o ideálním klukovi. Barry byl její Nevarre (Rutger Hauer, Jestřábí žena), její Lloyd Dobbler (John Cusack, Řekni cokoli), její Hawkeye (Daniel Day, Poslední Mohykán).

Byl její všechno.

A to, že chtěl ji, oplácanou Mrkev Calabreseovou… to byl pro dívku, kterou vždycky víc zajímaly filmy než móda nebo make-up, splněný sen. Barry Kimmel si vybral ji, Lou Calabreseovou, ne Candy Sparksovou, kapitánku roztleskávaček a hvězdu všech muzikálů, které dávali v Bay Haven Central, ani Amber Castiglioneovou, královnu krásy a majitelku profesionálního portfolia pro modelingové agentury. To, že Barryho sbalila Lou, byl bravurní kousek a neslýchané vítězství všech oplácaných intelektuálek.

Až donedávna. Teď, o deset let později, se ukázalo, že přece jenom zvítězily Candy a Amber. Koho jiného Greta Woolstonová ztělesňuje? Je to jen britská verze Candy, evropská Amber. Barry, který byl celá léta oddaný Lou, najednou zjistil, že to tak být nemusí. Že může mít každou Candy, na kterou si vzpomene…

… teď, když má dost peněz, aby si to mohl dovolit. A to díky Lou, která mu bláhově poskytla možnost vydělávat balíky, které přitahují ženy jako je Candy… a Greta Woolstonová.

„Stal se z tebe cynik,“ řekl Barry Lou, když se od ní stěhoval. „Všechno kritizuješ.“ Lou bylo jasné, že k tomuto závěru dospěl proto, že se mu celá zdrcená nevrhla k nohám a neškemrala, aby ji neopouštěl, ale slušně mu držela dveře, aby kolem ní mohl projít s krabicí plnou svých cédéček.

„Mám dojem, že ta dívka, se kterou jsem se odstěhoval do Kalifornie, ta, co byla plná snů a nadějí,“ řekl tehdy Barry, „už je pryč.“

„Protože dospěla, Barry,“ odpověděla Lou. „Díky tobě.“

Ještě si dobře vzpomínala, jak ji tahle slova bolela – byla to pravda? Proto se Barry zamiloval do Grety? Pro její do očí bijící zranitelnost, proto, že vyvolávala dojem, že je naprosto neschopná se o sebe postarat, pro její téměř hmatatelnou potřebu mít někoho, kdo na ni bude dohlížet, pocit, o němž Lou věděla, že ho nikdy v žádném muži nevzbudí?

Lou odtrhla pohled od svého odrazu.

„Přestaň,“ zašeptala. „Nech už toho. Dej se do kupy. Už nejsi Mrkev Calabreseová. Nejsi. Jsi Lou Calabreseová.“ Narovnala se v ramenou a zadívala se do svých nervózních, unavených očí. „Teď jsi oceňovaná scenáristka a brzy i uznávaná spisovatelka…“

Pokud ovšem někdy dokončí ten román, jehož první kapitolu začala psát před pár dny, román o ženě, kterou zradila její první láska a která se znovu našla díky lásce hodného muže… naprosté sci-fi, jelikož Lou už dobře věděla, že kromě jejího otce a bratrů na světě žádní hodní muži nejsou.

‚Až bude Greta Woolstonová škemrat o každý štěk, protože jí implantáty poklesnou až ke kolenům,“ řekla Lou svému odrazu v zrcadle na toaletě, „ty budeš pořád psát. Tvá největší přednost není ze silikonu. A zatím si zapiš za uši tohle: už žádného herce. A teď hlavu vzhůru!“

Povzbudivé řečičky nepomohly. Lou chvíli zkoušela udržet úsměv, který si nasadila na rty čerstvě natřené leskem, ale pak to vzdala. Nemohla se smát. Ale brečet taky ne. Možná měl Barry pravdu. Stal se z ní cynik.

Jo, a možná že Jack Townsend nechtěl’její nejlepší kamarádce zlomit srdce.

Lou se znechuceně odvrátila a rozrazila dveře do terminálu…

A tam narazila na Jacka Townsenda, který se opíral o pultík u stánku s kávou a v džínách a hnědé kožené bundě vypadal neuvěřitelně uvolněně – a dobře.

„Oh, tady je!“ Vičky, která se vrátila z telefonní budky, měla ve tváři mírně zběsilý výraz. Ovšem na Vičky i zběsilý výraz vypadal fantasticky. „Podívej, co se tu vylouplo, Lou! Ale, vidím, že už sis toho taky všimla.

Jack Townsend zvedl oči od šálku s kávou, který taktak že mu nevypadl z ruky, když Lou prudce vyrazila z toalety.

A v momentě, kdy se jeho pronikavé modré oči střetly s jejíma, Lou cítila, jak jí obličej zalévá temný nach. Už dávno si přestala barvit vlasy na tmavší odstín, než byla její přirozená rudohnědá, protože od té doby, co přišla na vysokou, všichni jako by zapomněli, že bývala Mrkev Calabreseová.

Přesto občas zažívala chvíle, kdy toužila být cokoli, jen ne zrzka, a tahle byla jednou z nich. Červenala se často a snadno… tak snadno, že někdy stačilo na červenání jen pomyslet, a hned začínala rudnout. Slova omlouvám se, která už měla na jazyku za to, že do něho vrazila, zůstala nevyslovená. Veškerá schopnost utvořit sebejednodušší větu ji opustila s horkem, které jí zalilo tvář. Lou Calabreseová byla v jednom ohni.

Ale při setkání s Jackem Townsendem, přesvědčovala sama sebe Lou, by zrudla každá žena, nejen zrzka, jejíž expřítel utekl s jeho expřítelkyní. To proto, že to byl metr devadesát vysoký svalovec v neodolatelném dlouhonohém balení. Navíc měl husté tmavé vlasy, místy už prošedivělé, a nos, jak slyšela, už neměl přímo orlí jen kvůli dávné rvačce na internátní škole. Jack pocházel z rodiny manhattanských Townsendů, majitelů firmy Townsend Securities, takže vyrůstal v luxusu, ale k tomu, aby lámal dívčí srdce jako Barry, měl velmi daleko. Barry – alias Bruno di Blase – byl roztomilý chlapec, to se mu muselo nechat. Jacka Townsenda by nikdo nemohl považovat za roztomilého… natož za chlapce.

Ale hezký byl. A víc než to. Jack Townsend, s pronikavě modrýma očima a výraznou čelistí s tmavým strništěm, byl podle názoru mnoha filmových fanoušků božím požehnáním pro každou heterosexuální ženu. A ještě ke všemu se zdálo, že si toho není vědom: obleky od Armaniho a kožené kalhoty, v nichž si liboval Barry, nebo hollywoodské večírky a kluby, kde se Barry s oblibou ukazoval v naději (ačkoli to popíral), že ho vyfotí nějaký paparazzi, to vše nebylo nic pro Jacka Townsenda. Když Jack Townsend nepracoval, stáhl se do soukromí třicetihektarového ranče v Salinas a téměř nikdy se neukazoval na veřejnosti, pokud nemusel propagovat svůj příští film… což podle Lou muselo víc než co jiného přispět k rozpadu jeho vztahu s Gretou Woolstonovou, protože byla po pozornosti médií celá divá.

Greta ovšem musela vědět, že když se dá dohromady s Jackem Townsendem, nebude mít po boku muže, který si libuje v hollywoodských radovánkách. Vždyť Jacka Townsenda – a to Lou dobře věděla, jelikož sama byla mnohokrát svědkem tohoto divadla – nesměl nikdo dublovat ani za něj zaskakovat v nahých scénách či akčních záběrech. A make-up? Ten na sobě Townsend nesnesl. Jeho hlavy se nikdo nesměl dotknout, dokonce ani kadeřníci… o čemž svědčily i jeho šediny.

A ty tmavé kruhy – tak podobné jejím –, které měl momentálně pod očima? Tima Lorda bude stát majlant nechat je po natáčení odstranit, mučivý záběr po záběru, jelikož Jack by radši rozkousal boty, než by se nechal přepudrovat, byť i na detailní záběry.

Ano, Jack Townsend ztělesňoval mnohé: byl postrachem všech maskérů, pro režiséry byl zárukou kasovního úspěchu a k tomu vysněným mužem téměř všech amerických žen.

Ale jedno Townsend nebyl. Přes svůj skvělý vzhled a nenucenou eleganci nebyl Louin oblíbenec.

A z výrazu v Jackově tváři, když do něj vrazila, bylo jasné, že jejich antipatie jsou vzájemné. Jack se na Lou podíval, jako by jí těma nadpozemsky modrýma očima viděl až do žaludku, pak si ji znovu prohlédl a svým obvyklým sarkastickým tónem utrousil: „Ach, to jste vy.“

Je to vůbec možné? pomyslela si Lou. Její den nezačal zrovna slibně, ale nerušila, že může být ještě hůř.

3

Lou. Tohle přece musí být Lou!

No jistě. To se dalo čekat. Od té včerejší scény v hotelovém pokoji – kterou měla na svědomí Melanie Dupreová – až po šílený ranní úprk před novináři utábořenými v hotelové hale, a samozřejmě před demonstrujícími ochránci životního prostředí, které rozzuřilo rozhodnutí Tima Lorda vyhodit do povětří kus Mount McKinley, se život Jacka Townsenda proměnil v jednu nepřetržitou noční můru.

Ne, v noční můru ne. Tohle nebyla noční můra. Ty člověka děsí. Tohle bylo spíš…

K smíchu.

Vážně. Měl na sebe vztek, že se do tak prekérní situace dostal. Teď ho čekaly nekonečné otázky, spekulace, podezření a posměšky.

A navíc nikomu nemohl říct, že to byla Melaniina práce. Nemohl říct: „Došlo mi, že už mám hereček po krk, a naznačil jsem Melanii, aby si sbalila kufry, a ona mi zdemolovala pokoj.“ Ne, to říct nemohl, protože by nebyl džentlmen.

Jack si sice namlouval, že ho jeho chladný a despotický otec moc věcí nenaučil, ale něco od Gilberta Townsenda přece jen pochytil:

muž nesmí zradit důvěru. Nevýhodou tohoto pravidla, jehož se Jack nezapomínal držet, bylo, že od nynějška se žádný jeho pobyt v hotelu neobejde bez narážek na hořící pohovky.

A ještě ke všemu tohle. Lou Calabreseová. Paráda. Taky si pro svou výpravu do exteriérů musela vybrat zrovna dnešní den.

Ne že by Jackovi někdy vadilo, když se v jeho blízkosti objevila pěkná ženská. Jenže tahle pěkná ženská byla Lou Calabreseová.

A Lou Calabreseová byla… zkrátka pěkně otravná.

Všichni spisovatelé jsou nemožní. To věděl moc dobře, protože s nimi měl mockrát co do činění. Ale scenáristi jsou ještě horší. Náladoví, sebestřední umělci s přebujelým pocitem vlastní důležitosti a výjimečnosti.

A Lou Calabreseová byla ze všech nejhorší. Zkuste si jako herec změnit jedno slovo v jejím vzácném dialogu a – jak Jack moc dobře poznal – vyslechnete si nekonečné litanie. Jack nechápal, jak s ní může Tim znovu spolupracovat.

Jenže Tim nejspíš netušil, jak protivná umí Lou Calabreseová být. Greta ani Bruno při natáčení Hindenburgu určitě žádné dialogové improvizace nepředváděli. Žádný z nich nepřekypoval fantazií.

Pravda, ne že by Louiny dialogy neseděly jak ušité. Dostala za ně přece Oscara, že? Ale stejně. Vždycky je to legrace, než někdo přijde k úrazu. To přece nemohla myslet vážně! Arnold měl Hasta la vista, baby. Eastwood Udělej mi radost, Willis měl Jipí-jé a píp.

A Jack Townsend se měl spokojit s Vždycky je to legrace, než někdo přijde k úrazu?

„Oh.“ Vičky se podívala z Lou na Jacka a pak zase zpátky. „Ano. Vy dva se přece znáte spoustu let. Od prvního Lovce policajtů. Bože. Jak je to dlouho, pět, šest let?“

„Sedm,“ sykla Lou.

Jack by musel být hluchý, aby mu unikl ten jedovatý tón. Aha, takže jejich pocity jsou vzájemné. Jako by to nebylo úplně jasné, když si vzpomněl, kolik potupy musel snášet jako detektiv Pete Logan v Lovci policajtů II a III.

No a co má být? Taky ji nemá dvakrát v lásce.

„Šest let. To není možné, že už je to tak dlouho…“

Vičky najednou zmlkla. Nejspíš jí došlo, že by radši měla držet zobák. Tohle, jak si Jack vzpomínal, bylo na Vičky hezké: nebyla hloupá. Trochu potrhlá, s tím jejím taj-či a lymfatickými masážemi a jak domů tahala každé zatoulané zvíře, které jí přišlo do cesty, ale jinak jí to pálilo. Tedy až na to – jak tomu říkala? Aha – řešení intimních záležitostí. Bůhvíco tím vůbec myslela.

Vičky se podívala na hodinky. „A jéje, už musím jít.“

Louiny oči, vždycky až komicky výrazné, ačkoli to bylo spíš tím, že byly tmavé a zářily z bledé tváře – navíc vypadala, že spala asi tak stejně dlouho jako on –, se ještě rozšířily. Páni, k čemu jsou takovéhle oči, bezděky napadlo Jacka, scenáristce} Tohle byly oči herecké hvězdy… přinejhorším naivky. Pro ženu, která tráví osm hodin denně před obrazovkou počítače, je takových očí škoda.

Stejně, nemohl si pomoct Jack, jako toho těla. Jestli si Lou myslela, že své křivky schová pod pletený svetr a hnědé vlněné kalhoty, byla na omylu. Dokonce i méně zkušený pohled než jeho by odhalil útlý pás, pevná kulatá prsa a štíhlé nohy, které měly ty plandavé hadry skrýt. A navíc byla vysoká, nejmíň metr sedmdesát, a to i bez pěticentimetrových podpatků kozaček. Lou Calabreseová měla ty nekonečně dlouhé nohy, které by každý muž chtěl mít o zimní noci kolem sebe ovinuté…

Tedy, jak se mu vylíhl v hlavě tenhle nápad?

Možná to způsobilo totéž, co ho nutilo všímat si, že vlasy Lou Calabreseové, změť rezavých kudrn, která jí padala na ramena, jako by si říkaly o to, aby do nich někdo zajel prsty. Dokonce vypadaly přírodně, co do barvy i do kudrnatosti, ačkoli podle diktátu současné hollywoodské módy, vyžadující uhlazený blond uzel, jaké nosily Greta a Vičky, byly beznadějně retro.

Což Lou zjevně netušila nebo neřešila. Bronzová bunda s kapuci, kterou měla přes svetr, spíše funkční než lichotivá k postavě, tuto teorii potvrzovala. Možná, uvažoval Jack, na tom přece jen něco je potkat ženu, která není otrokem módních vln. Zvlášť když by ta ženská vypadala dobře i v pytli.

Ale stejně, Lou Calabreseová? Chudák ten, do koho Lou zatne drápy. Tahle vizáž spolu s mozkem schopným vymýšlet nesčetná muka, kterými zpravidla trápí toho nešťastníka, detektiva Logana? Vražedná kombinace.

Vida, jak dokáže zahrát bezbrannou chuděrku. A teď zrovna to hrála na něj, právě v tu chvíli; ty strachem pootevřené smyslné, malinově červené rty a ten polekaný pohled hnědých, vykulených očí, když se Vičky zeptala: „Kam chceš jít?“

Kdyby Jack už dávno nedospěl k závěru, že Lou Calabreseová žádné lidské emoce nemá, snad by pocítil mužnou touhu ochránit ji, jak upřímně zděšeně se zatvářila.

Takto ovšem věděl, že by jeho pomoc uvítala asi tak jako útok zabijáckých včel. Stačilo si vzpomenout, jak mu byla vděčná za „Potřebuju větší zbraň!“. Jak ta tenkrát vyváděla, to tedy rozhodně nečekal.

„Ale ty přece nikam jít nemůžeš, Vičky,“ řekla Lou. „Máš s námi letět na natáčení.“

„To jsem měla, drahoušku,“ odpověděla Vičky. Vičky, jak si Jack vzpomínal, si v projevech něžnosti vyloženě libovala. Nikdo jiný, a na to by si vsadil, by Lou Calabreseovou neoslovil drahoušku. Byla sice rozkošná, ale rozhodně žádný drahoušek. „Ale když jsem se koukla na vzkazy, našla jsem jeden od Tima. Volal mi z natáčení. Elijah je nemocný. Asi teplota. Z hotelu mu volali do Myry. Takže já si teď zahraju na hodnou macechu. Ale sejdeme se odpoledne, slibuju. Tedy, pokud ten kluk nemá gangrénu.“

Lou ta zpráva očividně vyvedla z míry. Popadla Vičky za ruku.

„Vičky!“ Jack zachytil její zavrčení. Vážně. Vrčela jako tygr. Takhle na něj vrčela ten den, kdy místo vždycky je to legrace, než někdo přijde k úrazu řekl potřebuju větší zbraň. Jen tentokrát nepoužívala tolik sprostých slov. „Přece mě tu nenecháš s tím –“

Jacka ze sledování toho zajímavého rozhovoru vyrušila prodavačka za pultem s kávou; zničehonic pronikavě zavřískla: „Že vy jste Jack Townsend!“

Jack na příjemnou paní středního věku, která mu poskytla tolik potřebný šálek kávy, mrkl. „Ano,“ řekl, protože pochopil, že se z toho nijak nevykroutí.

„Jsem.“

„Panebože!“ vykřikla žena a vytřeštila oči. „Bože můj, nejdřív jsem si nebyla jistá, ale teď, když vás slyším mluvit, jste to vy!“

Jack byl sice hodně unavený, ale malinko se pousmál. Fanoušci jsou skoro stejně otravní jako scenáristi. Ale bez jedněch ani druhých by dnes nebyl tam, kde je.

Ne že by to ovšem zrovna ten den bylo záviděníhodné postavení.

„Ano,“ řekl, protože zapírat nemělo smysl. „Jsem to já.“

Obličej té paní rozzářil blažený úsměv.

„Já jsem Marie,“ vyhrkla. „Pane Townsende, to je teda gól. Slyšela jsem, že jste tady, že točíte na Aljašce, ale nevěřila jsem, že vás uvidím na vlastní oči! Víte, že jste můj nejoblíbenější herec ze všech? Ze všech Pohotovost byl můj zamilovaný seriál… teda, než jste z něj odešel. Od tý doby to už nestálo za nic, ať si kdo chce, co chce říká. A Lovce policajtů mám taky moc ráda.“

Jackovi se při odmlce v jejím blábolení podařilo vykoktat: „Děkuju vám mockrát, Marie. Já –“

Neměl však šanci větu dokončit, protože když začal mačkat papírový šálek po dopité kávě, Marie za pultem vykřikla: „Ne!“

Jack se na ni nechápavě podíval. Žena se zarděla a nesměle hlesla: „Chtěla jsem si ho nechat na památku, víte? Kelímek, co z něj pil Jack Townsend.“

Jack pohlédl na zmuchlaný kelímek. Tohle – ne dlouhé hodiny a měsíce strávené mimo domov, nekonečné memorování scénářů, kde se na poslední chvíli dělají změny, či novinářské štvanice – nenáviděl ze všeho nejvíc. Lidi – fanoušky –, co si schovávají jeho kelímky, ubrousky a v jednom nezapomenutelném případě dokonce papírový kapesník. Jack nevěděl o nikom – o jediném člověku na celém světě –, jehož použitý kapesník by si chtěl schovat, a nechápal, co jiné lidi k něčemu takovému vede… zvlášť když šlo o použitý kapesník.

„Nemám se vám spíš někam podepsat?“ nabídl srdnatě a nenápadně strčil kelímek do koše. „To udělá na lidi větší dojem než starý kelímek.“

„Och!“ Marie mu přes pult podala blok a propisku. „Jestli by vám to nevadilo. Můžete tam napsat Marii?“

„No jistě,“ odpověděl Jack a vzal propisku.

„A můžete mi napsat tamto?“ plaše se usmála Marie. „Však víte co, tu slavnou větu Petea Logana.“

Jack věděl, že se Lou dívá, a zasmál se. Určitě ji štve, jak je ta věta slavná.

„Rád,“ řekl a připsal nad svůj podpis Potřebuju vetší zbraň. „Tady to je.“ Podal prodavačce zpátky blok i propisku. „A hezký den.“

Marie se celá rozzářila. Jackovi neuniklo, že z koše potají vylovila jeho kelímek a pečlivě si ho schovala.

Proč, říkal si poněkolikáté za jediný den, dokonce za poslední hodinu, jsem se nestal právníkem, jak si otec přál?

Ale Marie ještě neskončila.

„No né,“ řekla a vykulila oči na Vičky. „Vy – vy jste hrála manželku kapitána. V Hindenburgul“ Vickyinu tvář rozsvítil úsměv jak vycházející slunce. „Ano,“ odpověděla. „To jsem já.“

„Můžete se mi taky podepsat?“ zeptala se Marie a posunula k Vičky papír a propisku.

„Jistě.“ Vičky se s úsměvem pro ně natáhla. Jack věděl, že pod autogram nakreslí smajlíka nebo srdíčko. Zatím v Hollywoodu nepotkal ženu, která by odolala pokušení připojit ke svému podpisu smajlíka nebo srdce. Greta si zájmeno občas načmárala hvězdičku… dokonce ještě než se jí stala, takže si vlastně předpověděla budoucnost.

Marie se s nadějí v očích zadívala na Lou. „A co vy?“ zeptala se. „Vy jste taky slavná?“

Jack čekal dlouhý výčet projektů, na kterých se Lou Calabreseová podílela, a měl se co držet, aby nezívl. Žádný ze spisovatelů, s nimiž kdy měl tu čest, neodolal, když se mohl trochu vytáhnout, a seznam Louiných úspěchů byl úctyhodný. Každý věděl – ve Variety to omílali pořád dokola –, že svůj první scénář původního Lovce policajtů prodala v pouhých dvaadvaceti letech.

Ale v půlce zívnutí se překvapeně zarazil, protože Lou jen pokrčila rameny a řekla s úsměvem o nic méně břitkým, než byl ten Vickyin svůdný: „Bohužel, já jsem jenom spisovatelka.“

Jenom spisovatelka? Jenom spisovatelka? To je, jako kdyby řekla… že Tim Lord je jen režisér. Jenom spisovatelka? Tak skromný výrok od příslušníka hollywoodské elity Jack už dávno neslyšel. Zvědavě se na Lou Calabreseovou podíval. Co to má znamenat?

Marie byla ovšem viditelně zklamaná.

„Aha,“ hlesla. Pak se však znovu vzchopila. „A mohla byste se mi taky podepsat?“ zeptala se a vzala si od Vičky propisku. „Člověk nikdy neví, drahoušku. Jednou možná taky budete slavná jako tihle dva.“

A v tu chvíli udělala Lou něco neuvěřitelného. Usmála se.

A překvapený Jack si uvědomil, že když se Lou Calabreseová usměje, obličej se jí mění z hezkého na vyloženě krásný, čehož si nikdy před tím neměl šanci všimnout, protože když Lou sledovala, jak hraje detektiva Logana, většinou se tvářila příšerně nespokojeně.

„Díky,“ řekla Marii hlasem, který u ní, stejně jako úsměv, ještě nepoznal. Jack si uvědomil, že kouzlo jejího úsměvu spočívá ve vřelosti, která se jí odráží i v tmavě hnědých očích, což bylo v jistých kruzích v LA, kde byly úsměvy asi tak pravé jako zuby, které při nich lidé cenili, něco nevídaného. Lou načmárala své jméno na podaný ubrousek. Bez smajlíka, všiml si Jack. Bez srdíčka. A samozřejmě bez hvězdičky.

„Prosím,“ řekla a podala ho ženě za pultem.

V tu chvíli k nim přistoupil svalovec v kostkované bundě, který se z neznámých důvodů tvářil značně nervózně. „Pan Townsend?“ zeptal se.

Vičky zahlaholila, zase dřív než se Jack zmohl na slovo: „Ano, pan Townsend už je tady. Ale vyskytla se změna plánu. Já se vracím do hotelu.“

Kostkovaná bunda kývla. „Dobře, madam.“ Otočila se k Jackovi: „Já jsem Sam. Dneska budu váš pilot. Až tedy budete připravený, můžeme startovat.“

„Jsme připravení,“ vyhrkla Lou. Tak horlivě, až Jacka napadlo, že se už taky nemůže dočkat, až z Anchorage vypadne – ale spíš jen chtěla strávit co nejkratší čas v jeho společnosti.

Pilot se zatvářil vyděšeně.

„Uh,“ vykoktal, „ehm, vy letíte taky, slečno?“

„Samozřejmě že letím taky,“ odsekla Lou chraplavým hlasem, jako by právě vstala. Říká se tomu postelový hlas. Na rozdíl od postelových vlasů, postelový hlas není špatný. Zvlášť u herce. Ovšem u scenáristky – v kombinaci s očima, kterým by se také dalo říkat postelové – to bylo jen zbytečně rozptylující. Jackovi to tak alespoň připadalo.

„Uh –“ pilot vypadal zmateně. „Uh, víte to jistě? Myslel jsem, že máte letět s paní Lordovou.“

Lou rozpačitě zavrtěla hlavou. „Ne, ne, já letím do Myry, jak bylo v plánu.“

Pilot se podíval na seznam pasažérů. „Uh, tady se píše jeden cestující.

„No tak to je špatně. Měli jsme být tři a teď jsme dva.“

„Nó. Dobře. Jak myslíte.“ Pilot si zajel pod kapitánskou čapku a poškrábal se na hlavě… Podle Jacka to nebylo zrovna povzbudivé gesto. „Jak myslíte, slečno.“

Nad jejich hlavami se probral k životu letištní rozhlas. DJ z místní rozhlasové stanice jim oznámil, že má začít padat sníh a pak, že na počest sňatku hvězd Hindenburgu Grety Woolstonové a Bruna di Blase zahraje Oscarem oceněnou píseň z tohoto filmu. Za vteřinu se na ně začaly linout první tóny „My Love Burns for You Tonight“.

Paráda, vážně paráda.

Jack však nebyl jediný, kdo z toho neměl radost. Lou, s bundou přes jednu ruku a taškou a notebookem přes druhou, bez jediného pohledu na Jacka nebo Vičky tlumeně zakvílela a vyrazila za mohutným pilotem, který mířil ven z terminálu, až jí nadskakovaly zrzavé lokny.

Oscar Neoscar, „My Love Burns for You Tonight“ byla jedna z nejstupidnějších písní, jaké Jack kdy slyšel. A taky nejchytlavějších.

A teď mu bude znít v hlavě celý den. Lou taky, soudě podle toho výkřiku.

Horší už to snad být nemůže, pomyslel si. Ale to se pletl.

Protože když si Vičky stoupla na špičky, aby ho políbila na rozloučenou – ženy jako Vičky vždycky každého líbají na rozloučenou a políbila by i Lou, ale ta utekla dřív, než to stačila –, uvědomil si, že může být ještě mnohem hůř. Vičky mu totiž pošeptala hlasem, který musel slyšet celý terminál: „Kdybys býval zůstal se mnou, nic z toho by se nestalo.“

A co vlastně čekal? Vičky nebyla typ, který by něco takového přešel mlčením. Když měla Vičky něco na srdci, krucinál, tak to řekla! Strach z trvalého vztahu. Právě to mu vyčítala. Kvůli tomu k ní prý necítil totéž, co ona k němu. Strach ze vztahu. Vičky tvrdila, že si svoje srdce zatraceně hlídá, aby se náhodou příliš neotevřel a nezažil zklamání.

Jo. Nejspíš je to tak. Protože on svoje srdce nerozdává s každým podpisem jako Vičky…

Tuhle přímočarost měl však na Vičky rád, a kvůli ní byl málem ochotný smířit se se vším ostatním, co k Vičky patřilo – s jejím krátkým flirtováním s kabalou, makrobiotickými dietami i s toulavou lamou.

Málem. Ale ne úplně. Protože, samozřejmě, chránil své srdce.

Za minutu, když vešel na ledovou letištní plochu a cítil, jak ho pro-bodávají ledové prsty větru, si na své srdce ani nevzdechl. Zapnul si koženou bundu a vyrazil k čekajícímu letadlu… ale pak se zarazil. Nebyl to turbovrtulový osmimístný letoun, který přepravoval režiséra a ostatní členy produkčního štábu, příliš důležité, aby se ubytovali v tom, čemu v Myře říkali hotel. Ne, tohle byla helikoptéra.

A ne zrovna velká.

Lou už seděla vzadu se sluchátky na uších a z jejího výrazu poznal, že má z letu v tomhle krámu stejnou radost jako on. Nebo se možná tvářila tak nafrněně proto, že měla letět s ním.

„Co je s cessnou?“ zeptal se Jack pilota a musel při tom zvýšit hlas, aby překřičel kvílení větru a hukot pomalu se roztáčející vrtule.

„Nó, cessna Caravan není k dispozici, pane,“ zakřičel pilot. „Nic jiného jsme nesehnali.“

Jack se zamračil. Nebál se létat, ale rozhodně měl radši letadla, kam se vešly víc než čtyři osoby.

„Nic většího nemáte?“ zeptal se.

„Nó, tahle R-44 je úplně nová,“ odpověděl pilot. Na Jackův vkus působil na člověka, kterému svěřujete svůj život, nepříjemně nervózně. „Pan Lord ji používá pro záběry ze vzduchu, a to stačí. Je úplně bezpečná. Vážně, pane Townsende.“

Lou na zadní sedačce ho zpražila pohledem a sykla tím svým chraplavým hlasem: „Hlavně už leťte, je tu příšerná kosa.“

Jack pevně sevřel rty. Co ta ženská pořád má? Chápal, že mohla mít zlost kvůli tahanicím kolem Potřebuju větší zbraň – což bylo dostatečně zjevné z ponižujících scén, které pro Petea Logana v dalších dílech napsala.

Ale stalo se to přece před několika lety! Zrzky sice bývají urážlivé, ale tohle už přeháněla. Jak dlouho jí asi trucování vydrží?

Pak si opožděně vzpomněl, že Lou je kamarádka Vičky. Ze by ty dvě trávily cestu z hotelu na letiště tím, že probíraly své ex-partnery? No jistě. To mu ještě scházelo. Nejenže musí cestovat s uraženou umělkyní, ale navíc s loajální kamarádkou ženy, které údajně ublížil.

Přesto doufal, že vzhledem k tomu, co se stalo včera večer, a jelikož se vlastně ocitli na jedné lodi, by Lou mohla být trochu smířlivější. Vlastně, když se nad tím zamyslel, všechno to byla její vina. Kdyby nenapsala ten pitomý cajdák, Greta a ten idiot di Blase by se možná vůbec nepotkali.

A vůbec, Lou teď zdaleka neměla takové peklo jako on. Kdepak. Pokud věděl, to on musel včera večer v hotelovém pokoji přemlouvat Melanii Dupreovou, aby si nevylévala vztek na nevinném gaučíku. Nebo pohovce lásky, jak to s typickou ironií nazývali v novinách.

Ano, jistě, Lou přišla o přítele. Ale neměla na krku pološílenou herečku, která zapaluje hotelové pokoje, víme?

„Fajn.“ Jack s trochou úsilí potlačil nevoli nad jejich letounem, nervózním pilotem a hlavně jeho půvabnou, ovšem silně nenaladěnou spolupasažérkou. „Můžeme startovat.“

Dělal, že neslyšel Louino „aleluja“.

Jednou výhodou R-44 oproti turbovrtulovému letadlu bylo, jak Jack brzy zjistil, že nemohl zapříst společenskou konverzaci se spolucestující. Zaprvé seděla sama vzadu: Sam trval na tom, že potřebuje Jackovu váhu vpředu, aby „vyvažoval“. A zadruhé, v hukotu vrtule, která se jim točila nad hlavami, skoro neslyšel, co kdo říká, kromě hlasů v mikrofonech zabudovaných do sluchátek, která jim Sam přikázal nasadit. Unavený Jack uvítal, že po něm Lou nechce, aby ji bavil. Když helikoptéra vzlétla a opustila letiště, sledoval velkým předním oknem, jak se pod ním zmenšují anchorageská předměstí a postupně ustupují bílé pokrývce místy poseté shluky zelených borovic.

Aljaška. Když si poprvé přečetl scénář a zjistil, že film se má odehrávat ve fiktivním zlatokopeckém městečku na úpatí Mount McKinley, udělalo mu to radost. Pete Logan na prostého newyorského poldu z oddělení vražd poměrně dost cestoval. Jen v posledních třech filmech byl v Tibetu, Uzbekistánu, Bolívii a Belize. A teď Aljaška, kde měl cestu kolem světa uzavřít.

Zajímavé bylo, že se Pete vždycky musel trmácet na ta nejnebezpečnější místa na světě, což Jack přičítal touze autorky této postavy co nejvíc znepříjemnit život jeho představiteli. Odmítal si přiznat, že místa, kde se natáčelo, ve skutečnosti miloval, a poušť ani arktická zima exteriérů, které Lou pro film vybrala, mu nevadily.

Štvalo ho ovšem, že na všech těch exotických místech musel detektiv Logan svlékat kalhoty. Pronásledovat pašeráky diamantů po Nepálu byla jedna věc. Něco jiného ovšem bylo nechat se těmi pašeráky svléknout donaha, svázat a seřezat přes zadek bambusovou holí.

S podobnými věcmi měl Jack – na rozdíl od amerických diváků, kteří Lovce policajtů IV zbožňovali a pomohli mu jen doma vydělat přes tři sta milionů dolarů – problém.

Naštěstí jediná scéna v této sérii Lovce policajtů, v níž se Jack musel objevit ne úplně oblečený, se odehrávala ve vaně plné horké vody těsně před tím, než byla sexy prokurátorka Rebeka Wellsová zabita elektrickým proudem. Lou nejspíš nebyla ve formě, když to psala. Jediné mučení, které musel tentokrát podstoupit, bylo tedy nejspíš to, že strávil celý měsíc v devětačtyřicátém státě.

A takové mučení mu nevadilo. Aljaška byla překrásná… alespoň to, co z ní Jack viděl. Takže vlastně těžko říct, protože se zatím stačil pokochat jen anchorageským hotelem Four Seasons a horským městečkem asi dvě stě mil severně od Myry. A podle toho, co viděl, mezi těmito dvěma místy ležel jen les. Vlastně les, z něhož vykukovaly zasněžené hory. To přece nemohlo být všechno, co skvělý stát Aljaška nabízel.

A navíc, když už ho někde musela zasáhnout zpráva o Gretině svatbě, lepší Aljaška než L.A. Daleko z dosahu bulváru se Jack cítil téměř… no, jako doma. A až skončí natáčení, chtěl si udělat pár týdnů volno a jet si zarybařit na led. Jeden chlapík ze štábu se nabídl, že mu půjčí chatu –

„Pane Townsende.“

Teprve když Jackovi v uších hlasitě zapraskal pilotův hlas, uvědomil si, že usnul. A nebylo divu. Po té Melaniině včerejší scéně – kvůli níž se v jeho pokoji vystřídala hotelová ochranka, hasiči a nakonec policie – byl vzhůru do čtyř do rána. Snad už se konečně poučil, že si nemá začínat s herečkami. Jeho matka měla pravdu: herečky udělají z každé prkotiny neuvěřitelné drama. Jack tušil, že tyhle neustálé výstupy už dlouho snášet nedokáže.

Na druhou stranu, kdy naposledy potkal přitažlivou ženu, která nebyla herečka? Jeho pohled bezděky sklouzl na zrzku na sedadle za ním. Herečka to nebyla, to tedy ne. Ale jinak první liga –

Když se Jack na Lou zadíval, všiml si, že se netváří znuděně, jak by se při nepříliš pohodlném letu helikoptérou dalo čekat, ani se nezdálo, že je jí zle od žaludku, což by bylo při tom kodrcání pochopitelné.

Lou byla vyděšená k smrti. A tentokrát to zřejmě nezpůsobil Jack něčím, co řekl nebo provedl – což se mu stávalo od chvíle, kdy ji před šesti lety viděl poprvé. Když se otočil po směru jejího pohledu, viděl, že Lou upřeně zírá na revolver, kterým mu pilot míří na hlavu.

„Pane Townsende,“ opakoval pilot. „Myslím, že byste potřeboval větší zbraň. Vlastně teď by vám stačila jakákoli.“

4

Tim Lord se díval na zavřené dveře přívěsu. Na samolepce přilíplé na dveřích bylo napsáno „Rebeka“. Ale že je Melanie Dupreová – představitelka vyvolené detektiva Logana – uvnitř, poznal podle třeskotu skla a zvířecích skřeků, které se zevnitř linuly.

„Takhle vyvádí celé dopoledne,“ svěřila mu zoufalá osobní asistentka Melanie Dupreové, jejíž jméno si nikdy nezapamatoval.

Tim uslyšel ránu, kterou mohl způsobit CD přehrávač shozený na zem. Škubl sebou. Uvažoval, jestli studio škodu zaplatí z pojistky, nebo jestli slečna Dupreová dostane zaslouženou lekci a náklady jí odečtou z honoráře. „Takhle vyvádí kvůli té svatbě Grety s Braném?“ zeptal se asistentky. „Myslím, že ne,“ odpověděla. Stejně jako většina osobních asistentek i tahle byla vzdálená příbuzná Melanie a trochu se jí podobala. Trápilo ji však silné akné, které ošklivě hyzdilo jinak přitažlivou tvář. Tim nechápal, proč Melanie dívku neposlala za svým dermatologem. Měla přece jednoho z nejlepších v LA. Tim to věděl, protože Melanie si dala do smlouvy podmínku, že jí studio bude během natáčení platit peeling.

„Myslím,“ šeptla asistentka, jako by ji Melanie mohla do přívěsu slyšet i přes třeskot skla, „že to je kvůli panu Townsendovi. Včera se s ní totiž rozešel.“

Tim přikývl. No ovšem. Že ho to nenapadlo. Nikdy nedělalo dobrotu, když herecký pár přenesl své milostné jiskření z placu do života mimo kamery, a Jack Townsend s Melanií to nedávno zkusili. Vždycky hrozí, že se jejich vztah rozpadne během natáčení, a před kamerami to pak působí… no, zvláštně. Tim měl s těmito věcmi dost osobních zkušeností, aby se do něčeho podobného pouštěl.

To se ovšem nedalo říct o Jacku Townsendovi a Melanii Dupreové.

Proč zrovna on? No vážně. A proč zrovna dnes? Proč si sakra Greta Woolstonová a Bruno di Blase na svou svatbu museli vybrat zrovna včerejší večer? Nepochyboval totiž, že právě kvůli tomu Jack přehodnotil své priority.

A proč si musel po Hindenburgu vybrat zrovna tenhle film? Proč ne třeba nějaký nezávislý kousek? Jackovi to přece taky vyšlo, ne?

„Mel?“ Tim natáhl ruku a kotníky prstů zabušil na dveře přívěsu. „Mel, to jsem já, Tim. Tim Lord. Slyšíš mě?“

Než stačila Melanie Dupreová odpovědět, přiběhl Paul Thompkins, jeden z asistentů režie; špičky uší, které mu vykukovaly zpod kšiltovky s nápisem Lovec policajtů II, měl zrudlé mrazem. Bylo celkem příjemných sedm pod nulou, ale podle předpovědi teplota za příští hodinu klesne o dalších pět stupňů.

Ale to ještě nic nebylo. Den před tím měli minus dvacet. Jeden kameraman kvůli omrzlině málem přišel o prst.

Proč si Lou vybrala pro poslední díl Lovce policajtů zrovna tohle horské prostředí? Proč nemohli natáčet na Havaji? Na Havaji se přece taky skrývají nebezpeční zločinci, ne? Lou už v té své nenávisti k Jacku Townsendovi a v touze vidět ho v co možná nejnepříjemnějších situacích zašla trochu moc daleko. Koneckonců potřebuju větší zbraň je přece jen lepší než vždycky je to legrace, než někdo přijde k úrazu. Zkuste se zeptat zkušebního publika.

„Time.“ Paul se sklonil, aby mu něco pošeptal. Tim Lord, i ve svých oblíbených kovbojských botách, těch s pěticentimetrovými podpatky, měřil jen něco málo přes sto pětašedesát centimetrů, což ho štvalo ještě víc, než když jistý kritik v New York Times nazval Hindenburg „nasládlou masturbací od režiséra, který si o sobě moc myslí“.

„Zrovna volali z Anchorage,“ zašeptal Paul. „Helikoptéra s Jackem už je na cestě.“

„Výborně,“ řekl Tim. „Skvělé.“ Zhluboka se nadechl, co nejvíc se vytáhl a co nejsilněji zabušil na dveře přívěsu. „Melanie? Drahoušku, to jsem já, Tim. Poslouchej mě, prosím tě. Musíme si promluvit.“

‚A,“ šeptal dál Paul, zjevně proto, aby ho neslyšela Melaniina asistentka, „a prý se blíží další studená fronta. A sněžení. Má napadnout dalších dvacet čísel.“

„Super,“ odvětil Tim a cítil, jak se mu sevřelo srdce. Z jeho hlasu by však nikdo nepoznal, že je něco v nepořádku. Kdepak. Režisér musel za všech okolností zachovávat chladnou hlavu. I kdyby se vám svět rozpadal před očima, nesmíte na sobě dát nic znát. Hlavně nikdy nedat najevo slabost. „Tak to je super.“

Znovu se obrátil ke dveřím a zavolal: „Mel, drahoušku, za chvíli tu bude Jack. Budeme muset začít točit. Tu scénu u šachty. Víš, blíží se bouře a já –“

Dveře Melaniina přívěsu se rozletěly tak náhle, až asistentka nadskočila. Melanie, ještě stále v kostýmu, ale s příšerně rozmazanou řasenkou, vrhla na Tima zlostný pohled. Dokonce i křehotinka Melanie Dupreová byla vyšší než oscarový režisér Tim Lord.

„Víš ty vůbec,“ vyhrkla hlasem přidušeným slzami, „co mi ten hajzl včera večer řekl? Víš to?

Ačkoli by Tim nevěřil, že je to možné, srdce se mu sevřelo ještě víc. Dva dny. Pouhé dva dny do konce natáčení. Dva dny a mohl by mít všechno, co potřebuje, vrátit se do LA. a začít stříhat.

Tohle vážně neměl zapotřebí. Nepotřeboval romantické tahanice mezi dvěma hvězdami a k tomu aktivisty, co se přivazují ke stromům, fanatické ochránce zvířat, strašné počasí a všechno to ostatní.

Pokud věděl, nezávislého Hamleta Jacka Townsenda nikdo nenazval nasládlou masturbací. Pravda, ten film nevydělal ani zlomek toho, co Hindenburg, ale měl skvělé recenze – jednu dokonce v New York Times.

Tim tušil, že Lovec policajtů IV se skvělých recenzí taky nedočká.

„No tak, Mel,“ řekl co možná nejkonejšivějším hlasem. „Znáš přece Jacka. Před důležitým natáčením je vždycky popudlivý.

„To nemělo s filmem nic společnýho!“ vyjekla Melanie. Její hlas se v té záplavě sněhu nenesl moc daleko. Tim pochyboval, že ji mohl slyšet štáb, který seděl na kraji opuštěného lomu. Zaplaťpánbu.

„Tohle je tady nejhorší!“ křičela dál Melanie. „Myslíte si, že se všechno točí jenom kolem toho pitomýho filmu! Ale tohle nemá s Lovcem policajtů nic společnýho, Time. To souvisí s tím, že Jack Townsend je manipulativní sobec a –“

Opodál u lomu se rozezněla siréna. Lidé ze zvláštních efektů připravili nálož a chystali se ji zkušebně odpálit. Potřebovali, aby všichni ustoupili o pět metrů, aby je nezranily kusy dřeva a štěrk.

„ – a já už se využívat nenechám,“ pokračovala Melanie – nezmlkla, ani když houkala siréna. „Končím, Time, já už s ním pracovat nebudu! Ani vteřinu. Rozumíš?“

Vzdálené dunění signalizovalo, že odpálení nálože proběhlo bez potíží. Teď bude štáb připravovat skutečnou explozi pro záběr. Za chvilku můžou začít točit.

„Mel,“ řekl Tim chlácholivě, „vím, že máš těžké období. Všichni jsme ve stresu. Poslední dny natáčení vždycky bývají takové. Ale pochop, že Jack to má ještě těžší než my ostatní. To s Gretou –“

Okamžitě věděl, že o Woolstonové neměl vůbec začínat. O roli Mimi, hlavní hrdinky Hindenburgu, byly před dvěma roky v Hollywoodu největší boje a Melanie – spolu se třemi tucty dalších hvězdiček, nemluvě o několika rockových divách a jedné hlasatelce – byla trpce zklamaná, když ji dostala Greta a ne ona.

„Bože!“ zaječela Melanie a její obličej se stáhl pláčem. Jak jsi mohl, Time? Jak jsi mohl!“

Dveře přívěsu se znovu zabouchly. Tim, asistentka a Paul se po sobě podívali.

„Možná bych měla zavolat jejímu terapeutovi,“ hlesla po chvíli asistentka.

„Možná,“ odsekl Tim, „jste to měla udělat už před půl hodinou.“

Když se Melaniina asistentka se zahanbeným výrazem odkradla, Paul si odkašlal. Tim na něj vrhl ztrápený pohled. „Co zase?“ chtěl vědět.

„Hra,“ začal asistent režie a zvedl ruku ke sluchátku s mikrofonem připevněným na jednom rudém uchu, „jenom chci říct, že už mám potvrzeno, že s ním přiletí Lou. Myslím s Townsendem.“

Tim zděšeně vytřeštil oči. „Co… cos to řekl?“

„No, letí stejnou helikoptérou,“ odpověděl Paul nervózně, „Lou a Jack. V malém, uzavřeném prostoru.“

Tim se chytil za hlavu. Ne. Ne, tohle nemůže být pravda.

„Bože,“ vzdychl Paul, „ti se zabijou!“

Vičky Lordova práskla dveřmi hotelového pokoje a plnou vahou se o ně opřela zády. Tedy plnou vahou ženy, která si svých pětačtyřicet kilo, patnáct procent tělesného tuku a útlou postavu hlídala jak ostříž.

„Panebože,“ ulevila si. Lupe na svou zaměstnavatelku zvedla překvapený pohled od časopisu, který si prohlížela před zapnutou televizí. „Ti reportéři nedají pokoj. Divím se, že mě dole v hale neroztrhali na kusy. ‚Paní Lordova! Paní Lordova! Chcete nám něco říct k sňatku di Blase s Woolstonovou? Víte, jak se dnes ráno daří Jacku Townsendovi? Nemá sebevražedné úmysly?‘ A ti ochránci životního prostředí! Vyvádějí, jako kdyby se Tim chystal vyhodit do povětří kočičí útulek a ne šachtu ve starém opuštěném lomu!“

Vičky zahlédla láhev whisky postavenou na pultu baru hotelového apartmá a rychle si šla nalít skleničku. „Jednu rychlou.“ Omluvně se usmála na Lupe, která mezitím schovala časopis a vypnula televizi. „Potřebuju ji, po tom všem.“

Lupe, jak měla ve zvyku, neřekla nic, ale vstala a šla sebrat kožich, který její paní hodila na zem. Kabát měl vypadat jako imitace norka, ale ve skutečnosti šlo o pravou činčilu, což by ovšem nepoznal ani ten nejzarytější ochránce zvířat.

„Co to, že jste tak brzy doma, paní Lordova?“ zeptala se Lupe od skříně, kam kožich pečlivě pověsila. „Kvůli té bouřce? Slyšela jsem to ve zprávách.“

„Bouřka?“ S whisky, která příjemně hřála v žaludku spolu s omeletou z bílků a horkou vodou s citronem od snídaně, došla Vičky k velké prosklené stěně na vzdáleném konci apartmá a pohlédla na temnou stěnu mraků valící se z hor. „Bože můj, to bude pořádná bouřka! No výborně! Teď abych tu s malým Lordem Fauntleroyem trčela celý den! A ani nemůžu vyrazit na nákupy. Teda,“ vzdychla zhluboka, „ne že by tady v té díře bylo co kupovat.“

Obrátila se od okna a řekla: „Dobře, tak co se děje? Zvrací? Víš přece, jak jsem na tom se zvracením.“

Lupe vrhla na zaměstnavatelku nechápavý pohled. Na domácnosti Lordových nechápala spoustu věcí, ale nová paní Lordova ji nepřestávala vyvádět z míry. Ačkoli tahle, to musela Lupe uznat, byla lepší než ta minulá, která ke konci, když už bylo jasné, že na její místo přijde mladší, novější model, Lupe děsila náhlým zájmem o posilování a pistole.

„Já vám vůbec nerozumím, paní Lordova,“ řekla Lupe. „Kdo jestli zvrací?

Vičky se netrpělivě zamračila. „Elijah,“ řekla. „Dostala jsem vzkaz, že je nemocný.“

Lupe zavrtěla hlavou. „Elijah není nemocný. Je dole v bazénu s ostatníma dětma a chůvou. Když jsem je viděla naposled, hráli si na Čelisti.“

Vičky se sesunula na pohovku, odkud před tím vstala Lupe, vzala si stejný časopis a začala jím listovat.

„To je v pořádku, Lupe,“ řekla. „Nemusíš mě šetřit. Jsem naprosto v pořádku. Věděla jsem, do čeho jdu, když jsem na sebe vzala mateřské povinnosti. Mluv na rovinu. Je to zlé? Snad nejde o nic vážného?“

„Paní Lordova,“ Lupe k ní bezmocně natáhla obě ruce. „Já nevím, o čem to mluvíte. Elijah není nemocný. Je dole, plave v bazénu. Za hodinu mu mám objednat oběd. To je všechno, co vím. Naposledy když jsem ho viděla, byl v pořádku.“ Až moc v pořádku. Hodil po ní legový křižník. Ale Lupe věděla, že nemá smysl maceše na dítě žalovat, stejně by s ním nic nezmohla.

Vičky zvedla oči od časopisu – poslední číslo Vogue – a řekla: „Počkej, jestli ten kluk není nemocný, proč dostal Tim vzkaz, že mu něco je?“

„To nevím, paní Lordova. Já jsem panu Lordovi nevolala. Elijah je v pořádku. Ráno snědl všechny čokoládový křupky.“

Vičky se na služku pátravě zadívala. „Takže ty chceš říct, že jsem jela z letiště celou tu cestu do hotelu pro nic za nic?“

„Bude to nějakej omyl,“ řekla Lupe a pokrčila rameny. „Možná se v recepci spletli. Ale buďte ráda, že v tomhle nemusíte letět.“ Kývla hlavou k oknům, za nimiž se začal sypat sníh. „Mohla byste v těch horách strávit celou noc.“

Vičky se podívala směrem, kam Lupe ukazovala, a vzdychla. „Máš pravdu. Uch, to vypadá ošklivě. Jsem ráda, že jsem tady.“ Pak s podmračeným čelem dodala: „Chudáci Jack a Lou, v tomhle letět. Doufám, že dorazí v pořádku.“

Frank Calabrese přejížděl očima čísla, která si pečlivě sepsal na seznam pro případ nouze připravený u telefonu v kuchyni. Za čtyřicet let u policie se Frank naučil pár věcí. Například nikdy nenosil bílé nátělníky; svědá látka vykukující pod límcem uniformy je dokonalý terč pro kdejakého grázla, který by se člověku rád strefil nad neprůstřelnou vestu.

Ne že by ho za ta léta ve službě někdo postřelil. Ale stejně, opatrnosti nikdy nezbývá. A černé prádlo mělo navíc tu výhodu, že na něm nebyly vidět skvrny od sendvičů s karbanátkem, které si s oblibou dával k obědu.

Ještě poučnější než léta strávená u newyorské policie byla pro Franka čtyři desetiletí péče o pět dětí – na níž se samozřejmě podílela i jeho nebožka žena Helen. Ovšem posledních deset let, od té doby, co mu Helen zemřela na rakovinu prsu, byl na děti sám, a ačkoli se nechtěl chlubit, musel se pochválit, že to zvládal celkem dobře.

A i když teď byly děti vesměs dospělé a nepotřebovaly neustálou péči, ze zkušenosti věděl, že dobrý rodič má mít telefonní čísla svých ratolestí pěkně po ruce – spolu s dalšími důležitými čísly, například na nejbližší pizzerii s rozvážkou či bezplatnou linku, kde se dají objednat lístky na Yankees.

Teď tedy s přimhouřenýma očima luštil svůj seznam – Frank byl dalekozraký, ale příliš tvrdohlavý, než aby nosil brýle předepsané očním lékařem, leda když četl detektivky o špionech, co ho teď v důchodu tak fascinovaly. Konečně našel číslo, které hledal, ještě jednou se podíval na papír rozložený na kuchyňském stole a začal vytáčet.

Nezvedla to, samozřejmě, telefon brala zřídkakdy. Dost dobře nechápal, proč si vůbec pořizovala mobil, když ho nikdy nezvedá. Ozval se pokyn, aby zanechal vzkaz, ale Frank zaváhal. Kdyby žila Helen, věděla by, jestli je vhodné nechávat vzkaz pro dceru, kterou opustil partner, a ještě ji dráždit.

Po pečlivé úvaze se však rozhodl, že je mu fuk, jestli se sluší nechávat vzkaz o něčem, co četl v ranních novinách, a když zazněl tón, řekl: „Lou. Tady je táta. Poslyš, viděl jsem to. V novinách. To o Barrym.“

Co ještě dodat? „Stejně jsem ho nikdy neměl rád“? Ne. To zkoušel s Nickem, když se rozešel s Angie, a jak to dopadlo? Ti dva se dali znovu dohromady a ten pitomec Nicky Angie vyklopil, co o ní otec říkal, a Frank pak musel od přítelkyně svého nejmladšího syna snášet zlostné pohledy celou dobu, co spolu chodili – což naštěstí byly už jen dva měsíce. Ale i tak to bylo strašně nepříjemné.

Takže nemohl říct pravdu: že Barryho Kimmela nesnášel a od prvního dne, kdy ho Lou přivedla domů, ho považoval za bábovku. Tehdy ten kašpar přišel k nim na verandu v bílém obleku a růžovém – růžovém! – tričku a hrál si před Helen na Kennedyho, až měl Frank sto chutí mu tu jeho roztlemenou hubu rozbít. Ulisného hada poznal Frank na první pohled a přesně to Barry Kimmel byl.

Frank se teď tedy pokusil o jemnější verzi toho, co měl na srdci: „Co na to mám říct, holčičko? Ten chlap si holku jako ty nezaslouží. Nemám pravdu? Chlap, co se radši ožení s nějakou napajcovanou fiflenou než s mojí holčičkou! Tak už nevěš hlavu. Víš, co by řekla tvoje matka, kdyby tu byla? Pro jedno kvítí slunce nesvítí a ty taky jednou najdeš toho pravýho, a vůbec, stejně tě pro něj byla škoda.“

Sice to neznělo úplně věrohodně, ale něco takového Helen opravdu řekla, když se Adam rozešel se svou první vážnou známostí, takže to Frank použil.

„Tak a to je všechno,“ dodal. „Doufám, že se ti v tom blázinci daří dobře. A kdybys chtěla přijet domů, tvůj pokoj tu na tebe pořád čeká. A kluci by tě moc rádi viděli. A neboj se, že by se tu před tebou někdo klaněl. My nedovolíme, abys zapomněla na svý kořeny, Oscar Neoscar. Jo, když už mluvím o tom Oscarovi, víš, co bys s ním měla udělat? Myslím s Barrym. No, asi bych si to měl nechat pro sebe, ale –“

Zarazil se a přejel si rukou přes obličej. Helen, uvažoval, vždycky věděla, co má Lou povědět. S klukama to nebyla taková věda. Dalo se jim říct cokoli – i Adamovi, tomu citlivkovi – a oni to skousli. Jenže s Lou, s tou to bylo jiné. „Moje geniální dcera“, říkala o ní Helen a nebyla daleko od pravdy. Lou byla odjakživa jiná než její bratři, a nejen proto, že byla dívka. Ona prostě… zkrátka věci moc pitvala. Pro spisovatele to je asi dobrá vlastnost, ale pro policajta ne. Policajti, co se ve všem moc šťourají, než aby se řídili instinktem… ti většinou špatně skončí.

Lou měla naštěstí dobrý nos. Tedy, až na výběr partnerů.

„Takže, ehm, poslyš,“ pokračoval Frank do telefonu, „zavolej mi, až ten vzkaz dostaneš, ano? Máme tu o tebe starost. Chceme vědět, jestli je všechno v pořádku, víš? A ne abys tam mezi těma hvězdárna úplně ztumpachověla, jo? Tak mi zavolej.“

Zavěsil. Nepřehnal to? Podíval se na fotku Barryho s Woolstonovou, tu z filmu Hindenburg, jak se k sobě tisknou a usmívají se nad svatebním dortem, který měl tvar vzducholodi.

Ne. Vůbec jsem to nepřehnal, rozhodl se. Jak znal Lou, nejspíš utekla někam do hor a chce si lízat rány v klidu a stranou od lidí.

Jen doufal, že si s sebou vzala mobilní telefon. Lou, na rozdíl od kluků, krize moc nezvládala.

5

Lou tomu nemohla uvěřit. Tohle přece není možné. Jako by těch posledních čtyřiadvacet hodin nebylo dost příšerných, teď ještě ke všemu byla uvězněná sto padesát metrů nad zemí v helikoptéře s Jackem Townsendem a šíleným pilotem. To přece není spravedlivé. Na světě není žádná spravedlnost! No, možná si o to koledovala. Studio by zdaleka nebylo tak žhavé do podpisu smlouvy na scénář k druhé sérii Lovce policajtů, nebýt fantastického úspěchu Hindenburgu, což bylo dalším důkazem, že kdyby místo toho zatraceného triumfu lidského ducha napsala roztomilou romantickou komedii, měla by teď mnohem jednodušší život.

„Hej,“ vyhrkl Jack, když těma svýma uhrančivě modrýma očima konečně zaregistroval, že mu do obličeje míří osmatřicítka. „Co to děláte?“

‚Je mi líto, pane Townsende,“ znovu se omluvil pilot Sam, jehož hlas Lou ve sluchátkách připadal skutečně kajícný. „Ale musím udělat, co mi řekli.“

„To nemyslíte vážně!“ Jack, to mu Lou musela nechat, nezpanikařil. Připadalo jí, že ani nemá strach. Dokonce si vzpomněl, že má mluvit do mikrofonu připojeného ke sluchátkům, aby ho pilot slyšel. „Prosím vás, to mě chcete zastřelit? Uvnitř vrtulníku?“

Sam smutně přikývl. „A vyhodit vás ven,“ řekl. „Proto jsme nemohli letět cessnou.“

„Ale…“ Lou netušila, jestli Jack hraje o čas, nebo to vážně chce vědět. Ať to bylo jakkoli, zeptal se beze stopy svého obvyklého sarkasmu, spíš trochu nechápavě. „Proč?“

Sam pokrčil mohutnými rameny. „Už jsem vám to řekl,“ odpověděl. „Mám rozkaz. Když to neudělám, nedostanu zaplaceno. A já ty peníze vážně potřebuju, pane Townsende. Mám dluhy. Teď, kdybyste mohl –“

Lou, které bilo srdce až v krku a jazyk se jí lepil na patro, si odepnula pás, aby se mohla naklonit dopředu. Rozpomněla se na četné historky, které slýchala u večeře – o tom, jak otec čelil nevyzpytatelným ozbrojeným magorům –, a co nejklidnějším a nejkonejšivějším hlasem pronesla: „To je směšné, Same. Nemůžete přece zastřelit Jacka Townsenda. Co vám řeknou na pláce, až přiletíme bez něho?“

Sam se na ni omluvně otočil. „Na žádný natáčení neletíme, slečno. Já se mám zbavit pana Townsenda a pak letět – no, to vědět nemusíte. Ale tam na mě čekají peníze. A pak s lítáním končím, víte?“

Lou polkla. Měla pocit, jako kdyby měla v puse písek. Mumie se vrací, 2001. Tam létaly hromady písku. ‚A co já?“ zaskřehotala.

A přestože tušila, co uslyší, jeho slova ji zamrazila daleko víc než ledový vzduch, který topení vrtulníku nedokázalo pořádně rozehnat.

„Vy jste s námi letět neměla. Neměli tu být žádný svědci.“

Ne, jistěže ne. Proto na poslední chvíli odvolali Vičky, že? Ale na Lou očividně zapomněli – tedy ti, kdo Townsendovu vraždu naplánovali.

No a proč ne? Je přece jenom scenáristka a každý ví, že scenáristů je dvanáct do tuctu. V Americe není jediný zaměstnanec Starbucks, který by neměl někde v šuplíku aspoň jeden scénář.

„Podívejte,“ řekl Jack a Lou v tom přátelském, mírném tónu poznávala hlas detektiva Petea Logana ze scény, kdy vyjednával s únosci. „Hm, jste Sam, že? Podívejte, Same, je mi jasné, že ten, kdo vám platí za to, abyste mě zabil, vám za vaše služby nabídl slušnou částku. Ale já jsem poměrně bohatý člověk. Co kdybych vám dal dvakrát tolik, nechal byste mě naživu?“

Lou málem nadskočila na sedadle. Tohle byl přece trik z Lovce policajtů II, věta, kterou sama napsala. Jack byl ovšem natolik duchapřítomný, že si na ni vzpomněl a použil ji v nouzové situaci, což by ona nikdy nedokázala… tedy, upotřebit fiktivní zkušenosti svých postav v reálném životě. Z jiných filmů snad, ale ze svých ne.

Pilot zavrtěl hlavou, až se mu rozvlnil podbradek. „Vy si asi myslíte, že jsem úplnej pitomec,“ řekl, a zase to vůbec neznělo zlostně. Spíš… no, řekněme smutně. „Vím, že byste mě potom udal,“ pokračoval. „Tohle nemůže skončit jinak, než jsem vám řekl. Myslím, že si rozumíme.“

Lou zírala ztuhlá strachy na mohutného muže před sebou, který nonšalantně mířil pistolí na srdce Jacka Townsenda. Teprve když ji cosi přimělo sjet pohledem lehce doprava, zpozorovala, že Jack zírá taky… jenže ne na svého vraha. Ne, Jack zíral na ni.

A poprvé za šest let, co Jacka Townsenda znala, měla pocit, že ji tím svým pronikavým pohledem skutečně vidí… že ji vidí jinak, než jako tu bláznivou scenáristku, co mu nechce dovolit měnit její dialogy… opravdu ji viděl a jakýmsi nepostřehnutelným způsobem ji vybízel…

Ano, aby něco udělala. Jenže co? Co asi měla dělat? Nasadit tomu chlapovi nelsona? Jo, to by pomohlo.

„Kristepane!“ vykřikl Jack, přestal se jí dívat do očí, a k jejímu velkému zděšení zvrátil hlavu na opěrku sedadla. „Kristepane, tohle nemůže být pravda!“

Vyděšená Lou jen vteřinu či dvě zaváhala, co to má znamenat. Jack byl sice nafoukaný vůl, to rozhodně, ale žádný zbabělec. Nebál se dokonce ani toho divokého kousku, který vymyslela do Lovce policajtů II, toho s úhoři a míchačkou…

A vtom jí to došlo. Přesně věděla, co Jack dělá. Druhé jednání, pátá scéna, Lovec policajtů III. Je možné, aby Sam ten film neviděl? Jestli ne, je jediný člověk ve své demografické skupině – obyvatel severozápadni části Spojených států mezi pětačtyřicítkou a šedesátkou který si ho nechal ujít.

Ale zjevně ho neviděl, protože překvapeně vykoktal: „Ale pane Townsende, nebuďte tak –“

„Pro lásku boží, člověče,“ vykřikl Jack a popadl pilota za rameno. „Nedělejte to. Přece si nechcete zkazit život a žít až do smrti jako hledaný zločinec, věčně na útěku!“

„Hele, počkejte,“ blekotal Sam, „přestaňte…“

Lou se mezitím vrhla na zem, přesně jako to vždycky musel dělat ten nebožák Loganův parťák Dan Gardner, když Logan spustil tu svou teatrální tirádu. Lou neměla tušení, co chtěla na podlaze vrtulníku najít, ale R-44 byla malá a její skladovací prostory byly minimální. Pokud tu něco chtěli uskladnit – něco, co mohlo alespoň vzdáleně připomínat zbraň –, muselo to být pod sedadly.

Pod sedadlem Lou uviděla krabici s nápisem: Jen pro případ nouze“. A tohle rozhodně nouze byla. Zatímco se pokoušela krabici přitáhnout k sobě, modlila se, aby Jack toho chlapa zabavil, než ji prohledá.

„Co je to za život?“ pokračoval Jack, „pořád se ohlížet přes rameno, jeden krok před zákonem…“

„V Mexiku jsou na mě zákony krátký,“ prohlásil Sam. „A počítám, že až budu na třpytivě bílých plážích, nikam se ohlížet nebudu.“

„Rozmyslete si to, Same,“ naléhal Jack. „Myslíte, že vás nevydají, když vás najdou? Já jsem mezinárodní celebrita. Celý svět bude mou smrt oplakávat a všichni budou chtít, aby byla potrestána.“

Lou na všech čtyřech při tom musela obrátit oči v sloup. Typický herec.

„Ale mě nedostanou,“ odpověděl Sam bojovně, „jakmile budu v Mexiku.“

Lou mezitím nakoukla pod víko krabice a děkovala Bohu, za to, co našla. Přesně to potřebovala. Když zbraň opatrně nabila a zvedla – byla překvapivě těžká –, namířila ji zezadu na Samovu hlavu a vykřikla: ‚Ani hnout, grázle!“ přesně jako Rebeka v Lovci policajtů III.

Teprve když Sam neznehybněl a Lou uslyšela ve sluchátkách „Podívejte, nejsem na to pyšnej, ale nemám na vybranou“, došlo jí, že nemluvila na mikrofon.

„Same,“ řekla, tentokrát do mikrofonu, a hlaveň raketnice mu namířila na spánek, „přestaňte na něj mířit tou pistolí. A hned!“

Když se na ni Jack podíval, tvář pod strništěm mu zesinala. A co měla podle něj dělat? Nic jiného jí nezbývalo. Buď raketnice, nebo nic, bohužel. Takže ho ignorovala.

„Co – cože,“ Sam vypadal zmateně. Zřejmě nebyl zvyklý, aby mu někdo mířil do obličeje raketnicí. „Co to děláte?“

„Napálím vám do hlavy raketu,“ oznámila mu Lou hlasem, který měl být co nejvyrovnanější – jako drsňák Hany v Násilníkovi – „jestli tu pistoli nezahodíte.“

Sam se na ni otočil s rozhořčeným výrazem. „Přece mě nezastřelíte,“ řekl to, co Lou sama moc dobře věděla.

„Ale zastřelím,“ ujistila ho však. „Zastřelím vás. Jo, zastřelím vás, to si pište.“

Krucinál, pomyslela si a škubla sebou. Třikrát. Řekla to třikrát. Lidi, co opakují věci třikrát, vždycky lžou, tvrdil její otec. Ale Sam, který zjevně stál na opačné straně zákona než Frank Calabrese, to naštěstí nikdy neslyšel…

Ale možná slyšel, protože se na ni vážně zadíval. Nemohla si nevšimnout, že oči měl modré jako Jack Townsend, i když jinak –byly světlejší, ne tak jasné a neměly tmavý okraj, kvůli kterému sedělo tolik fanoušků Pohotovosti před televizí a upřeně sledovalo zadumaného doktora Rourkeho…

„Nezastřelíte mě,“ řekl znovu Sam mírně, jako kdyby mluvil s dítětem. „Vy byste nezastřelila nikoho. Nemáte na to.“

Lou zamrkala. Samozřejmě měl pravdu. Nezastřelila by ho… ani nikoho jiného. Její otec byl čtyřicet let u newyorské policie a ani jedinkrát nikoho nezastřelil. Všichni čtyři její bratři byli strážci zákona a ani oni nikdy nikoho nezastřelili. Jo, mockrát vytáhli zbraň, ale když přišlo na to zmáčknout spoušť, ani jeden se nikdy neocitl v situaci, kdy by bylo třeba použít smrtící sílu.

Až na Nicka, který kdysi musel střelit rotvajlerku, co nechtěla pustit záchranáře ke svému zraněnému pánovi. Ale to použil gumový projektil a pes se krásně uzdravil, ačkoli se pak při Nickových četných návštěvách během svého zotavování choval dost nerudně.

Louina ruka s raketnicí se mírně zachvěla. „Dobře,“ řekla Lou už ne hlasem Clinta Eastwooda, ale spíš Sally Fieldové. „Dobře, možná vás nestřelím do hlavy, ale klidně vás můžu střelit do nohy, a to bude taky pěkně bolet –“

Sam zavrtěl hlavou.

„Drahoušku,“ řekl, „když mě postřelíte, tahle věc půjde k zemi, rozumíte? Jako šutr!“

Lou sebou škubla. Panebože, na to nepomyslela. Její sevření těžké kovové zbraně ještě víc povolilo…

„To těžko,“ ozval se Jack Townsend hlubokým, vyrovnaným hlasem. Lou nebyla jediná, kdo se na něj otočil s otevřenou pusou, Sama také zaskočil. Oba jako by zapomněli, že v kabině je ještě někdo třetí, tak intenzivně si vyměňovali názory.

„S R-44 už jsem lítal, víte?“ pokračoval Jack konverzačním tónem.

Lou překvapeně vyhrkla: „Vážně?“

„Jasně,“ odvětil Jack a pokrčil mohutnými rameny. „V Bergerově Času pro špiona. To si přece pamatuješ. Jen za první týden vydělal v domácích kinech pětašedesát milionů.“

Lou těžkou pistoli málem upustila. Nejenže by Jeffrey Berger –který měl tu drzost odmítnout Hindenburg, když mu Louin agent poslal první verzi scénáře – svému herci nikdy nedovolil, aby se při létání strojem jako je R-44 nenechal dublovat, ale Čas pro špiona ani zdaleka nevydělal takový balík, natož za první týden.

Ale pohled, který na ni Jack vrhl, jí připomněl, aby si hleděla role, a tak ještě silněji přitiskla raketnici k pilotovu spánku.

Jo,“ řekla. „Vidíte? Obejdeme se i bez vás. Tak odhoďte tu pistoli.“

Sam, který neměl ponětí ani o konzervativní režii Jeffreyho Bergera, ani o neutěšených tržbách Času pro špiona, zhluboka vzdychl a – k jejímu obrovskému překvapení – podal svou osmatřicítku Jackovi.

Jack, který se očividně při natáčení Lovce policajtů lecčemu přiučil, vzal revolver do obou rukou s ukazováčkem odchýleným od spouště, aby ji náhodou nezmáčkl dřív, než bude třeba.

„Dobrá,“ řekl a hlas mu zněl úplně jinak, než když Sama pro lásku boží prosil, aby si rozmyslel, co dělá. Teď mluvil naprosto vyrovnaně. Ledově klidně. Lou až zamrazilo, jak klidný Jack Townsend byl.

Ale možná k ní pronikl ledový arktický vzduch, kterým zběsilou rychlostí prolétali s několika nebezpečnými, odjištěnými zbraněmi. „A teď,“ zavelel Jack mrazivě, „to otočte.“

Lou byla ráda, že se do hlavně pistole nemusí dívat ona. Nebo do Townsendových modrých očí, jejichž pohled teď mrazil stejně jako podlaha, na které klečela. Jestli se takhle Jack někdy díval na Gretu, pak Lou naprosto chápala, proč mu utekla s Barrym, jehož nejhoršího pohledu by se nebály ani děti ve školce.

Sam by jí dal jistě za pravdu, protože zanaříkal: „Panebože, co jsem to udělal? Co jsem to udělal?“

„S tím si teď hlavu nelamte a koukejte pilotovat.“

„Oni mě zabijou,“ pištivě naříkal Sam. „Jestli se objevím v Myře, zabijou mě, rozumíte?“

„Teď se věnujte řízení,“ vybídl ho Jack.

V tu chvíli Lou, která se dívala ven širokým předním oknem, uviděla něco, co ji přimělo vykřiknout. Byla ovšem v takovém šoku, že zapomněla mluvit na mikrofon, a tak ji nikdo neslyšel.

„Věnujte se řízení,“ opakoval Jack klidným hlasem. „Pěkně v klidu, a já se za vás přimluvím –“

„Husy!“ vykřikla Lou, tentokrát do mikrofonu, a ukázala před sebe.

Ale už bylo pozdě. Kvůli Samovu nervovému selhání letěli tak nízko, že se ocitli uprostřed hejna.

Lou v tu chvíli ještě klečela na zemi, a když se jeden pták v explozi krve a peří rozplácl na předním skle, síla nárazu ji vymrštila a smýkla s ní na pevný kovový rám na zadní straně sedadla pilota. Náraz, při kterém viděla hvězdičky, jí vyrazil z ruky raketnici.

Ta s rachotem dopadla na podlahu vrtulníku a okamžitě vystřelila, takže Lou viděla hvězdičky podruhé, ale tentokrát docela jiné.

Ve spršce jisker a kouře, která následovala, měla Lou chvilku na přemýšlení. Letka. Ne hejno. Narazili na letku husí. Letka husí. Hejno…

Racků.

„Pozor!“ slyšela vykřiknout Jacka Townsenda. Ani nemusel mluvit na mikrofon. Svým řevem překřičel i hlasité vum-vum-vum vrtule nad jejich hlavami a sykot světlice, která se mlátila od jedné stěny ke druhé, až s oslepujícím zábleskem vrazila do kontrolního panelu před nimi.

„Kristepane!“ zaječel pilot Sam a rychle si rukama zakryl obličej před sprchou jisker. „Kristepane!“

Hejno racků. Lou hodil náraz zpátky na sedadlo, ale měla čas přemýšlet. Barry tuhle kapelu vždycky zbožňoval a měl všechna jejich cédéčka. Právě ta si odnášel v krabici v den, kdy ji obvinil, že se z ní stal cynik. Cédéčka kapely Hejno racků. Panovy flétny.

Najednou se před ní z kouře a plamenů vynořila postava Jacka Townsenda. „Zapni si pásy!“ křičel. Lou na něj vrhla rychlý pohled a poslechla, ale stejně v něm viděla namyšleného sobce. Co si o sobě vůbec myslí? Že je to nějaká hvězdná role?

Tohle pomyšlení ji nesmírně pobavilo. Bavila se ovšem jen do chvíle, než si přes kouř, který malou kabinu rychle plnil, všimla čehosi, co se rychle blížilo k přednímu oknu. V tu chvíli by se v ní krve nedořezal.

Ta věc byla zem.

6

A pak byli všude kolem ní rackové. Bílí, načepýření rackové, jejichž křídla na ni ze všech stran dotírala jako křídla andělů.

Vlastně andělů ne, protože andělé by přece měli být laskavá nebeská stvoření.

Tihle andělé na ní seděli. Dusili ji. Zraňovali ji. Pálili ji.

Lou otevřela oči.

Ležela ve sněhu. Takže ne peří, ale sníh. Vlastně ji nepálil, ale ležet ve sněhu nebylo nic příjemného. Bolela ji hlava. Hodně bolela, takhle ji naposledy bolela ten den, kdy si Barry sbalil cédéčka a odešel a ona, která nikdy neuměla pít, zkonzumovala celou láhev Baileys a pytlík buráků v medu, které jí prodal sousedův kluk, když dělal sbírku na svou kapelu.

Chvíli mžourala proti pronikavě zářivému sněhu a proti stejně bílé aljašské obloze a pak se s bolestným zachvěním vztyčila na loktech…

A vzápětí toho litovala. Ne kvůli bolesti, která jí projela lebkou – třebaže byla nesnesitelná –, ale protože o pár metrů dál, špičku zabořenou hluboko ve sněhu a lopatky vrtule nakřivo, uviděla kouřící vrak helikoptéry.

S hekáním se pokusila postavit na nohy. Nikdy později si nedokázala vybavit, co vlastně chtěla udělat. To málo, co věděla o první pomoci, se dozvěděla coby věrná divačka několika sérií Pohotovosti. Nikdy nebyla skautka ani plavčice. Mnohokrát ovšem viděla doktora Rourkeho provádět masáž srdce na pacientech v bezvědomí – nejvíc jí utkvěl v paměti první díl páté série s převráceným školním autobusem – a byla přesvědčená, že to zvládne stejně dobře, ne-li líp.

Chtěla přispěchat na pomoc spoluobětem havárie, ale najednou se zarazila; ne kvůli nesnesitelné bolesti hlavy, ani proto, že po rychlém startu začala vidět rozmazaně. Ne, svou roli v tom sehrála hlavně ruka, která ji železným stiskem popadla za zápěstí.

Lou sjela pohledem od vraku helikoptéry za sebe a zjistila, že se dívá do očí majitele oné ruky. Do vážných, nekompromisních, ledově chladných očí Jacka Townsenda. Očí, pro které byli hollywoodští režiséři ochotni vyklopit patnáct milionů za film.

Jack tedy neležel uprostřed toho kouřícího zuhelnatělého kovu. To znamenalo, že ho nebude muset tahat zraněného z vraku. Vlastně to začínalo vypadat, že se stal pravý opak: že zachránil on ji.

Nejdřív ji to vyděsilo. Je to vážně pravda? Znamená to, že za záchranu vděčí muži, který nejenže nevybíravě odmítl její nejlepší kamarádku, ale vymyslel tu pitomou větu Potřebuju větší zbraň, z níž se stala legenda?

„Kam chceš jít?“ zeptal se. Jeho hlas – ten hluboký, vyrovnaný hlas, téměř vždy s přídechem sarkasmu, který také patřil k onomu patnáctimilionovému balení – zněl nezvykle tlumeně. Teprve tehdy jí došlo, že sněží. Ne hustě, ale vytrvale. Jack Townsend měl sníh ve vlasech – ke značné nevoli hollywoodských maskérů už značně prošedivělých. Lou si uvědomila, že když sněží, hlasy vždycky znějí tlumeně. Dokonce i hlasy profesionálních herců, kteří se školili na yaleské herecké škole.

Lou neurčitě ukázala směrem ke kouřícímu vraku helikoptéry. Je… je…?“

„Zatím ne,“ řekl Jack. Je támhle,“ kývl na hromadu dek pár kroků od nich, pod vysokou zasněženou borovicí. „Je naživu. Bohužel.“ A pak její zápěstí pustil.

Lou se bez opory okamžitě sesunula zpátky do sněhu. Ach. Asi neměla tak rychle vstávat. Sesypala se jako Pinocchio bez provázků, než se proměnil v chlapce. A nejspíš, pomyslela si, stejně elegantně.

Jack se na ni podíval. „Hej,“ řekl a obvyklou ironii v jeho hlase vystřídalo cosi, co Lou v tom mátožném stavu málem považovala za obavy. „Jsi v pořádku?“

„Och,“ hekla a rukou si chtěla otřít slzy, které jí najednou zničehonic vyhrkly do očí. „Jo, jo, jsem v naprostém pořádku.“ Sama nevěděla, jestli ji víc děsí to, že uvízla v divočině sama s Jackem Townsendem, nebo že se před ním rozbrečela. „Je mi skvěle. To, že na mě najatý vrah míří pistolí a pak spadnu s vrtulníkem doprostřed zmrzlé tundry, zažívám běžně.“

Jackův starostlivý tón se v mžiku změnil zpátky v ironický. „Tohle není tundra,“ opravil ji. „Jsme v horách. Tundra je placatá.“

„To je fuk,“ odsekla Lou. Pořád nevěřila, že ji něco takového mohlo potkat. Nemohla to pochopit. ‚Je…,“ pohledem sjela zpátky k nehybnému Samovi. „Je hodně těžce zraněný?“

Jack pokrčil širokými rameny. „Viděl jsem jenom bouli na hlavě. Sice ne tak velkou, jako máš ty, ale pořádnou.“

Lou natáhla ruku a opatrně si sáhla na čelo. Ano, byla tam. Vejčitá boule těsně pod vlasy. To musí být nádhera. Tedy, ne že by jí záleželo na tom, jak před Jackem Townsendem vypadá.

„A to je všechno?“ zeptala se a hmatem zkoumala bouli, přitom však po očku sledovala pilota, který ležel pár metrů od nich. „Nezkusíš ho… no, víš co, oživit?“

„Hele,“ rozhodil rukama Jack, „já nejsem doktor, jenom jsem ho hrál v televizi.“

Lou se ušklíbla. „Ty moc dobře víš, co myslím. Neměli bychom… já nevím. Pro něj něco udělat?“

„Proč?“ zeptal se Jack, jehož patnácťimilionový hlas najednou zdrsněl. „Chtěl nás přece zabít, vzpomínáš?“

„Ale jak je vidět, měl jsi o něj starost,“ zahučela, „jinak bys ho přece neodtáhl do bezpečí.“

„No,“ řekl Jack a znovu pokrčil rameny. „Přece ho tam nenechám umřít, ne? Vždyť má děti.“

„Děti?“ Lou tomu nemohla uvěřit. Opravdu sedí ve sněhu a baví se s Jackem Townsendem? Opravdu spolu přežili pád helikoptéry do aljašské divočiny? Nebo se ocitla v nějakém bizarním paralelním světě, jako v Supermanovi? Vážně si připadala jako ve snu. „Jaké děti? Jak víš, že má děti?“

Jasně, je to bizarní svět. Ve skutečném světě by vedle ní ve sněhu neseděl Jack Townsend a nevylovil by, tak jako teď, z kapsy bundy lacinou koženou peněženku, z níž po otevření vypadlo půl tuctu školních fotek v dlouhém plastovém pouzdře.

„Čtyři,“ oznámil Jack. ‚Já vím. Byl jsem stejně překvapený jako ty. Sam mi nepřipadal jako moc otcovský typ.“

Všechny ty děti, nemohla si nevšimnout Lou, potřebovaly pořádná rovnátka. Žádný div, že ten člověk sháněl peníze.

Najednou odtrhla pohled od peněženky a vyčítavě ho zapíchla do Jacka Townsenda.

„Ty jsi okradl člověka v bezvědomí?“ vyjela na něj.

Jack potřetí pokrčil rameny a začal fotky schovávat zpátky do peněženky. „Hele,“ vysvětloval, „někdo mu zaplatil, aby mě zabil. Myslel jsem, že by tam mohl mít něco, z čeho bych se dozvěděl, co je ten člověk zač.“

Lou váhavě sjela pohledem z Jacka na peněženku a zpátky. „A měl?“ zeptala se konečně, když nespustil sám.

„Ne.“ Jack si hodil peněženku zpátky do kapsy.

Lou chvíli zkoumala jeho profil. „To, že má děti,“ zdůraznila suše, „ses dozvěděl, až když jsi ho vytáhl.“

„No,“ neochotně připustil Jack, „to je vlastně pravda.“

Neuvěřitelné. Ten člověk má přece jen srdce. Jestli tohle přežije, bude se muset Vičky omluvit, že o tom kdysi pochybovala.

Jestli to přežije. Čím víc se Lou rozhlížela kolem, tím víc pochybovala, že se dožije večera. Všude, kam dohlédla, viděla jen kouř z helikoptéry, sníh, stromy a zvedající se svah hory, do které narazili.

Bože můj, pomyslela si. Tohle je Přežila jsem jen já, film z roku 1978 o ženě, která jako jediná přežila pád letadla někde v Sierra Madre. A musela sešplhat z hor, několik dní bloudila a celou tu dobu hledala telefon, aby mohla zavolat rodině a říct jim, že je v pořádku…

Vylekaná Lou sáhla do kapsy bundy a vylovila mobilní telefon.

„Ani se nenamáhej,“ houkl Jack Townsend mrzutě. „Už jsem to zkoušel. Nejsou tu žádné retranslační věže.“

Lou vztekle vrtěla hlavou a při tom provrtávala malý displej pohledem. „Za tenhle krám platím sedmdesát babek měsíčně,“ řekla. „Sedmdesát dolarů! A funguje to snad? Jasně že ne! Jedu kaňonem… nic. Ztroskotám na Aljašce. Nic. Nemůžu ani posílat zprávy,“ dodala poté, co několikrát zmáčkla odeslat a přidržela si pomalu zamrzající telefon k uchu.

„O co se vsadíš,“ řekl Jack trpce, „že tam máš nepřijatou zprávu od někoho, kdo ti měl před odletem vyřídit nějaký naléhavý důvod, proč nemůžeš odletět z Myry.“

Šlehla po něm pohledem. Na jeho širokých ramenou se usazoval sníh. Napadlo ji, jestli mu není zima. Měl na sobě jen ošoupanou hnědou koženou bundu. Bez podšívky, pokud dobře viděla.

Na co by taky potřeboval teplý kabát? Měl jen přesednout z letadla do limuzíny a pak do vytopeného přívěsu. To ona měla v plánu postávat venku a se zmrzlýma nohama přesvědčovat Tima Lorda, aby nezpůsoboval ekologickou katastrofu jen proto, že chce realisticky natočit scénu, kterou do filmu vymyslela.

A pak jí došlo, co Jack řekl.

„Myslíš jako Vičky?“ hlesla. „Že je Elijah nemocný?“

„Přesně tak.“ Upřeně se na ni díval s lehce pobaveným výrazem na až bolestně hezké tváři.

„Takže, kdybych si před tím, než jsem nastoupila do té pitomé helikoptéry, poslechla vzkazy… „ Zbytek spolkla.

„Byla bys teď v pořádku v Anchorage,“ dokončil za ni větu Jack.

Lou se zadívala na kouřící helikoptéru a na rýhu, kterou vyryla do země. Pak se podívala na pilota Sama: s lehce zasněným výrazem ležel natažený na sněhu a dýchal s otevřenou pusou, rozhodně nijak tiše. Ne že by přímo chrápal, ale nedýchalo se mu lehce, to bylo jisté. Pak se znovu otočila na Jacka Townsenda, který v džínách a kožené bundě vypadal tak sebejistě. On, na rozdíl od Lou, nevypadal, že mu mrzne zadek. On nevypadal, že se mu každou chvíli rozskočí hlava. On vypadal, jako by ho pomyšlení, že uvízl v aljašské divočině bez fungujícího mobilního telefonu, jídla či dokonce kousku suchého místa na sezení, vůbec neznepokojovalo.

Kdyby si jen poslechla vzkazy, seděla by teď s Vičky v hotelu, četla by si časopisy, objednávala by si od hotelové služby hamburgery a ovocné poháry a dívala by se na Vysílání pro ženy. Možná by si dokonce pustila Přežila jsem jen já a dělala by si z toho legraci.

„Sakra,“ vyhrkla Lou vztekle s výčitkou v očích – možná to bylo zimou, ale spíš proto, že to celé bylo nespravedlivé.

„Jenže,“ řekl Jack svým obvyklým, lehce ironickým hlasem, „kdybys to udělala, já bych už byl mrtvý.“

Lou na něj vytřeštila oči. „Cože?“

„Byl bych mrtvý,“ zopakoval Jack tak prostě, jako kdyby si u svého osobního asistenta objednával oběd. „Zachránila jsi mi život.“

Lou tak vyděsilo, co řekl, že udělala první, co ji napadlo: popřela to. „To není pravda.“

„Mrzí mě, že ti to musím říkat zrovna já,“ řekl Jack, „ale je to tak.“

Zadívala se na něj přimhouřenýma očima. Nedokázala poznat, jestli si dělá legraci, nebo mluví vážně. A to byl právě Townsendův problém. A nejen tohle. Jeho humor byl tak suchý, že většina lidí nepoznala, kdy žertuje.

Jako například teď. Myslí to vážně? Opravdu si myslí, že mu zachránila život? Zachránila ho? Ne. Ne, to není možné. Zachránila leda tak sebe. Ovšem. Tak to nejspíš bylo. Proč by se měla obtěžovat zachraňovat sobce s panickou hrůzou ze vztahů jako je Jack Townsend?

„Jak jsi na to vůbec přišla?“ zeptal se najednou Jack. Tedy Lou připadalo, že najednou. „A na co?“ opáčila.

„Na to,“ vysvětloval jí Jack trpělivě jako duševně chorému, „s tou raketnicí.“

„Aha.“ Raketnice. Ovšem. „Breakfast Club“ odpověděla. Zatvářil se překvapeně. „Prosím?“

„Breakfast Club“ zopakovala tentokrát zřetelněji. „John Hughes, 1985. Kluk, kterého hrál Micheal Hall, musel zůstat po škole za to, že přinesl raketnici. Chtěl se s ní zabít, ale vystřelila mu ve skříňce. Pamatuješ?“ Chvíli čekala, jestli si vzpomene. „Od režiséra Sixteen Candles.“

„Bohužel,“ řekl Jack co nejzdvořileji, jako kdyby odmítal přídavek na slavnostní večeři, „já se na filmy moc nedívám.“

Lou na chvíli zapomněla, že je obětí pokusu o vraždu a že přežila pád helikoptéry, a zůstala na něj zírat, jako kdyby právě udělal něco, co se naprosto nehodí k jeho mužnému image, například objednal koktejl se šampaňským nebo začal fistulí vyzpěvovat „I Feel Pretty“.

„Jsi přece herec“ vykřikla, „tak jak můžeš říct, že se na filmy moc nedíváš?“

„To je důsledek povolání,“ odpověděl Jack a pokrčil rameny. „Hollywood jaksi ztrácí kouzlo, když znáš všechny ty zákulisní triky.“

Lou zavrtěla hlavou. No ovšem, musela se ocitnout v jiné realitě. Už o tom vůbec nepochybovala.

„Ale Breakfast Club“ řekla. „Je to přece kultovní film amerických teenagerů! Ovlivnil celou generaci.“ Co tedy dělal o nedělních odpoledních, když neležel na gauči a nedíval se na filmy jako ona?

„Možná bychom měli rozdělat oheň,“ ozval se Jack, jako by chtěl změnit téma.

„Oheň?“ vytřeštila na něj oči. Ze by se praštil do kebule jako ona a Sam a teď měl halucinace? Ta dívka v Přežila jsem jen já měla taky halucinace z žízně a hladu, ale viděla jen parkoviště karavanů a chvílemi indiánského průvodce. Oč zábavnější by ten film byl, kdyby se jí zjevilo něco vtipného nebo aspoň lascivního, jako… nahý Jack Townsend. Lou upřímně doufala, že pokud se dostaví halucinace, bude to něco takového… ale Jack se to nikdy nesmí dozvědět.

„A co je podle tebe tohle?“ ukázala na hořící hromadu šrotu deset metrů od nich. „Bojíš se, že až nás vyrazí hledat, tak nás nenajdou? Townsende, myslím, že to nebude žádný problém.“

„Víš,“ řekl stejně vlídným tónem jako před tím, „spíš jsem si říkal, že potřebujeme oheň, u kterého se můžeme ohřát. Celá se třeseš.“

A byla to pravda. Klepala se. Ale doufala, že si toho Jack nevšimne. Stačilo, že před ním byla v bezvědomí. Rozhodně před ním nechtěla dát najevo slabost.

Takže to přece jen nejsou halucinace. Zhluboka vzdychla. Ne, jak vůbec mohla v něco takového doufat. Ze by Jack Townsend utrpěl otřes mozku a na tohle všechno zapomněl, hlavně na to, jak vytáhl její bezvládné tělo z hořícího vraku helikoptéry.

Protože teď mu, samozřejmě, bude muset být zavázaná. A jak si od něj asi má udržet zdravý, pohrdavý odstup – což musí, z loajality k Vičky?

Na druhou stranu, jestli opravdu věří, že ona zachránila život jemu, jsou si fifty fifty. Jestli je to tak, a oba to přežijí, bude ho dál moct spokojeně nenávidět…

Mezitím co takhle přemýšlela, Jack vstal a začal sbírat větve, které helikoptéra srazila na zem. Právě se ohýbal pro jednu zvlášť silnou. Kožená bunda se mu na zádech vyhrnula a Lou se naskytl pohled na slavný zadek Jacka Townsenda v obepnutých džínách, pohled, pro který byly ženy po celé Americe ochotné vyklopit deset babek za lístek, jen aby ho viděly na velkém plátně.

A tenhle zadek teď Lou měla někde uprostřed Aljašky jenom pro sebe.

Ne že by o to stála. Pěkně děkuju. Tuhle chybu podruhé rozhodně neudělá. Hlavně už žádní herci. Co na tom, že se tenhle tváří, že má péči o její pohodlí, že jí zachránil život a, ano, že v džínách vypadá líp než kterýkoli jiný muž? Potřebuju větší zbraň. Jasně, tohle byl důvod, aby mu nedala sebemenší šanci, natož své zmučené srdce.

A kromě toho, neprokázal snad vrchol nevkusu, když odkopl její nejlepší kamarádku a místo toho sbalil Gretu Woolstonovou?

Jack se otočil, došel k místu, kde seděla, a shodil jí hromádku sesbíraných větví k nohám. Jestli si všiml, že jí planou tváře, které ve chvíli, kdy se otočil, temně zrudly, nedal to na sobě znát. Možná si myslel, že je to od větru a ne proto, že mu ještě před pár vteřinami okukovala pozadí.

„Skoro všechny jsou mokré,“ řekl.

Lou, která se tak červenala, že ani nevnímala zimu, řekla: „Mokré? Co je mokré?“

Starostlivě se na ni podíval. „To dřevo,“ řekl. „Víš jistě, že ti nic není?“

„Jo,“ vyhrkla Lou rychle. Až moc rychle. „Proč?“

„Protože vypadáš…“ Odmlčel se, jako by hledal správná slova. „Zvláštně.“

Zvláštně. No výborně. Ze by to bylo tím, že je v obličeji rudá jak ředkvička? Jo, to bude ono. A pak se, k její radosti, otočil.

„Aspoň to zkusíme,“ řekl s pohledem upřeným na hořící hromadu železa před nimi. „K támhle tomu bych se radši nepřibližoval, když to nebude nutné. Kdo ví, jestli to ještě nebouchne? Máš sirky?“

Vrhla na něj pohled plný pohrdání, jen aby nepoznal, že obdivovala jeho zadek.

„Ne, nemám sirky,“ odpověděla podrážděně. „Já žiju v LA., tam je kouření zakázané. Tak k čemu by mi byly sirky?“ Zdálo se, že ho tím dost zaskočila. „Já jsem myslel, že všichni scenáristi kouří,“ řekl. „Já myslela, že kouří všichni herci,“ odsekla.

Pak oba zmlkli. A Lou slyšela sykot sněhu dopadajícího na rozpálenou helikoptéru. Jinak ani ptáčka. A rozhodně žádná pátrací letadla, která by je hledala. Ale nic neřekla, aby svého spolutrosečníka nepolekala. Najednou jí připadalo, že sněžení houstne a zrychluje.

„Vsadím se, že támhle náš přítel Sam je kuřák,“ řekl najednou Jack a vyskočil. „Jdu to zkusit.“

Tentokrát zastavila ona jeho, chytila ho zezadu za bundu – ačkoli si dávala pozor, aby se nedívala, co je pod ní. „Hele,“ domlouvala mu, „nech ho na pokoji.“ Jack vypadal netrpělivě. „Lou, jemu nebude vadit, když mu prohledám kapsy. Je úplně zmrzlej.“

„Ale stejně,“ řekla Lou, „to není správný. Je to nechutný.“ Nedokázala vysvětlit, proč jí tak vadí, že Jack chce na Sama sahat. Snažila se změnit téma, aby odvedla jeho pozornost. S Barrym, který byl hodně roztěkaný, jí tahle taktika vycházela. „A kromě toho, přece existuje nějaké poplašné zařízení, které lidi upozorní, když někde spadne letadlo, a varuje věž, že havarovalo, ne? Někdo přece musí vědět, že jsme tady, ne? Každou chvíli tu někdo bude a zachrání nás. Každou chvíli. A i kdyby tu nebyla nějaká ta černá skříňka nebo co, v Myře si přece musejí všimnout, že tam nedorazíme, ne? Tim už určitě telefonuje nějakým záchranářům.“

„Určitě,“ přikývl Jack Townsend. Zdálo se jí to, nebo to znělo, jako by ji chtěl jen uchlácholit? „Jo, určitě.“

„Tak vidíš,“ řekla s křečovitým úsměvem. „Budou tu každou chvíli. Tak si sedni.“

Jack jemně vyprostil bundu z jejího sevření. „Sednu si,“ řekl, „ale nejdřív seženu sirky a pak rozdělám oheň, aby nám bylo teplo.“

Lou tak rozčililo, že ho neodradila od prohledávání Samových kapes, že vykřikla: „Ale –“

„Koukni, já ho přece nechci sníst,“ řekl Jack a temně dodal: „Prozatím. Jenom říkám, že tu nehodlám zmrznout, když si můžeme pomoct. Tomuhle se říká boj o přežití, drahoušku. Měla bys sis začít zvykat.“

Podívala se na něj s přimhouřenýma očima. Tomuhle se říká boj o přežití, drahoušku. Měla by sis začít zvykat.

To není špatná hláška. Docela se jí zamlouvala. Musela uznat, že Jack má na herce celkem slušné nápady. To by někde mohla použít. Ale ne v tomhle filmu. Na to už bylo pozdě. Možná ve svém románu. Ano, v románu, který ji jednou provždy katapultuje z filmového průmyslu a možná jí pomůže k pěkné farmě někde v ústraní, daleko od dálnice na Santa Monicu…

Najednou vyskočila, až se z prudkého pohybu zapotácela.

„Můj laptop! Proboha, kde je můj laptop?“

Jack, který právě podruhé prohledával pilotovy kapsy, se otočil.

„To nic,“ utěšoval ji zjevně rozpačitý z jejího výbuchu. A jak by ne? Musel ji mít za cvoka. Nechápal to, nemohl tušit, jak jí je. „Je támhle.“

Podívala se směrem, kam ukazoval. Její laptop i s taškou trůnil pár metrů od nich, neporušený, až na vrstvu sněhu, která ho pomalu zasypávala.

Popadla ho a přitiskla si ho na prsa. Srdce jí už netlouklo tak zběsile a hlava se jí přestávala točit.

Věděla, že je směšná, byl to přece jen počítač. Ale měla v něm tu kapitolu. První, kterou byla schopná napsat od té doby, co ji ten lump Barry opustil a odnesl si s sebou, tím si byla jistá, nejen její srdce, ale i tvůrčí schopnosti.

Ale naštěstí ne, neobral ji o všechno. Ta kapitola byla důkaz. A tenhle důkaz byl teď v bezpečí. Protože, musela si ten otřesný pocit připustit, ji Jack Townsend zachránil. Zachránil její první kapitolu i ji.

Podívala se na něj. Zdálo se, že jeho pátrání po sirkách není úspěšné. Jak prohledával Samovy kapsy, tvářil se nasupeně a lehce znechuceně.

Dobrý bože, konečněji začalo docházet, co se stalo. Tohle nebyl žádný paralelní svět. Tohle byla skutečnost. A ona tu byla uvězněná. Uvězněná na pasece v borovém lese na strmém svahu. Na Aljašce. Hluboko v lesích. Vedle kouřící hromady železa, která zbyla z helikoptéry.

A sněžilo. A byla zima. A bolela ji hlava.

A opodál byl Jack Townsend, poslední člověk na zemi – snad s výjimkou Barryho Kimmela – se kterým by chtěla uvíznout v aljašské divočině. Nebo kdekoli jinde. A někdo ho chtěl zabít – a to tak moc, že mu bylo jedno, jestli s ním zahyne pár dalších lidí, například Lou Calabreseová.

Bezva. To je tedy bezva. Co kdy komu udělala, že si tohle zasloužila?

7

Mě tvoje trapné problémy nezajímají, Marvine,“ zakřičela Beverly Tennantová do telefonu. „Slyšíš? Radši ti to pro jistotu zopakuju. Nezajímají!“

Dveře Beverlyiny kanceláře, na které kdosi klepal celou tu dobu, co telefonovala, se otevřely a dovnitř nakoukla Chloe, bledá a zdrcená.

„Ne, Marvine,“ řekla Beverly a mávla na Chloe, aby šla dál. „Ne. Jak ti to mám ještě říct? Nět. Nein. Na to zapomeň.“

Chloe stála před stolem své šéfové a nervózně si žmoulala ruce. Beverly zvedla ukazováček s dokonalou manikúrou, aby dívka počkala.

„Řekla jsem lila a tím myslím lila, Marvine,“ hartusila do telefonu. „Nemyslím tím nachový, ani levandulový, ani rudý, sakra! Chci lila! A jestli mi neseženeš lila, Marvine, je mezi námi konec!“

Beverly rukou zakryla mluvítko a vysvětlila své asistentce: „Marvin, můj dodavatel. Vypadá to, že je po klinické smrti. Nechápu, jak ještě může chodit a dát dohromady větu. Asi to bude jeden z těch zázraků medicíny, o kterých se vždycky mluví ve zprávách na devátém kanálu. Ale funguje mu leda tak mozkový kmen.“

„Slečno Tennantová,“ pípla Chloe. Ta holka vypadala, že každou chvíli vyzvrací oběd, což, jak Beverly věděla, bylo kuře kung pao. „Právě volal Tim Lord. Snažila jsem se vás přerušit a předat mu vás, ale –“

„Já vím, drahoušku,“ řekla Beverly. „Omlouvám se, že jsem to nezvedla. Ale kdybys věděla, co mi ten člověk provedl! Objednala jsem dolů na toaletu lila obklad a víš, co mi poslal? Ten –“ Zarazila se a vyštěkla do sluchátka: „Aha, myslíš? No, tak uvidíme, co na to řekne můj právník. Myslíš, že ne? Jen počkej, to si vyřídíme jinde!“

„Lou Calabreseová,“ vykoktala Chloe.

Beverly povytáhla perfektně vytrhané obočí. „Co jsi říkala, drahoušku? Ne, tebe jsem nemyslela, Marvine! Snad si nemyslíš, že bych ti řekla drahoušku, ty mizero! Chci vrátit peníze –“

„Spadla s nima helikoptéra,“ procedila Chloe odkrvenými rty. „Helikoptéra s Lou a… a Jackem Townsendem spadla.“

Beverly strnula se sluchátkem u ucha. Z dálky byl slyšet Marvinův hlas, výmluvy za nedodané kachlíky.

„Asi havarovala,“ řekla Chloe bezmocně. Z očí se jí valily slzy. „Někde u McKinley. Ale neví se, jestli někdo přežil, protože je bouře a nemůžou poslat záchranné letadlo k… k…“ Poslední slova sotva zašeptala. „K tomu vraku.“

Beverly pustila telefon. „Proboha!“ hlesla. „Panebože!“

Ze sluchátka obě slyšely Marvinovo blekotání o nákladu lila obkladaček z Itálie, který zadržují celníci. Žádná z nich se ani nepohnula, aby sluchátko zavěsila.

„Rychleji, Richardsi,“ naléhala Eleanor Townsendová, nakloněná dopředu.

„Jedu tak rychle, jak zákon dovoluje, madam,“ odpověděl komorník, který se ujal šoférování, jelikož řidič paní Townsendové měl ten den volno.

„Kašlete na zákony,“ křikla Eleanor. „Jeďte v tom… jak se tomu říká?“

„Pohotovostním pruhu, madam?“

„Ano, v tom.“

„To nemohu, madam,“ řekl Richards. „Z vězeňské cely byste panu Jackovi moc nepomohla. Nebo, pánbu chraň, z nemocničního lůžka.“

„Nesmím to letadlo zmeškat, Richardsi,“ zvýšila hlas Eleanor usazená na zadním sedadle s Alessandrem a malým příručním zavazadlem na klíně. „Je to dnes poslední přímý let do Anchorage.“

„Stihneme to, paní Townsendová,“ prohlásil Richards klidně. „Ujišťuji vás, že tam budeme s dostatečným předstihem.“

„To budeme,“ prohodila Eleanor, „když pojedete v tom, jak se tomu říká…“

„Pohotovostním pruhu. Snad byste mohla zkusit zavolat panu Lordovi, třeba má pro vás dobré zprávy –“

„Děkuji za radu, Richardsi,“ odvětila Eleanor a zvedla si límec kožichu. „Ale panu Lordovi jsem řekla, co si o něm myslím. Příště se mu už ozvou mí právníci. Jak mohl pro Jacka poslat helikoptéru? V tomhle příšerném počasí! Ujišťuji vás, že tohle si studio za rámeček nedá!“

„Jsem si jistý, že pan Jack je v pořádku,“ řekl komorník, zatímco se bentley centimetr za centimetrem posunoval za nárazníkem auta před nimi. ‚Je to, jak dobře víte, velmi duchapřítomný mladý muž.“

„Kdyby radši poslechl otce,“ zabědovala Eleanor. „Měl se stát právníkem, jak si Gilbert přál, a ne filmovým hercem!“

„Pan Jack si vede moc dobře,“ namítl komorník. „A ten jeho poslední film se mi moc líbil. Ten nezávislý, Shakespeare.“

„Hamlet“ opravila ho Eleanor. „Ten byl opravdu podařený. Ale vážně, Richardsi. Mám syna moc ráda, jenže když už se musel stát hercem, proč filmovým? Řekněte mi, co je tak špatného na divadle? Divadelní herci jsou přece mnohem váženější. A nemusejí létat helikoptérou.“

„A také,“ podotkl Richards, „se nemusejí tak často svlékat jako pan Jack v těch svých výnosných filmech.“

„To ne,“ souhlasila Eleanor. „Řekla bych, že už nezbývá jediný z našich přátel, který by mého syna neviděl nahého. Je to trapné, Richardsi.“

„Snad,“ pokusil se ji utěšit Richards, „až pana Jacka uvidíte, mohla byste mu domluvit.“

„Jack přece nemá zapotřebí,“ pokračovala Eleanor, „svlékat se v každém filmu, ve kterém se objeví. Jistě existují scénáře, které nevyžadují nahotu, nemyslíte? V Hamletovi se také nesvlékali.“

„Ano,“ opáčil Richards. „Ale ten vydělal jen devět milionů, jestli si vzpomínáte, madam.“

Eleanor vzdychla a zadívala se do zamlženého okna, po němž bez ustání stékal závoj newyorského deště. „Já vlastně nevím. Asi je dobře, že je tak úspěšný. Dobře víte, že když ho otec vyhodil, utekl do Kalifornie s dvaceti dolary v kapse. Jack se opravdu vypracoval od píky. Ale peníze přece nejsou všechno. Člověk za ně nesmí platit důstojností. A Gilbert ho přece dobře zaopatřil. Neumím si představit, že na provoz toho svého ranče potřebuje víc než sto tisíc dolarů ročně.“ Eleanor najednou klesla hlasem. „Bože, Richardsi. Jestli se mu něco stalo, co si počneme s tolika koňmi?“

„No tak, madam,“ utěšoval ji Richards a při tom vytáhl z krabice na prázdném sedadle spolujezdce kapesník a podal jí ho dozadu. „Hlavu vzhůru, paní Townsendová. Pan Jack je určitě v pořádku. Uvidíte.“

V tu chvíli uslyšeli zvuk policejní sirény. Eleanor zvedla hlavu od kapesníku a řekla: „Och, Richardsi. Před námi se asi stala nehoda, a proto je taková zácpa.“

„Nepochybně, madam,“ odpověděl komorník. „Doufám, že nikdo nebyl vážně zraněn.“

Ale když kolem nich najednou s hvízdotem gum prosvištěl policejní vůz, Richards strhl bentleye do pohotovostního pruhu a ihned vyrazil za policií.

Eleanor, s kterou to smýklo na smetanově bílé kožené sedadlo, měla co dělat, aby jí Alessandro nevyletěl z náruče. „Richardsi!“ vykřikla. „Co to vyvádíte?“

„Snažím se vás dopravit na letiště,“ s klidem odpověděl komorník, „abyste stihla letadlo, madam.“

„Nemohl bys na to trochu šlápnout?“ reptal Adam.

„Panebože,“ bránil se Nick, „vždyť jedu stočtyřicítkou. Co bys ještě chtěl od blbýho chevroletu?“

„Hele! Někdo se na nás pověsil.“ Luke si na zadním sedadle mohl vykroutit krk, aby viděl dozadu. „Bentley.“

„Kde?“ snažil se otočit Nick.

„Prokristapána,“ zařval Frank Calabrese a vyťal nejmladšímu synovi pohlavek. „Koukej se na cestu!“

„Jo,“ přisadil si Dean, vmáčknutý mezi otce a staršího bratra. „Chceš, abysme se taky zabili?“

V policejním autě zavládlo ticho přerušované jen nepřetržitým kvílením sirény.

„To se ti povedlo, Deane,“ ozval se zezadu Adam.

„Dobře víš, jak jsem to myslel,“ hájil se Dean.

„Měl bys mít trochu ohled,“ řekl Luke.

„Koukni,“ vysvětloval Dean, který to před pár týdny dotáhl na detektiva. „Nemyslel jsem to tak, a ty to dobře víš. Taky nevěřím, že je mrtvá. Jenom říkám –“

„Vaše sestra není mrtvá,“ vyštěkl Frank Calabrese. „Nicku, přísahámbohu, jestli ten pedál nesešlápneš až k podlaze, tak –“

„Ježíši, tati,“ zakvílel Adam. „Na cos to zase koukal? Na Poldu a banditu?“

„Nemohl bys,“ řekl Luke otráveně, „být víc gay?“

„A nemohl bys,“ opáčil Adam, „být víc heteráč?“

„A co kdybyste všichni drželi huby a nechali mě řídit?“ procedil mezi zaťatými zuby Nick, s rukama sevřenýma kolem volantu hlídkového vozu, se kterým bez řádného povolení odjel z Manhattanu.

Všichni se mu snažili vyhovět. Asi tak minutu.

„Ten bentley je pořád za námi,“ informoval je Luke. „Přilepil se na nás, bráško.“

„A co mám jako dělat?“ vztekle odsekl Nick. „Zastavit a dát mu snad pokutu?“

Adam se podíval na hodinky. „Máme dost času. Jestli táta nemá příruční zavazadlo…“

„Já tu porušuju asi sto zákonů najednou,“ vyjekl Nick nervózně, „tak mi laskavě dejte pokoj, jo?“

„Jde ti to výborně,“ řekl Frank. „Výborně! A vy, kluci, nechte bráchu na pokoji. Už proto, že je z vás jedinej, kdo ještě chodí v uniformě.“

„Hele,“ ohradil se Nick. „Já dělám poldu rád.“

„Já jsem taky dělal poldu rád,“ namítl Dean, „ale lepší je mít normální život.“

Adam se ušklíbl. „To jako že detektivové z protinarkotickýho mají normální život?“

„Rozhodně lepší než v oddělení vražd,“ odsekl Dean.

„Mně zkrátka modrá nikdy neslušela,“ prohlásil Luke.

Nick viděl otcův výraz ve zpětném zrcátku a prohodil: „Nic si z toho nedělej, tati, to má být legrace.“

„Já na tom nevidím nic vtipnýho,“ odpověděl Frank Calabrese.

„Aspoň se trochu uvolníme, tati,“ řekl Adam. „Všichni víme, že je Lou v pořádku.“

„Jo,“ přitakal Dean, „myslíš, že ji může zabít pád letadla} Kdepak naši Lou!“

„Víš, kolikrát viděla Hodinu pravdy?“ souhlasil Luke. „Bože, tolikrát, že by to letadlo mohla sama pilotovat!“

„Byla to helikoptéra,“ odvětil Frank, „ne letadlo. Prý helikoptéra.“ Bratři se po sobě podívali.

„Tak jo,“ nedal se Dean. „Ale helikoptéra je jako letadlo. Vsadím se, že by to hravě ukočírovala.“

„Podívej, tati,“ ozval se Luke, „určitě je v pořádku. Je to správná holka, ta by se přece nenechala zabít v nějaký pitomý helikoptéře. Pamatuješ, jak ji praštil do hlavy ten míček na softballu?“

„Jo,“ řekl Adam. „Ještě oběhla všechny mety. Úplně všechny.“

„I když tehdy hrála ve vnějším poli“ přisadil si Dean.

„Na zabití Lou Calabreseový,“ prohlásil Nick, když s houkající sirénou zahnul na letiště, „jedna spadlá helikoptéra rozhodně nestačí.“

„Bože, doufám, že máte pravdu,“ zamumlal Frank. „Upřímně řečeno, kdyby mě tu s vámi nechala samotnýho, vy šašci, asi bych to nepřežil.“

Dveře hotelového apartmá Lordových se otevřely a dovnitř vešel Tim Lord, očividně vyčerpaný a na kost promrzlý.

„Á, ahoj miláčku,“ řekla Vičky Lordova usazená na pohovce, odkud se celý den nehnula, jelikož nesnášela sníh. „Jsi tu brzy. Jak ses měl?“

Tim na svou ženu upřel nechápavý pohled. Ani se nepohnul, aby si svlékl bundu a čepici. Zíral na Vičky, nataženou na bílé pohovce zalité narůžovělým světlem lampičky v koutě pokoje, na hromadu časopisů na zemi a zbytky odpolední svačiny na stolku. Z reproduktorů přehrávače se linulo šumění oceánu. Křik racků jaksi nepasoval ke scenérii za okny za pohovkou, kde zuřila sněhová vánice.

„Tys to neslyšela?“ zeptal se strnulý Tim.

„A co?“ Vičky obrátila stránku v časopise. Vogue dočetla už před pár hodinami a teď listovala ve výtisku Teen Beat, který tam nechala její starší nevlastní dcera. „O té bouři? Bože, copak to jde neslyšet? Od rána nežvaní o ničem jiném. Musela jsem vypnout televizi. Ačkoli to nebyla žádná velká oběť. Kdybys viděl, co udělali v Pohotovosti s Toddovými vlasy! Já nejsem proti transplantacím, ale tohle, to přece musí dělat profesionál! Ten chlap vypadá, jako kdyby mu na hlavě rostlo strniště.“

Tim udělal pár vrávoravých kroků a dosedl na nejbližší židli. „Kde jsou děti?“

„A,“ řekla Vičky a natáhla se pro šálek s čajem. „Lupe s nimi šla naproti do videoherny. Elijahovi vůbec nic není. Nechápu, co měl ráno ten tvůj vzkaz znamenat. Je jako rybička. Dokonce Anastasii kousl do –“

„Jack Townsend je mrtvý,“ řekl Tim.

„– ruky. Musela jsem každého strčit do jednoho kouta, protože nechtěli přestat –“ Najednou se zarazila a zamrkala na něj odborně nalíčenýma očima. „Co… co jsi to říkal?“

„Spadla s ním helikoptéra,“ hlesl Tim. Zvedl ruku, ve tváři zmatený výraz, a stáhl si z šedivých vlasů pletenou čepici. „Někde u McKinley. Nemůžou… kvůli té bouři tam nemůžou poslat pátrací letadla. Jestli přežil ten pád – myslím Jack – tak nejspíš nepřežije noc. Teplota má klesnout pod –“

Vičky se prudce vztyčila, nohy jen v punčochách, a zvedla obě ruce, jako by chtěla něco zahnat. V obličeji byla bílá jako pohovka, která stála za ní.

„Ne,“ vyhrkla a couvala před manželem. „Ne!“

Tim si vyčerpaně začal svlékat rukavice. „Vičky,“ řekl, „celé odpoledne jsem se ti snažil dovolat. Měla jsi vypnutý telefon, jako vždycky. Jsou mrtví, Vick. Jack, a Lou Calabreseová taky.“

Vičky před ním couvala dál, dokud nevrazila do skleněného jídelního stolu pro dvanáct lidí, nezbytného pro muže s tolika dětmi – a početným personálem – jako měl Tim Lord.

„To není pravda,“ šeptla. Na bledé tváři se jí teď ostře rýsoval make-up. „Jack… Lou… já, já jsem je viděla. Před pár hodinami na letišti. A byli v pořádku. Trochu se hádali – víš, jak se ti dva nenávidí – ale byli v pořádku.“

Tim si svlékl bundu. „No,“ řekl, „tak teď už v pořádku nejsou. Nemáme tu whisky, Vick? Potřebuju si dát panáka.“

„Jack Townsend.“ Vičky stála u stolu a objímala se pažemi. Třásla se. Tim viděl, jak se třese, i z místa, kde seděl. Jack Townsend není mrtvý!“

Kdyby Tim nebyl tak utahaný, byl by vstal a objal ji. Takhle se jen sesul na židli a řekl: „Ano, Vick, je.“

Vičky na něj ještě deset vteřin zírala, pak se obrátila a utekla do ložnice. Práskla za sebou dveřmi. O minutu později Tim uslyšel zurčení tekoucí vody. Dobře věděl, že to má zakrýt její vzlyky.

Ale zůstal sedět a díval se, jak se za okny sype sníh, hustě a rychle.

„Krucinál,“ ulevil si a dál jak zhypnotizovaný, zíral na padající vločky. „Do hajzlu!“

8

Fajn, pomyslel si Jack. Aspoň že nebrečí. Byl za to vděčný. Dobře věděl, že většina ženských by brečela. A věšela se na něj. A otravovala by.

Ale ona ne. Ano, zarazilo ho, že mu ani neskočila kolem krku za to, že ji zachránil, že ji vytáhl z té hořící plechovky. Ale aspoň nebrečela. Seděla a mlčela, s naprosto neproniknutelným výrazem. Tedy, až na ten vztek. Ten jí sršel z tmavých očí. Připadalo mu dost nefér mít vztek na člověka, který vás před chvílí vytáhl v bezvědomí z hořící helikoptéry a k tomu si vzpomněl na váš laptop. Ale přesto na něj měla vztek.

Nejspíš jí to nemůže mít za zlé. Nemohla mu zapomenout to jeho potřebuju větší zbraň. Muselo ji to bolet. A k tomu to s Vičky, což nikdy uspokojivě nevysvětlil ani sám sobě, natož někomu jinému. A teď ještě tohle, což bylo zase jeho vinou. Sama přece najali, aby zabil jeho, ne ji.

Ale co to vůbec mělo znamenat? Kdo si sakra mohl tak strašně přát jeho smrt, že za to neváhal zaplatit? Pokud Jack věděl, poslední dobou nikoho neurazil. Ani se neporval v baru. A rozhodně nespal s žádnou vdanou paničkou. Tak co za tím mohlo být?

„Dáváš pozor, Townsende?“ zeptala se Lou pánovitě. „Povídám, že když už něco děláš, měl bys to dělat pořádně!“

Zvedl oči od hypnoticky tančících plamenů před sebou.

„A jo,“ řekl, když jeho mozek, jakoby zatuhlý mrazem, konečně zaznamenal, co vidí. „Rozdělala jsi oheň!“

„To je tím chrastím,“ vysvětlovala, jako kdyby mluvila se čtyřletým dítětem. „Nemůžeš udělat hromadu z klacků a chtít to zapálit, jasný, zálesáku? Nejdřív musíš zapálit chrastí a pomalu to rozfoukat.“

Líbilo se mu, jak při slově rozfoukat našpulila rty.

„Copak ty jsi nikdy neviděl Trosečníka?“ pokračovala a znechuceně mu hodila Samův zapalovač.

„Nevzpomínám si.“ Jak to, uvažoval, že si nikdy nevšiml, jak je Lou Calabreseová přitažlivá? No jistě, věděl, že je hezká. Vždycky vypadala dobře, na premiérách Lovce policajtů, a ten večer, kdy dostala Oscara za Hindenburg a měla na sobě přiléhavý černý hadřík, o kterém Greta všem nakukala, že to je kopie Armaniho.

Jenže Lou Calabreseová z nějakého důvodu vypadala v aljašské divočině s boulí na hlavě a tvářemi ošlehanými větrem líp než v černé večerní róbě bez rukávů. Možná, říkal si, je to tím, že ji poprvé vidí bez toho otravného Barryho Kimmela. Ten chlap mu vážně lezl na nervy, a to už dávno před tím, než mu přebral Gretu. Možná k tomu přispělo jeho chování na natáčení Pohotovosti, dávno před tím, než začal být slavný. Barry – či Bruno, jak si teď začal říkat – Jackovi neustále lezl do šatny a ptal se ho, jestli neví o nějakém podniku, kde by se daly sbalit pořádné kočky. Bože, kočky! Jack měl tehdy co dělat, aby ho setřásl.

A teď se ukazuje, že na Barryho už tehdy doma čekala tahle kočka. Jack svou práci někdy ze srdce nenáviděl. Hraní miloval. Ale nesnášel ostatní herce.

„Nezapomeň na to,“ pokračovala Lou. „Příště chrastí. Jinak to nejde.“

„Existuje nějaký film, který jsi neviděla?“ zeptal se Jack.

„Ne,“ odpověděla a obdařila ho sladkým úsměvem, který ho na okamžik úplně odzbrojil. Tedy než dodala: „Já jsem se nenarodila do zlatého hnízda, takže jsem se musela bavit jako obyčejný lidi.“

Ježíši,“ řekl Jack, „to měla být narážka na mou údajnou zhýčkanost?“

‚Jakoupak údajnou?“ odsekla. „Jsi přece Townsend. A každý ví, co to znamená.“ Podívala se na bezvědomého muže, vedle něhož na její naléhání oheň rozdělali. „Možná až tady na Sama. Pochybuju, že čte společenskou rubriku.“

„A možná by ses divila,“ odpověděl Jack zamyšleně. Louin ohýnek začal vesele praskat, ale přesto se zdálo, že bitvu s větrem a sněhem, který padal stále víc, nevyhrál. „Třeba právě proto… vždyť víš.“

Lou povytáhla obočí.

„Myslíš, že Paris Hiltonová žárlí?“ zeptala se. „Že jsi na sebe strhl pozornost? A ona najala tady Sama, aby jí zlikvidoval konkurenci?“

Je to stejně pravděpodobné jako cokoli jiného,“ řekl Jack. „Možná tomu nebudeš věřit, ale vážně neznám moc lidí, kteří by mě toužili zabít.“

„Nepovídej,“ ušklíbla se Lou, kterou očividně nepřesvědčil.

„Mluvím vážně. Je jen málo lidí, se kterými nevycházím. Jsem moc milý chlap.“

„Až na scenáristy,“ podotkla Lou.

„Až na některé scenáristy.“

„Aha,“ rozzářila se. „Možná že Svaz scenáristů uspořádal sbírku a zaplatil tady Sama, aby likvidoval lidi, co jim překrucují dialogy. Nebylo by špatné vědět, že moje příspěvky jdou na tak záslužnou věc.“

Jack ji sjel zlostným pohledem. „Podívej. Vždycky je to legrace, než někdo přijde k úrazu by moje postava –“

„Tvoje postava?“ vykřikla. „Tak pardon! To je moje postava! Vymyslela jsem ho já. Takže musím vědět, co by řekl a co ne. A rozhodně by nikdy neřekl, potřebuju větší –“

Jack zvedl ruku, ale ne proto, aby ji umlčel, což ji napadlo v první chvíli. Ne, zvedl ruku, protože…

„Neslyšíš něco?“ zeptal se.

Lou zmlkla. Na úbočí byla čím dál větší tma. Slunce, které se celý den pořádně neukázalo, už to úplně vzdalo. Přesto Jack ještě dobře viděl, jak Lou na hustých rezavých vlasech přistávají velké sněhové vločky. Špičku nosu měla rudou a stejně červené měla i tváře. Rty, které už dávno pozbyly poslední stopy po rtěnce, byly třešňově červené, a, jak si nemohl nevšimnout, lákavě vlhké.

Škoda že to, co z nich vycházelo, nebylo nic přitažlivého.

„To jsi celý ty, Townsende,“ stěžovala si. „Začneš se hádat a pak předstíráš, že něco slyšíš, aby ten druhý musel mlčet, a ty jsi tím pádem vyhrál –“

„Vážně,“ řekl Jack. „Zdálo se mi, že slyším motor.“

Okamžitě zvedla oči k nebi.

„No, už bylo na čase!“ vyhrkla. „Na co až doteď čekali? Na kolkovanou žádost?“

Ale jak vteřiny plynuly a ti dva napínali uši, bylo čím dál jasnější, že to, co Jack slyšel, nebylo letadlo.

„Víš jistě, že R-44 mají signální světlo?“ zeptala se po chvíli Lou.

Jack s pohledem upřeným na zamračené nebe pokrčil rameny a řekl: „Jak to mám vědět?“

Zlostí se až zajíkla. Jemu to připadalo roztomilé. Vlastně připadalo by, být na jejím místě někdo jiný.

„Ty to nevíš?“ vykřikla. „Neříkal jsi snad, že jsi v Času pro špiona s R-44 létal?“

„No,“ vykoktal Jack, „trochu jsem přeháněl.“

„To bych řekla!“ odfrkla si. „Jako když jsi tvrdil, že vydělal jen doma pětašedesát milionů. Pche!“

„Možná,“ hlesl Jack, „jsem myslel celkem.“

„Leda tak ve snech Jeffa Bergera!“ odsekla. „Poslední hit, který natočil, bylo Baby Trouble, a to už je deset let.“

Jestli Jack něco ze srdce nesnášel, tak právě tohle. Proto si koupil ranč v Salinas. Dá se z něj dojíždět do LA. – vlastně spíš doletět – ale je dost daleko na to, aby se s lidmi (kromě svého agenta) nemusel bavit o výdajích a výnosech. Ten ranč pro něj byl spíš úkryt než domov. Díky ranči si udržel zdravý rozum ve světě večírků, obědů za čtyři sta dolarů a hostování v zábavných pořadech.

Ačkoli tohle bylo vlastně lepší, než kdyby si Lou začala představovat, co se stane, až padne noc a vylezou vlci.

„Ty Jeffa moc v lásce nemáš, co?“ zeptal se, protože se zvedal vítr a její oheň zhasínal a muž, který se je pokusil zabít, před nimi ležel polomrtvý a protože spolu byli na bůhvíjak dlouho uvěznění někde na konci světa a on nechtěl, aby myslela na to, na co myslel on, na to, že ráno najdou jejich těla zmrzlá na kost. „Proč bych měla mít Jeffa v lásce?“ chtěla vědět Lou. Ovšem, proč by někdo měl mít rád Jeffa Bergera? Jeff byl typickým příkladem hollywoodského režiséra béčkových filmů – neměl skrupule a vkus, zato si liboval v odporných vtipech. Jack vzal tu roli v Času pro špiona, jen aby zaplatil nájem, s čímž měl po útěku z domova, a než získal roli v seriálu Pohotovost, velké problémy, protože si nemohl – nechtěl – říct o půjčku otci, jenž svému jedinému dítěti neschvaloval výběr povolání.

Existovaly však i pádnější důvody, proč nenávidět Jeffa Bergera, než byly jeho oplzlé vtipy. Měl také nenechavé ruce. Nedokázal natočit film, aniž si vzápětí vysloužil žalobu za sexuální obtěžování.

„Vyjel po tobě?“ zeptal se Jack, protože viděl, že Lou je Jeffův typ, tedy mladá žena. No a samozřejmě moc hezká.

„Pche,“ odfrkla si opovržlivě. „Mnohem horší bylo, že odmítl Hindenburg. Ano, uznávám, že by se na to stejně nehodil, ale měl tu drzost ho odmítnout!“ Zavrtěla hlavou. „Řekl, že je slaboduchý. Člověk, který režíroval Frat Party USA, řekl o Hindenburgu, že je slaboduchý! Samozřejmě netvrdím, že Hindenburg je filmová klasika, ale rozhodně tedy není slaboduchý!“

Neseděli u sebe tak blízko, aby se dotýkali rameny. Kdyby tak seděli a ona by plakala – tak jako každá jiná žena za těchto okolností, místo aby tu seděla a kárala ho, že neviděl Breakfast Club –, vzal by ji kolem ramen, aby ji utišil.

A jelikož byla víc než pohledná – když se nemračila – a on byl, no, on byl tím, kým byl, nejspíš by přišli na daleko příjemnější způsob, jak trávit hodiny do své záchrany, než tu sedět a hašteřit se jako malé děti.

Ale ona nebrečela a jeho ruka ji neobjímala kolem ramen. Ale přestože se nedotýkali, Jack cítil, jak je napjatá.

A pak, o vteřinu později, Lou vyskočila a začala vřískat jako hejkal. Moc hezký hejkal.

„Tady!“ křičela, hnala se sněhem a divoce při tom mávala rukama. „Tady jsme!“

V tu chvíli to uslyšel i on. Stejný zvuk, jaký slyšel už dřív, jen tentokrát blíž a zřetelněji. Motor. Ne motor letadla nebo helikoptéry, ale nějaký motor, který se k nim blížil.

A pak to uviděl, světlý bod poskakující mezi stromy směrem k nim. Sněžný skútr.

Byli zachráněni.

„Hej!“ Jack vyskočil a pokropil při tom její skomírající ohýnek sprškou sněhu, která ho okamžitě uhasila. Ale co na tom, řekl si. Jsou přece zachráněni. Konečně přišla záchrana a brzy bude ve svém vytopeném hotelovém apartmá…

S Melanií, která na něj bude ječet a možná po něm házet další věci. A kdo ví? Možná tentokrát zapálí víc než jenom pohovku.

Co na tom? Protože jestli mohlo z toho, že ho málem zabili, vzejít něco dobrého, byl to pocit, že má najednou jasno ve svých prioritách. A Jack si uvědomil, že se hlavně potřebuje zbavit všeho, co byť jen vzdáleně souvisí s Hollywoodem.

Štvalo ho jen, že přesně před tímhle ho už otec dávno varoval – že ho jednou přestane bavit celé dny něco předstírat a bude litovat, že nemá „pořádnou práci“. Jack ho tehdy odmítal poslouchat – vzepřel se tím, že odešel z Yaleu a odstěhoval se do L.A., aby otci dokázal, že se mýlí – jenže teď začínal být na pochybách, zda láska k herectví nepramení spíš z touhy uniknout osudu, který mu otec přichystal – asistent viceprezidenta, pak viceprezident, potom prezident a nakonec generální ředitel firmy Townsend Securities. Ano, měl ve své profesi úspěch – závratný úspěch.

Ale už ho ničím nelákala. Pokud šlo o něj, nejradši by se s filmovým studiem rozloučil. Jack to zvažoval ze všech stran. Už toho bylo dost.

„Hej!“ zavolal na Lou, která před ním běžela sněhem. Naštěstí měl na nohou nepromokavé kovbojské boty… na běh v zimním terénu sice nebyly ideální, ale copak mohl tušit, že se bude vláčet po horách?

Řidič skútru, který se k nim blížil po strmém svahu, nevypadal jako státní zaměstnanec, pokud se dalo soudit z jeho svítivé žluto-červené bundy. Spíš nějaký horal na vyjížďce, který nejspíš viděl kouř z doutnající helikoptéry a jel se k ní nahoru podívat.

Ať to byl kdokoli, rychle se blížil. Byli zachráněni. Brzy bude Jack zpátky v hotelu a ze všeho nejdřív se anonymně zapíše v novém pokoji, co možná nejdál od Melanie. A pak hned zavolá policii. Někdo se ho přece pokusil zabít.

A pak? To ještě přesně nevěděl. Ale měl zvláštní, utkvělý pocit, že v tom bude nějak figurovat Lou Calabreseová.

Což bylo směšné, protože vážně, vážně nebyla jeho typ. Tak zaprvé, aniž chtěl být namyšlený, na rozdíl od všech jiných žen, se kterými se od puberty setkal, se zdála být naprosto imunní vůči jeho šarmu. No copak by někdo, koho časopis People desetkrát po sobě vybral mezi padesát nejkrásnějších lidí světa, mohl nevědět, že ženy přitahuje?

Všechny, až na Lou Calabreseovou, kterou zjevně přitahoval asi jako uleželé syrečky.

A i když si nemyslel, že z něj role v Pohotovosti či tuctu dalších filmech, ve kterých hrál, dělá výjimečného člověka, patřil, aby to neznělo příliš neomaleně, mezi nejlépe placené herce v Hollywoodu. A navzdory tomu, co si očividně myslela Lou Calabreseová, to nebylo kvůli jeho vzhledu: byl zkrátka zatraceně dobrý.

Ale přesto, že to viděly všechny ženy v Americe a celé zástupy jich byly připravené, podobně jako Marie ze stánku na letišti, omdlít z kelímku od jeho kávy, to, že na jednu neudělal sebemenší dojem – dokonce jím nepokrytě pohrdala –, mu leželo v hlavě daleko víc, než by si přál. Zvlášť když měl zrovna mnohem větší problémy, například jak dotočí film s kolegyní, která ho nenávidí až za hrob, jak se dostane z tohohle lesa dřív, než tu zmrzne, a proč ho někdo chtěl zabít. To všechno byly daleko podstatnější věci než fakt, že ho Lou Calabreseová nemá ráda.

Ovšem to, že se v tom utvrzoval, vůbec nepomohlo. Nepomohlo, ani když se přesvědčoval, že Lou Calabreseová je se svou posedlostí filmem a tím pitomým laptopem, který jí i teď, když utíkala, nadskakoval na boku, trochu praštěná. Praštěná nebo ne, stejně měla ty nádherné zrzavé vlasy a tmavé oči, až hypnoticky krásné – i když se na něj dívala s výsměchem. Ale výsměch byl lepší, než když lidem, kteří se na něj dívali – a byla jich většina –, koukaly z očí dolary…

A Lou ho v tom, že je dost zvláštní, utvrzovala čím dál víc. Například teď, sotva se rozběhla, prudce se zastavila a zůstala stát jako přimražená – jak zajíc, na něhož Jack občas natrefil na ranči.

Jack do ní samozřejmě vrazil, takže spadla dopředu do sněhu s hlasitým „uf“! Vyškrabal se na nohy, aby jí pomohl, a nemístně se při tom radoval, že se jí bunda vyhrnula nad boky, takže se mu naskytl pohled na její zadek. Měl radost, že se v těch vlněných kalhotách nepletl: skrývaly zadek, za který by se nemusela stydět žádná losangelská krasavice.

„Co se děje?“ zeptal se. Lou stála v předklonu s rukama opřenýma o kolena a snažila se popadnout dech. „Proč jsi zastavila?“

„Něco…,“ prudce vydechla s pohledem upřeným na stromy, mezi nimiž k nim kličkoval skútr, „se mi na tom nezdá.“

Jack se zadíval na skútr, který se rychle blížil, a řidič skutečně dělal něco divného… Natahoval se za záda, jako by si chtěl podat něco, co tam měl připevněné.

„To bude vysílačka,“ řekl Jack, taky přerývaným hlasem. Ani pro muže, který několik hodin denně trénoval, aby byl ve formě na záběry, kde musel být svlečený, nebylo snadné naplno běžet půlmetrovou vrstvou sněhu, i když to bylo z kopce. „Chce zavolat –“

Ale když se v následující vteřině tichým lesem rozlehla rána – a nebyl to další výbuch z helikoptéry –, Jack pochopil, že se řidič skútru nenatahoval pro vysílačku. Ne, jak s rostoucím zděšením viděl, byla to –

„Běž!“ vykřikla Lou a popadla ho za ruku.

Nemusela ho přemlouvat. Otočil se a rozběhl se dolů ze svahu. Lou se brodila a klouzala vedle něj. Třeskla další rána; tentokrát odletěly větvičky z nedalekého stromu a Lou s Jackem pokropila sprška třísek a jehličí.

Ten člověk po nich střílel. A podle toho, jakou paseku kulka nadělala na zasaženém stromu, šlo o pušku s krátkou hlavní.

„Sem!“ Lou zatáhla Jacka za spadlý kmen, který už nějaký čas ležel na zemi a byl celý zasněžený. Ne právě nejlepší skrýš, pomyslel si Jack. Takovou zpráchnivělou kládou přece střela z pušky hravě proletí. Ale Lou se nechtěla skrýt.

„Samova pistole!“ zakřičela. Jejich hlasy nemohly být slyšet přes vrčení skútru… o rachocení pušky ani nemluvě. „Máš ji?“ Lou chytila Jacka za límec bundy.

Beze slova vytáhl revolver, kterým mu Sam mával před nosem. Z hořící helikoptéry zachránil tuhle zbraň, a ne raketnici, protože věřil, že záchrana přijde i bez pomoci raket, a Samův revolver, jak se domníval, bude klíčový důkaz o tom, že mu někdo usiloval o život. Jack toho o zbraních moc nevěděl. Kromě jedné zkušenosti s losangelskými pochůzkáři, s nimiž strávil směnu, když si chtěl před natáčením první série Lovec policajtů vyzkoušet, jaká je práce skutečných poldů, v životě nedržel v ruce ostře nabitou pistoli.

Lou se však očividně ve zbraních vyznala, protože si ve vteřině svlékla rukavice a třímala revolver oběma rukama, hrany dlaní opřené o kládu, a levým okem zaměřovala cíl. Pravé měla pevně zavřené, což nevzbuzovalo velkou důvěru.

„Trochu blíž,“ mumlala. Všiml si, a ještě víc se znepokojil, že se jí třese hlas i ruce. „Trochu blíž…“

Prásk! Ozval se výstřel z pušky a znovu je zasypaly úlomky kůry. Vzápětí Jack, ještě skrčený za kládou, uslyšel rychle po sobě pop… pop… pop Samova revolveru, pravidelné staccato tak blízko uší, že když se zvedl, vůbec nic neslyšel.

Ale viděl dobře. Uviděl dvě dlouhé černé ližiny, které se řítily přímo na ně. Popadl Lou za kapuci bundy a strhl ji na zem, zrovna když skútr přeletěl nad nimi, elegantní břicho celé poškrábané a na palubní desce zhroucené bezvládné tělo řidiče, jehož obličej byl skrytý za lyžařskými brýlemi a červenou kuklou.

A pak, za pár vteřin, další rána, tentokrát mnohem silnější než výstřely z pušky. Jack se instinktivně vrhl na Lou a zakryl ji před náhlou sprškou střepin, které létaly všude kolem jak šrapnely. Kousky, které přistály na zemi, se okamžitě propadaly do sněhu, kde po sobě zanechávaly syčící a kouřící krátery. Další úlomky se odrazily od Jackovy kožené bundy, aniž ho zranily.

Teprve když kolem přestaly létat úlomky hořícího skútru, Jack se odvážil zvednout hlavu. A první, co uviděl, byla Lou ukrytá pod ním – bledá, ale odhodlaná.

Jestli ovšem čekal ženský výlev citů – slzy nebo dokonce hysterii –, znovu se zklamal. Protože jediné, co vyšlo z jejích temně růžových rtů, bylo: „Ježíši, vážíš nejmíň tunu. Slez ze mě!“

Někdy tou dobou si Jack uvědomil, že už celkem chápe, proč ji Bruno di Blase opustil kvůli Gretě. Chlap jako Bruno – nebo Barry, či jak se vlastně jmenoval – nemá sebemenší šanci zapůsobit na ženskou, jako je Lou. Zato Greta oněměla úžasem už nad tím, že se Jack vyznal v mapě.

Pomalu – i když ho nic nebolelo, protože neutrpěl žádné zranění, jen za černý kašmírový svetr mu zapadl sníh – se od Lou odlepil. Jakmile byla volná, převalila se na břicho, pistoli stále v obou rukách, a zamířila směrem, odkud přišel výbuch.

„Myslím,“ řekl Jack suše, „že to koupil.“

Lou souhlasila. Skútr i jeho řidiče měli z krku. Zbyla po nich jen černá jáma v zemi, těsně před obrovskou borovicí, do které skútr v plné rychlosti vrazil. Z několika větších spálených úlomků se vznášel černý, štiplavý kouř, podobně jako z havarované helikoptéry. Jack neměl sebemenší chuť jít ty zuhelnatělé zbytky prozkoumat.

Lou, na kolenou ve sněhu, nechala Samovu zbraň klesnout do klína, jako by jí najednou ztěžkla v ruce. Ale neseděla tak dlouho. To proto, že z dálky uslyšeli zvuk, který by ještě před chvílí vítali, ale teď jim zněl zlověstně.

Skútry. Další.

Mnohem víc skútrů.

„Rychle,“ vyhrkl Jack a natáhl se, aby ji chytil za ruku, „musíme pryč!“

„Počkat,“ hekla Lou, když jí pomáhal na nohy. „Počkej chvíli. Nevíš, kdo to je. Třeba to tentokrát budou ti hodní.“

„Chceš si tu na ně počkat?“ naléhal.

S tichým zaúpěním zamířila za ním. Znovu se rozběhla po stráni dolů, ale neobešlo se to bez remcání.

„Hergot,“ mumlala, a Jack jí poznal na hlase, že má co dělat, aby se netřásla, „koho jsi mohl takhle nasrat, Townsende?“

To by sám rád věděl.

9

„Sedm tisíc dvacet šest. J Tolik mil bylo na tachometru rotopedu, který měla Lou v L.A. Sedm tisíc dvacet šest mil, které buď nachodila, nebo naběhala za posledních šest let, od té doby, co se přestěhovala na západní pobřeží jenom s titulem bakaláře z tvůrčího psaní a čerstvě dokončeným scénářem – prvního Lovce policajtů.

No jistě, a s Barrym. Měla taky Barryho.

Skoro pět set mil naběhala jen za poslední měsíc od svého rozchodu s Barrym. Musela ze sebe dostat spoustu negativní energie, a není nad to šlapat na rotopedu a dívat se při tom na Ally McBealovou.

Ale tohle bylo jiné. Běhat doma na rotopedu v teniskách bylo něco docela jiného než brodit se přes les v pěticentimetrových podpatcích v metr hlubokém sněhu a v mrazu, s laptopem a taškou přes rameno. Nejenže ji nohy bolely jako čert. Měla také pocit, že se jí každou chvíli rozskočí plíce.

„Počkat,“ hekla, opřela se o nejbližší borovici a snažila se popadnout dech. „Já už… nemůžu. Už nemůžu běžet.“ Jack naštěstí vypadal, že má taky dost. A on, to dobře věděla, byl v dokonalé formě. Detektiv Pete Logan měl mnoho nedostatků, ale rozhodně nebyl ve špatné kondici.

„Musíme… běžet… dál,“ lapal po dechu, předkloněný, aby se mohl rukama opřít o kolena. „Rychle, Lou, jsou nám v patách.“

„Byli nám v patách,“ opravila ho. Teď, když se trochu vydýchala, napínala uši, ale kromě jejich dechu nic neslyšela. „Myslím… mám dojem… že jsme je setřásli.“

Byl by spíš div, kdyby ne. Slunce se ten den ani neukázalo a z nebe se čím dál rychleji sypal sníh, takže v běhu viděli sotva pár metrů před sebe. Sníh a stromy. Nic jiného Lou neviděla. Sníh a stromy.

Při úprku lesem Lou napadlo, že v tom sněhu je musí být těžké rozeznat od kapradin a spadlých klád, které v zoufalém běhu do bezpečí museli přelézat.

Pokud se vůbec v téhle pustině o nějakém bezpečí dalo mluvit.

„Poslouchej,“ řekla Lou a položila Jackovi ruku na rameno. „Slyšíš je?“

Chvíli mlčeli. Neslyšeli nic – vůbec nic kromě šustění vloček, které jim dopadaly do vlasů a na ramena. Vítr prohánějící se mezi okolními borovicemi ještě neměl sílu vichřice, ale byl studený a velmi silný. Tenhle vítr, alespoň podle Lou, nevěstil nic dobrého.

Stěží rozeznávala Jackovy rysy. Ještě se nesetmělo, ale po slunci nikde ani památky, jen těžké šedé nebe, které každou minutou temnělo. Lou však Jackovu tvář viděla už tolikrát – v denním tisku, na plátně a doma v televizi, v dobách, kdy dávali Pohotovost –, že z jeho výrazu poznala, že i on poslouchá, jestli neuslyší vrčení skútrů.

„Nic neslyším,“ řekl po chvíli.

„Já taky ne,“ přitakala Lou. „Myslíš, že jsme je ztratili?“

„Možná.“ Přimhouřenýma očima se zadíval na stopy za nimi, rychle se plnily sněhem… ale ne dost rychle. „Je tu dost hustý les. Těžko nás můžou pronásledovat, leda pěšky. A to, to nebude těžké, když půjdou po stopách.“

Lou se pustila kolen i jeho ramene, vztyčila se a začala se rozhlížet po vhodné větvi. „Můžeme za sebou zametat stopy, jako v Jednoduchém plánu.“

„Jasně,“ ušklíbl se Jack. „Takže nepůjdou po našich stopách, ale po vymetený cestičce.“

Lou cítila, jak v ní vře něco horkého. To jí ještě scházelo, draly se z ní slzy vzteku a strachu.

„Podívej,“ řekla hlasitým šepotem, „ty sarkasmy si nech, jo? Nebýt tebe, tak tu nejsme, takže se aspoň nechovej jako vůl.“

„Vůl?“ napřímil se Jack a zadíval se na ni. „A co jsem udělal?“

„To nevím,“ odsekla, vděčná, že fouká vítr, na který mohla svést uslzené oči. Pokud by si jich Jack ovšem všiml. „Ale někoho jsi rozzuřil tak, že tě chce zabít. A nejen zabít, Townsende, honí tě jako pes. Tak koukej najít větev. Nejlíp nějakou s jehličím.“

Jack, k její velké úlevě, neprotestoval a začal se poohlížet po větvi, jak chtěla. Lou byla ráda, protože uslzenýma očima sotva viděla. Bože, co komu udělala, že si vysloužila tohle? Je ztracená v divočině s filmovou primadonou, která očividně v životě neviděla jediný film, kde se bojuje o přežití. Budou rádi, když z toho vyváznou jen s omrzlými prsty. Ale podle všeho nepřežijí noc.

Tedy pokud si nepostaví iglú. V Rukojmí pro vraha Sydney Poitier a Tom Berenger přežili noc ve sněhové vánici tak, že se zahrabali do sněhu a přitulili se k sobě, aby se zahřáli. Ve filmu to byla komická scéna. Když si však Lou představila, že by se skutečně měla, byť jen pár minut, tisknout k Jacku Townsendovi, podivně se jí rozpálila kůže, přestože byla zmrzlá na kost. V Americe žily miliony žen, pro které by představa noci strávené v iglú s Jackem Townsendem zdaleka nebyla nepříjemná. Lou k nim ovšem nepatřila.

Bože, tohle prosím nedopusť!

A o vteřinu později se skutečně zdálo, že její prosba byla vyslyšena.

„Hej!“ houkl Jack, stojící o pár metrů dál. „Pojď sem, podívej se.“

Lou hned napadlo, že zahlédl další skútry, a málem upadla do sněhu s pocitem já to vzdávám. Ale Jack se nedíval směrem, odkud přijely skútry. Díval se přímo před sebe, s očima přimhouřenýma proti větru a sněhu.

„Co je?“ zjišťovala Lou, když si stoupla vedle něj a snažila se dívat tam, kam on. Ale neviděla nic než stromy. Stromy a sníh, který padal čím dál hustěji. „Nic nevidím.“

„Támhle,“ řekl Jack a ukázal dopředu. „Vidíš to?“

Lou zavrtěla hlavou. „Vidím jenom sníh.“

„Tam ne,“ řekl netrpělivě, stoupl si za ni, popadl ji rukama za uši a otočil jí hlavu směrem, kterým se díval. „Támhle!“

Dokud jí Jack nesáhl na uši, netušila, jak je má ledové. Nebo spíš úplně zmrzlé, protože neměla čepici, jen husté rezavé vlasy, které je trochu chránily. I přes Jackovy kožené rukavice cítila, jak jeho ruce hřejí. Vlastně zezadu cítila sálavé teplo z celého jeho těla, přestože se jí dotýkal jen rukama. Najednou jí představa noci strávené s ním v jamce pod závějí nepřipadala tak odpudivá. Hlavně když jí bude teplo.

Panebože! Jak to vůbec uvažuje! O Jacku Townsendovi! Jack Townsend, herecká hvězda, dědic Townsendova impéria, herec! Což se rovnalo nafoukaný, nespolehlivý a, jak by Vičky jistě potvrdila, neschopný trvalého vztahu.

Po těchto poplašných signálech Lou přestala vnímat jeho ruce a zadívala se tam, kam ji nasměroval.

A pak to uviděla. Čtvercový útvar, který se rýsoval za korunami stromů proti šedému nebi. Nedokázala rozpoznat, co to je. Určitě ne dům, protože to viselo ve vzduchu. Ale bylo to hranaté. To rozhodně. A hranaté znamenalo vyrobené člověkem.

„Co to je?“ zeptala se. Naštěstí ji na chvíli opustily myšlenky na choulení ve sněhu s Jackem Townsendem. „Co to může být?“

„To nevím,“ odpověděl Jack. „Myslel jsem, že mám halucinace, ale jestli to vidíš taky…“ Najednou jí pustil hlavu a ovinul teplé, silné prsty kolem její paže. „Jdeme to zjistit.“

Lou si ruky na své paži všimla. Jak by ne? Přestože ho nesnášela, nemohla popřít, že Jack Townsend měl v sobě magnetickou přitažlivost, díky níž od něj na plátně lidé nedokázali odtrhnout pohled, natož aby někdo – no dobře, Lou – dokázal setřást ruku, kterou se ho dotkl.

Ale tentokrát byla za jeho ruku vděčná. Protože Jack ji v horlivé snaze prozkoumat záhadný obdélník na nebi táhl za sebou sněhem.

A Lou si uvědomila, oč je najednou snazší brodit se na podpatcích závějemi s laptopem, který ji tížil na rameni, když ji někdo vláčí. Tažné lano, napadlo ji. To by se jim hodilo. Tažné lano.

A za chvíli stáli před tou obdélníkovou věcí, natahovali krky a snažili se ji ve vánici pořádně okouknout.

„Je to lovecký posed,“ řekl Jack konečně.

Ano, posed. Na dlouhých dřevěných vzpěrách se nad nimi vznášela zelená budka, jak dětský bunkr na stromě; k posedu vedl chatrný žebřík končící u poklopu v podlaze a celá ta věc vypadala omšele a neobydlené, jako by tam léta nikdo nebyl.

A taky jako dokonalá skrýš pro pavouky a další potvory.

„Rychle,“ zavelel Jack, pustil Louinu paži a začal šplhat.

„Já nikam nejdu,“ prohlásila Lou.

„Fajn.“ Jack se po ní dolů ani nepodíval. Už došplhal k poklopu a strčil do něj. „Zůstaň tam dole a klidně zmrzni. Já se jdu radši schovat.“

A pak se poklop s hlasitým zavrzáním pantů zvedl a Jack se nasoukal dovnitř. Zdola viděla jeho dlouhé nohy v džínách a kovbojské boty. Kovbojské boty! Paráda – a pak zmizel.

Lou stála pod posedem – jak se vítr točil kolem dokola, ze všech stran ji bičoval do tváře sníh – a čekala, jestli se bouda pod Jackovou vahou rozpadne na kusy. Slyšela nahoře vrzat prkna, jak Jack přecházel malým prostorem – ne víc než třikrát tři metry.

Ale nic nepadalo. Nic – ani Jack – nesletělo dolů.

Jeho obličej se za chvíli objevil v otvoru poklopu.

„Hej,“ zavolal s vítězoslavným výrazem. „Tomuhle nebudeš věřit. Je tu postel. A deky. Polez, přečkáme tady bouři. Vsadím se, že naši přátelé na skútrech se šli taky schovat. Chvíli tu budeme v bezpečí.“

Bouři? Lou zamrkala. Kolem kvílel vítr a pronikal vlnou jejích kalhot. Měla pod nimi punčocháče, ale ani ty ji neochránily před mrazem. Slzely jí oči. Kolem se bez ustání sypal sníh.

Jack měl pravdu, blížila se bouře.

„Lou!“ Vyklonil se z otvoru a nechápavě se na ni díval. „Co je s tebou? Přečkáme tu bouři. Slyšíš mě? A naše stopy zasype sníh. Při troše štěstí si tamti budou myslet, že jsme zmrzli někde pod stromem. Tak polez.“

Stmívalo se. Výborně, za chvíli padne noc. Tedy ne tak úplně. Nejspíš byl teprve podvečer. Ale na Aljašce je v zimě tma skoro pořád, a v létě je zase skoro pořád světlo.

A ona stráví noc na posedu s Jackem Townsendem. S Jackem Townsendem, jedním z největších amerických idolů! No paráda.

„Lou?“ Jack začínal být naštvaný. „Co je s tebou?“ Zhluboka se nadechla.

„Nejsou tam pavouci?“ zeptala se slabým hlasem, který byl sotva slyšitelný i před tím, než ho odnesl vítr.

„Co jestli tu není?“ Lou měla dojem, že Jack, jehož obličej ve sněhu a přítmí sotva rozeznávala, se zatvářil nevěřícně. „Pavouci?“

Přikývla, bála se, že už ze sebe nevypraví ani slovo. Nechtěla, aby v jejím hlase slyšel strach. Ačkoli sama nevěděla, čeho se vlastně bojí víc: jestli pavouků, nebo toho, že má strávit noc v malé boudě s Jackem Townsendem.

„Lou,“ ozval se Jack svým obvyklým ironickým tónem. „Zádní pavouci tu nejsou! V subarktických teplotách pavouci nežijí.“

To Lou samozřejmě věděla. Chtěla mít jen jistotu. Pokročila, stoupla si nohou na první příčku žebříku a rukama se chytila té nad hlavou. Neměla ráda pavouky ani výšky, ale po pravdě řečeno, ani z jednoho se nehroutila.

Jack ji nahoře chytil za obě ruce a vtáhl do tmavé boudy, přitom se uculoval.

„Pavouci!“ Ušklíbl se a zavřel za ní poklop. „Střílet po lidech ti nevadí, ale s pavouky máš problém.“

„Toho chlapa jsem zastřelila v sebeobraně,“ řekla Lou a rozhlédla se. Bylo tam pološero, světlo pronikalo jen pozorovacími okny, pravidelně rozmístěnými po všech čtyřech stěnách. Naštěstí byla zasklená, i když strašně špinavá. „Chtěl nás zabít.“

„Neřekl jsem, že to neschvaluju,“ namítl Jack. „Jenom mi tvůj strach z pavouků nesedí k té dokonalé mušce.“

Jack vylovil z kapsy Samův zapalovač a škrtl jím.

Oranžové světlo, které malý plamínek vydával, stačilo, aby se Lou dobře rozhlédla po všech koutech místnosti. Byla nemožně malá, ale naštěstí je chránila před sněhem a větrem, který venku fičel čím dál rychleji. Nebylo tam skoro žádné zařízení, jen rozkládací lehátko, polička s pár výtisky National Geographic a skříňka.

Ale dovnitř nefoukalo, bylo tam sucho a celkem čisto. Rozhodně žádní pavouci. A teď to byl jejich domov. Lou měla co dělat, aby se nesvalila rovnou tam, kde stála. Stačila ještě udělat krok a žuchnout na lehátko. Naštěstí pod ní nepovolilo, i přes hrozivé zavrzání.

„Chci ti něco říct,“ ozvala se Lou, když celá roztřesená dosedla.

„Ano?“ nepřítomně odpověděl Jack; zrovna prohlížel zásuvky ve skříňce a svítil si na to Samovým zapalovačem. „A copak?“

„Jestli to přežijeme,“ prohlásila Lou a cítila, jak ji začínají svědit uši a tváře, což jistě věstilo omrzliny prvního stupně, „tak tě zabiju já.“

Jack se jen usmál. Ale ne jako kdyby se smál nějakému vtipu. Usmíval se kajícně. A samozřejmě, protože ten úsměv patřil Jackovi, byl hříšně přitažlivý.

„Čím to, že mě to ani nepřekvapuje?“ zabručel si pod vousy. „Podívej, Lou, jestli si myslíš, že jsem těm lidem něco udělal, tak ti rovnou říkám, že o ničem nevím. Nemám nejmenší tušení, čím jsem někoho mohl tak rozzuřit, aby mě chtěl zabít.“

„Ale víš,“ tvrdila Lou a snažila se vymotat z popruhů tašky a laptopu. Potom je opatrně postavila vedle sebe.

„Říkám ti,“ ohradil se Jack už méně trpělivým tónem, „že nevím.“

„Ale jdi, Townsende!“ Lou také nepřekypovala trpělivostí. „Nikdo nepošle nájemné vrahy na nevinného člověka. Něco jsi udělat musel. Co to bylo? Pověz mi to, ať aspoň tuším, co nás čeká. Jsou v tom drogy?“

Jack po ní šlehl stejným pohledem jako po Meredith, ředitelce všeobecné nemocnice, která v Pohotovosti vždycky doktora Paula Rourkeho napomínala, aby nebyl tak prchlivý. „V žádných drogách nejedu, Lou,“ řekl lakonicky.

Lou se kousla do horního rtu. Samozřejmě to věděla. Jack nikdy neměl problémy s drogami a kromě toho, studio své herce pravidelně sleduje, dokonce to mají ve smlouvě.

Ale člověk nikdy neví. Lou jako dcera policajta z malého města nikdy neexperimentovala se zakázanými látkami, a když se přestěhovala do LA., šokovalo ji, kolik lidí to běžně provozuje. Pořád nechápala, proč v tom dál „jede“ tolik lidí, i když spousty jejich přátel a kolegů končí ve vězení nebo na léčení, což dokazovalo, že maloměsto ze sebe člověk nedostane, i když se z něj odstěhuje.

O Jacku Townsendovi však nikdy nekolovaly drby, že by měl tyhle sklony. Když tedy nedlužil dealerům, co přimělo tolik lidí, aby ho chtěli zabít?

Lou se na něj pátravě podívala. „Hazard?“

Ušklíbl se. „Ale no tak, Lou.“

„Něco za tím přece musí být\“ vykřikla. ‚A o ženskou nejde. Greta přece opustila tebe. Jo, kdyby se to stalo naopak, řekla bych, proč ne? Umím si představit, že by si Greta Woolstonová najala komando, aby tě oddělali, ale –“

Ztichla, když si všimla Jackova obličeje – těsně před tím, než Samův zapalovač zablikal a zhasl.

„Proboha,“ vydechla. „Že by nějaká jiná?“ Nedokázala říct, jak to poznala, ale měl to napsané na čele. „Tak rychle?“

Jack zavrtěl hlavou, skoro jako kdyby chtěl odehnat nepříjemnou myšlenku. „Ne,“ hlesl. „Vlastně ano, někoho mám. Teda, jak se to vezme. Ale ta nemohla –“

„Bože,“ znechuceně protočila oči Lou. „Co je to s váma chlapama? Nevydržíte ani týden sami v posteli? Kdo je to, Townsende? A přísahámbohu, jestli řekneš Angelina Jolie, vlastnoručně tě hned odkrágluju!“

Jack po ní šlehl pohledem. „Žádná Angelina Jolie, jasný? A takhle to vůbec není, já jsem jen… byla to chyba. Neměl jsem to dopustit, ale stalo se. A včera večer jsem se jí to snažil říct a ona se trochu rozzuřila a –“

„Včera večer?“ zírala na něj Lou. „Myslíš v hotelu? Ale kdo –“ A pak vykulila oči. „Melanie? Ty a Melanie Dupreová} To si děláš legraci, Jacku.“

„Hele!“ Jack se v přítmí tvářil vážně. Neviděla ho tvářit se vážně od-no, od chvíle, kdy mu naposledy mířila na hlavu pistole, což bylo před pár hodinami. „Byla to moje vina. Přiznávám. Začalo to před pár týdny a nějak se mi to vymklo. Včera večer, když jsme se dozvěděli o Gretě a, hm, Barrym, začala… no, spustila, že bychom se možná taky měli, no jako oni – vzít –, a já jsem jí řekl svůj názor na manželství a ona… no, ona –“

Lou zvedla ruku. „Neříkej mi to. Už to vím. Podpálila pohovku.“

„Jo,“ přitakal Jack a zjevně se mu ulevilo, že to nemusel líčit sám. „Byl to spíš gauč. Ale –“

„A ty myslíš, že Melanie Dupreová,“ Lou se zarazila, „hvězda Manhattanské střední, si najala tenhle tým prvotřídních zabijáků?“ Lou zakroutila hlavou. „Ne. Tomu nevěřím.“

Jack si na chvíli svlékl rukavici a přejel si rukou po obličeji, na kterém už mu vyrašilo strniště. „Ne,“ řekl, „to asi ne. Melanie není ten typ, co nechává střílet lidi a vyhazovat je z helikoptéry. Spíš by zavolala do Enquireru a všechno jim vyžvanila.“

Lou dál kroutila hlavou. „Melanie Dupreová,“ zopakovala, „Melanie Dupreová.“

„Hej,“ ohradil se Jack vztekle. „Vždyť ji vůbec neznáš. Je to milá, dobrosrdečná holka –“

„Prosím tě!“ odsekla Lou. „Jako kdyby tě zajímalo její srdce! Jsi snad kardiolog? To určitě. Ta holka má IQ_dortový polevy, to přece dobře víš.“

„No dobře,“ Jack si znovu navlékl rukavice. Dovnitř sice nefoukalo, ale to neznamenalo, že by tam bylo tepleji. „V každém případě to znamená, že ji můžeme vyloučit.“

„To bych řekla,“ zadržovala smích Lou. Ne že by na jejich situaci bylo něco zábavného. Trčela tu v mrazu v bůhvíjaké dálce od civilizace ve sněhové vánici s hercem. A navíc ne s ledajakým hercem, s Jackem Townsendem, ex-přítelem ženské svého bývalého.

Ale stejně. Melanie Dupreová. Melanie Dupreová, která se nestačila divit, když jí odborník na výživu na natáčení prozradil, že v ovocných dortech není skoro žádná vláknina. Dokonce i Greta Woolstonová byla bystřejší než Melanie.

Jack, jako by jí četl myšlenky, najednou řekl: „Nemohli bychom se radši bavit o něčem jiném?“

„Á, pardon.“ Lou si přiložila ruku na prsa a rychle zamrkala. „Dotkla jsem se tě snad tím, že jsem chtěla znát důvod, proč se nás někdo snaží zabít? Tak mi teda odpusť, že mě zajímalo, proč zrovna já musím bojovat o života

Jack se na ni zadíval. V slábnoucím světle byl hezčí než kdy jindy. „No, na to, že nejsi zvyklá, aby se po tobě střílelo, si vedeš celkem dobře. Kde ses vůbec naučila takhle střílet?“

Lou se zamyšleně zadívala do země. „Jo tohle,“ odpověděla, „to mě naučil táta.“

„Vážně?“ Jacka to překvapilo. „Chodil lovit?“

„Ne,“ odpověděla Lou. „Čtyřicet let dělal u newyorský policie.“

To Jacka očividně zaujalo. Nejen ze slušnosti, ale jako kdyby ho to vážně zajímalo. Ale byl to herec, takže svůj zájem mohl samozřejmě jenom hrát. „Jo?“

Lou přikývla. Bylo jí jedno, jestli to předstírá nebo ne. Ráda mluvila o své rodině, protože, i když jí Calabreseové někdy příšerně lezli na nervy, byla na každého z nich pyšná.

„Když jsme byli malí a máma už měla plné zuby toho, jak doma řádíme,“ vyprávěla, „poslala nás s tátou na zmrzlinu. Ale on nás místo do cukrárny bral na střelnici a půjčoval nám služební pistoli.“

Jack vytáhl obočí. Úplně nahoru.

Ale řekl jen: „Hodnej táta.“

Lou pokrčila rameny. „Takhle nám dával najevo, že nás má rád.“

„Nás? Ty máš sourozence?“

„Čtyři starší bratry,“ odpověděla Lou. Počkala, jak se zatváří, a teprve pak dodala: „Ze všech vyrostli policajti.“

Jack však nevypadal vyděšeně, spíš ohromeně.

„A z tebe vyrostla scenáristka, co o nich píše. Myslím o policajtech. Vaši na tebe musejí být pyšný,“ řekl.

„Snad,“ začala Lou a byla ráda, že se jí nezadrhl hlas. „Máma nám umřela před deseti lety. Ale pyšná na nás byla. Táta taky. I když jsme mu dávali pěkně zabrat.“

„To si umím představit,“ řekl Jack mírně. „Tak teď už vím, odkud se vzala inspirace pro Petea Logana.“

Vrhla na něj temný pohled: „Jo, má z každého mého bratra něco –“

„A proto se ti nelíbí, když mu měním dialogy, co?“ Jack teď vypadal pobaveně.

„Jo,“ odpověděla Lou a neodpustila si lehce jízlivý tón, „jo, to je jeden z důvodů.“

„Hm. Ale jinak jde o spisovatelskou ješitnost,“ dodal Jack.

„To ne,“ bránila se Lou. „Já si jenom nemyslím, že té postavě rozumíš tolik, abys mohl –“

„– tolik jako ty, já vím, já vím.“ Jack se zazubil. Byl to tentýž úsměv, který měl na tváři skoro pokaždé, když se usmál, ten, který měl na všech plakátech k Lovci policajtů. Proč s ní nikdy nemluvil vážně? Lou věděla, že dokáže být vážný, protože viděla Hamleta – ačkoli by ani za nic nepřiznala, že si koupila lístek na něco, v čem Jack Townsend hrál a co sám režíroval. V jeho podání byl Hamlet, kterého Lou jinak považovala za slabocha, velmi dojemný.

A ve svém filmu se takhle neculil ani jednou.

„Neboj,“ pokračoval s tím svým úsměvem, „teď, když vím, jak umíš zacházet se zbraní, už nikdy nebudu improvizovat.“

Tělem jí projelo zachvění. Už jí nebyla zima – alespoň ne taková jako venku v tom vichru. Ne, nechvěla se zimou, ale proto, že jí Jack připomněl něco, na co se snažila zapomenout. Něco, na co nechtěla myslet a o čem se rozhodně nechtěla bavit.

Šlo o to, že někoho připravila o život.

Ano, chtěl je zabít. Ale těžko se smiřovala s tím, že byla první z jejich rodiny, kdo zabil člověka. A přitom jako jediná nepracovala u policie.

„To je zvláštní, co?“ řekla a vzlykla. Nevěděla, kde se ten vzlyk vzal. Ale byla za něj vděčná, protože okamžitě vymazal úšklebek z Townsendova obličeje. „No tak.“ Jack se zatvářil vylekaně. „Já to tak nemyslel –“

„Ne?“ zajíkla se. Bože, co to s ní je? Lou se totiž snažila před lidmi, se kterými pracovala, své emoce skrývat. Stačilo být v Hollywoodu scenáristou, natož ještě někomu předhazovat, že je žena! Většině studií, pro která Lou pracovala, pořád vládli muži, a znala jen málo žen z filmového byznysu, které by si nestěžovaly, že během své kariéry narazily na hranici, za kterou už ženy nemají přístup. Lou se proto strašně bála, aby ji neobvinili, že je příliš emocionální, příliš „měkká“, než aby ji brali vážně.

A teď tu prakticky brečí před jedním z těch, u kterého jí právě na tomhle velmi záleželo…

Chvilku si dělala naděje, že si jejího přerývaného hlasu ani slz, které jí najednou vyhrkly do očí, nevšiml, ale jen do chvíle, než Jack vystrašeným hlasem řekl: „No tak, Lou, chápu, že tě to rozčililo, ale přece –“

„Ne, nechápeš!“ vzlykla Lou. Bože, proč to nedokáže spolknout a vzít jako chlap? Proč se musí rozbrečet zrovna před ním.

Ale nedalo se s tím nic dělat. Nedalo se to skrýt. Valilo se to z ní jak z protržené hráze, všechny potlačené emoce z toho, co se právě dělo.

„Nemůžeš tušit, proč jsem rozčilená,“ vyhrkla Lou. Slyšela, jak jí stoupá hlas, ale už jí na ničem nezáleželo. „Dneska jsem zabila člověka, chápeš? Tak chci vědět proč. Proč se mě snažil zabít! Tebe! Nás. Chci toho snad moc?“

A najednou se přestala ovládat, z očí se jí řinuly slzy, až muž před ní zmizel v závoji mlhy.

No výborně! Teď brečí – brečí – před Jackem Townsendem. A to před ním nechtěla dávat najevo slabost. To chtěla vypadat důstojně a profesionálně. Lou bulila a on tam stál a díval se na ni s otevřenou pusou, jako kdyby mu zrovna prozradila, že se ve volném čase dívá na Hvězdnou loď Gallactica.

A co čekala? Je to muž, který dobrovolně trávil čas s Melanií Dupreovou, jednou z nejpitomějších ženských světa. Copak ten může tušit, jak se chovají normální ženy, ten určitě za celý život s normálními ženskými nestrávil víc než pět minut… leda tak když se jim podepisoval.

Ale co, ať se jde vycpat. Lou přece nepřestane brečet, jenom aby ho neuvedla do rozpaků nebo aby před ním vypadala profesionálně. Teď, když pěkně vypustila páru, se jí docela ulevilo. Dokonce i sníh, který se bez ustání sypal za okny, už nevypadal tak hrozivě, když se jí podobnou rychlostí z očí řinuly slzy. Teď, když se pořádně vybrečela, ji už tolik neděsila ani tma, jež rychle pohlcovala kousíčky nebe viditelné přes špinavé tabulky oken. V hvízdání větru, opírajícího se do čtyř stěn, které je obklopovaly, Lou dokonce zaslechla otcův hlas. Ten chlap byl grázl, říkal Frank Calabrese. Zasloužil si sejmout. Nic si z toho nedělej, zlatíčko. Bylo to kdo s koho, a chtěla bys teď snad být na jeho místě‘?

Lou už si začínala myslet, že se dost vybrečela, když se stalo něco naprosto nečekaného, něco, co jí rázem vzalo vítr z plachet.

Jack Townsend ji objal kolem pasu.

10

Tohle přece čekal, ne? Slzy. Louin pláč. Dokonce ho trochu zaskočilo, že se nedostavil dřív. Měl vědět, že k tomu, aby se Lou Calabreseová rozbrečela, nestačí jen pád helikoptéry do aljašské divočiny. Ne, pláč přišel, teprve když někomu vpálila kulku do hlavy. Tohle Jack chápal.

Alespoň si věděl rady. Předtím byl trochu na rozpacích. Nebyl zvyklý na ženy, které se chovají – a mluví – jako muži. Lou Calabreseová byla snad jediná žena, co znal – samozřejmě s výjimkou jeho matky –, která byla naprosto imunní vůči jeho, ehm, šarmu. I když samozřejmě věděla, že jiné ženy přitahuje. Proč by jinak psala všechny ty scény, kde Pete Logan shazuje kalhoty?

Lou mu však nikdy nenaznačila, že se jí líbí. Naopak, skoro celou dobu, co se znali, k němu byla otevřeně nepřátelská.

A proto nikdy pořádně nevěděl, jak se má před ní chovat. Jack nebyl zvyklý, aby ho někdo neměl rád. Samozřejmě, v Hollywoodu byli lidi, se kterými nevycházel. Například Jeff Berger, jemuž jednou udělal monokl, když se pohádali kvůli scéně. A taky neměl rád Russella Crowea.

Ale Lou byla jediná žena, se kterou měl v Hollywoodu nepřátelský vztah.

O to bizarnější bylo, že ji právě objímal na rozvrzaném lehátku v opuštěném posedu.

„Pst,“ utěšoval ji a hladil po rameni, protože to, jak zjistil, má na ženy konejšivý účinek. „To nic. Všechno zas bude dobrý.“

„Ne, nebude,“ odpověděla mu Lou přerývaným hlasem. „Zeptej se Sama.“

„Sam je určitě v pořádku,“ tvrdil Jack, i když si tím vůbec nebyl jistý. „Ne, ne, není,“ vzlykala Lou. „Buď tam pořád leží a padá na něj sníh, nebo –“

„Nebo ho ti jeho kumpáni našli a odvezli do nemocnice.“

„Neodvezli,“ vzlykala Lou. „Určitě ho tam nechali umřít.“

Jackovi bylo proti srsti předstírat soucit se Samem Kowalskim. Nechtěl Lou přiznat, že hlavní důvod, proč toho chlapa vytáhl z vrtulníku, bylo, aby mu prohledal kapsy.

Ale místo toho řekl: „Určitě se pleteš. Sam bude v pořádku. Vsadím se, že už je mu tepleji než nám. Leží si někde v nemocnici nadopovaný léky proti bolesti.“

Lou si odfrkla. Všiml si, že se usmála. Mírně. Ale bylo to dobré znamení.

A nemohl si pomoct, všiml si ještě něčeho jiného: že rameno, které hladil, bylo pod peřím bundy krásně tvarované. Přesvědčoval se, že mu její vlasy, které ho jemně šimraly na tváři, tak krásně voní proto, že jsou tisíce mil od lidí. A když slzela, její tmavé oči vypadaly ještě větší a zářivější a rty hypnoticky vlhké a zralé na líbání…

Alespoň do chvíle, než se na něj Lou, která přestala slzet ve chvíli, kdy ji objal, těma vlhkýma, uhrančivýma očima podívala a řekla: „Co to děláš?“

Jack nebyl zvyklý, aby se ženy vzpouzely, když je chtěl přátelsky obejmout. Nechal svou ruku tam, kde byla, a řekl, ne příliš srozumitelně – těžko mluvit jasně, když její vlasy tak krásně voněly po pomerančích: „Já? Utěšuju tě.“

Jo?“ Vymanila se z jeho objetí a vstala. „Tak buď tak hodnej,“ řekla hlasem přidušeným slzami, i když už nebrečela, „a utěšuj mě na dálku.“

„Lou,“ pokusil se o rozumný tón. Alespoň doufal, že zní rozumně. Něco na jejím těle, když se mu tisklo k boku, ho znepokojilo – daleko víc než to, že uvízli v bouři a honí je zabijáci na skútrech. „To je přece normální, že máš strach. Já přece –“

„Nic mi není,“ řekla Lou už skoro normálním hlasem. „Jasný? Tady se nebojím. Zůstaň, kde jsi. Rozumíš?“

Jack zvedl obočí, ale mlčel. Bylo jasné, že její nenávist k němu převážila nad strachem z toho, co je potkalo. Tahle myšlenka ho usadila – a pěkně rozzuřila.

„Něco bych snědla,“ oznámila Lou.

Jack se na ni podíval. Teď, když o tom začala, si uvědomil, že má taky hlad. Něco by snědla? On měl hlad jako vlk. Od včerejší večeře nic nejedl, a to měl jen půl steaku a pár hranolků, protože ho zpráva o svatbě Grety s Barrym zastihla při jídle a Melanie hned spustila to své divadlo…

„Možná tu někdo něco nechal,“ řekl a vstal, aby se po místnosti porozhlédl. „Třeba konzervu. Kdo ví, co myslivci jedí.“

Lou zvedla tašku a něco v ní hledala, rezavé kudrny jí při tom zakrývaly tvář. „V té skříňce nic nebylo?“ zahučela do tašky.

„Ještě jsem ji celou neprohledal.“ Jack došel zpátky ke skříňce a znovu otevřel první zásuvku. Mžoural do ní, ale všechny ty papíry a desky vlastně neviděl. Co ta Lou Calabreseová pořád má? Je pravda, že spolu neměli právě nejlepší pracovní vztahy, hlavně proto, že byla tak háklivá na svou práci a Jack trval na autenticitě. A taky je pravda, že se s Vičky nerozešli právě v dobrém. Ale to už je dávno. Tak co ta Lou má?

Zeny měly Jacka většinou rády. Mohl to říct, aniž by se vytahoval, protože to byl fakt. Nevěděl, proč je to tak – jestli proto, že si vždycky rozuměl s matkou, nebo zkrátka proto, že měl ženy upřímně rád. Byl dokonce schopen udržovat vřelé vztahy se svými bývalými partnerkami – tedy kromě Melanie. Ale například Vičky. Pochopila, že jí nemůže dát, co chtěla – snubní prstýnek –, a začala ho snad nenávidět? Pokud věděl, tak vůbec ne. Měl dojem, že Lou má s jejich rozchodem větší problém než Vičky.

Co tedy ta Lou Calabreseová pořád má? Přísahal by, že když se na něj podívala vzápětí poté, co ji objal, viděl v jejích něžných hnědých očích strach. Strach? Strach z čeho? Z něj? Proč? Jack přece Lou Calabreseové nikdy neublížil.

Ano, dobře, byla tu ta věc s potřebuju větší zbraň, ale to snad… Přece z něj neměla strach, protože změnil jednu mizernou větu z jejího vzácného scénáře… i když to byl její první scénář, který prodala ještě na škole a který jí udělal v Hollywoodu jméno. Věděl, že spisovatelé jsou na svou práci hákliví. Chovají se ke svým scénářům jako jiní k vlastním dětem a nesnášejí, když je někdo kritizuje…

Ale copak za Hindenburg nedostala Oscara? Nebyl to pro ni dostatečný důkaz, že umí psát? Co na tom, že změnil jednu větu? No dobře, jednu důležitou větu. A věta, za kterou ji vyměnil, je teď okřídlená a třináctiletí kluci ji nosí na tričkách a na skateboardech.

Ale stejně. Znamená to snad, že ji nemůže ani obejmout, když brečí?

„Ha!“

Otočil se přes rameno a po očku sledoval, jak Lou něco vytahuje z tašky. Něco zabaleného v celofánu.

„Já věděla, že tu něco mám,“ řekla a vítězoslavně nález zvedla. Všiml si, že si rozepnula bundu, a i když byl pletený svetr, který měla pod ní, pěkně tlustý, dobře viděl, co schovává – byla to krásně tvarovaná prsa – a určitě bez silikonu.

„Co to je?“ zeptal se Jack celkem bez zájmu. Chuť k jídlu ho přešla, dostal totiž chuť na něco docela jiného… na něco, co, jak dobře věděl, jen tak nedostane.

„Oříšková tyčinka,“ odpověděla Lou a znovu začala lovit v tašce. „Vsadím se, že tu mám ještě mentolové bonbony. A co ty?“

Jack zdráhavě odtrhl pohled od jejího hrudníku ve svetru a znovu se otočil ke skříňce. Co ho to vůbec napadlo. Ani neví, jestli je mu Lou

Calabreseová vůbec sympatická. A proč by měla? On jí očividně k srdci nepřirostl.

A co měly znamenat ty její narážky na Melanii Dupreovou? Ano, Melanie nebyla žádná vědátorka, ale taky žádná husička. Melanie se vyznala.

„Townsende?“ Lou ještě byla ochraptělá od pláče. „Máš něco?“

„Ne,“ odpověděl Jack, zabouchl první zásuvku a otevřel druhou. „Leda tak spoustu papírů o migraci rybáků dlouhoocasých. Někdo tu o nich asi píše disertaci… a hele!“

Ve třetí zásuvce narazil na poklad. Balíček slaných sušenek, půl tuctu balíčků s ovocnou marmeládou a…

„Heuréka!“ vykřikl a vyndal poloprázdnou láhev Cutty Sark, zastrčenou až vzadu na dně zásuvky pod paperbackovým vydáním atlasu severoamerických ptáků. „Bože, zbožňuju ornitology!“

Lou, kterou whisky nijak zvlášť nezaujala, se mlsně zadívala na balíčky marmelády. „Je tam i pomerančová?“

„Prosím!“ Jack zvedl whisky s vítězoslavným výrazem, s jakým Vanna Whiteová otáčí písmenka v Kole štěstěny. „Zřejmě sis nevšimla, čím se tu oháním. Sice míchaná, ale přesto velmi chutná whisky. Něco o tom vím, protože jsem si Cutty často kupoval, než jsem si mohl dovolit sladovou.“

Lou se znovu usadila na lehátko a odlupovala fólii z jednoho dílku oříškové tyčinky.

„Tomu já nerozumím,“ řekla a kousla do tyčinky. „Nepiju. Hoď sem ty sušenky. A marmeládu. Není tu nějaký nůž?“

„Ale piješ,“ řekl Jack a zavřel zásuvku nohou, protože měl plné ruce sušenek a whisky. „Viděl jsem tě pít šampaňské na premiéře Lovce policajtů III.“

„Nepiju kořalku,“ odvětila s plnou pusou. Natáhla k němu ruku s tyčinkou. „Dáš si?“

„Ne, nedám,“ odpověděl Jack a posadil se na lehátko vedle ní – a ignoroval při tom její ostražitý pohled. „Jak to můžeš jíst? Tobě se to nelepí na zuby?“

Lou se nad tím zamyslela. „Jo,“ řekla po chvíli. „Ale časem to povolí. Takže máš i na pak.“

„Tak to je nechutný.“ Jack odložil sušenky a marmeládu na lehátko mezi nimi, ale whisky si nechal.

‚Jo, a to, co děláš ty, snad ne?“ ušklíbla se Lou, když z láhve odšrouboval uzávěr a přiložil si ji ke rtům. „Vůbec nevíš, kdo to pil před tebou.“

Jack cítil, jak mu ohnivá tekutina stéká do žaludku. „Ne, to nevím,“ odvětil, „a je mi to srdečně jedno. Jestli na tom byly nějaký bacily, alkohol je dávno zabil, nebo je zničil mráz.“ Natáhl ruku s láhví k ní. „No tak, dej si.“

„Hm, ne,“ odmítla Lou. Otevřela balíček sušenek a jednu po druhé je namáčela do marmelády. „Říkala jsem ti, že nepiju tvrdý alkohol. Když jsem to naposledy zkusila, druhý den jsem si myslela, že mi praskne hlava.“

„Jo? A co jsi to pila?“

V té tmě si nebyl jistý, ale zdálo se mu, že jí trochu zrůžověly tváře. Zamumlala něco nesrozumitelného. „Prosím?“ zeptal se. „Baileys,“ řekla hlasitěji.

„Chuděrko malá,“ vzdychl Jack, „tak to se nedivím. Ale to nebyla pravá kořalka, pravá kořalka je přítel.“

„Kořalka,“ ujistila ho Lou, „nikdy můj přítel nebyla.“

„Jo,“ přitakal Jack a také se natáhl pro sušenku. „Za normálních okolností. Ale tohle rozhodně normální okolnosti nejsou. No tak. Trčíš s chlapem, kterého nesnášíš, někde uprostřed arktické divočiny a navíc v bouři.“

„Kdo říká, že tě nesnáším?“ ohradila se Lou a sušenkou vytřela zbytek balíčku marmelády.

„No,“ opatrně začal Jack a stěží potlačoval vítězoslavný tón, i když věděl, že je to směšné. Být šťastný, že ho vůbec snáší. Copak je v sedmé třídě? „Ale nemáš mě ráda.“

„To je pravda,“ odpověděla věcně.

Bezva. Proč to z ní páčil? Tohle si mohl odpustit.

Fajn. Tak už to dohraje do konce.

„A přežila jsi pád helikoptéry,“ pokračoval. „A ne jeden, ale dva pokusy o vraždu.“

„To mi ani nepřipomínej,“ řekla a znovu si kousla oříškové tyčinky. ‚A zastřelila jsi člověka,“ neodpustil si.

Zlostně se po něm podívala. „Máš nějaký poslední přání?“ zeptala se. „A zrovna teď –“ Podíval se na hodinky, které svítily ve tmě. ‚Jo. Řekl bych, že zrovna teď moje bývalá s tvým bývalým lezou do vířivky ve tvaru srdce, popíjejí šampus a oždibují ústřice… a samozřejmě jeden druhého –“

„Dej to sem!“ Lou se natáhla, vyškubla mu z ruky láhev whisky a přiložila ji ke rtům. Když polkla a odkašlala si, podala mu láhev zpátky. Pak s pálením v očích a úlevou ve tváři prohlásila: „Nezapomeň, že sis o to řekl.“

„Já vím,“ odpověděl Jack. „Jsem velkej zlej chlap, co svádí mladou scenáristku –“

Odfrkla si. „Jo? Jestli tohle má být ukázka tvého svádění, tak nechápu, že jsi měl tolik ženských.“ Tentokrát se zakuckal on. „Co-cože?“

„Ale prosím tě,“ protočila oči. „Slyšel jsi dobře. Je vůbec u filmu nějaká ženská, se kterou jsi ještě nespal?“ Vzala mu láhev z ruky a znovu si pořádně přihnula. „Samozřejmě, s výjimkou mě,“ dodala, když přestala kašlat.

„Tak abys věděla,“ řekl uraženě, „je.“

„Vážně? A kdo?“

„Nespal jsem s Meryl Streepovou,“ řekl. „Zatím. Ale naděje umírá poslední.“

Lou se rozesmála. Když se Lou Calabreseová smála, nemohl myslet na to, že je venku mráz a čtyřmi chatrnými stěnami kolem nich lomcuje vichřice. Smích Lou Calabreseové byl jako slunce, které vychází po měsíci dešťů. Jako studené pivo po dlouhém výšlapu v horku. Jako horká sprcha po celodenním mrznutí. Nechápal, jak to, že si toho nevšiml dřív.

„A myslíš, že to ona zaplatila Samovi, aby tě oddělal?“ zeptala se ho Lou.

Nechápavě se na ni podíval. I v přítmí její pleť vypadala neuvěřitelně čistě, tváře měla smetanově hebké. „Kdo?“

Podívala se na něj jako na pitomce. „Meryl Streepová přece. Protože má vztek, že jsi ji vynechal.“

„No,“ řekl a najednou mu vyschlo v puse. „O tom dost pochybuju.“

Lou se jen usmála a ulomila si další kus tyčinky. Jack nikdy nepotkal ženu, která by nosila v tašce oříškové tyčinky. Možná tak kapesní balení listerinu. Vičky u sebe vždycky měla echinaceu. Ale herečky, které neustále drží dietu, nemívají v kabelce kalorické sladkosti. Obal, jak viděl, měl na sobě nějaký nápis. Stálo tam: Děkujeme, že podporujete kapelu střední školy Sherman Oaks Central High.

Sherman Oaks. Tam asi bydlí. Rozhodně to nebyl kout, kde by člověk v jižní Kalifornii hledal scenáristku, která je držitelkou Oscara. Možná nahoře v kopcích. Nebo v kaňonu. Ale ne v Sherman Oaks. Nebyla to špatná část L.A., jenom nepatřila… zkrátka nebyla v kurzu.

„A co ty?“ slyšel sám sebe říkat. „Chápeš, teď, když jste se s Barrym, rozumíš… Chodíš s někým?“

Podívala se na něj přimhouřenýma očima. „Jo,“ řekla. „S Robertem Redfordem. Hele, můžeme někdy společně na rande. Ty s Meryl a já s Bobem.“

Jack se napil whisky. „Jen se ptám,“ řekl. „Jsi přece vitální, přitažlivá žena. Určitě je někdo –“

Vyškubla mu láhev z ruky. „Tohle ani nezkoušej,“ poradila mu, když dlouze polkla.

„Co?“ pokrčil rameny. „Jenom se ptám.“

„No,“ natáhla se, aby si otřela rty – třešňově rudé a, jak věděl, bez rtěnky, protože kdyby se malovala, jistě by si toho všiml – hřbetem hebké bílé ruky. „Tak se neptej.“

Jack tiše a dlouze hvízdl. Její výhružný hlas mu prozradil víc než slova.

„Pardon,“ řekl. „To jsem nevěděl. Ty a Barry přece – chodili jste spolu, když jsem hrál v Pohotovosti, ne? A to bylo –“

„Před šesti lety,“ dokončila za něj větu a podala mu zpátky láhev. „Tys nerozuměl, že se nemáš ptát?“

Snad to bylo tou whisky. Nebo tím, že spolu stáli na prahu smrti. A možná také tím, že se třásli v posedu velkém tři metry na tři, kterým lomcovala silná vichřice, a aby nezmrzli, museli se hřát vlastními těly. Anebo to dělaly ty velké hnědé oči plné inteligence, vtipu a… bolesti.

Zkrátka a dobře, Jack její varování ignoroval a vyptával se dál. „Šest let je dlouhá doba,“ řekl. „Bydleli jste přece spolu, ne? V Sherman Oaks? Co se stalo?“ Lou po něm vrhla nevěřícný pohled.

„Co se stalo‘?“ opakovala temným hlasem. „Co myslíš, že se stalo? Tvoje přítelkyně Greta, to se stalo. Měl sis ji držet zkrátka.“

Jack vytáhl obočí. „Myslíš?“ ohradil se. „A co mám říkat já? Ten tvůj Barry v tom taky není úplně nevinně.“

Lou mu vytrhla láhev, pořádně se napila a tentokrát se ani nezakuckala. Ani jí neslzely oči. Už ovšem nemohla pořádně vyslovovat.

„Tak abys věděl,“ řekla a vyčítavě mu zapíchla ukazováček do prsou. „Barry by si mě vzal, kdyby se do toho nepřimotala ta tvoje pitomá Greta! Zrovna se mě chystal požádat o ruku.“ Jack jí vzal láhev z ruky. Už měla očividně dost. „Milá zlatá,“ řekl. „Tak já ti něco řeknu. Jestli se nerozhoupal za šest let, tak to rozhodně neměl v plánu.“

„Za deset,“ hlesla. „Cože?“

„Deset let,“ řekla Lou. „Byli jsme spolu deset let. Dokud nepřišla ta blbá bloncka Greta Woolstonová! Chtěli jsme si koupit krásnej dům v Santa Barbaře a mít děti!“ Dala mu ránu do ramene – na ženu překvapivě silnou. Jim? A co ty?“

„Ne, já ne,“ odpověděl a nenápadně jí odsunul láhev whisky z dosahu. „Ty sis nedělala legraci, že nesnášíš tvrdej alkohol, co?“

Zdálo se, že ho neslyšela. Položila si ruce nad vysoká oblá prsa a procítěně prohlásila: Já jsem si ho chtěla vzít! Tys Gretu jenom využíval na sex! Takže já jsem přišla o víc než ty!“

Jack si vzpomněl na doby, kdy se s Barrym seznámil na natáčení Pohotovosti, a řekl: „Věř mi, Lou. O nic jsi nepřišla.“

Nechala klesnout ruce zpátky do klína. „Ale jo,“ popotáhla a najednou vypadala zkormouceně. „Přišla jsem o mládí. Ztratila jsem deset nejlepších let života. Vyplýtvala jsem je na vola jménem Barryl“ Znovu to jméno zopakovala, naprosto nevěřícným tónem: „Barry!“

Jack se na ni vážně zadíval. „Nejlepší léta života? A kolik ti je, osmadvacet?“

„Skoro dvacet devět,“ prohlásila Lou s vážně vykulenýma očima.

„Stařeno,“ řekl Jack. „Máš pravdu. Už bys to měla zabalit, ty už nikdy milovat nebudeš.“

Velké hnědé oči se zúžily. „Já jsem aspoň milovala,“ odsekla. „Lepší je milovat a ztratit než nikdy –“

„Tak tenhle film,“ rychle ji přerušil Jack, „jsem náhodou viděl. Dokonce jsem četl tu knihu. Víš co, dej si ještě sušenku nebo něco. Jsi namol.“

A znovu jako by ho neslyšela.

„Ty jsi nikdy nikoho nemiloval,“ obvinila ho. „Ne tak jako já Barryho.“ Podíval se na ni. „Jak to můžeš vědět?“

„Ale prosím tě,“ řekla a pohrdavě mávla rukou. „Melanii Dupreovou. To zrovna! A o čem jste se bavili? O její pleti?“

Zjevně jí to připadalo k popukání. Rozesmála se, až se popadala za břicho. Jack se na ni díval a nehnul brvou. Nešlo ani tak o to, že měla pravdu – rozhovory s Melanii nikdy za moc nestály. Spíš o to, že cítila převahu, protože on za její desetiletý monogamní vztah s jedním mužem vystřídal… no, spousty žen.

Ale kdo nakonec ztratil víc, hm? On, jehož srdce bylo dosud nestydatě, neomluvitelně celé? Nebo ona, která měla srdce zlomené?

Najednou se Lou přestala smát.

„Panebože,“ vyhrkla a bylo vidět, že ji úplně přešel humor. Jacku! Já jsem dneska zabila člověka!“

Nato se skácela dopředu a zabořila tvář mezi jeho stehna v džínách.

Jack chvíli překvapeně zíral na rezavé kudrny rozprostřené po svém klíně a pak jí zacloumal ramenem. „Lou!“

Když neodpověděla, zalomcoval silněji. „Haló? Lou? Je ti dobře?“

Z jeho klína se ozvalo tlumené heknutí. Znělo to, jako kdyby řekla: „Barry Kimmel mi může políbit prdel.“ Jack ji posadil, aby se podíval, jestli ještě dýchá, a Lou to zopakovala. Jo. Bylo jasné, že Barry Kimmel už nepatří mezi oblíbence Lou Calabreseové. Stejně jako… ano, Jack Townsend.

Jack nevěděl, co jiného by měl dělat, a tak ji položil na lehátko. Páchlo zatuchlinou, ale usoudil, že v tomhle stavu to Lou vůbec nevnímá. Přikryl ji dekou prožranou od molů a řekl si, že když budou jeden druhého hřát, měli by přežít do rána.

Pokud se nevrátí ti muži na skútrech.

11

„Nezlobte se, madam,“ upozornila ji letuška, „ale toho psa budete muset dát zpátky do přepravky.“ Eleanor Townsendová se zatvářila zděšeně.

„Proboha!“ vyhrkla a pohladila Alessandrova hedvábná ouška. „Ale je to tak dlouhý let. A on je úplný andílek. Nikoho nebude obtěžovat, slibuji.“

Letuška se zamračila. „Je mi moc líto, madam. Ale během letu je volný pohyb zvířat na palubě zakázán. Chápejte, jde o bezpečnostní opatření.“

„Ale on se přece volně nepohybuje,“ namítla Eleanor. „Bude mi sedět na klíně, úplně potichoučku. Nebude nikoho rušit. Jsem si jistá, že tomuhle milému pánovi nevadí. Viďte že ne, pane?“

Vysoký bělovlasý muž, který seděl vedle ní a tvářil se lehce nervózně, rychle zavrtěl hlavou.

„Kdepak,“ řekl letušce. „Mně to vůbec nevadí. Já mám psy rád. Tedy, spíš větší psy. Ale tenhle je fajn. Vůbec mě neobtěžuje. Je dobré vychovaný.“

Eleanor by bělovlasého spolucestujícího nejraději políbila. Tedy, kdyby nevypadal, že brzy vyletí z kůže. Pevně svíral opěrky sedadla, jako kdyby čekal, že se s ním každou chvíli katapultuje.

„No,“ řekla a obdařila letušku jedním ze svých nejoslnivějších úsměvů; úsměvů, pří kterých Jack vždycky trpěl. „Tak vidíte. Toho pána můj pes neobtěžuje a koho jiného by tu asi rušil? Vždyť tu nikdo není.“ Eleanor se významně rozhlédla po první třídě, kde kromě ní, toho bělovlasého pána a Alessandra neseděla ani noha. „Proč by se tedy nemohl dívat z okna?“

Letuška, na niž spíš než yorkšír udělala dojem jeho panička, nakonec řekla: „No… neměla bych to dělat. Ale snad… pro jednou.“

„Moc vám děkuji,“ vyhrkla Eleanor. „Ani nevíte, jak jste mě potěšila.“ Letuška odešla dopředu připravit večeře pro cestující a Eleanor se obrátila na pána vedle sebe. „Nevím, jak vám mám poděkovat za pochopení, pane.“

Bělovlasý muž se letmo pousmál. Bylo vidět, že je myšlenkami někde jinde.

„To je v pořádku, madam,“ odpověděl. „Rádo se stalo.“ Pak se upřeně zadíval dopředu, jako by letadlo řídil on a ne pilot.

Eleanor, která v něm okamžitě rozpoznala muže, který je zvyklý mít věci pod kontrolou a nemá rád, když tomu tak není, i když jde jen o desetihodinový let, k němu natáhla ruce s Alessandrem.

„Chcete si Alessandra na chvíli podržet?“ zeptala se. Když se zatvářil nechápavě, dodala: „Podle mého hlazení zvířat uklidňuje. Je dokonce vědecky dokázáno, že snižuje krevní tlak. A vy s prominutím působíte nervózně.“ Když dál váhal, Eleanor pokračovala: „Je to jen malý pejsek. A v životě nikoho nekousl.“

Bělovlasý pán vypadal, že by její nabídku nejradši odmítl, ale přece jen natáhl ruce. Eleanor do nich vložila Alessandra a k její velké radosti pes okamžitě začal olizovat mužův přívětivý a poměrně hezký obličej.

„Vidíte,“ vyhrkla nadšeně, „oblíbil si vás. Já jsem to věděla. Alessandro je totiž dost vybíravý. Važte si toho, že vás tak rychle přijal do smečky!“

Bělovlasý pán se plaše usmál. „No,“ řekl a jemně uhýbal před Alessandrovým růžovým jazýčkem. „To je milé. Netušil jsem, že lidi v první třídě můžou mít při letu psy na klíně. V turistické třídě to nejde.“

Eleanor, celá šťastná, že si může s někým popovídat a konečně se odreagovat od myšlenek na syna, se se zájmem zeptala: „Aha, vy normálně létáte turistickou třídou?“

„Ano,“ odpověděl bělovlasý muž. Alessandro, který už svého nového přítele dostatečně olízal, se mu teď opřel packami o hrudník a hlasitě dýchal. „Na tenhle let už měli jen první třídu. A já se musím dostat do Anchorage co nejrychleji.“

„Já také,“ svěřila se Eleanor. „S mým synem tam spadla helikoptéra.“

Bělovlasý muž na ni vytřeštil oči. Alessandro vycítil jeho náhlé napětí, přestal funět a zakňoural.

„S mojí dcerou taky,“ řekl muž.

Eleanor natáhla ruku a chytila ho za zápěstí. „Proboha! Vaše dcera je ta scenáristka?“

„Ano,“ přitakal bělovlasý pán. A pak, jako by si náhle na něco vzpomněl, napřáhl k ní pravou ruku, až Alessandra vylekal. „Frank Calabrese. Moje dcera Lou je pohřešovaná.“

„Eleanor Townsendová,“ řekla Eleanor a vsunula mu prsty do dlaně. „Můj syn Jack se taky pohřešuje. Prý… řekli mi, že je možná mrtvý. Že v oblasti, kde ta helikoptéra spadla, řádí bouře a záchranná letadla můžou vyslat až zítra ráno.“

Ruka Franka Calabreseho byla příjemně teplá. Eleanor se nedivila, že si ho Alessandro oblíbil.

„Mně řekli to samé,“ odpověděl. „Mají obavy, že ti, kdo přežili – pokud vůbec někdo přežil –, přes noc zmrznou.“

„Ano,“ hlesla Eleanor. „To mi taky říkali.“

Chvíli oba mlčeli. Neměli k tomu co dodat. Oba odmítli šampaňské, které jim za pár minut přinesla letuška. A když začal film, žádný z nich nechtěl sluchátka. Nepohnutě mlčky seděli, drželi se za ruce a dívali se oknem na temné noční nebe.

*

„Ne,“ řekl Tim Lord do mobilního telefonu. Volat z mobilu bylo jednodušší než použít zdlouhavý hotelový servis. „Povídám ti, André, že mám s Jackem dost materiálu, abychom ho mohli digitálně přidat do všech scén, které by ještě nebyly hotové. Ale to stejně nebude potřeba, protože mám všechno, co potřebujeme.“

„Tati,“ ozval se slabý hlásek vedle režiséra.

„Poslouchej, André,“ řekl Tim do telefonu, „povídám, že to mám! Chybí jen poslední záběr toho výbuchu v šachtě. A jakmile se zbavíme těch praštěných aktivistů, můžeme –“

„Tati.“ Tmavovlasý chlapeček zatahal Tima za kabát. „Tati, co se stalo Vičky?“

Tim svěsil ruku s telefonem. „Vičky odpočívá, Elijahu,“ řekl. „Teď mě nech. Běž za chůvou, jestli chceš něco přečíst. Takže, André,“ znovu spustil do telefonu, „nečekám ani den zpoždění oproti plánu. Hned jak budeme mít záběry toho výbuchu, máme hotovo. Sbalíme to a –

„Já nechci, aby mi četla chůva,“ rozbrečel se Elijah a znovu otce zatahal za kabát. „Já chci Vičky! Klepal jsem jí na dveře, ale ne-otevírá!“

„Okamžik, André,“ řekl Tim. Odtáhl si telefon od úst a sehnul se k synovi. „Elijahu, poslouchej, už jsem ti řekl, že Vičky není dobře. Je ve svém pokoji. Leží v posteli. Je nemocná.“

„A co jí je?“ chtěl vědět Elijah. „Má chřipku?“

„Nemá žádnou nemoc,“ odpověděl Tim. „Je jen… smutná.“

„A proč je smutná?“

„Protože…“ Tim vzdychl. Proč zrovna on? A proč dneska? Znovu promluvil do telefonu: „Podívej, André, za chvíli ti zavolám.“ Potom se ušklíbl. „Jo, já vím, že studio zuří. Řekni jim, že se nemusejí bát, máme všechno, co potřebujeme. Už musím jít,“ ukončil hovor a zamumlal: „Ani nepočkají, až vychladne.“ A pak se podíval na syna.

„Víš, Elijahu,“ řekl, vzal chlapce za rameno a klekl si na hustý bílý hotelový koberec. „Vzpomínáš si na strýčka Jacka, viď?“

„Potřebuju větší zbraň?“ odříkal Elijah.

„Správně. Strýček potřebuju větší zbraň. Víš, dneska spadla helikoptéra a my máme strach, že strýček Jack možná – no víš, že v ní Jack zahynul. Spolu s Vickyinou kamarádkou. Vzpomínáš si na tetu Lou?“

Jasně,“ odpověděl Elijah. „Z Hindenburgu. Triumf lidského ducha.“

„Ano,“ přitakal Tim. „Teta Lou letěla s ním.“

Elijah přimhouřil oči. ‚A proto nechce Vičky vyjít z pokoje?“

„Ano,“ odpověděl Tim. „Víš, Vičky měla strýčka Jacka a tetu Lou moc ráda. Takže je vystrašená a moc smutná. A já potřebuju, abys teď byl hodný a chvíli ji nechal v klidu. A řekni to ostatním dětem.“

Elijah znovu přivřel oči. „Tak jo,“ hlesl.

Znovu zazvonil mobil. Tim si ho unaveně přiložil k uchu. „Lord,“ ohlásil se. Chvíli poslouchal a pak vybuchl: „Ne! Paule, to jí nesmíš dovolit. Žádná vyjádření. Tentokrát žádné vyjádření nevydáme. Bože můj, vždyť ta bouřka ještě neskončila! Řekni Melanii, aby se do zítřka k ničemu nevyjadřovala a nepořádala žádné tiskovky. Ráno budeme mít další zprávy…“

Elijah nechal otce být a odešel k jídelnímu stolu se skleněnou deskou, na kterém ležely jeho pastelky a papíry. Vyšplhal se na vysokou, hedvábím potaženou židli, vzal si čistý papír a pečlivě vybral pastelky. Červenou na vlasy tety Lou. Hnědou na její oči. Černou na vlasy strýčka Jacka..‘. ale měl je i trochu šedivé, takže je Elijah pěkně vybarvil. A pak našel modrou na strýčkovy oči.

Když byl Elijah s výtvorem spokojený, sklouzl ze židle a s obrázkem v ruce a bos přeťapkal kolem otce, který křičel do telefonu, na opačný konec hotelového apartmá, za jehož okny se bez ustání sypal sníh.

„Ne!“ ječel Tim Lord. „Ne, Paule. Stačí jenom ‚na památku‘ těsně před titulky. Jako to měl Vic Morrow v Zóně soumraku – proč ne? To bude celkem vkusné. Proč by to mělo být nevkusné?“

Elijah došel ke dveřím pokoje své macechy a otce. Zkusil je otevřít, ale bylo pořád zamčeno. To ho ovšem nevyvedlo z míry. Sehnul se a vsunul obrázek pod dveře.

„To je pro tebe, Vičky,“ zavolal do škvíry. „Teď budeš mít strýčka Jacka a tetu Lou pořád u sebe.“

Pak, spokojený s odvedenou prací, odešel do vedlejšího pokoje, kde se sourozenci dívali na kreslený film a cákali na sebe hotelovými šampony.

Něco tu nesedí.

To napadlo šerifa Walta 0’Malleyho při pohledu na zřícenou helikoptéru. Byl na místě spousty leteckých havárií – většinou šlo o menší soukromá letadla, protože sem na sever moc velkých letadel nelétá. Ale něco tak podivného ještě neviděl.

Jen přesně nedokázal popsat, co se mu na té havarované helikoptéře nelíbilo. Ano, zbyla z ní zuhelnatělá hromada zabořená ve sněhu. A už se z ní nekouřilo. Včerejší sníh naštěstí uhasil oheň, který spálil a sežehl kovový rám a zničil všechno, co nebylo z oceli.

A možná právě proto pojal podezření. Protože kromě toho, že 44 shořela, žádné větší škody neutrpěla.

Jo, už si nezalétá, to rozhodně ne. Ale přistála v jednom kuse. Jo, měla zmuchlaný čumák. A pilot se při pádu musel zranit.

Ale co cestující? Walt neviděl žádný důvod, proč by pád nemohli přežít.

Tak kde sakra jsou?

Našli ostatky jediného člověka. Spáleného k nepoznání, teprve soudní lékař v Anchorage určí, zda šlo o muže nebo ženu. Walt ovšem předpokládal, že to byl pilot. Kostkovaná bunda, kterou měl ten člověk na sobě, byla ohnivzdorná, taková, jakou nosí všichni piloti v téhle oblasti. Walt nečekal, že by tuhle bundu měla na sobě taková hvězda jako Jack Townsend. Townsend měl nejspíš to, jak se tomu říká… To, o čem pořád básní Waltova nejstarší dcera Tina. Pradu. Jo. To přece nosí filmové hvězdy.

Ale s tím pilotem to bylo taky zvláštní. Podle charterové společnosti se jmenoval Sam Kowalski. Tělo chudáka Sama se nenašlo na sedadle pilota, kde by mělo být, pokud by zahynul při pádu. Ne, Kowalski byl na zadním sedadle. A co sakra mohl pilot helikoptéry hledat na zadním sedadle? „Walte.“

Přijel Lippincott, celý rudý ve tváři. Ale Lippincott byl rudý pořád. Trávil na Aljašce svou první zimu, takže ještě nepochopil, že je naprosto v pořádku, i u chlapa, když si namaže obličej. No co? Walt měl doma v koupelně celou sbírku krémů. Když holky vyrazily na nákupy, vždycky tátovi přinesly vzorky krémů, aby si vybral, který mu nejvíc vyhovuje. Nejradši měl Oil of Olay. Neucpával póry, to tedy tvrdila Lynn.

Lippincott by ho potřeboval jako sůl. Nebo spíš Burťs Bees, kterým si holky mazaly nohy. Obličej toho chlapa byl rozpraskaný jako stará omítka.

„Něco mi tu nesedí, šerife, „ řekl Lippincott.

„Zrovna si to taky říkám,“ odpověděl Walt pomalu. Už se rozednilo, ale jediné, co tomu nasvědčovalo, bylo slabé světlo na východní polovině nebe. Konečně přestalo sněžit, bouře ustala. Za šestnáct hodin napadlo dobrých třicet centimetrů sněhu. Na aljašské poměry to nebyla tak strašná vánice. Ale i tak by Walt v něčem takovém nechtěl přenocovat venku, jako – podle všeho – dvě oběti havárie.

„Jenom jedno tělo,“ řekl Lippincott. „Po těch druhých dvou ani stopa. Myslíte, že někam odešli? Třeba proto, že byli po havárii v šoku, nebo tak?“

„Oba těžko,“ prohlásil Walt. Zamžoural proti zatažené obloze. „Spíš šli hledat nějaký úkryt, když začala bouře.“

Lippincott se rozhlédl po zasněžených stráních. „Páni!“ vydechl. „Myslíte, že jsou někde tam? To asi – to musejí být zmrzlí na kost.“

„Asi jo,“ zamyšleně odpověděl Walt.

Lippincott si prohlédl zuhelnatělé trosky helikoptéry. „Ale divím se, že nezůstali tady. Ten vrtulník musel pořádně sálat. A kdyby se drželi poblíž, brzo bychom je našli. Proč tu nezůstali?“

„To bych taky rád věděl,“ odpověděl Walt a pátravě si prohlížel zasněžené koruny stromů v okolí havárie.

12

Lou otevřela jedno oko, a když jí hlavou projela palčivá bolest signalizující, že ještě potřebuje spát, hned je zase zavřela. Jenže jí už se spát nechtělo. Nemohla spát, protože něco nebylo v pořádku. Ale těžko říct, co – to by znovu musela otevřít oko, což se jí nechtělo, když ji z toho před tím tak rozbolela hlava.

Něco se jí nezdálo. Něco tu nesedělo. Tušila, že není doma ve své posteli v Sherman Oaks. Když před tím pootevřela oko, neviděla žádné povědomé barvy. Místo nich ke svému znepokojení zahlédla dřevěnou stěnu. Dřevěnou stěnu! Kde to může být? U rodičů v přízemí?

A to nebylo všechno. Pochopila, že není sama. A od té doby, co se odstěhoval Barry, s ní v její ložnici v Sherman Oaks nikdo nespal. Tak čí ruku to má pod hlavou? Ano. Pod hlavou měla něčí ruku.

Což vůbec nedávalo smysl, protože Lou nebyla promiskuitní osoba. Od té doby, co se Barry odstěhoval, trávila sobotní večery nad prací nebo šla s Vičky na večeři a do kina, když měli Lordovi hlídání. Lou v životě neměla známost na jednu noc a nenechala se sbalit v baru. Prostě nebyla ten typ. Musela být zamilovaná, nebo nic.

Tak co tedy dělá v posteli s mužem, který rozhodně není Barry? Protože Barry nesnášel, když ležela těsně u něj. Dokonce se vždycky naštval, když se Lou rozvalila na „jeho“ půlku postele… tedy, samozřejmě když to nebylo při sexu.

A pak si uvědomila, že ruka pod hlavou není všechno, druhou paži měla kolem pasu. Kdosi ji pevně objímal jako nějakého plyšáka. A ještě ke všemu ji držel za ňadro. No vážně. Svíral je prsty, jako by mu šlo o život.

A v tu chvíli se Lou vrátila paměť, vzpomněla si, kde je, co tu dělá a komu ta ruka patří. Vykřikla a prudce se posadila.

Jack, který k ní ležel přitisknutý na úzkém vojenském lehátku, se taky vztyčil a vylekaně se rozhlédl.

„Co je?“ houkl nevrle. „Co se děje?“

Lou vyskočila z lehátka, s dekou přitisknutou na prsa.

„Ty –!“ vykřikla a namířila na něj roztřesený prst, zatímco v druhé ruce svírala deku. „To nemyslíš vážně!“

Jack si – ještě v polospánku – prohrábl husté černé vlasy. „Co se děje?“ mumlal. „Nic jsem neudělal.“

„Ale udělal!“ vyhrkla Lou a cítila, že jí hoří tváře. „Ty… ty…“

Zatímco hledala správná slova, šátráním pod dekou zjistila, že je oblečená. Nezkřivil jí ani vlásek. Neměla ani zuté boty.

Rychle tedy zbrzdila a řekla méně nevraživě, přesto však rozčileně: „Tys mě opil!“

Rozespalý Jack se na ni zadíval. Ale bohužel byl málo rozespalý, rozhodně natolik probraný, že si s neskrývaným pobavením všiml její barvy: „Hele, ty se červenáš!“

„Nečervenám,“ řekla Lou pevně, ačkoli věděla, že ji žár, kterým planou její tváře, prozradil. „Já jenom… je tu horko.“

„Není,“ odvětil Jack. „Je tu tak deset stupňů. Ty se červenáš“

Lou odhodila deku a začala si zapínat bundu. Vlasy jí spadly dopředu a milosrdně zakryly rozpálené tváře. „Nečervenám,“ zapírala a při tom bojovala se zipem.

„Ale jo,“ odporoval Jack z lehátka a zlomyslně se zubil. „Víš, že musíš být poslední žena v Hollywoodu, která se ještě červená, když upadne do rozpaků? A která neumí pít.“

„Tak abys věděl –“ Lou se otočila, aby ho líp viděla, ale okamžitě toho litovala, protože jí hlavou zase projela palčivá bolest. Neovládla se a zaúpěla.

Jack se dál zubil z lehátka, kde jeho dlouhé, štíhlé tělo naprosto uvolněně spočívalo. Lou nevěděla, čím to, ale i když byl, stejně jako ona, úplně oblečený, jí připadl nahý. Netušila, jak to dělá, ale bylo to tak.

A vypadalo to, že je mu úplně jedno, co si o něm myslí, ať už byl oblečený nebo nahý.

„Hele, já myslel, že ženský jako ty už dávno zmizely, jako šumák,“ prohodil.

„Jo?“ zahuhlala do své otevřené tašky. „Tak abys věděl, ještě pořád existujeme. A chlapi jako ty nám pěkně lezou na nervy!“ Když prsty nahmatala předmět, který hledala, vydechla úlevou.

Jack na lehátku vypadal pobaveně a ani trochu uraženě. „Chlapi jako já? Vážně? A čím to?“

Lou odklopila víčko od krabičky aspirinu a vysypala si do dlaně tři tablety. „Jako bys to nevěděl,“ řekla temně a rozhlédla se po místnosti po něčem, čím by prášky spláchla. Jediné, co našla, byla láhev whisky, ani ne ze třetiny plná. Lou stačilo jen se na láhev podívat a měla pocit, že se jí rozskočí hlava.

„Neměla bys to polykat na prázdný žaludek,“ podotkl Jack na lehátku. Založil si ruce pod hlavu a pozoroval ji se stejným zájmem, jako by byla exponát v zoo: jediná žena na světě, která se kdy vzbudila v náručí Jacka Townsenda a nebyla v sedmém nebi. „Dej si aspoň pár těch sušenek.“

„Díky, mami,“ odvětila Lou a hodila si všechny tři tablety do pusy. Polkla a do úst se jí vrátila hořká pachuť.

Já vím, co říkám, tak si nech poradit.“ Jack se tvářil spokojeně, jako kdyby si hověl u bazénu. Bylo vidět, že jemu hlava netřeští. „Nebo zkus vyprošťováka.“

Lou se otřásla. „Nikdy!“

„Jak myslíš.“ Jack vstal z lehátka s grácií, jako by vystupoval z limuzíny nebo odcházel od stolu ve Spago. Byl tak vysoký, že hlavou málem narazil o strop posedu. Lou napadlo, čím to, že si toho včera večer nevšimla. Ani toho, jak je Jacka všude plno. Vážně. Byla to záhada. Měla dojem, že požírá prostor, jako kdyby mu všechno kolem patřilo.

„Už přestalo sněžit,“ konstatoval, když se podíval ven špinavými okny. „Co kdybychom se vrátili k naší helikoptéře? Určitě už nás někdo začal hledat.“

Lou, která nechtěla, aby ji kromě hlavy rozbolel i žaludek, začala na Jackovu radu pokradmu pojídat sušenky. Překvapilo ji, jak lahodně může chutnat obyčejná slaná sušenka a jak se hned cítí líp. Páni, užasla najednou v duchu, vždyť my jsme přečkali noc v aljašské divočině! Tomu nikdo neuvěří! Nakonec to snad vážně přežijeme!

„Dobře,“ řekla nahlas a hodila si přes rameno počítač a tašku. Ať to bylo sušenkami nebo aspirinem, cítila se už daleko lépe. Neměla důvod Jackovi vyčítat, že spal s rukou přitisknutou na jejích prsou. Nebyl důvod, aby se to dozvěděl někdo jiný než ona. Všechno zas bude v pořádku. Všechno zas bude v pořádku.

Tomu věřila do chvíle, než zvenku uslyšeli kvílení sněžného skútru.

Jack, který se právě chystal zvednout poklop nad žebříkem vedoucím na zem, prudce vztyčil hlavu a jejich pohledy se setkaly.

„Slyšela jsi to?“ zeptal se potichu.

Lou přikývla. Teď, když bouře utichla, panovalo za stěnami jejich přístřešku naprosté ticho. Zvuk motoru jim připadal jako burácení hromu.

„Možná,“ pokusila se Lou, „to jsou lidi, co nás hledají.“

„To určitě,“ odpověděl Jack, „ale jsou to ty hodný, nebo další Samovi kumpáni?“

Lou polkla, ani ne tak kvůli tomu, co řekl Jack, jako spíš proto, že zvuk motoru, který před tím sílil a sílil, najednou utichl.

A pak Lou uslyšela nejstrašnější zvuk svého života: zavrzání boty na příčce žebříku vedoucí k jejich úkrytu.

Jack sevřel prsty držadlo poklopu a zašeptal: „Pistoli!“

Lou přikývla a s bušícím srdcem vyndala z kapsy osmatřicítku. Pak však nakoukla do komory a sykla. „Je tam jen jeden náboj!“

Jack jí s vážnou tváří ukázal, aby si stoupla za něj. „Jestli to je jeden z nich, tak ho sejmu,“ zašeptal.

Lou se to vůbec nelíbilo. Stála těsně u poklopu a ani se nehnula.

„Bude ozbrojený,“ hlesla.

„To je mi fuk, i kdyby měl plamenomet,“ odsekl Jack. „Koukej se schovat za mě –“

Ten, kdo byl pod poklopem, už do něj opatrně tlačil, jako by nechtěl ty uvnitř vyrušit. Lou tušila, že opatrnost útočníka nepramení ze strachu z pavouků. Držela revolver tak, jak ji otec učil, oběma rukama, levou přes pravou, a mířila na střed poklopu, bez ohledu na Jacka, který vypadal, že vzteky vyletí z kůže.

Možná to přece jen bude někdo z horské služby, nebo kdo v těchhle končinách zachraňuje zbloudilé turisty. Ale jestli ne… jestli ne…

Když se poklop pootevřel tak, že Lou mohla vidět, kdo ho zvedá, hned jí bylo jasné, že nejde o žádného záchranáře. Byl to muž v černé lyžařské masce a bundě v maskovacích barvách s kožešinou z kojota na límci. Možná by se dokonce dal považovat za příslušníka národní gardy, nebýt revolveru 44 Magnum připraveného v pravačce.

Z otvorů v černé vlněné masce svítily modré oči. Ty přejely vnitřek posedu pohledem, který se zarazil u Louiných bot a sjel po ní nahoru až k osmatřicítce v její ruce.

Místo aby vykřikl: „Policie, odhoďte zbraň!“ či dokonce „Přišel jsem vám pomoct!“, se muž pokusil zvednout vlastní zbraň tak, aby mohl držet poklop a střílet zároveň…

Ale neměl sebemenší šanci. Jack, který nejspíš z Louina výrazu poznal, že jejich ranní návštěvník není přítel, na poklop prudce dupl, takže maskovaný muž dostal těžkou dřevěnou deskou ránu do hlavy a zřítil se dolů do sněhu.

Lou uznale zvedla osmatřicítku.

„Pěkný,“ pochválila Jacka.

„A víš, že to je první milé slovo, které jsem od tebe slyšel?“ odpověděl Jack. Pak poklop prudce otevřel, podíval se na zem a začal šplhat po žebříku dolů.

Lou lezla za ním, lehce užaslá z proměny krajiny zasypané sněhem, který v noci napadl. V lese bylo bílo už před tím, ale teď všude ležela skoro metrová přikrývka. Když se Lou konečně dotkla nohama země, zabořila se až po stehna.

Muž v masce ležel o pár metrů dál s nepřirozeně zkroucenou nohou.

„Sakra,“ ulevil si Jack, když si ho prohlédl.

Lou viděla, jak bezvládnému muži stoupá z nosu pára a zamrzá v mrazivém vzduchu.

„Co se děje?“ zeptala se. „Nezabil jsi ho. Je jen omráčený.“

„Je mimo,“ nasupeně odvětil Jack. „A to mě štve. Chtěl jsem mu položit pár otázek.“

„Pochybuju, že by mluvil,“ řekla Lou. „Leda bys použil… násilí. A promiň, Jacku, ale podle mě nejsi ten typ.“

„Možná by ses divila,“ odpověděl Jack tajemně. Pak se sehnul, aby bezvládnému muži vytáhl z ruky 44 Magnum. „Tu máš,“ podal zbraň Lou. „Přidej ji do svého arzenálu.“

Lou pistoli vzala, zkontrolovala pojistku a beze slova si ji vsunula do kapsy, kde už měla osmatřicítku. Dívala se, jak Jack najatému zabijákovi nadzvedl lyžařskou masku.

„Poznáváš ho?“ zeptal se jí a dech mu hned zamrzl u rtů.

Lou se zadívala na bělocha ve středních letech, který vypadal naprosto neškodně. Tváře měl růžové od mrazu. „Ne,“ řekla. „Měla bych?“

„To nevím,“ odpověděl Jack s pokrčením ramen. Klekl si vedle bezvládného muže, zvedl k ní hlavu a prostě se zeptal: „Proč mě chtějí zabít lidi, který vůbec neznám?“

Lou sebou trhla. „To nevím,“ odpověděla, „ale nemáme čas tady nad tím dumat. Slyšíš to?“

Jack naklonil hlavu. Stejně jako ona neměl čepici. Vítr, proti té včerejší vichřici mírný, ale o nic méně mrazivý, mu čechral tmavé vlasy.

„Skútry,“ řekl ponuře. „Jedou sem.“

„Možná to budou naši,“ řekla Lou, ale beze stopy optimismu.

„Dokud neuvidím lesklý stříbrný odznak, nikomu nevěřím.“ Jack jí pevně stiskl paži. „Pojď. Tentokrát se aspoň svezeme.“

Nechala se dovést ke skútru, na kterém muž v masce přijel.

„Už jsi někdy něco podobného řídil?“ zeptala se skepticky.

„Jasně,“ odpověděl Jack a přehodil nohu přes sedadlo. „Když jsem byl kluk, trávili jsme zimu v Aspenu.“

„Aha,“ řekla Lou posměšně. „Tak vy jste trávili zimu v Aspenu. No jistě. Že se ptám. A kde jste trávili léto? U moře?“

Jack nastartoval a ohlédl se po ní přes široké rameno. „U oceánu,“ odpověděl. „Pojedeš, nebo tu chceš stát a komentovat moji rodinu?“

Lou se podívala na velké černé sedadlo. Bylo dost prostorné pro dva, ale museli se k sobě přitisknout. Vzadu naštěstí uviděla držadla, takže se nebude muset držet jenom Jacka Townsenda. Townsenda, který ji ještě před půl hodinou objímal pevněji než kdo před tím.

Zvuk blížících se skútrů za ní byl čím dál hlasitější. Ať to byl kdokoli, blížil se k nim.

„Lou,“ zavolal Jack netrpělivě, „pospěš si!“

Co jí zbývalo? Nasednout na skútr za Jacka Townsenda, nebo riskovat kulku do hlavy.

Napadlo ji, že je nejspíš jediná žena v Americe, která nad něčím takovým váhá.

Ale nerozmýšlela se dlouho. To proto, že kolem prosvištěla kulka, jen o pár centimetrů minula její rameno a o kus dál se zaryla do sněhu.

Lou naskočila na skútr jak vystřelená raketa, rázem zapomněla na držadlo za sedadlem, přisála se jako klíště na nejbližší věc – Jacka – a z plných plic zakřičela: „Jeď! Jeď!“

Jack nepotřeboval pobízet. Za vteřinu se už řítili ze svahu dolů, vítr je řezal do uší, rval jim vlasy a kolem hlavy jim létaly kulky.

13

Vzhledem k tomu, že ho Lou Calabreseová neměla v lásce, Jack v roli nebohého detektiva Petea Logana zažíval spousty nepříjemných situací. V Lovci policajtů JI musel v bažině v Belize zápasit s obří krajtou. Se skutečnou krajtou. Naštěstí ochočenou. Její trenér jí říkal Skippy.

Ale ochočená neochočená, po několika záběrech se Skippym si Jack vypěstoval hlubokou averzi k plazům. Sotva je teď zahlédl v televizi, hned sahal po dálkovém ovládání.

A v Lovci policajtů III se musel potápět do mrazivého rozbouřeného moře, kde na něj mířily velrybářské harpuny. Samozřejmě ne pravé. Ale harpuny by mu vadily nejmíň. Děsila ho hlavně teplota vody a jeho nahota – Pete před tím, jako obvykle, někde přišel o kalhoty.

Lou tvrdila, že ta scéna je nutná pro závěrečné odhalení jeho postavy na konci filmu. Režisér jí samozřejmě uvěřil. A Jack záběr po záběru statečně skákal do vody. Film pak už za první týden vydělal okolo sta milionů.

A pak přišel Lovec policajtů IV. Lovec policajtů IV, kde se Logan

samozřejmě dočista nahý – vrhal do sněhové závěje. Jinak, jak tvrdila Lou, by celá zápletka nedávala smysl. A Tim Lord jí věřil.

Jack byl ovšem přesvědčený, že ani oscarová scenáristka jako Lou Calabreseová by si nevycucala z prstu situaci, ve které se ocitl teď – kdy se řítil z prudkého kopce do neznáma na sněžném skútru a kolem hlavy mu hvízdaly kulky.

Jedno plus to však mělo: tentokrát byl oblečený.

Instinktivně by samozřejmě jel nahoru. Nahoru, směrem, kde ležely trosky zřícené R-44. A oni se řítili dolů, aby ujeli první vlně pronásledovatelů.

Když ho Lou tak nevybíravě vzbudila, měl na hodinkách něco po osmé, ačkoli podle slunce na obloze se to určit nedalo, jelikož nad jejich hlavami nebylo nic než šedá mračna. Pátrací týmy už určitě trosky helikoptéry našly a jistě je prohledávají a hledají nějaké vysvětlení, kam Jack s Lou zmizeli.

Ale to parťáci toho maskovaného museli vědět, protože se rozprostřeli a velmi intenzivní sprškou kulek Jacka nutili sjet bůhvíkam dolů, místo nahoru, kde čekala záchrana a bezpečí.

Jestli z toho vyváznu živý, honilo se Jackovi hlavou – zatímco se vyhýbal stromům a balvanům, oči uslzené, takže skoro neviděl, a uši tak zmrzlé, až měl pocit, že mu upadnou –, už nikdy nebudu hrát ve filmu. Konec. Praštím s tím. Odejdu od filmu. Filmová kariéra Jacka Townsenda končí.

A nebyla to špatná kariéra, říkal si. Roli doktora Rourkeho v Pohotovosti měl rád. A seriál Lovec policajtů mu zajistil finanční nezávislost a dostatek příležitostí prokázat herecký um. Lou sice napsala scénu, kdy jeho postavu pověsili za nohy a ztloukli bambusovými holemi, aby se mu pomstila za potřebuju větší zbraň, ale ta scéna Jackovi umožnila prokázat, že dokáže ztvárnit širokou škálu emocí, a otevřela mu cestu k hlavním rolím v méně populárních, ale kritikou oceňovaných filmech.

A celého Hamleta financoval z výnosů Lovce policajtů. Jack měl dostatečné úspory, aby mohl založit vlastní produkční společnost, kdyby se rozhodl, že z filmové branže nechce odejít úplně. Mohl by být něco jako americký Kenneth Branagh a zfilmovat méně známé Shakespearovy hry. Nebo dokonce nějakého Ibsena a Shawa. Promítali by je jen v klubových kinech ve větších městech, ale to mu nevadilo. Aspoň by mohl trávit víc času na ranči…

Jo, měl za sebou dobrou kariéru. Rozhodně dokázal víc, než čekal jeho otec, kterému vadilo, že jeho jediný syn u ničeho pořádného nevydrží.

Jack ovšem pochyboval, že by z něj teď měl otec radost, kdyby ho viděl prchat před lítými zabijáky na sněžném skútru… což nebyla scéna z nějakého Louina filmu, ale tvrdá realita.

Kličkoval mezi stromy rychlostí, jakou by se v takovém terénu nikdo pohybovat neměl. Jack věděl, že je může stejně snadno zabít srážka se stromem jako kulky, které létaly kolem nich. Ale radši by zemřel takhle – při bouračce –, než aby ho někdo zastřelil. Netušil, co jsou ti grázlové zač a proč po nich střílejí, ale nehodlal jim udělat tu radost a nechat se zabít. Aspoň pokud to bude v jeho silách.

Doufal, že si Lou myslí totéž. Držela se ho kolem pasu tak pevně, že sotva dýchal.

Nekrčila se však za ním tak, jak by čekal od většiny žen, které znal. Místo toho mu něco pokřikovala do ucha, nejspíš kudy má jet.

Motor skútru byl naštěstí tak hlučný, že jí nerozuměl jediné slovo.

Ale viděl, kam ukazuje. Každou chvíli se ho pouštěla a rukou ukazovala směr, který jí připadal nejlepší. Jack nechápal, jak mohla tušit, kam jet, když aljašské lesy neznala o nic víc než on. Už však věděl, že Lou Calabreseová je žena, která nesnáší, když není pánem situace. A jak se tvářila, když viděla, že si lehl k ní na lehátko! Co vůbec čekala? Ze bude spát na zemi?

A kromě toho tam bylo dost místa pro oba. Nechápal, co ji tak vyvedlo z míry…

„Pozor!“

Tentokrát ji slyšel úplně zřetelně. I když ten v masce neměl skútr v nejlepším stavu a motor dělal rámus jako tryskáč, teď Lou rozuměl.

Neviděl ovšem, na co to ukazuje. Ale jen než do toho vrazili – byla to hromada kamení – a vyletěli do vzduchu.

„Panebože!“ slyšel Lou křičet – nejspíš proto, že měla obličej tak blízko jeho ucha. „Jestli nás zabiješ, Townsende, budeš toho –“

Skútr žuchl na zem, až Jackovi zapraskalo v zádech. Stroj klouzal závějemi, až od něj odletoval sníh dva metry vysoko, a Jack měl co dělat, aby ho uřídil.

I tak mu neuniklo, že Lou větu dokončila: „ – litovat!“

Už sotva viděl, jak mu mrazem slzely oči. Věděl, že si měl vzít lyžařské brýle, které muži v masce visely na krku. Ale nechtěl se ho ani dotknout, natož si brát jeho věci.

Ještě rozeznával obrysy stromů, kolem nichž se řítili. Mimoto Lou, chráněná před větrem jeho tělem, z plných plic křičela pokyny. „Doleva!“ A zas: „Doprava!“ A za chvíli: „Townsende, co to děláš? Doleva, doleva!“

Už ani nedokázal říct, jestli kolem nich pořád létají kulky. Zdálo se mu, že ne. V takové rychlosti bylo těžké řídit skútr a ještě střílet.

Věděl ovšem, že jsou jim v patách. Viděl je koutkem oka jako žluté a červené šmouhy. Při pohledu na ně v něm vřela krev. Co komu udělal, že si tohle zasloužil? Když Lou říkal, že nejede v drogách ani v hazardu, nelhal. Jeho život mimo filmové plátno byl celkem nudný. Posílal peníze nadaci Splněných přání a Čerstvý vzduch. Dětské nemocnici svatého Judy daroval tolik peněz, že po něm pojmenovali celé křídlo. Dokonce zachraňoval týrané a opuštěné koně a nechával je dožít v luxusním koňském ráji na svém ranči.

Tak proč ho sakra chce někdo zabít?

Periferním viděním zaznamenal, že ho dva skútry – celkem byly čtyři – dohánějí. Za chvíli od nich budou jen pár metrů. Na dostřel.

Před ním se otevřel rozsáhlý volný prostor bez stromů. Jack nevěděl, proč tam žádné nerostou. Tedy, ne hned. Napadlo ho jen, že když pojede, kam až to půjde, a pak prudce zatočí do lesa po levé straně, mohl by pronásledovatele setřást.

Ale nejspíš by setřásl i Lou, která mu právě ochraptěle křičela do ucha. Vůbec netušil co. Uvědomovala si, že jestli se ti zabijáci přiblíží na dostřel, ona to schytá první? Její tělo ho vlastně bude nějaký čas před kulkami chránit.

Připadalo mu, že to Lou netuší. Soustředila se jen na jeho řízení, které jí, jak to většinou bývá u spolujezdců, kteří sedí vzadu, připadalo strašné.

Uvědomil si, že nesmí dopustit, aby zemřela. Lou Calabreseová už pěkných pár let zdaleka nepatřila mezi jeho oblíbence.

Ale život bez ní by rozhodně postrádal jiskru. Neznal mnoho žen, které ho tak nesnášely. A už vůbec ne tak hezkých jako Lou. Sám dobře nevěděl, proč ho tak přitahuje, když mu dala jasně najevo, co si o něm myslí.

Zkrátka, nemohl ji nechat umřít, ani při úhybném manévru, kdy by určitě vyletěla ze sedadla, ani ji nechat zastřelit blížícími se zabijáky. Viděl, že jsou v pasti. Buď zemře Lou, nebo oba.

A pak to uviděl. Strž. Proto před ním nerostly žádné stromy. Protože se hnali k dva metry široké průrvě, na jejímž dně nejspíš tekl potok, v létě malebný a teď zamrzlý. A nebyl přes něj most, kdepak v takovéhle divočině. Takže to byl jejich konec.

Samozřejmě mohl zatočit. A vjet pronásledovatelům přímo do rány. Nebo mohl jet dál. Ale věděl, že v obou případech čeká jeho i Lou jistá smrt.

Přidal plyn a zamířil ke strži.

„Townsende!“ zaječela Lou. Už viděla, kam se řítí. A vůbec se jí to nelíbilo.

„Co to vyvádíš? Zbláznil ses? Zatoč! Zatoč!“

Jack otočil plyn na doraz a upřel pohled na strž.

„Viděla jsi Poldu a banditu}“ zavolal na ni přes rameno.

„Myslela jsem,“ zakřičela na něj, „že nemáš rád filmy –!“

Slovo filmy zaniklo v tak hlasitém výkřiku, že musel být slyšet až do Anchorage. Ten výkřik mu zněl v hlavě celou dobu, co letěli vzduchem, jako by najednou nic nevážili, přes sněhový převis, který se udělal na jedné straně strže. Jack se krátce podíval dolů. Hluboko pod sebou zahlédl kaskády peřejí. Musel tam být pěkně silný proud, když potok v takovém mrazu nezamrzl. Ještě mu blesklo hlavou, jestli se, když spadnou dolů, zabijí o kameny nebo se utopí v proudu…

A pak se přední ližiny skútru dotkly břehu na opačné straně strže, zatímco zadní, jejichž rotor dál běžel, začaly klesat.

„Skoč!“ vykřikl Jack, popadl Lou za ruce, které ho stále objímaly kolem pasu, a vrhl se nalevo.

Svalila se s ním do závěje na opačné straně rokle, zatímco skútr se za nimi zhoupl a sletěl do třicetimetrové propasti, do divokého proudu.

Jejich pronásledovatelé na druhé straně rokle takové štěstí neměli. Místo aby přidali plyn jako Jack, začali brzdit – a jeden z nich na červeném skútru Arctic Cat příliš pozdě. Ten i se skútrem sletěl po hlavě do rokle.

Jack nečekal, aby zjistil, jak dopadli ostatní. Vyškrábal se ze závěje, vytáhl na nohy i Lou, a zakřičel: „Utíkej!“ Co nejrychleji zamířil k lesu a Lou táhl za ruku za sebou.

Každou chvíli čekal kulku v zádech. Běžel ze všech sil, až mu ledový arktický vzduch trhal plíce. Lou mu zatím stačila, jen tváře jí zrudly a od úst jí šly bílé obláčky páry. Jack se snažil kličkovat – cíl, který neběží rovně, se hůř zaměřuje, řekl mu kdysi dávno, když měl hrát detektiva Petea Logana, jeden polda, který ho zasvěcoval do své práce. Lou přitom pořád táhl za sebou. A ona neprotestovala a běžela, až jí laptop, který měla přes rameno, prudce tloukl do boku.

Jack ani nevěděl, jak dlouho už běží, když mu došlo, že po nich nikdo nestřílí, a začal zpomalovat. Uvědomil si, že jsou v tak hustém lese, že je tam žádný skútr nemůže pronásledovat… i kdyby se těm zabijákům povedlo překonat rokli.

Lou, která měla tak rozšířené zorničky, až se zdálo, že má úplně černé oči, ho však dál pobízela.

„Rychle,“ naléhala udýchaně. „Rychle, Jacku. Jsou někde blízko. Musíme utéct, Jacku.“

„Ne,“ Jack zastavil, plnou vahou se opřel o strom a otočil se. „Ne, nejsou, Lou. Podívej. Jsou pořád za tou roklí. Setřásli jsme je. Prozatím.“

Lou, jejíž obličej byl, až na rudé skvrny rtů a tváří, bílý jako sníh, se podívala. Stejně jako on sotva popadala dech.

„Bože můj,“ zaúpěla jen. „Bože, Jacku.“

Jack si všiml, že teď má tak velké oči, jako by pozřely zbytek obličeje. Lou se rozvzlykala. Netekly jí slzy, ale vzlykala. Nikdy neviděl někoho tak vyděšeného.

„Neboj se,“ řekl, natáhl ruku, objal ji kolem krku a přitáhl ji k sobě. „No tak, to bude dobrý.“

Chvíli měl dojem, jako by to byl někdo jiný. Vzpurná, povýšená Lou Calabreseová, kterou znal, zmizela, a místo ní tam stála vyděšená dívka se zamženýma očima a třesoucími se rty. Lou ho chytila za bundu a zabořila do ní obličej, najednou poddajná a zranitelná jako kotě. Cítil na krku její teplý dech, cítil její ňadra, pevná a oblá, vzdouvající se proti jeho hrudníku. Žádný div, že po ní zatoužil.

Sám to dost dobře nechápal. Byl uprostřed divočiny, stovky mil od civilizace a vůbec netušil, jestli přežije příští hodinu, natož zbytek dne, ale jeho tělo přesto reagovalo na dotek hezké ženy… dokonce i ženy, jako byla Lou Calabreseová, která se tak usilovně snažila znepříjemnit mu život. Lou Calabreseová, která uměla být pichlavá jako kaktus, ale, jak teď zjišťoval, mohla být něžná jako jehňátko…

Právě přemýšlel, jestli má udělat poslední krok – vlastně by ani nezneužil její chvilkové slabosti, pomyslel si, kdyby jí zvedl bradu a políbil ty rty, které byly stále tak rudé a lákavě vlhké –, když Lou najednou ztuhla, vymanila se mu z objetí, ucukla a praštila ho do ramene.

„Au!“ vykřikl, ani ne tak bolestí, kterou rána způsobila – i když nebyla zanedbatelná –, jako spíš proto, že ho Lou zaskočila. „Co se ti děje?“

„Co se mi děje?“ zakřičela Lou ochraptěle. Její zorničky, jak si všiml, už se zmenšily na běžnou velikost. Už se nebála. Naopak. Zuřila. „Co se mi děje? Spíš co se děje tobě\ Kdo si myslíš, že jsi? Evel Knievel?

Jack si třel rameno tam, kam ho udeřila; měl na sebe zlost a styděl se, že ho vůbec mohla přitahovat.

Díky mně jsme jim přece ujeli, ne?“ vyhrkl. „Možná tě to překvapí, ale stříleli po nás ostrýma. Nebyly to slepý náboje!“

„Po nás?“ opakovala. „Stříleli po tobě. Já nejsem –“

„Co nejsi?“ přerušil ji nasupeně.

Nejsem ten, kdo někoho tak rozzuřil, že ho chtějí zabít,“ dokončila větu.

Jack zavřel oči. Modlil se, aby měl dost sil.

„Tak naposledy,“ řekl co nejpomaleji a nejklidněji. „Neudělal jsem nic, čím bych někoho tak naštval, aby mě chtěl zabít.“

„Ne? Tak koho máme v patách?“ zeptala se Lou. „Aljašský střelecký klub? Nebo jsme ve filmu s Paulym Shorem?“

Jack se zhluboka nadechl. „Koukni,“ sykl, „už jsem ti to říkal. Nevím, proč po mně ty lidi jdou. Jediný, co teď vím, je, že musíme rychle pryč, než se jim povede překročit tu rokli a zas po nás půjdou. Rozumíš tomu?“

Vztekle se po něm podívala. „A kam podle tebe půjdeme?“ zeptala se jízlivě. „Jestli sis toho nevšiml, ztratili jsme cestu.“

Jack se rozhlédl. Stáli v hlubokém lese, kde kromě šumění větru v suchých větvích panovalo naprosté ticho. Kolem dokola neviděl nic než sníh, stromy a skály. I tak bylo snadné vybrat směr. Ukázal z kopce dolů a řekl: „Tudy.“ Lou se netvářila, že na ni udělal dojem. „Přesně to od nás čekají,“ řekla. „Vlastně nás tam nahnali.“– “A právě proto tam půjdeme,“ rozhodl Jack. „Oni budou čekat, že půjdeme nahoru, směrem k Myře a k místu, kde jsme spadli. Při troše štěstí se tam za námi vydají. Ale my na ně vyzrajeme. Půjdeme dolů, směrem k Anchorage.“ Lou se to příliš nezamlouvalo. Já nevím, Townsende,“ řekla váhavě. Obdařil ji svým nejkouzelnějším úsměvem, který si poprvé vyzkoušel v Pohotovosti. Tehdy přišla do studia taková záplava dopisů jako po žádné jiné epizodě. „Věř mi,“ řekl.

Lou se na něj podívala, jako kdyby zešílel.

Ale když zamířil ze svahu dolů a snažil se při tom ignorovat sníh, který mu zalézal do nohavic a klouzal do bot, rozběhla se za ním. Jack věděl, že ještě nemá vyhráno, ale pro začátek to stačilo.

14

Každé volné místo v hotelovém apartmá pokrývaly květiny. Tolik květin – lilií, bílých růží a květů, které vůbec neznal – Frank neviděl deset let, od pohřbu Helen. Concierge – tak se tituloval muž, který je uvítal dole v hale a uvedl je sem, do apartmá Tima Lorda – řekl, že do hotelu přichází tolik kytic, že je museli začít dávat do konferenčního a plesového sálu. Celý svět, řekl jim, oplakává Jacka Townsenda.

A slečnu Calabreseovou samozřejmě také, dodal a podíval se po Frankovi. Frankovi to ovšem bylo jedno. Lou mu už dávno vysvětlila, že v hollywoodském potravním řetězci jsou herecké hvězdy jako Jack Townsend – a teď, díky Hindenburgu, i ten mizera Barry Kimmel – něco jako filet mignon, zatímco scenáristy jako Lou tam považují za brambory. Ani ne hranolky. Spíš pečené. Nebo dokonce rizoto.

Květiny v hotelovém apartmá navodily smuteční náladu. A možná to bylo tím, že v tom elegantním bílém pokoji panovalo takové ticho. Tim Lord musel mít děti – asi půl tuctu z různých manželství. Ale teď tu žádné z nich nebylo. V pokoji bylo ticho jako v márnici. Květiny moc nepomohly. Ležel tam dokonce jeden věnec s hedvábnou bílou stuhou. A na té zlatými písmeny stálo: „S nejhlubší soustrastí“.

Průvodce z hotelové haly vybídl Eleanor Townsendovou, aby si sedla na bílou pohovku, ale ona si místo toho četla kartičky připojené na kyticích. Štíhlá a elegantní ve svém tmavém kostýmu – posetém zlatavými chlupy od Alessandra, který jí seděl v náručí – se sklonila ke kartičce na věnci.

„Od filmového studia,“ řekla znechuceně. „S vyjadřováním soustrasti mohli aspoň počkat, až bude jisté, že zahynuli.“

Frank se zadíval do šálku kávy, který stál na skleněném stolku před ním. Ještě se jí nedotkl, ale voněla lákavě.

„To je těžký,“ odpověděl. „Co jiného by tam měli dát? Hodně štěstí?“

Eleanor zakroutila hlavou. „Když nemůžou napsat nic povzbudivého, neměli posílat nic.“

Frank, tak jako v posledních dvanácti hodinách poněkolikáté, musel s Eleanor Townsendovou souhlasit. Bylo až k nevíře, kolikrát už se to stalo. Samozřejmě mu to připadalo směšné, vždyť spolu neměli vůbec nic společného.

Například ten její pes. Frank tyhle ňafaly nikdy neměl rád. Calabreseovi vždycky měli velké psy, německé ovčáky a labradory. Na exotická plemena jako yorkšíry a šitzu neměl Frank trpělivost.

Přesto musel uznat, že na Alessandrovi něco je. Černá pichlavá očka koukala chytře a s tím svým chlupatým čumáčkem vypadal mazaný jako liška.

A Alessandro nebyl to jediné, co se Frankovi na Eleanor Townsendové líbilo. Ta dáma ho zajímala čím dál víc.

Najednou se dveře do apartmá otevřely a dovnitř vešel Tim Lord – Frank si ho pamatoval z Oscarů. Lou vzala starého tátu na slavnostní předávání. Setkal se tam s Paulem Newmanem – Helen by byla nadšená! Za Timem vešel další, daleko vyšší muž v obleku a s kufříkem v ruce.

„Franku!“ vyhrkl Tim Lord, když ho uviděl, oči nepřirozeně lesklé. Že by zadržované slzy? Nebo moc kokainu? U lidí od filmu člověk nikdy neví. „A paní Townsendová, moc rád vás konečně poznávám. Ani nevíte, jak bych si přál, aby to bylo za jiných okolností –“

Tim Lord vyrazil a popadl Eleanořinu ruku. Ten chlapík byl, všiml i Frank, jen o pár centimetrů vyšší než ona, a to Eleanor Townsendová nebyla nijak vysoká.

„Omlouvám se, že jsem vám nepřišel naproti do haly,“ řekl Lord. „Ale ti novináři… no, určitě jste je viděli. Jsou jako supi, jako supi! Nechutné zjevy. Snažím se držet si je co nejvíc od těla, od té… no, od té tragédie.“

Pravda, Frank Calabrese toho o Hollywoodu moc nevěděl, jen to, co mu řekla dcera. A ta, to bylo jasné, mu všechno vykreslila v daleko růžovějších barvách, aby starého tátu neděsila.

Ale za těch čtyřicet let u policie Frank přece jen pár věcí pochytil – takže poznal, když někdo plácá blbosti.

Když se k nim Tim Lord přiblížil, detektor blbů Franka Calabreseho zatroubil na poplach.

„Tragédie snad ještě ne, pane Lorde,“ řekla Eleanor tím svým hlasem, který Frankovi připomínal filmové lásky své Helen, Kate Hepburnovou a tu druhou, tu, co si vzala toho prince. „Žádná těla se přece ještě nenašla, ne?“

Tim Lord neodpověděl, jen se zatvářil zkormouceně. Vyšší muž v obleku si ovšem položil kufřík na stůl a řekl: „Ne, nenašla. A tady pan Lord i já se modlíme, spolu s celým světem, aby se pan Townsend a slečna Calabreseová našli živí a zdraví. Přesto bychom měli probrat několik věcí –“

Víko kufříku se otevřelo. Frank na muže v obleku nevěřícně zíral a uvědomil si, že bezděky ohrnuje ret. Právník. Tim Lord si přivedl právníka. Neuvěřitelné. Jejich děti jsou bůhvíkde a studio nemá na starost nic lepšího než si krýt záda…

A pak se dveře hotelového apartmá znovu rozletěly. Před tím se zvenčí ozvaly zvuky zápasu, jako by za nimi stál hlídač a dotyčného nechtěl pustit dovnitř.

Ale vzhledem k tomu, že člověk, který k nim mířil, byl místní šerif v uniformě, Frankovi bylo jasné, že jestli se mu někdo snažil postavit, neměl sebemenší šanci.

„Promiňte prosím,“ řekl právník poplašeně, „co si přejete?“

Šerif byl vysoký muž a zpod kožešinové čepice mu vykukovaly šediny. Za ním vešel mnohem mladší zástupce s ošklivým lišejem od mrazu a větru na obličeji. Šerif přelétl šedýma očima z Tima Lorda na právníka a pak na Franka a Eleanor Townsendovou. Na té jeho pohled utkvěl. Rychle zvedl ruku a sundal si kožešinovou čepici.

„Jste paní Townsendová, madam?“ zeptal se zdvořile. Jeho zástupce za ním si také sundal čepici.

Vyděšená Eleanor nejspíš příliš zmáčkla Alessandra, protože pes v jejím náručí tiše zakňučel.

„Ano,“ odpověděla. „Jsem Eleanor Townsendová.“

„A pan Calabrese?“ Šerif se podíval na Franka, který, i přes to, co čekal, že bude následovat, k tomu muži pocítil sympatie. Přišel jim to říct sám a nepřehodil tu nepříjemnou povinnost na policejního kaplana. A za to měl Frankův respekt.

„Jsem Franklin Calabrese,“ představil se hlasem, který ho samotného překvapil. Zněl jako hlas starce a ne Franka Calabreseho. Ano, Frank už měl svá léta, ale pětašedesát ještě není tak moc –

„Šerif Walter 0’Malley,“ řekl vysoký muž klidně. „Právě jsem se vrátil z místa, kde včera havarovala R-44 s vaší dcerou a vaším synem, madam. Chtěl jsem vás osobně informovat, že pan Townsend a slečna Calabreseová podle všeho havárii přežili.“

„Přežili?“ ozval se ženský hlas. Nepatřil však Eleanor. Přicházel z opačného konce místnosti. Frank otočil hlavu a ve dveřích do ložnice uviděl útlou ženu v šedém hedvábném pyžamu s rozcuchaným drdolem na hlavě. Její neuvěřitelně krásnou tvář rozzářil šťastný úsměv.

„Opravdu?“ zeptala se a přicupitala na bosých nožkách s dokonalou pedikúrou až těsně k šerifovi, popadla ho za paži a pevně se k ní přitiskla. „Jsou naživu?“

Walter 0’Malley z toho byl očividně nesvůj. Zjevně nebyl zvyklý, aby se k němu prsy tiskly neznámé ženy.

„Hm,“ zahuhlal, „víte, madam, ve vraku té helikoptéry se našlo jen jedno tělo a to patřilo pilotovi. Samozřejmě pročesáváme okolí a pana Townsenda a slečnu Calabreseovou hledáme. Zdá se, že z místa havárie odešli, zřejmě hledali přístřeší –“

„Musíte je najít,“ prohlásil Tim Lord. Postavil se vedle mladé ženy v pyžamu a objal ji kolem pasu. „A nehleďte na to, kolik to bude stát. Studio je připravené zaplatit jakoukoli cenu, jen když ty dva zachráníte.“

Walter 0’Malley se na Tima Lorda znechuceně podíval. Takže šerif má taky nos na žvanily, pomyslel si Frank.

„Peníze při pátrání neřešíme,“ odpověděl šerif, jemuž se už podařilo vymanit ze sevření té blondýnky. „Horší je počasí. Máme tam letadla – a Úřad pro letectví slíbil poslat posily –, ale blíží se další fronta. Večer nás znovu zasáhnou bouřky.“

„To ne!“ Eleanor Townsendová poodešla od stolku s květinami a sesula se na pohovku vedle Franka, jako kdyby jí nohy vypověděly službu. Zašátrala po jeho ruce. Pevně ji sevřel, zatímco Alessandro jí vehementně olizoval bradu.

„Jestli přežili včerejší bouři,“ řekl šerif, „tak mají velkou šanci přežít i tuhle. Má být jen o něco málo horší.“

„Proboha!“ Blondýnka v pyžamu zvedla ruku k obličeji, jako by to už dál nemohla poslouchat.

Šerif se po ní podíval a pak se zas obrátil k Frankovi.

„Zástupce Lippincott a já jsme se přišli zeptat,“ řekl, „jestli váš syn, paní Townsendová, nebo vaše dcera, pane Calabrese, mají podle vás nějaké zkušenosti nutné pro přežití v přírodě.“

Eleanor na šerifa nechápavě mrkala. „Prosím? Tomu nerozumím.“

„Zkrátka jestli si myslíte, že by některý z nich mohl vědět, co si v takové situaci počít,“ řekl šerif zdvořile. „Například pan Townsend. Není náhodou lovec? Zvyklý na pobyt v přírodě?“

„Jack má ranč,“ odpověděla Eleanor. „Chová tam koně. Ale je to v Salinas. A v Salinas nesněží.“

Šerif 0’Malley přikývl. Frank viděl, že je zklamaný.

„A co vaše dcera, pane Calabrese?“ pokračoval šerif. „Má vůbec nějakou zkušenost se zimní přírodou, která by jí podle vás v takové situaci pomohla? Ptám se proto, že by nám to mohlo pomoct při pátrání. Naše letadla musejí pročesat obrovský prostor, a jestli si myslíte, že vaše dcera se například dokáže orientovat bez kompasu…“

Frank bedlivě zvažoval, co mu šerif řekl. Lou, pokud věděl, v životě nebyla kempovat. Do přírody ji to nikdy netáhlo. Jako dítě trávila většinu času schoulená s knížkou. Nebo u televize. Po pravdě řečeno, byla to fuška odtáhnout ji od její zamilované obrazovky.

A Helen jí to nijak zvlášť nezakazovala. Frank by jí to sice nikdy neřekl do očí, ale Helen měla tak trochu na svědomí i Louiny problémy s nadváhou. Místo aby holku poslala ven jezdit na kole, nechala Lou koukat, na co chtěla, protože, jak Helen říkala: „Ona to tak miluje. A komu to uškodí? Známky má dobré.“

Lou měla vždycky dobré známky, dokonce i před tím, než si mohli dovolit video. Helen často volala do Louiny školy a omlouvala ji, že je nemocná, a při tom jen nechtěla, aby dcera propásla film na jedenáctém kanálu, na který se zvlášť těšila – v podstatě všechno, v čem hrál Jimmy Stewart nebo ta herečka s hubeným krkem, nějaká Audry.

Když bylo Lou dvanáct, Frank naštěstí konečně pořídil video, jinak by ta holka snad nedostudovala.

A právě když Frank na tyhle doby vzpomínal, něco ho napadlo. Ne, Lou nikdy nebyla přírodní typ. Kempování nesnášela a procházet se chodila jen do nákupního centra.

Ale viděla spousty filmů. Tím si byl jistý.

A tak řekl: „Filmy.“ A s nadějí v očích se podíval na šerifa.

A ten se, na rozdíl od všech ostatních v místnosti, zatvářil chápavě.

„Viděla hodně filmů o přežití v přírodě?“ zeptal se.

„Viděla ty voloviny všechny,“ přitakal Frank. Pak se podíval na Eleanor a dodal: „Pardon.“

Ale Eleanor jeho slovník zjevně nevadil. „Filmy,“ řekla zamyšleně, „no nevím…“

Ale Frank věděl. Jestli existoval nějaký film o přežití v aljašských lesích, Lou ho určitě viděla. Otázka však byla, zda to bude stačit.

15

Ježíši, Lou!“ zavolal Jack přes jedno ze svých neuvěřitelně širokých ramen – ramen, která by Lou s chutí použila jako terč na šipky, kdyby je měla po ruce. „Dělej!“

Lou si odhodila z očí uvolněný pramen rezavých vlasů a vytáhla nohu ze závěje, kam se propadla. I když už dávno zastavila a zastrkala si nohavice do vysokých kozaček, stejně jí sníh zalézal pod kalhoty a roztátý zatékal až ke zmrzlým prstům.

„Dělej, Lou“ mumlala si pro sebe. „Pospěš si, Lou. To se ti řekne. Zkus si chodit v metru sněhu na pěticentimetrových podpatcích a uvidíš, jak rychle ti to půjde.“

Udělala opatrný krok dopředu. Na sněhu se místy utvořila ledová krusta, po které se dalo chodit a nebořit se do prašanu.

Ale tentokrát ne. Noha se bořila níž a níž a níž, až zmizela po koleno. Zatracenej hnusnej sníh! Lou věděla, proč se stěhuje do Kalifornie, a nebylo to jen proto, aby se Barry mohl věnovat své herecké kariéře. Ne, stěhovala se tam ráda, protože to znamenalo, že se už nikdy nebude muset brodit po kolena –

„Ve sněhu.“ Zvedla hlavu a zamžourala proti šedivé obloze. Ne. To není možné. To přece nejde.

Ale bylo to tak. Sněžilo. Znovu. Z nebe se sypaly vločky a nezdálo se, že by sněžení v dohledné době ustalo. Sakra. Sakra! Jako by toho nebylo už takhle dost –

„Lou,“ volal na ni Jack, který čekal asi o deset metrů dál. „Pospěš si. Musíme dojít támhle k tomu kopci, než se setmí!“

„Proč?“ zaúpěla Lou. „Co za tím blbým kopcem podle tebe najdeme? Sheraton?“

„Je to prostě náš cíl,“ vysvětloval Jack a na hlase mu bylo znát, že je taky na pokraji sil. A i kdyby, mohl si za to sám. Kvůli Lou teď rozhodně nemrzli někde na Yukonu se zabijáky v zádech. „Copak tys ještě nikdy nebyla na útěku? To si vybereš bod v krajině a řekneš si, poběžím až támhle k tomu stromu. A když tam doběhneš, najdeš si další bod a tak dále.“

„Já venku neběhám,“ odvětila Lou. „Vždycky běžím do konce Ally McBealové a konec.“

Jacka tím neohromila. „Na rotopedu si výdrž nevypěstuješ.“

„Já vydržím dost,“ prohlásila Lou. „A nesnaž se mi namluvit, že za tím kopcem něco bude. Leda tak další sníh. A stromy. A závěje. A co potom? No, asi sníh a stromy.“

„A co mám podle tebe dělat, Lou?“ zeptal se Jack. „Mám ti lhát? Mám ti říct, že na tebe za tím kopcem čeká bufet?“

„To by nebylo špatný,“ vzdychla Lou. „Aspoň bych získala důvěru v tvoje vůdčí schopnosti. Zatím ses moc nepředvedl.“

I přes hustý závoj sněhu viděla jeho nevěřícný výraz.

„Jak to myslíš?“ zeptal se. „Díky mně nás nezastřelili.“

Jo,“ odfrkla si znechuceně. „Ale jak mám vědět, že nejdeme z bláta do louže? Vždyť ani nevíš, kterým směrem máme jít! Víš, že si Tony Hopkins v Na ostří nože udělal kompas z kancelářské svorky a listu? To od tebe jsem se ničeho tak geniálního nedočkala.“

„To bude tím, že u sebe nemám svorku,“ odvětil Jack. „A kdybys viděla nějaký listy, tak řekni. Protože já vidím jenom borový jehličí!

A sníh. Omlouvám se, ale nehrál jsem MacGyvera, víš? To byl ten druhej. Ale kdybys potřebovala intubovat, stačí říct.“

„Pche,“ ušklíbla se Lou, „snad si nemyslíš, že bych si od tebe nechala něco strkat do krku.“

Po chvíli si uvědomila, jak to mohlo vyznít, a rychle dodala: „S tím sněhem to zase začíná vypadat vážně. Měli bychom si najít místo, kam se zahrabeme, než se to přežene. V jednom dílu Domku na prérii si postavili iglú. Možná bychom –“ Ale Jack jí ještě nedal pokoj. „Zase se červenáš,“ upozornil ji.

„Nečervenám,“ odsekla Lou, ale nepodívala se mu do očí. ‚Je mi jenom zima, to je celý.“

„Proč se při představě, že ti něco strkám –“

„To jsou omrzliny!“ zakřičela Lou. V padajícím sněhu se její hlas daleko nedonesl. Jack ji však slyšel. „To víš, že jo, Lou.“

Došla k němu tak blízko, že ho dobře viděla i v sílící chumelenici. K jejímu úžasu se smál.

„Tak jsem to nemyslela,“ bránila se dopáleně, „jasný? Když jsem řekla ‚něco strkat do krku‘, myslela jsem tím intubační trubici –“

Ale Jack už ji neposlouchal. Místo dalšího škádlení řekl jenom: „Co je to vůbec za jméno? Lou? Není náhodou mužské?“

„To je zkráceně,“ odpověděla a na chvíli zastavila, aby si vyšťourala sníh z kozaček.

„Vážně?“ řekl Jack s nelíčeným zájmem. Lou ovšem nechápala, proč ho to najednou zajímá, když se o ni nikdy dřív nestaral. Nejspíš proto, ze byla jediná žena na míle daleko. Když nepočítala losi samice. Nebo laně. ‚A jak se tedy jmenuješ?“

Lou něco zamumlala, ale její hlas zanikl v hlasitém křupnutí sněhu, který povolil pod její vahou.

„Prosím?“ zeptal se Jack.

Zlostně vyškubla nohu ze závěje a procedila mezi zuby: „Louise.“

„Louise?“ Rozchechtal se. „Pěkně staromódní jméno!“

„To je humor jak z mateřské školky, Townsende,“ usadila ho Lou. „Dělat si legraci z mého jména. Ale jen si posluž.“

Jack rychle vystřízlivěl. „Promiň,“ omluvil se. Ale nemohl se ubránit úsměvu. Viděla to i přes hustý závoj sněhu. „Co to tvé rodiče napadlo?“

„To nevymysleli oni, víš?“ odsekla Lou. „Louise se jmenovala moje babička.“ Ale uvědomila si, že se zase červená.

Tentokrát si toho však Jack naštěstí nevšiml. To proto, že ve chvíli, kdy zase zrudla, šlápla do další pořádně hluboké hromady sněhu, zabořila se až po stehno a málem upadla.

Kdyby ji Jack nechytil za rameno, spadla by přímo na obličej.

„Tak,“ zavrčel, když ji zvedl zpátky na nohy, „už toho mám dost. Ten laptop tu necháš.“

Lou se na něj podívala, jako kdyby zešílel – na řasách i na obočí měla přimrzlé vločky.

„Co-cože?“ vykoktala. „Jak to myslíš?“

„Už s sebou ten krám vláčíš dost dlouho,“ řekl Jack a natáhl se po popruhu tašky s laptopem. „Nedivím se, že nemůžeš jít, váží nejmíň tunu. Dej mi to.“ Zatahal za tašku. „Rozluč se s tím.“

Lou popruh popadla oběma rukama a začala od Jacka couvat. „Zbláznil ses? To je notebook za dva tisíce dolarů. Nezahodím ho někde v lese!“

„Až se vrátíme do civilizace, koupíš si nový,“ odpověděl Jack, který popruh nepustil a krok za krokem ji následoval.

„Neříkej mi, že nemáš prachy, Lou. Ve Variety psali, že jsi za Lovce policajtů IV inkasovala sedmimístnou sumu. Dej to sem. Nemůžeš se s tím vláčet. Musíš ten krám zahodit.“

„Nikdy!“ bránila se Lou a pořád couvala. „Ty to nechápeš? Mám v tom práci. Práci, o kterou nechci přijít, rozumíš?“

Jack se zastavil. Díval se na ni jako na blázna.

„Ty si svoje věci nezálohuješ?“

„To víš, že jo,“ odvětila Lou a ustoupila o další krok. Jenže Jack ne, takže stáli s popruhem napnutým mezi sebou. „Ale předevčírem jsem něco napsala a to nemám na disku, víš? A nechci o to přijít. Je to pro mě důležitý –“

„Lou.“ Dokonce i s dvoudenním strništěm na tváři to Jackovi neuvěřitelně slušelo – a možná právě kvůli tomu dvoudennímu strništi. „Jde nám o krk. Chápeš to? S laptopem se ti hůř brodí sněhem. Nech ho tady. Vrátíme se pro něj –“

„To určitě,“ přerušila ho Lou ironickým smíchem. „A jak ho chceš najít? Vyčuchá ho pes cvičený na počítače?“

„Myslím to vážně, Lou,“ řekl Jack a zatahal za popruh. „Pusť to. Nestojí za to. Jde nám o život. Co je jeden pitoměj scénář proti smrti z podchlazení?“

„Není to pitoměj scénář,“ bránila se Lou a škubla za popruh. „Jasný? A vůbec není těžký. Spatně se mi chodí v těch botách. Ne kvůli počítači. Tak to pusť –“

Při slově pusť Lou vší silou zatáhla – neuvědomila si však, že Jack drží zip tašky. Jediným pohybem tašku rozepnul. Pak už stačilo počítač uvolnit ze sevření suchých zipů a čáry máry fuk – Jack držel notebook, zatímco jí zbyla prázdná taška.

Lou zaskočeně vykoktala: „Ať tě ani nenapadne –“

Ale už bylo pozdě. Jack vší silou hodil laptop směrem k vrcholu kopce, k němuž mířili.

Pak si oprášil sníh z rukavic, jako by chtěl říct To bysme měli.

„Tak,“ zavelel, „a teď zahoď tašku a jdeme. Půjde se nám mnohem rychleji. Uvidíš, že se nebudeš bořit zdaleka tolik jako –“

Najednou ztichl, nejspíš zachytil výraz v její tváři. Zbledla jako sníh kolem nich. Nepamatovala si, kdy ji naposledy popadl takový vztek – vlastně možná ten den, kdy jí Barry oznámil, že ještě není připravený požádat ji o ruku – po deseti letech.

A zareagovala stejně jako tehdy. Vzteky se rozpálila doběla.

„Ty!“ vykřikla a vrhla se na Jacka Townsenda.

Jacka to vyděsilo a rychle před ní o krok ucouvl – tedy tak rychle, jak mu hluboký sníh dovolil. A pak o další krok.

„No tak, Lou,“ uklidňoval ji. „Koukni, měj rozum. Ten krám vážil tunu. Tady ti není k ničemu a jenom tě zdržuje. Musíme –“

Ale nedořekl, vyrazil ze sebe jen hlasité uf, protože se Lou sklonila ramenem k jeho pasu a srazila ho do sněhu přesně tak, jak ji to učili bratři, kteří považovali zneškodnění protivníka za důležitou část holčičí výchovy. Když ho měla na zemi, přehodila mu nohu přes břicho, usadila se na něm a rukama mu přimáčkla ramena k zemi, jak ji to učil Nick.

„Zbláznil ses?“ ječela s obličejem jen pár centimetrů od Jackova. „Počítač bylo to jediný, co mě drželo při smyslech! Chápeš to? Jsem vyděšená… hladová… a celá zmrzlá… a vůbec necítím nohy… a trčím někde v bouři na Aljašce a s tebou. Všechno jenom tvojí vinou! Tak ten počítač koukej rychle najít a modli se, aby byl celej, jinak tě vlastnoručně zastřelím“

Jack ji ze sněhu pozoroval s výrazem, který se dal popsat jedině jako zmatený. „Víš, co je zvláštní?“ hlesl. „Že když zuříš, moc ti to sluší.“

Lou na něj pár vteřin němě zírala, nebyla si jistá, jestli dobře slyšela. Pak udělala první chybu. Pustila Jackovi ramena. Pustila je, aby toho náfuku mohla popadnout za ten jeho pitoměj krk –

Nebylo ovšem snadné škrtit někoho, kdo se smál tak srdečně jako Jack Townsend. Zvlášť když ji, hned jak se dotkla jeho krku, chytil za zápěstí a povalil vedle sebe do závěje.

A než se Lou vzpamatovala, seděl na ní zrovna jako ona před chvílí na něm. Nedržel ji však za ramena, ale za zápěstí, aby mu nemohla vyškrábat oči. A jediné, co viděla, byla ta jeho pitomá, krásně rozesmátá tvář.

A nemohla vůbec nic dělat.

„Pusť mě,“ hekla. Takhle ležet bylo strašně nepohodlné. Sníh jí zalezl za límec bundy, za svetr i za krk. Doufala, že jemu taky. „Slyšíš? Pusť mě!“

„To bych musel být padlý na hlavu!“ odpověděl Jack s úsměvem. Zuby měl rovné a bílé a svoje, všechny do jednoho. Lou to zjistila díky svému zubaři z L.A., který shodou okolností Jackovi dělal poslední plombu. „Říkala jsi přece, že mě zastřelíš.“

„Jacku,“ zaprosila Lou. Náhle si všimla, že jeho oči, tak světlounce modré, až byly skoro šedé, jsou orámované tmavším, téměř černým kruhem. „Hele, pusť mě a pomoz mi najít ten počítač a já ti to odpustím. Prozatím.“

Opálená pleť kolem těch neuvěřitelně modrých očí se zkrabatila, jako by Jack nad její nabídkou uvažoval.

„Ne,“ odpověděl po pár vteřinách. „Promiň. To mi nestačí. Chvíli jsi totiž vypadala, že mě chceš vážně zavraždit. A bojím se, že jakmile se k tobě otočím zády, zabodneš mi rampouch do hlavy –“

„Jacku,“ vydechla Lou. Z jeho těla sálalo takové teplo, že se poprvé za celý den zahřála. Byl to příjemný pocit. Moc příjemný. Až nebezpečně příjemný. Naposledy takhle zblízka cítila mužské tělo před mnoha týdny – vlastně spíš měsíci – tedy, pokud nepočítala to, co se stalo ráno. Ale Jack podle všeho vůbec nevěděl, co dělá.

Teď to ovšem věděl. A moc dobře.

„Leze mi sníh za krk,“ zakvílela Lou. „Slyšíš? Tak mě pusť!“

„Já nevím.“ Jack zamyšleně našpulil rty. Jenže o to víc na nich Lou visela očima. Ta jeho rozesmátá, nestoudná, nevymáchaná pusa! Po její blízkosti rozhodně netoužila. Pěkně děkuju. „Začíná to být docela zajímavý. Musím si klást otázku, co by asi v takovéhle situaci udělal detektiv Pete Logan.“

Lou pomalu docházel dech, i když ne proto, že se jí pod jeho vahou těžce dýchalo, jelikož jí seděl jen na bocích. Varovným tónem pronesla: „Townsende, myslím to vážně. Pusť mě!“

„Kdyby to bylo ve scénáři Lovce policajtů“ pokračoval Jack, jako by ji neslyšel, „od slavné oscarové scenáristky Lou Calabreseové, Pete Logan už by tu v tom mraze určitě běhal bez kalhot. Proč asi? Povíš mi to, Lou?“

„Dopřávám lidem to, co chtějí vidět,“ odpověděla Lou s pohledem upřeným do nebe místo do Jackových hypnoticky modrých očí.

„Vážně?“ podivil se Jack. „Nebo mě jenom scénář za scénářem trestáš za to moje potřebuju větší zbraní“

„To víš, že ne,“ ohradila se Lou. „Jsem totiž profesionálka. Takže do práce netahám svoje osobní pocity. Musím tě zklamat, Townsende, ale důvod, proč Pete Logan vždycky skončí, jak ho pánbu stvořil, je, že se americké publikum rádo kouká na tvůj zadek.“

„Americké publikum!“ Jack povytáhl jedno tmavé obočí. „Nebo Lou Calabreseová?“

„Nelichoť si.“ Ale sotva to dořekla, cítila, jak začíná rudnout ve tváři. Najednou ji sníh na krku nestudil zdaleka tolik jako před chvílí. Spíš příjemně osvěžoval. „Bože, Townsende! Možná tomu nebudeš věřit, ale existují i ženy, kterým víc záleží na tom, co má chlap v hlavě než v kalhotách!“

„Vážně?“ Jack se naklonil až těsně nad ni. „Tak proč se zase červenáš?“

„Nečervenám se,“ odsekla Lou a zrudla ještě víc. „Jestli jsem červená, tak proto, že jsi mi zastavil krevní oběh!“

„Aha!“ řekl Jack. „Víš, jak jsem říkal, že ti sluší, když se vztekáš?“

„Něco takového jsi řekl,“ odvětila Lou, „ale –“

„Fajn,“ řekl Jack. „Takže by tě tohle nemělo překvapit.“

A vtom se ta jeho pusa – rozesmátá, nestoudná, dokonalá pusa – přitiskla na její.

A Lou zemřela a ocitla se v nebi.

16

Samozřejmě mohla tušit, jaké to bude. Líbat Jacka Townsenda. Vlastně spíš nechat se od něj líbat. Protože Lou nelíbala jeho. To rozhodně ne.

Jenže když člověka někdo líbá tak důkladně a zkušeně jako Jack ji, je těžké polibky neopětovat.

Což ještě neznamenalo, že se jí líbání s Jackem líbilo. Tedy, teoreticky.

V praxi ovšem… v praxi to bylo něco docela jiného.

Protože Jack Townsend líbal, jako by to myslel vážně. Nebyla to žádná letmá pusa ze zdvořilosti, jaké se rozdávají v Beverly Hills. Tohle byl totální orální průzkum s otevřenou pusou – šermování jazyky, jak tomu říkali její bratři, když je při tom načapali s Barrym.

Až na to, že s Barrym se takhle nikdy nelíbali. Barry nikdy neprováděl tak důkladný průzkum vnitřku a okolí jejích úst jako teď Jack. Barry v ní nikdy nevyvolal pocit, že líbat ji je to jediné, oč mu právě jde, a že na to mají nekonečné spousty času, což se bůhvíproč Jackovi právě podařilo. Barry jediným polibkem nikdy nezpůsobil, že jí srdce málem vyletělo z hrudi jen z čirého pocitu fyzické rozkoše.

A právě tak se cítila po líbání s Jackem Townsendem. Cítila ho – jeho teplo, jeho váhu, jeho náruživost – od rtů až po špičky prstů na nohou, které, jak zaznamenala kdesi v temném zákoutí svého mozku nemohly být úplně zmrzlé, když se jí po elektrickém doteku jeho úst zkroutily v botách.

Samozřejmě jí bylo trapné, že její tělo takhle zareagovalo. Nebyla přece žádná puberťačka očarovaná filmovou hvězdou ani nažhavená stará panna, ale vzdělaná profesionálka, žena, jejíž meteorická kariéra – neřkuli sexuální život, tedy aspoň donedávna – byla inspirací pro všechny oplácané zrzky na světě…

A jediný polibek od miláčka Ameriky Jacka Townsenda ji proměnil v kaluž roztřeseného rosolu.

Na ledu.

Tohle, přesvědčovala se Lou koutkem mysli, kterou ten žhavý polibek neproměnil na rosolovitou kaši pomatených neuronů, je přece naprosto nemožné. Toho chlapa přece nesnáší!

Jak je tedy možné, že v ní pouhým přimáčknutím svých rtů na její vyvolal takové pocity… jako by poprvé po dlouhých měsících byla skutečně naživu? Proč pod vahou jeho štíhlého těla dostala chuť roztáhnout nohy – pánbu chraň – a obtočit je kolem něj? Proč v ní strniště na jeho obličeji, kterým se třel o její hebké – teď už nejspíš úplně rudé – tváře, vyvolalo touhu přejíždět mu jazykem po celém šlachovitém těle?

Vůbec to nechápala. Před chvílí mu chtěla dát pěstí mezi oči. A teď předla jako kotě.

Kouzlo Hollywoodu to být nemohlo. Kdepak. Nepůsobily tu žádné vizuální efekty. Musela si přiznat, že to mezi nimi docela obyčejně jiskři.

Mezi ní a Townsendem? To přece není možné!

Ale bylo to tak. Věděla, že to není nemožné už kvůli tomu, bohužel to musela přiznat, co se dělo mezi jejíma nohama.

A že se toho dělo dost! Dost na to, aby to Lou najednou došlo – i to, že za to může Jack Townsend. Jack Townsend, který zlomil srdce její nejlepší kamarádce. Jack Townsend, herec! Přestože si přísahala, ze s herci do smrti nechce nic mít. Najednou ztuhla, vyškubla mu zápěstí ze sevření, chytila ho za lokty a zvedla koleno, až dosáhla k jeho slavnému zadku.

A pak mu zatlačila do loktů a zároveň švihla kolenem – sebeobranný chvat, který ji naučil otec, než odešla na vysokou, pro případ, jak říkal, že by se na koleji dostala do potíží – takže Jack jí přeletěl přes hlavu a spadl do sněhu.

Slovo, které mu při dopadu vyklouzlo z úst, by žádný hollywoodský cenzor nepustil do éteru.

Lou se vyškrábala na nohy, oklepala si ruce jako před tím Jack, když jí zahodil počítač, a řekla hlasem, který byl, vzhledem k tomu, že se jí z jeho polibku ještě třásla kolena – nemluvě o tom, co se jí dělo v rozkroku –, nečekaně klidný: „Jestli ten počítač nenajdu v jednom kuse, budeš se modlit, aby tě ti chlapi zastřelili!“

A pak se začala brodit sněhem – s obtížemi, vzhledem ke zrádné vlhkosti mezi nohama, o které se on ovšem nikdy nesměl dozvědět – směrem k vrcholku, kam hodil její laptop.

Jack ležel na zádech, nevěděl, jestli je nemá přeražená, mžoural do setmělého nebe a dumal, co se to s ním stalo. Ze by vážně políbil Lou Calabreseovou? Co ho to napadlo? Co tím chtěl dokázat?

No, teď už moc dobře věděl, co tím dokázal. Dostal odpověď na otázku, co mu už nějaký čas vrtala hlavou…

Vlastně od předchozího večera.

A ta otázka – která ho napadla, když Lou seděla na skládacím lehátku a ty krásné rezavé kudrny jí splývaly na ramena a ty vlhké rty jako by ho vábily – zněla: Jaké by asi bylo políbit Lou Calabreseovou?

A teď už to věděl.

Bolestivé. Takové bylo líbání Lou Calabreseové. Ale před tou bolestí… ano. Před tou bolestí zakusil slast. Obrovskou slast.

Nechápal, co ho to popadlo, že tomu pokušení podlehl. Ze všech zen na světě, které ho přitahovaly, si musel vybrat zrovna tu jednu – rozhodně ne jedinou, ale jedinou, s níž se setkal osobně –, která o něj v tomhle ohledu nejevila sebemenší zájem. Vlastně v žádném ohledu. Lou Calabreseová byla stejně imunní vůči jeho šarmu – a Jack dobře věděl, že má co nabídnout – jako její scénáře vůči neúspěchu. Nesnášela ho.

Ale možná ne tak úplně. Protože když ji líbal, v jednu chvíli by byl přísahal, že jeho polibek opětuje. Ucítil opatrný, téměř zvědavý dotek jejího jazyka na svém. I přes několik vrstev oblečení cítil, jak se jí proti němu vzdouvají prsa, jako by ho téměř vyzývala, aby je polaskal.

Kdepak. Lou se určitě líbilo, když ji líbal. Možná jen minutu, dvě. Ale líbilo se jí to.

Teď ji ještě přimět, aby to přiznala…

Ne že by neměl na práci nic důležitějšího. Samozřejmě byl hladový a ztuhlý zimou, navíc ztracený v největším státu Ameriky. Sněžilo, stmívalo se, a on věděl, že jestli zůstane ležet ve sněhu, nakonec ho dostanou ti gauneři nebo zmrzne.

Ale Jack měl přesto dojem, že jeho nejtíživějším problémem je ten, který tak intenzivně tlačí na zip jeho poklopce.

Takhle to je přece vždycky. Chlap umírá hlady ve sněhové bouři s vrahy v patách a, řekněme, dvacetiprocentní šancí na přežití, a jediné, co ho opravdu zajímá, je, jestli se té ženské líbí nebo ne.

Mohl tušit, jaké to bude, když Lou políbí. Podvědomě to věděl celou dobu. Připadal si, jako kdyby vzal do ruky nabitý drát a jeden jeho konec si omotal kolem úst. Tak nabitá Lou byla, tak plná života a vášně. Jestli se takhle líbá s mužem, kterého nemá ráda, neuměl si vůbec představit, jaká by byla s někým, na kom by jí záleželo o maličko víc.

Barry Kimmel byl pitomec.

A já, uvědomil si Jack, vlastně taky. Vždyť ji měl přímo pod nosem celých šest let – šest let – a co celou tu dobu dělal? Hádal se s ní kvůli dialogům, místo aby se ji pokusil získat. Vičky zdaleka nelíbala tak odevzdaně jako Lou a přitom mu slibovala, že ho bude milovat z celé své duše! A Greta?

Objímat Gretu bylo ve srovnání s Lou jako držet hadr na nádobí.

Když se Jack pomalu posadil a zjistil, že nemá nic zlomeného – i když to bylo k nevíře –, poprvé po dlouhé době měl pocit, že… že žije. Byl sice hladový a zmrzlý, ale živý!

Díky Lou Calabreseové. A nejen proto, že se z ní vyklubala taková skvělá střelkyně.

Trochu kulhal – kde se naučila takovýhle chvat? Všechny ženské, se kterými se poslední dobou stýkal, chodily spíš na pilates než na sebeobranu –, ale vydal se za ní na kopec. Všiml si, že sněží čím dál víc. Brzy se setmí. Jestli se co nejdřív neschovají před větrem a nerozdělají oheň, bude z nich potrava pro lední medvědy.

Lou, jak viděl skrz clonu sněhu, vedle čehosi klečela pod vrcholkem, kam hodil počítač. Když se Jack přiblížil a ona uslyšela křupání sněhu, ohlédla se přes rameno.

„Máš štěstí,“ pronesla temně a oprašovala z laptopu sníh. „Naštěstí je celý.“

„Lou,“ začal, když došel skoro k ní. Musel zvýšit hlas, aby ho slyšela přes burácení větru, protože na kopci fičel daleko víc. „Musíme si promluvit.“

Jack nebyl velký řečník. Často si říkal, že to je nejspíš jeden z důvodů, proč tráví tolik času na ranči. Tam moc mluvit nepotřeboval – tedy, pokud neudělal tu chybu a nepozval si dámskou společnost. Zeny neustále musejí něco probírat a mluvit o svých pocitech, místo aby si je prostě prožily. To Jack nikdy nechápal.

Teď však přišel okamžik, kdy by si o citech promluvit měli. Ačkoli vůbec nevěděl, co se s ním děje. Věděl jen, že tam na zemi se stalo něco silného, a on to nechtěl ignorovat. Nemohl.

Ale Lou to zřejmě ignorovat mohla, protože odpověděla – a, jak si všiml, dávala si při tom velký pozor, aby se mu nepodívala do očí: „Není o čem mluvit.“

Jack, který cítil, jak se mu do zad opírá ledový vítr, lehce sarkastickým tónem řekl: „Hm, v tom s tebou nemůžu souhlasit, Lou. To, co se stalo, bylo –“

„To, co se před chvílí stalo, byla obrovská, hloupá chyba,“ opáčila

Lou. Při tom k němu vzhlédla a přimhouřila oči proti větru. „Jasný? Je to pryč. Už nemusíš nic vysvětlovat. Udělala jsem to já. A abys věděl, pokud se ještě někdy vrátíme do civilizace a já ten laptop zapnu a zjistím, že se nemůžu dostat ke svým dokumentům, zažaluju tě za ztrátu příjmů, kterou tím utrpím! Rozumíš, Townsende?“

Jack už ji ovšem neposlouchal. To proto, že sotva na něj takhle spustila – první žena z jeho okolí, která odmítala mluvit o svých pocitech –, o pár set metrů dál mezi stromy něco zahlédl. Hustě chumelilo a rychle se stmívalo, takže pořádně nerozeznal, co to je. Ale mohla to být… vypadalo to jako…

„Townsende, ty mě neposloucháš?“ Lou zapnula počítač zpátky do vypolstrované tašky. „Musíme se schovat před tím větrem, slyšíš? Možná bychom měli nasbírat větve na přístřešek nebo něco na takového. Jako Tom Hanks v Trosečníkovi, vzpomínáš? Než našel jeskyni. Aspoň tam nebude tak foukat…“

Jack nespouštěl oči z té věci mezi stromy. Pak se natáhl a chytil Lou za paži. „Myslím, že žádný přístřešek nebudeme potřebovat,“ řekl, zvedl ji na nohy a ukázal dolů. „Jestli to tedy není fata morgána.“

Lou se podívala naznačeným směrem. Jackovi neušlo, že i s kruhy pod očima a se sněhem ve vlasech je neuvěřitelně krásná. Nechápal, jak si někdy mohl myslet, že je chladná, vypočítavá mrcha – takhle ji kdysi opravdu nazval.

Pak se Lou prudce nadechla.

„Proboha!“ vykřikla. „To je dům!“

Jack pustil její paži. Najednou ho přepadla zvláštní netečnost. Proč neměl radost, že konečně budou v bezpečí?

„Takže to vidíš taky,“ řekl. „Nebyl jsem si jistý, jestli se mi to nezdá…“

„Ne, to se ti nezdá. Pojďme!“

Lou ho chytila za ruku a nadšeně ho táhla sněhem k dřevěnému stavení, které jí v tom šeru připadalo jak zjevení. Když došli blíž, Jack viděl, že je to chata, „áčko“ s velkými okny po obou stranách vstupních dveří. Zevnitř musel být překrásný výhled na hory.

Vítr hnal sníh téměř vodorovně se zemí a Jack si neuměl představit, že by majitelé mohli po většinu roku okny vidět i něco jiného. Nedokázal říct, jestli k chatě vede cesta nebo jestli poblíž neparkují auta, a to stál skoro před ní. Měl co dělat, aby vůbec udržel otevřené oči, protože ho neustále bombardovaly překvapivě těžké vločky.

I tak však rozeznal, že dům vypadá opuštěně. Uvnitř se nesvítilo. A vrstvu sněhu na verandě neporušila jediná stopa.

Alespoň zatím. Lou už před chvílí Jacka pustila, protože neběžel dost rychle, a s počítačem poskakujícím na boku se hrnula k domu. Přitiskla obličej k prvnímu oknu, ke kterému se dostala.

„Jé, Jacku!“ vykřikla a přidržela si kolem očí ruce v rukavicích, aby lépe viděla dovnitř. „Nikdo není doma! Co budeme dělat? Panebože, mají tam kuchyň, Jacku! S lednicí. A támhle je… panebože! To je koupelna! Vidím závěs od sprchy. Koupelna, Jacku! Koupelna!“ Jack pomalu došel k ní. Od jejich objetí už uplynul nějaký čas a on si začínal uvědomovat, že má úplně zmrzlé prsty a uši. Přesto vzal za kliku a pokusil se otevřít…

„Co to děláš?“ Lou odstoupila od okna a podívala se na něj. „Jacku, co to – přece nemůžeme jít dovnitř, když tam nikdo není. To by bylo vloupání!“

Dveře nepovolily. Bylo zamčeno. Určitě to je něčí letní sídlo, pomyslel si Jack. Takhle pusto tu bude až do jara, dokud neroztaje sníh a cesty zas nebudou sjízdné.

Pustil kliku.

„Jestli si myslíš,“ řekl, „že tu budu stát a mrznout, když můžu být uvnitř a dávat si horkou sprchu, tak jsi na omylu. Počkej tady.“

A začal se brodit hlubokým sněhem k zadnímu vchodu.

Lou za ním nervózně zavolala: „Kam jdeš? Co to děláš?“

Ale on na ni houkl: „Zůstaň tady. Hned se vrátím.“ A zašel za roh domu.

A pak zmizel na pět dlouhých minut.

Byly to nejdelší minuty jejího života. Fičel takový vichr, až měla pocit, že ji profoukne skrz naskrz. Uši snad měla přimrzlé k hlavě.

Bála se, že až se jich dotkne, upadnou. Proč jen si nevzala čepici? No ano, měla by sice potupně zplihlé vlasy, ale aspoň by neztrácela osmdesát procent tělesného tepla jako teď.

A co se jí to dělo v žaludku? Sušenky, které měla k snídani, se zdály jako vzdálený sen. Snad aspoň konečně bude mít ploché břicho jako ostatní ženy.

A co se jí to dělo s očima? Ve větru slzely tak, že skoro neviděla.

Ale mozek jí pořád fungoval. Nemyslela však na to, že jestli tu v tom mraze bude ještě chvíli stát, najdou ji zmrzlou jako Holčičku se sirkami.

Ne, Lou myslela na Jacka Townsenda. Na Jacka a na to, jak ji líbal a jak v ní po dlouhé době vzbudil pocit něčeho žádoucího, něčeho docela jiného než jen chodícího textového editoru. Kdysi viděla jeden díl Star Treku, kde se kapitán Kirk a jeho posádka setkají s mimozemšťany, kteří jsou tak vyvinutí, že už nepotřebují těla. Jsou to pouhé mozky plující ve skleněných pouzdrech.

A tak si Lou od té doby, co ji Barry opustil, připadala. Jako mozek odloučený od těla.

Ne že by jí to vadilo. Bylo snazší žít jako pouhý mozek nezatížený touhou a potřebami.

A překvapivě právě díky Jacku Townsendovi získala pocit celistvosti. To Jack jí připomněl, že tělo může fungovat i jinak než jen jako příbytek pro mozek, po němž byla od té doby, co vyplivla Hindenburg, taková sháňka. Dokonce musela přiznat, že její tělo rozezpíval.

Nebylo divu, že se tak vyděsila. Ty pocity v ní vyvolal Jack Townsend. Jack Townsend, po kterém jely všechny ženské v Hollywoodu – a vlastně v celé Americe. Lou už nikdy nechtěla chodit s někým slavným. Nechtěla si na to zvykat.

Jenže ten jeho polibek byl tak úžasný!

Až na to, že to pak chtěl rozebírat. Jako by jí šťourání se v tom, co se stalo, mohlo celý zážitek vymazat z hlavy. To rozhodně ne. Věděla, že na Jackův polibek bude myslet ještě na smrtelné posteli.

Ale bylo typické, že o tom Jack chtěl mluvit. Vždycky chtěl probírat motivace svých postav. Takže se nedivila, že chtěl rozebírat i ty své.

Ale takovou radost mu neudělá. A jeho polibek už jí nikdo nevezme, ani on sám nějakým vysvětlováním a racionálními argumenty. Stalo se to a Lou byla ráda. Ráda, protože si dokázala, že uvnitř není mrtvá, jak už se začínala bát.

A taky byla ráda, že chtěl líbání zamluvit. Aspoň už se to nestane. Zkusili to, nefungovalo to – o to se postarala tím svým chvatem – a teď se k sobě zase můžou chovat jako dřív a vzájemně se nenávidět. Je po všem. Je konec.

A pak se k jejímu překvapení uvnitř domu rozsvítilo světlo. Ani se nemusela tisknout na sklo, aby oknem viděla Jacka, který procházel kolem nábytku v pokoji. Nevěřícně na něj zůstala zírat a zírala, ještě když odemkl a otevřel dveře.

„Jé, ahoj,“ zahlaholil se sladkým úsměvem, který si většinou schovával pro novináře. „To je dost, že jdeš! Pojď dál.“

Lou civěla dál. „Ale jak…?“ vykoktala. „Co…?“

„Dolní dveře nebyly zamčené,“ vysvětlil Jack a přestal se usmívat. „Na letních chatách lidi většinou nezamykají zadní vchod. My jsme to taky nedělali.“

A vzápětí ji vtáhl dovnitř.

Lou při tom blesklo hlavou. Proboha! Co si to nalhávám? Vůbec nic neskonalo. Pak za ní Jack zamkl dveře.

17

Byla to lovecká chata, ne letní sídlo.

Lou to poznala okamžitě podle množství zbraní – loveckých pušek a spousty vycpaných hlav na stěnách – a podle mrazáku plného zvěřiny. Navíc v jediné skříni v ložnici nebylo skoro žádné letní oblečení. Našla jen flanelové košile, pánské spodky, džíny a hromadu vlněných ponožek.

Obsah skříně spolu se zjevnou nepřítomností telefonu, televize či rádia – při první zběžné prohlídce nic takového nenašli – utvrdil Lou v přesvědčení, že je první ženou, která kdy do chaty zavítala. Její majitel – jistý Donald R. Williams, jak vyčetli ze šeku American Express, zmuchlaného v zásuvce – byl buď svobodný, nebo ženatý s pani neholdující přírodě; manžela na jeho lovecké výpravy jistě nedoprovázela, jelikož v celém domě nebyl jediný pilníček na nehty.

Podle obsahu ledničky – všechno jídlo před měsícem prošlo – Donald na chatě nebyl několik týdnů. Lou doufala, že by mu nevadilo, že si ji na nějaký čas přivlastní… ačkoli nemohla tvrdit, že ji to, co by si Donald pomyslel, nějak zvlášť trápilo. Byla v teple a na ničem jiném teď nezáleželo. V teple a čistá, díky sprše, z níž poté, co se Jack chvíli štrachal ve sklepě, tekla krásně horká voda. Lou pod sprchou nestrávila tolik času, kolik by si přála, protože věděla, že Jackovi musí aspoň trochu té nádherně horké vody nechat.

A přesto těch pár sladkých okamžiků, kdy si umyla vlasy a dala na ně kondicionér – další důkaz, že šlo o pánské doupě: ve sprše byl totiž šampon s kondicionérem v jednom balení –, patřilo k nejkrásnějším chvílím jejího života…

Samozřejmě kromě toho líbání s Jackem.

Ale na to už nechtěla myslet. Lou se vynořila ze sprchy krásně vypařená od hlavy k patě, oblékla si flanelovou košili ze skříně v ložnici – nic by ji nedonutilo znovu se navléknout do šatů, které měla na sobě posledních osmačtyřicet hodin – a dlouhé pánské spodky, sice ne přímo stylové, ale zato krásně teplé a čisté.

A jelikož si řekla, že to, co se tam ve sněhu mezi ní a Jackem stalo, bylo jen přechodné pominutí smyslů – a pokud by snad šlo o něco víc, musela to potlačit hned v zárodku –, nenamáhala se s líčením, ale vyšla ven ve vypůjčeném oblečení, s ručníkem ovázaným kolem hlavy.

„Hej,“ houkla na Jacka, který právě rozdělal oheň ve velkém krbu v pokoji, „sprcha je tvoje.“

„Díky,“ řekl a obrátil se na ni…

… a když ji uviděl, vypadla mu zapálená sirka na dřevěnou podlahu.

Ježíši,“ ulevila si Lou, když udupával plamínek. „Stačí, že jsme se jim sem vloupali. Musíš to tu ještě zapálit?“

„Moc vtipný,“ ušklíbl se Jack. „Koukni, v mikrovlnce se rozmrazují dva steaky. Když to cinkne, až budu ve sprše, a budou vypadat, že rozmrzly, potři je olivovým olejem, co jsem tam našel, a hoď je na připravenou pánev. Ano?“

Lou na něj zůstala zírat. Nemohla si pomoct. Svlékl si bundu a v záři plamenů se mu pod kašmírovým svetrem a obepnutými džínami zřetelně rýsovalo štíhlé tělo.

Vypadal skvěle, dokonce i s dvoudenním strništěm na bradě. Co na to říct?

„Ty umíš vařit?“ vykoktala, ale i to znělo velmi žalostně.

„Samozřejmě že umím vařit,“ řekl Jack a mířil kolem ratanové pohovky ke dveřím do sprchy. „Ty snad ne?“

„Hm,“ zamumlala Lou a najednou ji napadlo, že to s tím ručníkem na hlavě přehnala. „Jasně. Jasně že umím.“

„Fajn,“ odpověděl Jack. „Tak až se maso rozmrazí, začni dělat steaky.“

A pak zmizel do koupelny. Lou, přestože stála dobré tři metry od krbu, měla najednou tělo v jednom ohni. Stáhla si ručník z hlavy, aby jí mokré vlasy zchladily horečnatě rozpálené tváře.

„A,“ zavolal Jack, který ještě vykoukl ze dveří koupelny, „dole jsem našel láhev vína. Dal jsem ho vydechnout na pult. Můžeš ho nalít? Tedy,“ dodal s šibalským výrazem, „jestli tě neporazí jako ta skotská včera.“

Zavřel dveře a nechal tam Lou, kterou jeho poznámka nepotěšila, stát s dotčeným výrazem.

Když v pokoji osaměla, přehodila ručník přes opěradlo jedné z mnoha židlí rozestavených kolem velkého jídelního stolu hned u otevřeného vchodu do kuchyňky. Chatu vlastně tvořila jedna velká místnost, kuchyně spojená s obývákem. Nábytek byl pohodlný a bytelný, nic dekorativního. Kuchyně byla ovšem vybavená všemi moderními vymoženostmi… s výjimkou telefonu.

Lou se přesto rozhodla celou situaci využít co nejlíp. Hlavně že je v teple a, alespoň prozatím, v bezpečí. Venku se schylovalo k další bouři. Slyšela, jak kvílí vítr – tedy doufala, že je to vítr –, a ve světle lampy viděla, jak se z temného nočního nebe bez ustání sype sníh.

Ale byla v teple a čistá, brzy se měla najíst – pokud Jack skutečně umí vařit. Co víc si mohla přát?

No, snad trochu důstojnosti.

Lou byla po tom, co předvedla venku, přesvědčená, že už jí žádná nezbyla. Důstojnost. Líbala toho člověka tak vášnivě, jako nějaká… fanynka. Vážně. Ani se nedivila, že si chtěl „promluvit“. Nejspíš jí chtěl připomenout, že oběma nedávno zkrachoval vztah a teď by asi nebylo „moudré“ hrnout se do dalšího. Jako kdyby o chození s Jackem „nechci se vázat“ Townsendem vůbec uvažovala. Kdepak. Hlavně žádného herce. Pěkně děkuju. Jestli se ještě někdy dá s někým dohromady, musí to být člověk s normálním zaměstnáním. Například polda. Nebo účetní.

Mikrovlnka cinkla. Lou otevřela dveře a šťouchla do masa uvnitř. Už rozmrzlo. Vzala steaky, potřela je olivovým olejem, jak Jack chtěl, položila je na připravenou pánev a zapálila hořák. Jak se tak dívala do prskajícího oleje, najednou se jí začaly sbíhat sliny. Uviděla totiž otevřenou láhev červeného.

Barry se jeden čas vínem zabýval. A pak se ji pokoušel ohromit tím, že rozezná merlot od montepulciana. Jenže Lou ho ani pořádně nevnímala. Vždycky měla na práci něco důležitějšího, například jak seznámit své dva hlavní hrdiny, aby jejich dialog působil přesvědčivě. Jestlipak je Greta znalkyně vín? Aspoň by měli s Barrym něco společného.

Poté, co Lou neúspěšně prozkoumala lednici – skoro prázdnou – a spíž – také prázdnou –, jestli by tam nenašla něco k snědku, než budou hotové steaky, nalila si skleničku vína. Jedna neuškodí. A kromě toho, víno a pivo celkem snášela, jen tvrdý alkohol jí nedělal dobře.

Se sklenkou vína v ruce se posadila na židličku k pultu, pozorovala steaky a přitom uvažovala, že kdyby jí někdo – například Vičky – řekl, že jednou večer bude dělat zvěřinové steaky ve vypůjčeném oblečení, nenamalovaná a s mokrými vlasy a vedle se bude sprchovat Jack Townsend, nikdy by tomu nevěřila. Takovéhle věci se prostě nestávají. Alespoň ne Lou. Takovéhle věci se stávají jiným lidem, a Lou o tom píše. Tohle Lou dělala skoro celý život: zaznamenávala příběhy lidí kolem sebe. Život, který sama vedla, nestál za zmínku.

Alespoň zatím.

Jenže teď se život Lou Calabreseové pořádně zkomplikoval.

Víno bylo těžké a silné. To ještě poznala. Mělo lahodnou, jemnou chuť. Byla pěkně rozehřátá už ze sprchy a z toho, jak se na ni Jack Townsend – co si vůbec myslí? – potom podíval.

Ale teď, po pár locích vína na prázdný žaludek, se jí rozlilo teplo celým tělem.

A pak přestala téct voda ve sprše a Jack vyšel z koupelny jen s ručníkem ovázaným kolem boků.

A Lou byla ráda – ačkoli ho viděla svlečeného už mnohokrát, skoro v každém filmu natočeném podle jejího scénáře –, že stačila těsně před tím polknout, protože jinak by při pohledu na něj nejspíš vyprskla víno přes celou místnost, jak se jí rozbušilo srdce.

„Tak co steaky?“ zeptal se.

„Dobrý,“ odpověděla Lou, ale do očí se mu nepodívala.

„Bezva,“ řekl. „Za minutku je přijdu dodělat.“

Lou přikývla a on naštěstí odešel… doufala, že se šel do ložnice obléct. Uvědomila si, že je nejspíš jediná žena v Americe, která se při pohledu na svlečeného Jacka modlí, aby se oblékl.

Asi proto, že byla jediná žena v Americe, kterou vůbec nelákala představa, že jí Jack Townsend zlomí srdce.

Netušila, jestli Jack její nevyslovené přání vyslyšel, ale když za pár minut vyšel z ložnice, byl oblečený… vlastně spíš komicky vystrojený. Svoje oblečení už nejspíš taky nechtěl ani vidět a vypůjčil si, stejně jako ona, lovcovu flanelovou košili. Jen místo podvlíkaček si ve skříni pana domácího vybral džíny. Lou si nemohla nevšimnout, že košile i kalhoty jsou Jackovi jen taktak.

„Fajn,“ řekl Jack, když došel k vařiči obrátit steaky – Lou se už z té vůně lehce točila hlava… pokud to ovšem nemělo na svědomí víno. „Co tu ještě máme? Člověk přece nemůže být živ jenom zvěřinou.“

Podíval se do mrazáku a Lou se při tom naskytl pohled na to, jak vypůjčené džíny pěkně sedí na slavném Townsendově pozadí.

„Heuréka!“ zvolal a vylovil z hlubin mrazáku předmět obalený ledem. „Špenát se smetanou. Skvělý! Lepší nemají ani v Lugerově steakhousu.“

A pak špenát vybalil a dal do mikrovlnky.

Lou, jejíž kulinářské umění končilo u toastu a vaječné omelety, řekla tak mírně, až ji to samotnou zaskočilo: „Nevěděla jsem, že umíš vařit.“

„No jasně,“ odvětil Jack a obrátil steaky vidličkou, kterou našel v zásuvce. „Musel jsem se naučit otáčet v kuchyni už jako kluk. Byl jsem dost vybíravý, a když jsem nechtěl jíst, co mi připravila kuchařka…“ Pokrčil rameny. „U nás doma platilo, že kdo nejí, co uvařila kuchařka, může si uvařit, co chce. A tak jsem se zkrátka naučil vařit.“

Kuchařka, pomyslela si Lou. Řekl to tak samozřejmě, jako by ji měl doma každý.

Ale Jack byl v kuchyni jako doma, na rozdíl od Lou a Barryho, kteří vyrůstali bez služebnictva. Nebýt jídel přes ulici, ona a Barry by dřív umřeli hlady, než by některý vzal hrnec a dal vařit těstoviny.

A pak Lou došlo, že o Jackovi kromě toho, že pochází ze slavné rodiny a jednou zdědí bohatství firmy Townsend Securities, vlastně vůbec nic neví.

„Máš, hm, nějaké sourozence?“ zeptala se znovu tím zvláštním hlasem, který jí zněl tak cize.

„Nemám,“ odpověděl Jack a nalil zbylé víno z láhve do druhé připravené skleničky. „Táta a máma měli jenom mě.“

„Aha,“ řekla Lou. A pak, protože ji nic jiného nenapadlo – kromě toho, jak mu ty těsné džíny sluší –, řekla: „To ti muselo být smutno.“

„To si myslí každý, kdo je z velké rodiny,“ řekl Jack s úsměvem. „Ale jak jsem mohl postrádat něco, co jsem nikdy neměl? A s rodiči jsme vycházeli dobře.“ Jeho úsměv zmizel. „Aspoň do té doby, než jsem se rozhodl stát hercem.“

Lou se ulevilo, že se přestal zubit, protože jí tím nepříjemně zrychloval tep. Řekla si, že u tohohle tématu by mohli zůstat, dokud nepůjdou spát, hlavně ať se Jack nesměje a nekazí jí předsevzetí držet si ho od těla – alespoň fyzicky.

„Vážně? Takže tvým rodičům se nelíbilo, že se chceš vydat na hereckou dráhu?“

„No, máma nic nenamítala,“ odpověděl Jack. „Otec chtěl, abych převzal rodinný podnik. Nebo abych aspoň šel na práva.“ Napil se vína. „A když jsem to odmítl, přestal se mnou mluvit. Asi si budoucnost svého jediného syna představoval jinak, než že bude hrát vrátného v nějakém přiblblém seriálu.“

„Ale tys přece od té doby dokázal spoustu věcí,“ namítla Lou. „Tohle jsi přece hrál jenom ze začátku, ne? A měl jsi obrovský úspěch. Přece na tebe musel být pyšný, když jsi hrál v Pohotovosti, ne?“

„Možná byl,“ pokrčil rameny Jack. „Ale neměl šanci mi to říct. Zemřel během druhé série. Lovce policajtů už se nedožil.“

„Ach jo,“ vzdychla Lou. Kupodivu s ním vážně soucítila. S Jackem Townsendem! „To muselo být těžké.“

„Myslím, že o nic těžší než vyrůstat jako jediná holka v domě plném kluků.“ Jack už se zase usmíval. „To oni tě naučili ten chvat, který sis na mně vyzkoušela?“

Lou cítila, jak jí už při letmé narážce na polibek znovu začínají hořet tváře. Naštěstí se ozval zvonek na mikrovlnce a Jack musel zkontrolovat špenát.

„Ne,“ řekla pomalu. „To byl táta. Měl o mě starost, když jsem šla na vysokou. Chtěl mít jistotu, že se o sebe dokážu postarat.“

Jo,“ kývl Jack a zamíchal špenát. „No tak mu můžeš ode mě vyřídit, že se mu to povedlo. To muselo být pro tvoje nápadníky dost náročné, ne? Chodit s holkou, která má čtyři bráchy a otce se zbrojním arzenálem.“

Lou nevěděla, jestli je to vínem, nenuceností, s jakou konverzovali – vlastně poprvé za celý den bez ironie –, či tím, že se jí po osmačtyřicetihodinové hrůze začínalo ulevovat. Zkrátka, uvědomila si, že se Jackově otázce směje, a odpověděla: „Vlastně ani nevím. Byl jenom jeden.“

Jak jeden? Samopal?“

„Ne,“ rozhihňala se. Rozhihňala! Lou, která se nikdy nehihňala, ale smála se hrdelním smíchem, jako Linda Fiorentino, když uvízla v zácpě na dálnici. „Nápadník!“

Jack si spálil ruku o špenát. Začal s ní třepat ve vzduchu a s nevěřícným výrazem se zeptal: „Cože? Barry? Barry Kimmel byl tvůj jediný chlap? Za celý život?“

Lou si pozdě uvědomila, k čemu se právě přiznala. Muže, který měl pletky s tolika ženami jako Jack – a to jen od doby, kdy se stal slavným –, musel počet jejích partnerů vyvést z míry, či spíš odradit.

Ale co na tom, jestli ho odradila? Stejně s ním nechtěla nic mít. Vičky ji v tomhle ohledu dokonale vyléčila. A Lou si navíc přísahala, že si žádného herce do smrti nepustí k tělu. Kvůli tomu si přece nechala na hlavě ručník a ani se nenalíčila.

A tak zvedla svou skleničku vína, napila se na kuráž a řekla: Jo. Jenom Barry.“

Jack na ni nevěřícně zíral. Takhle užaslého ho naposledy viděla jen při čtení scénáře Lovce policajtů IV, když se dostal k pasáži, kde inuitský kriminálník zlomí detektivu Peteu Loganovi ruku.

„Proboha!“ vyhrkl. „Jeden chlap za celý tvůj život? Tak to jsi prakticky –“ Najednou se zarazil. Lou podezíravě přimhouřila oči. „Prakticky co?“ zeptala se. „Ale nic.“ Otočil se zpátky k vaření. „Á, už to bude hotové. Vyndáme talíře a –“

„Prakticky co, Townsende?“ zeptala se mrazivým hlasem. „No, přece,“ řekl Jack a rozpačitě pokrčil rameny, „panna.“

18

No tohle!“ vykřikla manželka Tima Lorda a spráskla ruce. „To

snad ne! Taková legrace! To je celý Jack, že, Mel?“

Melanie Dupreová – Eleanor tušila, že jde o další umělecký pseudonym, ve kterých se Jackovi přátelé tak vyžívají; ta dívka rozhodně nebyla Francouzka, vždyť žádná Francouzka, kterou Eleanor znala, by své dceři nedal jméno Melanie – se pousmála. Na rozdíl od Vičky nejevila velký zájem o historky z Jackova dětství. Ne že by jí to měla Eleanor za zlé. Jack byl samozřejmě rozkošné dítě. Ale tak překrásnou mladou ženu, jako byla slečna Dupreová, přece nemohlo bavit sedět v sobotu večer v hotelovém apartmá a poslouchat Eleanořino láskyplné vzpomínání na syna. Vždyť Jacka sotva znala!

Ale možná ho Melanie znala lépe, než dávala najevo, protože se špatně skrývaným zívnutím za pěstěnou ručkou – ačkoli ty nehty byly na Eleanořin vkus trochu moc dlouhé – řekla: „Tohle mi Jack vyprávěl miliónkrát.“

Paní Lordova šlehla po mladší ženě pohledem, který mohla Eleanor charakterizovat jen jako jedovatý, a ušklíbla se. „Vážně? Já jsem ji nikdy neslyšela.“

A pak se ta andělská Vičky – které se po zprávě, že by Jack mohl být naživu, vrátila dobrá nálada, takže se převlékla z pyžama a dokonce se učesala – obrátila zpátky na Eleanor a řekla, s modrýma očima dětsky vykulenýma: „A povězte mi, co Jack udělal potom, paní Townsendová!“

„Och,“ hlesla Eleanor a podívala se pana Calabreseho – či Franka, jak mu měla na jeho naléhání říkat. Eleanor zpravidla přezdívky neschvalovala, ale jméno Franklin se jí pro tak milého člověka přece jen zdálo příliš formální. Chudáček. Podle toho, jak vypadal, byl stejně ospalý jako ona, málem už na bílé pohovce klimbal. Drahoušek milý. Byl moc laskavý od první chvíle, kdy se seznámili a on si vzal Alessandra na klín.

A jak skvěle se domluvil s policií! Jako policista v důchodu dokonale rozuměl té jejich hantýrce a všechno jí vysvětlil, například jak policie vede záchranné akce jako právě se rozbíhající pátrání po Jackovi a Frankově Lou. Eleanor už si nešťastnou slečnu Calabreseovou, která měla tu smůlu, že ji pojmenovali Louise, stačila oblíbit. Jestli by si někdo zasloužil umělecké jméno, pak to byla nebohá dcera Franka Calabreseho!

Ale byla to moc hezká dívka – Frank ukázal Eleanor fotografii – a měla velmi úspěšnou kariéru, takže jí to staromódní jméno očividně neuškodilo. Ale ta otřesná záležitost s di Blasem, kterému Frank říkal Barry a s nímž Jackovi utekla ta příšerná Greta Woolstonová! Eleanor nerada pomlouvala lidi, které vůbec neznala, ale musela s Frankem souhlasit, že Barry je „ničema“.

Frank ji naučil tak nádherná nová slova! Skutečně, byl pro ni roztomilým překvapením. Eleanor ho po očku pozorovala. Fešák a navíc gentleman. Eleanor už si ani nevzpomínala, kdy jí naposledy někdo podržel dveře – Richardse samozřejmě nepočítala.

Frank byl daleko lépe vychovaný než ten strašlivý Tim Lord. Jak mohl takový chlap natočit film, který vydělal nejvíc peněz v celé historii – ten o tom balonu, podle scénáře Frankovy dcery. Nedivila se, že je ten skrček nadutý. Ale stejně to od něj a jeho ženy nebylo zrovna slušné, že je tak dlouho zdržovali. Museli přece vědět, že s Frankem strávili celý den rozhovory s policií, s Federálním úřadem pro letectví s novináři… To by přece unavilo i daleko mladšího člověka, což teprve Eleanor, které táhlo na pětašedesát… ačkoli tohle by z ní nevypáčili ani párem volů.

Jejich hostitelé si přece měli uvědomit, že jsou ještě naladění na východní čas, a u nich doma bylo dávno po půlnoci! Dokonce i Alessandro už v košíku tvrdě spal.

„Paní Townsendová?“ Vičky Lordova se na ni dívala s očekáváním. Ajaj. Nejspíš se na něco ptala. Eleanor už úplně zmohla únava. Co to jen bylo…?

Aha. Ta historka o Jackovi.

„Víte, když byl Jack malý kluk, vůbec se nezajímal o umění,“ začala, „a tím svým autíčkem, svou oblíbenou hračkou, jezdil po zdi… Louvrů! Netušila jsem to, dokud za ním nepřišel hlídač a neřekl: ‚Petit monsieur – Hlídači v Louvrů jsou velmi milí, všimli jste si toho někdy? ‚S’il te plait, ne conduispas sur le mur. Prosím tě, nejezdi po té zdi. Není to zábavné?“

Manželka Tima Lorda se rozesmála, ale slečna Dupreová ne. Krásné, ale poněkud tupé stvoření, pomyslela si Eleanor. Připomínala jí tím Gretu Woolstonovou.

V tu chvíli si něco uvědomila a dobře si synovu kolegyni prohlédla. Proboha, pomyslela si. Je možné, že tahle dívka a Jack –

Ne. To je absurdní. Jack už se přece musel trochu poučit. Snad s touhle dívkou nic neměl! S další herečkou! Ne…

Ale pak se ta dívka přes dlouhé řasy zadívala na paní Lordovou a řekla: „Ano, tohle mi Jack vyprávěl, když jsem naposledy byla u něj na ranči. Tys taky byla na jeho ranči, že, Vičky?“

Paní Lordova se právě napila šampaňského. Při Melaniině otázce se trochu zakuckala. Tim Lord, který seděl na židli proti manželce, se zatvářil ustaraně. Jsi v pořádku, miláčku?“ Zeptal se tak zdvořile, že by ho Eleanor, nebýt přesvědčená o jeho neupřímnosti, málem vzala na milost.

„Jistě,“ odpověděla Vičky a odkašlala si do sevřené pěsti. „To nic. Promiňte. Asi to skočilo do špatné trubice. Nezlobte se.“

Frank Calabrese se zavrtěl, zakašlání ho očividně probralo. Doširoka otevřel modré oči a rozhlédl se, jako by netušil, kde se to octl. Eleanor mu dokonale rozuměla.

„Kolik je hodin?“ zeptal se.

Tim Lord se podíval na hodinky. „Teprve půl desáté,“ řekl. „Donesu vám skotskou, pane Calabrese. Mám tu dvanáctiletou, ta píše –“

„Ne, díky,“ odmítl Frank a pomalu se postavil. „Na mě už je pozdě.

Po půlnoci. A ráno nás čeká náročný den. Eleanor, jak se cítíte?

Nemám vás doprovodit do pokoje?“ Eleanor zalila vlna vděku.

„Ach, jsem tak unavená,“ řekla. „Jste moc milí, ale když dovolíte –“

„Samozřejmě.“ Vičky Lordova vyskočila, jako kdyby už se nemohla dočkat, až odejdou. Což bylo zvláštní, protože předtím naléhala, aby po večeři v hotelové restauraci – která nestála za nic; vždycky je chyba, když se restaurace, která nemá prvotřídního kuchaře, nedrží tradiční americké kuchyně – zašli k nim do pokoje na skleničku. „Musíte být strašně unavení. Doprovodím vás ke dveřím, ano?“

A to také udělala, ačkoli je podle Eleanor ještě zbytečně zdržovala, než Frank popadl košík s Alessandrem. I tak byla mladá paní Lordova docela milá. Což se o Melanii Dupreové bohužel říct nedalo. Protivnější osobu Eleanor už dlouho neviděla. Jestli s ní Jack něco měl, pak jedině kvůli její kráse, která byla skutečně nepřehlédnutelná. Ale krása není všechno, jak mu Eleanor už hezky dlouho připomínala. Proč si jenom nenajde nějakou milou dívku, se kterou by se usadil na tom svém ranči a s níž by vychovával i něco jiného než jenom koně? Například Eleanořina vnoučata!

Jenže těch se v dohledné době nedočká. Zvlášť jestli se Jack bude stýkat s nafrněnými hvězdičkami jako tahle strašlivá Melanie Dupreová.

„Doufejme, že nás ráno čekají dobré zprávy,“ pronesla Vičky Lordova mezi dveřmi a stiskla Eleanor ruku.

„Ano,“ odpověděla Eleanor, „doufejme.“

„Dobrou noc,“ usmála se Vičky.

„Dobrou noc,“ řekl Frank.

Pak Vičky zavřela dveře apartmá. Frank, v jedné ruce Alessandria košík a v druhé psa, si povzdechl: „Co to s těmi lidmi je?“

Eleanor měla co dělat, aby nevybuchla smíchy. Ještě by je mohli slyšet. Ale Frank jako by jí mluvil z duše.

„Já nevím,“ odpověděla a přivolala zdola výtah. Tim Lord bydlel v apartmá, které zabíralo celé podkroví. „Že to bylo divné?“

„Divné?“ Frank Calabrese zavrtěl hlavou. „Úplně zvrácené. Naše děti jsou bůhvíkde a oni chtějí pít šampaňské. Takhle se to možná dělá v Hollywoodu, ale věřte mi, že když se někomu u nás na Long Islandu ztratí dítě, nikdo šampaňské nenalévá.“

„Možná,“ řekla Eleanor, když výtah přijel a Frank zdvořile ucouvl, aby mohla nastoupit první, „že to pijí ze cviku. Tak jako my pijeme kávu.“

„Jo, šálek javanské by bodnul.“ Frank zmáčkl číslo jejich poschodí. Dostali pokoje proti sobě přes chodbu. „Aspoň bych neusínal, když Tim Lord vykládal o tom Hamletovi. To se Jackovi povedlo, že?“

„Kritika ho myslím přijala velmi dobře,“ přitakala Eleanor. „Ale, Franku, jestli Jacka a Lou hledají takovíhle lidé, pomalu přestávám věřit, že je někdy najdou.“

„Kdepak,“ odvětil Frank. Dveře výtahu se otevřely v jejich poschodí. Frank je podržel, dokud Eleanor nevyšla do dlouhé chodby s kobercem. „Naše děti nehledají tyhle hollywoodské karikatury, ale normální lidi. Hlavně ten šerif. Ten vypadal, že pro něj není problém najít ledního medvěda ve vánici. Tak žádný strach, Eleanor. Určitě budou v pořádku.“

Eleanor by mu moc ráda věřila. Ale jak mohou dva lidé prostě odejít z vraku helikoptéry a beze stopy zmizet v lese? To nedávalo smysl. Ano, počasí ztěžovalo pátrání, hlavně ten strašlivý sníh – ještě že prodala tu lyžařskou chatu v Aspenu; sníh už v životě nechtěla vidět.

Ale jak dlouho mohou ti dva přežít v takovém mrazu?

Dlouho ne. Nikdo jí to sice neřekl, ale Eleanor viděla, jak se po sobe při téhle zmínce podívali Frank se šerifem, který za nimi přijel takovou dálku z Myry, z místa havárie, jen aby jim řekl, že tam Jacka s Lou nenašli. Dobře věděla, že jí zatajují pravdu.

A pravda byla, že nikdo – byť viděl bůhvíkolik filmů o přežití v divočině – nemohl v lese na Aljašce v mrazu přežít osmačtyřicet hodin.

Jistě, Eleanor byla zvyklá ztrácet své blízké. Oba rodiče ji opustili už dávno a nedávno přišla o manžela. Tyhle tři ztráty přežila a snažila se je přežít s humorem a snad i s grácií.

Ale jak může někdo přežít ztrátu jediného dítěte? To přece nejde. Kdyby Jack zemřel… kdyby Jack zemřel…

Nejradši by zemřela také.

Frank právě pokládal Alessandra s košíkem na zem. Ale místo aby ji požádal o klíč, aby jí mohl odemknout dveře a popřát dobrou noc, vzal ji za ruku a řekl: „Ale, copak je to?“ A zadíval se jí do očí.

Eleanor věděla, že se tváří velmi nevrle, ještě nevrleji než ta protivná Melanie Dupreová – a tak se pokusila o statečný úsměv.

„Nic,“ hlesla. „To nic. Jenom mi… něco mi spadlo do oka.“

„No tak, Eleanor,“ řekl Frank svým hlubokým, klidným hlasem. „O tom už jsme přece mluvili. Naše děti jsou pěkní paličáci. Opravdu si myslíte, že by si takové tvrdé palice neporadily s nějakým tím sněhem a mrazem?“

Eleanor popotáhla. Nemohla si pomoct. V kabelce měla kapesník, ale nechtěla ho teď lovit. Byla unavená. Tak strašně unavená.

„Poslouchejte mě,“ řekl Frank. „Moje dcera je to nejumíněnější stvoření, jaké jsem kdy viděl, tedy kromě její matky. Jestli si myslíte, že se nechá vyvést z míry nějakou bouří, tak jste na omylu. A podle toho, co jsem slyšel, hádám, že váš Jack taky není z cukru. Budou v pořádku, Eleanor. Uvidíte. Nejspíš jsou zalezlí někde v jeskyni a cení zuby na medvěda, kterého odtamtud vykopali.“

Eleanor se při té představě musela usmát.

„Ano,“ přikývla, „to by bylo Jackovi podobné.“

„Tak co, mám pravdu?“ řekl Frank. „Mám pravdu? Teď si hezky lehněte a dejte si něco na spaní. Uvidíte, že do rána nám děti najdou, a třeba už se s námi nasnídají.“

„Doufám, že ne v tom nešťastném podniku dole,“ podotkla Eleanor a z koutku oka si otřela slzu.

„To si pište, že ne!“ prohlásil Frank. „Po té jejich roštěné jsem musel vypít půl lahvičky antacidu. Nechápu, jak někdo může zkazit steak, ale těmhle se to povedlo. Najdeme si příjemný rodinný podnik někde v centru a dáme si k snídani něco pořádného. Co vy na to?“

„Moc ráda,“ odpověděla Eleanor. A pak si najednou stoupla na špičky a letmo Franka Calabreseho políbila na tvář. „Děkuji,“ šeptla.

Frank k jejímu překvapení zrudl jako krocan. Eleanor pár vteřin trvalo, než pochopila, že nejde o infarkt, ale o ruměnec. Tak dlouho už nikoho neviděla zrudnout, že prudce vyhrkla: „No tohle, Franku! Vy se červenáte!“ přestože podobné osobní poznámky považovala za vrchol hrubosti.

Sotva to bylo venku, chytila se za ústa a provinile se na něj podívala. K jejímu zděšení zrudl ještě víc.

„Já vím,“ řekl nešťastně, „to je prokletí naší rodiny.“

Eleanor si pustila ústa a jemně stiskla Frankovu paži. „Podle mého je to rozkošné.“

Franka to zjevně potěšilo, ale pochybovačně se zeptal: „Opravdu?“

„Ovšem,“ řekla Eleanor rozhodně. „Je to velmi osvěžující. Někdy mám pocit, že dnes nikoho nic neuvádí do rozpaků… zvlášť ty, kteří by se měli stydět nejvíc.“

„V tom s vámi naprosto souhlasím,“ rozzářil se Frank. „Není to zvláštní?“

Eleanor zevnitř cítila zvláštní cuknutí – něco podobného, jako když Alessandro tahal za vodítko, když chtěl něco prozkoumat zblízka. Jenže tentokrát ji nic netahalo za ruku, ale – a tím si byla skoro jistá – za srdce.

To Eleanor polekalo, protože něco takového dávno necítila. Snad tenkrát, když poprvé spatřila Gilberta na plese u Maude Gross-Dunleavyové, před mnoha lety…

Bože na nebesích! Že by tohle?

„Tak,“ řekl Frank, jehož obličej měl zas normální, jen lehce narůžovělý odstín, „dobrou noc, Eleanor.“

„Dobrou noc, Franku,“ odpověděla Eleanor a rychle s Alessandrem zmizela za dveřmi svého pokoje, aby si Frank nevšiml, že teď pro změnu hoří tváře jí.

19

Lou napíchla na vidličku kousek zvěřiny. Maso bylo vynikající, stejně jako smetanový špenát, ale ona si řekla, že Townsendovi neudělá tu radost, aby jídlo pochválila.

Už ovšem měla skoro všechno v sobě, takže poloprázdný talíř byl dost výmluvný.

„Tak počkej,“ řekla, jenže v teple a s plným žaludkem jí přišlo čím dál víc zatěžko se na Jacka Townsenda zlobit. „Podle tebe to, že jsem byla jenom – a byla samozřejmě myslím v biblickém slova smyslu – s jedním člověkem, znamená, že jsem panna?“

Jack vypadal nesvůj. Ale tak vypadal od chvíle, kdy mu slovo panna vyklouzlo z pusy.

„Víš co,“ řekl, „radši toho necháme.“

„Ne,“ odmítla Lou, „to nejde. Chci vědět, jak jsi to myslel. Protože panna rozhodně nejsem, Townsende. Šest let jsem žila s chlapem, šest let!“ A ten hajzl mě ani nepožádal o ruku, dodala… ale samozřejmě v duchu.

„Podívej, Lou,“ řekl Jack a položil vidličku. „Já tě za to neodsuzuji. Jenže… přece musíš uznat, že v dnešní době je to dost vzácné.“

„A co?“ Zapíchla do něj pohled z opačné strany stolu – nahrubo otesaného, hrbolatého stolu, na který prostřela příbory – každý kus jiný – z Donaldovy kredence. To bylo to nejmenší, co ji napadlo udělat, když Jack vařil.

Ale teď ji napadlo, že se nemusela obtěžovat. Jack na ni měl dost jasný názor.

„To mluvíš o monogamii?“‚ zeptala se lehce nevěřícným tónem.

„No,“ odpověděl Jack a napil se vína. „Jo. Myslel jsem, že vymřela spolu s odpoledníma čajema a mléčnýma koktejlama.“

Nevěřícně na něj zírala přes sousto zvěřiny napíchnuté na vidličce.

„Doufám, že si uvědomuješ, že jsem ozbrojená?“ zeptala se. „Klidně bych tě mohla zastřelit a nechat tu Donaldovi hnít tvoji mrtvolu.“

„Říkám, že tě nesoudím.“ Vzal láhev vína a dolil jim skleničky. „Nechápu, proč se tak bráníš.“

„Řekl jsi mi, že jsem panna“ připomněla mu Lou.

„Prakticky,“ upozornil ji Jack. „Řekl jsem prakticky panna. Jaká je ta zvěřina?“

„Nesnaž se změnit téma,“ řekla Lou, ačkoli sama se tématu držela se značnými potížemi. A jak by ne, když Jack seděl tak blízko ní, dělil je od sebe jen stůl, a Jack vypadal lépe než… než měl podle ní právo vypadat. Všimla si, že si oholil hranaté čelisti Donaldovou žiletkou na jedno použití, protože strniště, které mu od včerejška zakrývalo tvář, bylo pryč. Husté tmavé vlasy měl ještě vlhké ze sprchy a přilepené vzadu na krku v krátkých kudrnách. A další tmavé kudrny – tentokrát chlupy na prsou – mu u krku vykukovaly z rozepnuté flanelové košile. I když Lou jeho nahý hrudník viděla nejmíň stokrát – dokonce i na širokoúhlém plátně –, při představě, že stačí natáhnout ruku přes stůl, rozepnout pár knoflíků a všechnu tu mužnost může mít jen pro sebe, jí bylo…

… no, trochu horko.

Asi to bylo těmi podvlíkačkami. A snad i plápolajícím ohněm v krbu. Anebo výborným sytým jídlem, které ji hřálo v žaludku.

Ale možná to bylo tím, že se Jack Townsend vůbec nechoval jako herec. Ani jednou neřekl slovo „kumšt“ a ani jedinkrát se nezmínil o svém agentovi. Co to byl vůbec za herce, tak málo zahleděný do sebe? Už to, že se za celou dobu, co spolu strávili, ani jedinkrát nezmínil o Stanislavském, bylo Lou podezřelé.

„Nesnažím se měnit téma,“ řekl Jack. „Jenom mě zajímá, jestli si tady z Chez Donald odneseš kulinářský zážitek.“

Lou se na něj zadívala přimhouřenýma očima. „Jídlo je vynikající,“ řekla. „Ale to určitě víš.“

Pokrčil rameny a vzal do ruky skleničku. „To nikdy nemůžu vědět. Mně samozřejmě všechno, co uvařím, chutná, ale každý s tím nemusí souhlasit. Dala by sis dezert?“

Lou úplně zapomněla, že na něj měla zlost. „Dezert?“ zeptala se a vytřeštila oči. „Jaký dezert?“

„Donald měl v mrazáku zmrzlinu a v lednici jsem viděl čokoládovou polevu.“

Lou se naklonila přes stůl a sebrala Jackův prázdný talíř. „Umyju nádobí,“ řekla. „A ty připrav pohár.“

Ale Jack se ani nehnul. Zůstal sedět a zíral, jak Lou odchází od stolu s poskládanými špinavými talíři a příbory.

„Co je?“ zeptala se, když si jeho upřeného pohledu všimla. „Mám špenát na zubech?“ Začala si je prstem otírat. „Kde? Už je pryč?“

„Nemáš na zubech špenát,“ odpověděl Jack a vykouzlil ten svůj patnáctimilionový úsměv. „Jenom nejsem zvyklý večeřet s ženami, které se tak vrhají na dezert.“

Lou si odfrkla a zamířila se špinavým nádobím ke dřezu.

„To je teda šok!“ řekla a pustila na talíře horkou vodu. „Ale já bych se vsadila, že Greta Woolstonová nosí v kabelce oříškový tyčinky jako já. Nic ve zlém, Townsende, ale musíš uznat, že sis poslední dobou vybíral dost otřesné partnerky.“

„Ale,“ řekl Jack, opřel se a založil si ruce za hlavu – až mu, jak si Lou nemohla nevšimnout, pod flanelem košile povážlivě naskočily bicepsy, „zato Barry Kimmel byl dokonalý partner do života.“

„Bary aspoň nebyl,“ Lou kápla do vody ve dřezu trochu saponátu, „chodící mrtvola.“

„To možná ne,“ řekl Jack. „Ale neříkej mi, že ten chlap má všech pět pohromadě. A to jsi s ním strávila kolik, deset let? Já jsem s Gretou ztratil jenom pár měsíců.“

„Ahá!“ Lou si přitiskla scvrklou ruku na prsa. Donald samozřejmě neměl gumové rukavice. „Bože, ty máš pravdu. Jsi o tolik lepší bytost než já!“ Svěsila ruce a posměšně se na Jacka zadívala. „Abys věděl, Townsende, já jsem Barryho milovala. Nejsem na to hrdá, ale aspoň jsem se snažila mít opravdový, zralý vztah, a ne sbalit a odkopnout co nejvíc nadržených kočiček!“

Jack, opřený v židli s rukama za hlavou, se málem skácel na záda. Na poslední chvíli chytil rovnováhu tak, že vyskočil na nohy. Nato se k Lou obrátil s výrazem raněného štěněte.

„Nadržených kočiček?“ opakoval.

Lou se otočila zpátky k nádobí. „Tak promiň,“ řekla. „Chceš snad říct, že tě Melanie Dupreová přitahovala svým intelektem? A že jste u ní v přívěsu debatovali o Kantovi? To si nějak neumím představit.“

„Tak abys věděla,“ řekl Jack pomalu. „Nevím, jestli je to tím, že jsi měla tolik bratrů, nebo že tě táta bral na střelnici místo na zmrzlinu, když jsi byla malá, ale jsi pěkně drsná.“

„Jo?“ řekla Lou a otočila se od dřezu. „Tak abys věděl, radši budu drsná než sexy hračka na klíček, která se jen producíruje před kamerou a odříkává věty, co jí napsal někdo jiný, a když není před kamerou, neřídí se mozkem, ale svým ptákem.“

„Aha,“ ušklíbl se Jack. Tyčil se nad ní tak, že měla těsně u nosu jeho rozepnutou košili – to místo, odkud vykukovaly černé kudrnaté chlupy. „Tak tohle si vy scenáristi myslíte. Že bez vás by žádné filmy nebyly.“

„No, a byly?“ zeptala se Lou.

„Myslíš, že bych si neuměl napsat text?“ ohradil se Jack. „Jednou se mi to přece docela povedlo, ne? Nevšiml jsem si, že by měl někdo na autě samolepku s nápisem Vždycky je to legrace, než někdo přijde k úrazu, ty snad jo?“

Lou se zhluboka nadechla. Cítila, jak v obličeji rudne, ale bylo jí to jedno. Vztekle si hřbetem ruky otřela nos.

„Ne, díky tobě ne!“ odsekla. „Místo toho lidi papouškujou to tvý idiotský potřebuju větší zbraň. Abys věděl, na velikosti zbraně vůbec nezáleží, důležitá je palebná síla a – co to sakra děláš}“

Protože Jack najednou natáhl ruku a otřel jí nos cípem své košile.

„Stůj klidně,“ řekl, protože se mu chtěla vykroutit. „Máš na nose mydliny.“

Lou si najednou uvědomila, že je zády přitlačená na dřez, čelem stojí proti Jackovi, a ten jí oběma rukama svírá tvář.

Ještě víc než jeho blízkost a stisk Lou polekalo, že než si Jack spustil košili zpátky, aby ji mohl chytit, naskytl se jí dlouhý pohled na jeho tvrdé, ploché břicho. Ba co hůř, na tmavý pruh chlupů, který se táhl dolů z chlupatého hrudníku a mizel za opaskem džin jako šipka mířící ke skrytému pokladu. Vičky mu říkala sladká cestička.

Lou samozřejmě neviděla Jackovu cestičku poprvé.

Ale poprvé takhle zblízka. A ne na plátně ze zadní řady…

Lou ovšem nebyla jediná, kdo si všiml, že se nálada v místnosti náhle dramaticky zvrtla. Jack držel její obličej ve velkých opálených rukách a upíral na ni stejný pátravý pohled, jako když ho složila do sněhu… těsně před tím, než ji políbil.

Lou zachvátilo cosi zvláštního – nemohla říct, zda to je strach nebo vzrušení –, cítila jen, jak jí buší srdce a jak se jí zkrátil dech. V tom zlomku vteřiny, kdy takhle stáli, ona přitisknutá na dřez, obličej v Jackových dlaních, si ještě stačila uvědomit, že tohle je přesně to, co se nemělo stát.

„Jacku,“ řekla podivně roztřeseným hlasem. „Na tohle zapomeň. To nikdy nebude fungovat. Nechci si nic začít s dalším sebestředným hercem.“

„A myslíš, že já si chci něco začít s nafoukanou sufražetkou, co ví všechno nejlíp?“ odpověděl.

A pak, když si to vyjasnili, vášnivě ji políbil na ústa.

Lou cítila, jak jí jeho polibek, stejně jako ten první, sjel po páteři jako po toboganu. Najednou k němu byla těsně přitisknutá, přes flanelovou košili cítila každý knoflík na té jeho i každý tvrdý sval pod ní.

Jeho teplo do ní proudilo jako pára do mochachina grande, vlnilo se jí od prstů ve vypůjčených ponožkách nahoru po nohách a cestou zastavovalo na všech hlavních erotických drahách. Měla co dělat, aby ho neobjala nohama kolem pasu a nezakřičela Vem si mě! Jako Marlene Dietrichová v… Počkat. Byla to vůbec Marlene Dietrichová? Bože, to je přece jedno! Jeho ruce jí sjely z tváří na ramena. Najednou ji jemně odstrčil a odtáhl se.

„Ty sis půjčila Donaldův kartáček?“ zeptal se. Alespoň tušila, že se ptá na tohle. Byla tak omámená, že ho sotva vnímala. „No jistě,“ odpověděla. „Ty snad ne?“

Nato ji k sobě znovu přitáhl, tentokrát ji pevně objal a přimáčkl zpátky na dřez, až slyšela, jak v něm zašplouchala voda. Ne že by jí na tom záleželo. Proč by mělo? Těžko mohla myslet na něco jiného při tak krásně vášnivém polibku. Jenom těžko mohla věřit, že mu je z duše protivná, jak tvrdil, když ji takhle líbal.

A ještě těžší bylo si připomínat, že je to nejodpornější chlap na světě, když se při jeho polibcích cítila jako… jako to nejkrásnější, nejexotičtější stvoření, které kdy spatřilo světlo světa. Jack ji chtěl. To bylo víc než jasné. Jack chtěl ji, Lou Calabreseovou, přestože nebyla ani trochu nalíčená a na sobě měla pánské spodky. Ano, možná byla jediná žena na míle daleko, ale on ji chtěl, a Lou cítila, jak se jeho touha neodbytně tlačí na poklopec vypůjčených džin.

Už vůbec nepochybovala, že po ní Jack Townsend touží.

A celá šťastná si uvědomila, že ona cítí totéž. Touhu. Co na tom, že Jack je sukničkář, co se nechce vázat? Hlavní bylo, co teď udělal s ní. To, co prováděl jazykem, Lou připadalo jako důkladný a naprosto nezbytný průzkum vnitřku jejích úst… a jeho ruce jí mezitím pod vypůjčenou košilí zkoumaly tělo. Jedna ruka teď našla nahé ňadro a zkušeně je hladila a laskala, až se pod Lou, která se sotva vzpamatovala z prvního polibku, málem podlomila kolena.

Ale Jack jako by to vycítil. Netrpělivě ji volnou rukou chytil kolem boků a vysadil na kraj dřezu, roztáhl jí nohy a tou částí těla, která Ji zajímala nejvíc, se jí přitiskl na stydkou kost. Mezitím jí vyhrnul košili – Jack Townsend nepatřil k těm, kdo se zdržují s knoflíky – a nedočkavě se jí vrhl na bradavky, na které teď dosáhl neodbytnými a neúnavnými rty.

Když se jeho ústa poprvé dotkla její citlivé růžové bradavky, Lou málem spadla do dřezu plného vody. Naštěstí ji druhou rukou, tou, která jí nedržela košili, zachytil. Díkybohu, protože najednou měla pocit, že je svět vzhůru nohama. Jinak by snad nemohla udělat to, co pak udělala: natáhla se rukou dolů a rozepnula Jackovi Townsendovi knoflíky na poklopci. Lup lup lup.

A ta krásně teplá a tvrdá část jeho těla, která se k ní před tím vzpínala, se najednou ocitla v Louině ruce. Jediná část Jackova těla, kterou nikdy před tím neviděla, ale která ji nadchla, jelikož splňovala všechno, co si žena může slibovat od filmové hvězdy, a ještě daleko, daleko víc.

Na konci Jackovy sladké cestičky ji rozhodně nečekalo zklamání. V okamžiku, kdy ho pevně uchopila, Jack, jako by nebyl zvyklý na tak přímou akci – což bylo celkem možné, vzhledem k náruživosti jeho posledních milenek-, prudce vydechl a zabořil jí obličej do krku. Jeho horký dech pálil jako oheň. A ruka, která jí pod košilí laskala prsa, najednou sjela dolů k volné gumě v pase jejích spodků…

A pak Jackovy prsty vklouzly mezi Louina stehna, do její teplé, vlhké štěrbiny. Lou se neubránila zasténání, když se jeho rty znovu přitiskly na její a jazyk měl stejně neodbytný jako prsty. Uvědomila si, že stačí, aby to, co držela v ruce, vsunula tam, kde má ruku on, a už by prakticky panna nebyla. To pomyšlení bylo nesmírně lákavé. Po pravdě, měla co dělat, aby se na ten velký, horký orgán, který se jí nedočkavě chvěl v dlani, nevrhla –

Jack měl ovšem jinou představu. Najednou pod ni vsunul obě ruce, zvedl ji ze dřezu a zamířil ke dveřím ložnice. Nejspíš měl něco proti narážení žen na plný dřez – jinak si Lou náhlou změnu plánu neuměla vysvětlit.

Ale už za chvíli se z jeho rozhodnosti radovala, to když ji položil na Donaldovu postel… a lehl si na ni. Najednou cítila jeho cestičku na svém holém břiše… jeho cestičku a ještě daleko víc.

A pak z ní svlékl oblečení. Flanelová košile letěla na zem. Sbohem ponožky. Poslední šly dolů spodky, které jí svlékal velmi pomalu a při tom v odlescích ohně z vedlejší místnosti centimetr po centimetru hltal pohledem její holou kůži.

„Tak ty jsi vážně přírodní zrzka,“ hlesl chraplavě a prsty projel trojúhelník mezi jejími stehny.

„Tys o tom pochyboval?“ zeptala se Lou zastřeným hlasem.

„Zlato,“ řekl, „pokud jde o tebe, už vůbec o ničem nepochybuju.“

A pak ji znovu políbil, až se Lou zatočila hlava a měla pocit, jako by nebyla na světě pro nic jiného než pro tenhle jediný polibek. A pak ji líbal, hladil ji rukama po celém nahém těle, dělal věci, které jí Barry nikdy nedělal, a dotýkal se míst, kterých se Barry v životě nedotkl. Milovat se s Barrym bylo příjemné, ale byla v tom jistá povrchnost. Dělali to pravidelně, třikrát týdně a to stačilo.

Jenže Barry ji taky nikdy nepřimáčkl ke dřezu a nepolíbil, jako kdyby na tom záležel celý jeho život. Barry nikdy nevydal takový zvuk jako Jack, když ho vzala do ruky a on jí zabořil tvář do krku. S Barrym taky nikdy neměla pocit, že na celém světě je jen ona a on a jen na nich dvou teď opravdu záleží.

A Barry ze sebe nikdy, tak jako teď Jack, nestrhal šaty, jako by je na sobě nestrpěl už ani o vteřinu déle.

A slavný Townsendův zadek byl tady.

A teď patřil jen jí, mohla si s ním dělat, co chtěla.

A ona chtěla tu krásnou oblinu hladit…

A pak ji k sobě pevně přitisknout.

Jack pochopil a dál pobízet nepotřeboval. Ve vteřině se do ní zabořil.

Doma. To teď Lou cítila. Že je po dlouhých měsících – a dokonce letech – putování konečně zpátky doma. Což bylo samozřejmě směšné, protože na Jackovi nebylo vůbec nic povědomého. Jack ani nepůsobil uklidňujícím dojmem. A kromě vaření jí vůbec nepřipadal jako domácký typ.

Jak krásně k sobě pasovali! Bože, jak k sobě přilnuli, jako by jeho tělo bylo stvořené jen k tomu, aby splynulo s jejím. Lou nikdy nezažila pocit takového naplnění, jaký ji zalil, když do ní vstoupil jeho úd, tak hluboko, že by přísahala, že pronikl až k páteři – páteři ochromené polibky. Lou si nevzpomínala, že by někdy tak dokonale zapomněla na svůj mozek a cítila se jen jako žena. Měla intenzivní pocit, že zemřela a vstoupila do nebe.

A pak se pohnul.

Jen o zlomek centimetru. I při tom nepatrném pohybu však jako by Lou projel celým tělem pocit, který nikdy před tím nezažila. Najednou se ocitla na lochnesce, na lochnesce touhy. Chtěla, aby se Jack znovu pohnul. A chtěla se hýbat s ním…

A k její nesmírné radosti to udělal. A Lou, která se hýbala s ním, pochopila, že tohle je skutečný sex a ne ta suchá, mechanická věc, kterou s Barrym provozovali od té noci po plese na zadním sedadle chevroletu jeho matky. Ne, tohle je ono, vlhké, žhavé, divoké milování, o kterém všichni mluví a o kterém léta psala, ale nikdy je nezažila a nechápala…

Až dosud. Teď pochopila. Teď, když ležela pod Jackem Townsendem, tělo spojené s jeho, rty a jazyky propletené, pochopila, proč je kolem toho tolik povyku.

Vlastně si kladla jedinou otázku, jak bez toho mohla tak dlouho žít?

A pak se začalo něco dít. Začalo se v ní k něčemu schylovat, cítila tlak, který někdy zažívala s Barrym, ale stokrát intenzivněji. To přece ještě nemůže být orgasmus. K vyvrcholení normálně dospěla nejmíň za dvacet minut, a to ještě po půlhodinové předehře.

Něco se však rozhodně dělo, vyvěralo to z jakéhosi žhavého místa skrytého v hloubi jejího těla a rychle to sílilo jako plamen na konci sirky.

Ale zatímco plamének sirky po chvíli zhasne, tenhle sílil a sílil, až byl větší než plamen svíčky, větší než táborák, než hořící dům a už se nedal uhasit. Ne, teď to byl zuřící lesní požár, který ji úplně pohltil a nutil ji dělat věci, které v životě nedělala, například zabořit nehty do Jackova patnáctimilionového zadku, chraplavým hlasem křičet jeho jméno a nechat se unést čímsi, co připomínalo stěnu chladivé modré vody, která plameny uhasila a zalila ji prosluněnými vlnami požehnané vláhy…

A vtom Lou otevřela oči a uvědomila si, že poprvé v životě zažila orgasmus, aniž si musela představovat, že je s někým jiným – například s tím sexy chlapíkem ze seriálu Horatio Hornblower na A&E. Ne, dosáhla vyvrcholení úplně sama – no dobře, s Jackovou pomocí – a v rekordním čase.

A Jack, jak hned viděla, pokud mohla soudit z jeho bezvládného těla, které leželo na ní, vyvrcholil s ní. Jediná známka, že není mrtvý, byl tlukot jeho srdce, které cítila na svých prsou.

„Proboha, Jacku,“ šeptla, když konečně sebrala sílu promluvit. „Co to bylo?“

20

„Víš,“ řekl Jack, když zabořil lžíci do kelímku zmrzliny. „To se stává. Když se dva lidi hádají tak jako my dva –“

„ – je mezi nimi velké napětí,“ dořekla větu Lou a také si nabrala plnou lžíci. „Jasně, to vím. Ale tohle. Vždyť jsem prakticky panna –“

„Řekl jsem ti, že to beru zpátky.“ Jack se na ni v posteli zamračil. „A pošli sem tu polevu.“

„Na,“ řekla Lou a podala mu plastovou láhev.

„Ale tak jsem to nemyslel,“ řekl Jack. „Jasně že se hodně hádáme. Ale proč se hádáme? To by ses měla ptát.“

„Já vím, proč se hádáme,“ odpověděla Lou. „Protože jsi pitomec.“

„Kvůli tomu se nehádáme.“ Jack si vymáčkl čokoládovou polevu přímo do pusy a zajedl ji lžící zmrzliny. „Hádáme se, protože nemůžeš ovládnout nenasytnou touhu po mém těle, a proto jsi nedůtklivá.“

„To vždycky se svými přítelkyněmi mluvíš s plnou pusou, nebo mám to štěstí jenom já?“ zeptala se Lou.

Jack polkl a překulil se tak, aby si mohl opřít hlavu o její nahé stehno. Lou, jak zjistil, když jí tam v kuchyni poprvé zajel rukou pod flanelovou košili, měla pleť hladkou jako lyžařský vosk, pevnou a smetanově hebkou. Takovouhle pleť nehladil od té doby… už si ani nevzpomínal. Nejspíš nikdy.

Ale jedno věděl jistě. Ještě se jí nenabažil. Ani zdaleka.

„Co kdybychom tady zůstali?“ zeptal se, natáhl ruku a pohrával si s jednou dlouhou rezavou loknou. „Navždycky. Nebo aspoň dokud neroztaje sníh.“

Lou mezitím zabrala kelímek zmrzliny a vyškrabávala ho lžící. „To nejde,“ řekla. „Došla nám oříšková. A taky tu není telka.“

„Televizi nepotřebujeme,“ namítl Jack. „Máme přece jeden druhého.“

„Jasně, a nejpozději do dvou dnů se tu zabijeme.“

„Kdepak,“ ohradil se Jack. „Už ti někdo řekl, že mu tvoje vlasy připomínají západ slunce na Key West?“

„Ne,“ řekla Lou. „A už ti někdo řekl, že při vyvrcholení řveš jako pavián?“

„Vidíš,“ řekl Jack. „Proto nám to spolu tak šlape. Ty jsi jediná ženská, která je naprosto imunní vůči lichotkám. Za posledních osmačtyřicet hodin jsem si uvědomil, že moje vztahy byly většinou samé nesmyslné, nicotné sexuální známosti –“

„Jo, když už jsme u toho,“ přerušila ho Lou, „jestli jsi mě nakazil, tak si to vypiješ!“

„Mohla bys mě laskavě nechat domluvit?“ zeptal se unaveně. „Snažím se ti říct něco, co pro mě má hluboký osobní význam.“

Lou zvedla ruku. „No, jestli jsem nechytila chlamydie, tak jsem jedno ucho. Ale příště si musíš vzít kondom.“

Jack se zhluboka nadechl. Netušil, že to bude tak těžké. Možná to bylo tím, že si z něj pořád utahovala. A možná proto, že byl fyzicky i psychicky vyčerpaný – i když příjemně. A možná taky proto, že si zvykl být dobýván a ne dobývat.

Ale nejspíš to bylo tím, že poprvé v životě zjistil, že mu záleží – daleko víc, než by chtěl – na tom, co si o něm nějaká žena myslí.

Rozhodně to bylo daleko těžší, než čekal.

„Podívej,“ řekl. „Já vím, že jsme si dřív moc nerozuměli. Ale za ty poslední dva dny jsem tě začal respektovat, Lou. Jsi vyrovnaná, statečná, zkrátka holka do nepohody. A navíc jsi naprosto skvělá v posteli. Uvědomil jsem si, že… hm, vedle těch žen, se kterými jsem dřív spal, jsem se nemohl lidsky rozvíjet. Musím říct, že intelekt je důležitější než fyzická krása.“

„Jestli si myslíš, že ti ho teď vykouřím,“ zamumlala Lou a olízla lžičku, „tak se pleteš.“

„Ty mi přece rozumíš,“ řekl Jack. „Lou, jsi první žena, co znám, která nejenže snědla všechno, co jsem uvařil, ale nabídla se, že pak umyje nádobí… a klidně si pak dala dezert!“

„Je vidět,“ Lou se ušklíbla, „že jsi žádnou jinou nevytáhl na osma-čtyřicetihodinovou výpravu hrůzy jako mě. Na útěku před najatými zabijáky člověku vyhládne.“

„Lou,“ řekl Jack, „myslím to vážně. Víš, až se vrátíme do civilizace, možná… možná bychom mohli uvažovat o tom… víš, napadlo mě, že bychom mohli bydlet spolu.“

Věděl, že je to docela velké riziko. Nikdy dřív žádnou ženu nepožádal, aby se k němu nastěhovala. Většinou to udělaly samy od sebe. Jednou ráno odjel do studia, a když se večer vrátil, měl plnou skříň jejích věcí.

A nechtěl, aby ho Lou špatně pochopila. Nemluvil o manželství. Jenom blázen by se chtěl ženit se ženou, se kterou se jednou vyspal. No dobře, dvakrát, když počítal to mazlení ve sprše.

Ale bydlet spolu, to bylo něco jiného.

Až na to, že, jak tušil, Lou Calabreseová není ten typ, který se mu jednou ráno zjeví ve dveřích s kufrem a krabicí cédéček. Ne, Lou by určitě počkala na pozvání.

A proto s ním vyrukoval hned, dřív než mu ji vyfoukne někdo jiný.

Jestli ovšem za svou šlechetnou nabídku čekal vděk, tak se pořádně spletl.

Lou se naklonila a něžně ho pohladila po rameni. „Díky,“ řekla, „ale s plánováním budoucnosti bych radši počkala, až jestli ve zdraví přežijeme dalších čtyřiadvacet hodin.“

Nervózně se na ni zadíval. Nevěděl, jestli pochopila, co jí teď nabízí.

„Lou,“ řekl, „já nemluvím o ranči v Salinas. Mám dům v L.A., víš? Sedm pokojů, bazén, krásný výhled…“

Lou mu podala prázdný kelímek od zmrzliny s oběma lžícemi a čokoládovou polevou. „To je krásný, Jacku,“ řekla, „ale pojď se na to radši vyspat. Oba jsme strašně unavení.“

Vyklouzla z postele a úplně nahá doťapkala do koupelny. Za pár vteřin slyšel, jak znovu používá Donaldův kartáček.

Tohle byla další věc. Kolik žen z těch, které znal, by použilo cizí kartáček? Žádná!

Jack nevěděl, co se s ním děje. Proč na sex s Lou reagoval takhle? Byl to sice nejlepší sex, jaký kdy zažil, ale to ještě neznamenalo, že se musel tak unáhlit. Jestli se nezačne ovládat, Lou si snad bude myslet, že je do ní zamilovaný. Což nebyl. Rozhodně nebyl.

Ale už se od ní nikdy nechtěl odloučit. A to přece nemusela být láska. Byl to jenom…

Zájem. Zajímala ho. Lou byla jako nové, zajímavé auto. A on ho ke své spokojenosti testoval. A teď si ho chtěl pronajmout. Ne vlastnit. Pronajmout.

Možná s předkupním právem.

Lou zhasla v koupelně a vrátila se do ložnice. A tohle je právě ten problém. Jak má člověk racionálně uvažovat, když se mu tu producíruje nahá?

Protože samozřejmě zjistil, že se pod těmi vytahanými vlněnými kalhotami a svetrem skrývá tělo, které je na všech správných místech oblé a tam, kde má být, štíhlé. Spolu s dokonalými ňadry s neuvěřitelně růžovými bradavkami a tou zatraceně dráždivou houštinou rezavých chloupků – které měla, jak by řekl Tim Lord, který uměl být v pánské společnosti pěkně lascivní, „sestříhané do pičky“ – to způsobilo, že byl úplně ztracený. Jak měl odolat něčemu, co se skrývalo pod tak lákavým obalem?

Možná, zadoufal, když Lou vklouzla do postele vedle něj, bude chrápat. Nemohl by žít se ženou, která chrápe. Chrápání by jeho vášeň okamžitě uhasilo.

Lou se na něj podívala s tím svým šibalským úsměvem a roztomile našpulila rty.

„Dobrou noc, Townsende,“ řekla a natáhla se po vypínači lampičky na stolku u postele. „Dobrou noc, Lou,“ odpověděl.

Pokoj se ponořil do tmy. Oheň ve vedlejší místnosti už dávno dohořel. Teď bylo v domě naprosté ticho… až na hukot větru, který řádil venku a jehož fičení mohlo při troše fantazie připomínat vytí arktického vlka.

Jack ležel a cítil, že kelímek od zmrzliny, v němž vězely lžíce a láhev od polevy, není jedinou překážkou mezi nimi.

Ten se přece dal snadno odstranit. A to taky Jack udělal a pevně se k Lou přitiskl. Teď ležela zády k jeho břichu a Jack ji jednou rukou objal a majetnicky uchopil za ňadro.

„Už zase,“ ulevila si Lou.

Jack se na ni podíval. „Jak to myslíš?“

„Ale nijak,“ odvětila. „Jenom že jsi pěkně úporný.“

Jack neměl nejmenší tušení, co tím chtěla říct, ale nijak se tím netrápil. Už ne.

„Přiznej se, Calabreseová,“ řekl do temnoty jejích vlasů rozprostřených po polštáři mezi jejich hlavami. „Že jsi do mě blázen?“

Její chichotání teď byl kromě větru jediný zvuk, který slyšel. Původně hodlal zůstat vzhůru pro případ, že by je našli pronásledovatelé, ale nechal se unést tím sladkým cvrlikáním a vůní jejích vlasů. Netušil, že jde o vůni Donaldova šamponu s kondicionérem. Myslel si, že je to vůně její duše. Usínal s myšlenkou, že byl zázrak najít tuhle chatu, a ještě větší zázrak byl, že našli jeden druhého. Usínal a představoval si, jak budou v chatě čekat na záchranu, co všechno uvaří, jak budou před krbem hrát karty – Donald určitě někde karty měl – a co všechno si budou vyprávět.

A jak se budou milovat – to hlavně.

Jenže když se ráno probudil, Lou byla pryč.

Takhle to být nemělo. Zeny, které s ním strávily noc, většinou zůstávaly tam, kde je chtěl mít, což bylo v posteli. Nevstaly a nešly někam bloumat bez něho. Pokud ho nechtěly překvapit snídaní.

Ale Lou nevstala, aby ho překvapila snídaní. To zjistil hned, jakmile zabalený jen do prostěradla a těžké prošívané deky z postele vpadl do obýváku. Lou zmizela. Dveře do koupelny byly dokořán a za nimi další prázdná místnost.

A ještě něco nebylo v pořádku. Rozespalému Jackovi chvíli trvalo, než se rozkoukal a pochopil, co mu vadí. Světlo. Ano, proudilo dovnitř okny i světlíkem, kterého si večer vůbec nevšiml. Jasné sluneční světlo, které od příjezdu na Aljašku zahlédl jen párkrát. Slunce už stálo vysoko na jasné azurové obloze a třpyt sněhu kolem chaty byl tak intenzivní, až téměř oslepoval.

A vzápětí Jack zjistil, kam zmizela Lou. Stála zabalená do deky na přední verandě, v jedné ruce držela kouřící hrnek a druhou si zacláněla oči před bělostným, třpytivým sněhem.

Jack otevřel dveře a nadechl se mrazivého vzduchu, který mu ovanul tvář.

„Lou, co tady děláš?“ zeptal se. „Vždyť mrzne! Vrať se do postele.“

Podívala se na něj. Vlasy měla zacuchané, protože šla do postele s mokrými, a pod dekou měla jen Donaldovu košili a spodky, co si oblékla předešlý večer. Nohy jí vězely v obrovských pohorkách, nejmíň o pět čísel větších, a špičku nosu měla mrazem zčervenalou jako králík.

A Jack byl přesvědčený, že v životě neviděl krásnější ženu.

„Možná jsem cvok,“ řekla a ukázala do dálky. „Ale támhleto vypadá jako cesta.“

21

„Nechápu, jak jsem se od tebe mohl nechat ukecat,“ lamentoval Jack a od pusy mu šly obláčky páry jak z komína lokomotivy.

„Podívej.“ Lou už se pěkně zapotila a jelo se jí docela dobře. „Říkám ti, že jestli se do soumraku nedostaneme do civilizace, můžeme se otočit a vrátit.“

„Chceš, aby nás ve tmě napadla smečka vlků a roztrhala nás na kusy?“ ušklíbl se Jack. „Tomu říkám skvělý plán. Musíš jet tak rychle? Běžkovat jsem se nikdy nenaučil. Jezdím jenom na sjezdovkách.“

Lou vrhla pohled přes rameno. Jackovi to jako obvykle neuvěřitelně slušelo. Dokonce i v šále a kulichu, které si vypůjčil od Donalda, vypadal sexy. Lou znechuceně protočila oči – dobře věděla, že ona musí v pánském oblečení působit komicky – a opřela se do hůlek.

„Copak tys nikdy neměl trenažér Nordic Track?“ zeptala se. Líbilo se jí, jak běžky sviští po křupavém bílém sněhu. Kdyby se nebála, že se každou chvíli můžou objevit ozbrojení muži na řvoucích skútrech a nadělat z nich cedník, vyloženě by se z jízdy radovala.

A proč ne? Nedokázala by vysvětlit, co se stalo, když se s Jackem milovali, čím to, že k sobě jejich těla tak krásně přilnula, a jak se mu povedlo dostat ji do extáze rozkoše, o jaké se jí ani nesnilo. A co teprve to, co se stalo potom – když ji Jack zčistajasna pozval, aby se k němu nastěhovala? Nejspíš to způsobila příliš vysoká hladina endorfinů v jeho mozku.

Ale musela přiznat, i když nevěděla proč, že se jí to líbilo. Hodně.

„Ne, trenažér jsem nikdy neměl,“ zavrčel Jack. „Kdo si myslíš, že jsem, Suzanne Somersová?“

Lou zamyšleně nakrčila nos a podotkla: „Ta má Thighmaster a ne Nordic Track. Ale nemá tak hezky tvarovaný zadek jako ty.“

„Můj zadek,“ odsekl Jack, „z toho laskavě vynech.“

Lou se usmála a o pár metrů ho předběhla. Nešlo se jim zrovna snadno a nebyla si úplně jistá, jestli se mají vydat po cestě, kterou objevila – poměrně široké a v ostatních ročních obdobích nejspíš frekventované. Kdyby si Jackovi přátelé sehnali další helikoptéru, měli by je pěkně na ráně.

Drželi se na jedné straně cesty stíněné borovými větvemi, aby je nebylo vidět. Nebyla zdaleka tak hladká jako uprostřed, ale alespoň se nemuseli bát, že je někdo napadne shora.

Jack si nejdřív odmítl přivlastnit lyže, které našli v Donaldově komoře i s dvěma páry bot, z nichž jedny byly Jackovi malé a druhé Lou velké, ale na krátkou trať celkem stačily. Dokonce ani nechtěl zkoušet tuhle cestu, jestli nevede do města nebo na nějakou silnici, kde by se dalo stopnout auto nebo kamion s vysílačkou.

„Proč tu nemůžeme počkat?“ ptal se.

„Protože doma o nás mají starost,“ vysvětlovala Lou. „Určitě si myslí, že jsme mrtví. Kdo ví, jakou báchorku jim Sam napovídal.“

„Proč myslíš, že jim Sam něco napovídal?“ zajímal se Jack. „Kdo ví, jestli vůbec přežil noc?“

„Tys tvrdil, že ho ti jeho kamarádíčkové na skútrech zachrání,“ řekla Lou a na tváři se jí objevil starostlivý výraz. „Myslíš, že to neudělali?

Jack odpověděl: „Jasně,“ ale Lou z jeho hlasu vycítila, že ho Samův osud nezajímá. Ano, Sam se je snažil zabít, takže to bylo celkem pochopitelné. Ale byl přece otec rodiny. Jestli tam umrzl, co bude s jeho ubohými dětmi?

Jack se staral jen o to, co se ho přímo týkalo, jako typická hvězda, ačkoli, když přišlo na odškodnění Donalda za to, že využili jeho pohostinnosti, Jack byl na její vkus až příliš štědrý, což byl zas druhý extrém.

„Napiš mu šek na tisíc dolarů,“ řekl jí.

Protože ani jeden z nich neměl dost peněz v hotovosti, Lou vytáhla šekovou knížku, ale nad kolonkou s částkou zaváhala.

„Tisíc dolarů?“ opakovala s vysoko vytaženým obočím. „Jacku, vždyť jsme mu jenom snědli pár steaků a trochu zváleli povlečení. Chtěla jsem mu dát tak tři stovky.“

„S tou svou středozápadní šetrností se běž bodnout.“

„Já jsem z Long Islandu,“ připomněla Lou.

„Půjčili jsme si jeho kartáček,“ oponoval Jack. „A teď jsme mu ukradli lyže.“

„Lyže mu pošleme zpátky, až dorazíme do civilizace.“

„Tisícovku,“ zavelel Jack. A když viděl její ohromený výraz, dodal: „Já za to stojím.“

Což ji vyvedlo z míry ještě víc. Jackovi snad vůbec nezáleželo na lidském životě, ale měl starost, aby člověka, kterého v životě neviděl, dostatečně odškodnil za způsobené nepříjemnosti.

Ale na druhou stranu, Donald se je nesnažil zavraždit. A to samo o sobě, rozhodla se Lou, za tisícovku stálo. Většina jeho sousedů zdaleka nebyla tak pohostinná.

Najednou ji Jack dohnal a tím ji vytrhl ze vzpomínek. Srovnal s ní krok, vlastně spíš skluz a zeptal se: „Tohle všechno bude v tvém dalším scénáři, co?“

Lou se na něj zadívala. Slunce, které ráno tak nádherně zářilo, rychle zmizelo za hradbou mraků. Ale tyhle mraky byly alespoň bílé a nevypadaly, jako by se z nich za chvíli měly vysypat kbelíky sněhu.

Slunce neslunce, Jack Townsend vypadal pořád skvěle. Jack Townsend vždycky vypadal dobře. Najednou si uvědomila, že ji spíš trápí to, jak vypadá ona – ani si nenalíčila rty, jenom je natřela leskem. Jak by se mohla vyrovnat Jackovým bývalým milenkám, které byly od přírody tak krásné, že se ani líčit nepotřebovaly?

Ale pak se vzpamatovala. Co ji to napadlo? S žádnou Jackovou bývalou milenkou soutěžit nemusí, protože mezi ní a Jackem nic není. To řádění včera v noci byl jen úlet, důsledek toho, že spolu strávili tolik času. A nic víc. Nebude přece chodit s dalším hercem. Nikdy! Najde si nějakého milého veterináře, nebo třeba učitele.

A rozhodně se nezamiluje do Jacka Townsenda! Od Vičky moc dobře věděla, jaké to s ním je. Ano, včera v noci ji sice lákal, aby se k němu nastěhovala, ale co bude za měsíc za dva, až se jí nabaží? Pěkně děkuju. Lou Calabreseová si od Jacka Townsenda srdce zlomit nenechá.

„Abys věděl,“ prohlásila Lou a pevně sevřela hůlky. „S psaním scénářů končím.“

Jack na ni vytřeštil oči. „Cože?“

„Slyšel jsi dobře,“ odpověděla. „Žádné scénáře už psát nebudu. Lovec policajtů IV byl poslední.“

„Opravdu?“ Jackův tón nebyl příliš přesvědčivý. Jeho opravdu} znělo podezřele mile. „Chceš ještě před třicítkou odejít do důchodu?“

„Nechci,“ odvětila Lou a skrčila se, aby prošla pod převislou zasněženou větví. „Ale už nebudu psát pro film.“

‚Aha.“ Jack se také sehnul. ‚A co teda budeš psát? Řeklamní slogany?“

„Ha ha,“ sarkasticky se zasmála. „Abys věděl, říkala jsem si, že napíšu román.“

„Román,“ opakoval Jack.

Když nepropukl v hurónský smích, Lou si dodala odvahu a řekla: „Ano, román. A už jsem dokonce začala.“

„Aha,“ znovu řekl Jack. A pak sjel pohledem na tašku s notebookem, která jí visela přes rameno. „Teď už chápu, proč ten krám nechceš dát z ruky.“

Lou se začervenala. To proto, že když se ráno nabídl, že jí počítač ponese, odmítla, protože si ještě živě pamatovala, jak ho zahodil, když se mu naposledy dostal do ruky.

Ale odpověděla jen: „Ano.“

‚A můžu se zeptat,“ zajímal se Jack, „o čem ten román bude?“

„No,“ začala Lou a zatetelila se jako vždycky, když se jí někdo zeptal na práci. „Je to o ženě, kterou opustí první láska a ona najde útěchu v…“

Najednou ztuhla. Pro boha živého, přece Jackovi nevyzradí zápletku své knihy! Ještě si bude myslet, že je o něm! Což samozřejmě není. Tu zápletku vymyslela dávno před tím, než se s Jackem vyspala.

A navíc, hrdinka její knihy najde lásku v náručí hodného muže. A to Jack rozhodně nebyl. Ten zdaleka nebyl hodný. Byl to pěkný zloduch. Hodný chlap by nikdy nedokázal, aby Lou zažila to, co v noci v posteli s ním! Aby měla pocit, že jí uletí vršek hlavy, jako špička Mount St. Helen. V Jackovi nebylo ani za mák dobroty.

Nebo ano? Přece jen udělal večeři. A nebyl k ní snad obě noci, které spolu strávili, nádherně přitulený?

Vlastně si nemohla vzpomenout na nic zlého, co Jack udělal. Samozřejmě až na to, co provedl Vičky. A na to, za co ho chtěl někdo zabít.

„V čem našla útěchu?“ zeptal se Jack.

„Ale,“ Lou cítila, jak rudne, a doufala, že si toho Jack nevšimne. „V práci pro chudé.“

Jack přimhouřil oči. „To si děláš legraci, viď?“ zeptal se. „První knížka Lou Calabreseové a nic tam nevyletí do povětří?“

Lou se pokusila o úsměv. „Nevěříš, viď?“ A aby změnila téma, rozjařeně se ho zeptala: ‚A co ty? Co teď má Jack Townsend v plánu?“

Jack se zakabonil. Ale i tak byl rozkošný. Když si pomyslela, že ani ne před dvanácti hodinami byl ten rozkošný obličej zabořený mezi jejíma –

„Režírovat,“ řekl Jack.

Teď pro změnu vykulila oči ona. „Prosím?“

„Chci režírovat,“ opakoval. A pak zaúpěl: „Bože! Říkají to všichni, já vím. Ale já jsem loni jeden film režíroval – tys to asi neviděla, dávali ho jen v pár kinech. Ale uvědomil jsem si při tom, jakou má režisér moc. Tím nechci říct, že je pravda, cos včera říkala – že jsem jen natahovací hračka, která se producíruje před kamerou a odříkává cizí –“

Lou sebou škubla. „Tak se nezlob. Nemyslela jsem to tak.“

„Ale myslela,“ řekl beze stopy hořkosti. „Ale to nic, protože máš svým způsobem pravdu. Ačkoli hraní je samozřejmě něco jiného než jen odříkávání cizích vět. Nebo by aspoň mělo být, pokud ten dotyčný ví, co dělá. Ale režírovat mě bavilo daleko víc. A myslím, že když jsem si to zkusil i z druhé strany, mohl by ze mě být dobrý režisér. Lip bych si rozuměl s herci. A nebyl bych takový megalomanský kretén jako Tim Lord.“

Lou to tak překvapilo, že si málem zlomila lyži o kámen, který vykukoval ze sněhu. Naštěstí ji Jack včas zarazil.

„V pořádku?“ zeptal se.

„Jo,“ řekla celá rozesmátá. „Jenom… megalomanský kretén. Tohle si o něm vážně myslíš? O Timu Lordovi? Loni přece vyhrál Oscara za nejlepší režii –“

„To vím,“ řek Jack. „A zaslouženě, když vezmeš v úvahu, s jakým materiálem musel pracovat. Nemyslím tvůj scénář, ten byl samozřejmě dokonalý. Ale musel zvládnout Barryho a Gretu. To muselo být jako režírovat dvě fošny –“

Lou se otřásala smíchy, až znovu málem upadla, ale Jack, který ji ještě přidržoval za paži, ji stačil pevně sevřít.

„Bože,“ řekla a otřela si slzy rukavicí. „Dvě fošny. Ale jsi na omylu, viděla jsem to.“

Jack ji držel dál. „Co jsi viděla?“

„Hamleta,“ řekla. „Ten film, který jsi režíroval. Byl dobrý.“

Jackova hezká tvář se rozzářila. „Vážně? Myslíš? Já –’

Ale nestačil dokončit větu. To proto, že se nad korunami stromů ozval nový zvuk, hlasité vzum-vzum-vzum, které jako by se neozývalo jen ze vzduchu, ale odráželo se Lou v hrudi.

„Do hajzlu,“ ulevil si Jack a strhl ji do nejbližšího keře. Lou ztratila rovnováhu a spadla, ale naštěstí – alespoň pro ni – přistála Jackovi na břiše, až vyrazil tlumené uf, a vzápětí nato au, když lopatky helikoptéry zvedly z větví oblak sněhu a ten se jim v ledových kusech snesl na hlavy.

„Možná to nejsou oni,“ vykřikla Lou, aby ji slyšel přes rachot vrtule.

„Chceš vylézt a jít se podívat?“ zeptal se Jack.

To ne. Rozhodně ne. Lou nehodlala vylézt z křoví, aby ji někdo pokropil samopalem nebo bůhvíčím. A tak zůstala v Jackově náruči – oba čekali, jestli helikoptéra přistane, protože na cestě bylo na přistání místa dost, nebo odletí.

Po pěti nejdelších úderech jejího srdce, jak Lou později vzpomínala, helikoptéra odletěla směrem, odkud právě přišli. Lou ji zahlédla mezi větvemi nad jejich hlavami. Byla bílá, osmimístná, s červeným křížem na břiše.

„Viděl jsi to?“ vykřikla Lou a otočila se, aby Jacka mohla praštit pěstí do prsou. „To byli záchranáři! Hledali nás!“

S hudrováním se vyhrabala ze závěje a začala hledat lyže. Jedna jí ujela pár metrů po cestě dolů.

„Už jsme mohli letět zpátky,“ soptila. „Teď jsme mohli být na cestě do hotelu, k našim kartáčkům, čistému prádlu a pořádnému kafi, žádné instantní břečce!“

„Hej,“ houkl Jack a belhal se za ní. I jemu ujela jedna lyže. „Taky jsme se přece neměli špatně. Ten špenát ti chutnal, jestli se nepletu.“

Lou došla k lyži, která sjela až k zatáčce na cestě, a otočila se na něj s rukama založenýma v bok.

„Jo, špenát mi chutnal. Jenže ten jsem si mohla dát i v Anchorage, abys věděl.“

„Ne, to jsi nemohla,“ opáčil Jack. „Protože v Anchorage by sis ho nechtěla dát se mnou. Teprve díky mně ses naučila jíst špenát.“

„Tak moment,“ řekla Lou a zvedla prst v rukavici. „Špenát mám ráda odjakživa. Jen jsem ho neochutnala –“

„ – dokud ses se mnou neztratila v lese,“ dodal Jack netrpělivě. „Vždyť to právě říkám.“

„No, možná,“ řekla Lou, „to bylo tím, že špenát měl v hlavě jen šukání s Gretou, Melanií a Winonou –“

Teď pro změnu vztyčil prst Jack. „Tak moment!“ zarazil ji. „Winony jsem se v životě nedotkl. Není můj typ.“

„Ale, a čím to?“ ušklíbla se Lou. „Protože umí číst?“

Jackova tvář se nasupeně zkrabatila. Přesto nebyl o nic míň přitažlivý. „No tak, Lou,“ řekl. „Víš, že to –“

Lou ho nepřerušila. Jack zmlkl sám. Nejdřív nevěděla proč. Pak si všimla, že Jack vytřeštěně zírá na cosi za jejími zády. Napadlo ji, že jsou to Samovi kumpáni, a prudce se otočila…

A zůstala s otevřenou pusou koukat na zchátralý dům u silnice s velkým blikajícím neonovým nápisem, který červeno-modrými písmeny hlásal Bar u Buda.

22

Jack opatrně pootevřel dveře a nakoukl dovnitř. Za barem nestál / Buď, ale vyzáblá odbarvená blondýna s cigaretou v puse. Utírala sklenice, ale když k ní zavál studený vzduch zvenčí, otočila se.

„Máme zavřeno,“ zavrčela. „Přijďte za půl hodiny.“

Jack nemohl uvěřit vlastním očím. Byl to opravdický bar, s jukeboxem a kulečníkem, obří televizí vzadu, neonovými reklamami na Coors a Strohs ve výlohách, nafukovacím Spudsem MacKenziem zavěšeným od stropu a dlouhým nablýskaným pultem, u kterého stálo asi dvacet stoliček.

Jack si připadal jako v nebi.

„Mohl bych si od vás zavolat? Bude to jen minutka.“ Blondýna beze slova ukázala k telefonnímu automatu na stěně vedle jukeboxu. „A hoďte sebou,“ štěkla.

Jack otevřel dveře o něco víc, aby dovnitř mohla vejít i Lou, která zatím stála za ním a zuřivě ho tloukla pěstí do zad. Když se začala rozhlížet po baru, zářila jako sluníčko.

„U Buda!“ vydechla láskyplně. „To je nádhera!“

„Buď tu není,“ ozvala se ženština za barem. „A vy tu nemůžete zůstat. Říkala jsem vám, že je zavřeno.“

„Jé!“ vyhrkla Lou, opřela lyže o dveře a rozběhla se k zapnuté televizi. „Televize! Podívej, Jacku! Televize!“

Jack si taky opřel lyže. Jo,“ řekl a díval se, jak Lou něžně hladí televizi, jako žokej oblíbeného koně. „Super.“ A ženě za barem, u kterého už se usadil, řekl: „Já vím, že máte zavřeno, slečno. Ale, víte, potřeboval bych si dát pivo.“

A obdařil ji svým nejsladším úsměvem, tím, díky němuž vyhrál roli doktora Rourkeho v Pohotovosti nad daleko slavnějšími a zkušenějšími herci.

Slavný úsměv zjevně zabral, protože blondýna na něj vykulila oči jako králík na chřestýše, zkoprnělá tak, že si ani neodklepla dlouhý popel z cigarety, a řekla: „Jasně. A pro vás jsem Marta.“

„Díky, Marto,“ řekl Jack a mrkl na ni. „Jste poklad.“

Marta se nezarděla. Jack neznal žádné ženy, které se ještě červenají, s výjimkou té, co právě v koutě upadla do televizní extáze. Marta si však vyndala cigaretu z pusy a s plachým úsměvem si zastrčila ucouraný pramínek za ucho.

„Mají tu satelit,“ řekla Lou a posadila se k baru vedle Jacka. „Sedm set kanálů. Devět je HBO.“

„Skvělý,“ odpověděl Jack. Vzal pivo, které před něj Marta postavila, a naklonil sklenici směrem k ní. „Na zdraví!“

Marta se usmála a pak se nasupeně zadívala na Lou. „A vy si dáte?“ zeptala se chladně.

„Ach,“ řekla Lou a odtrhla pohled od obrazovky. „To samé co on. Díky.“

Marta kývla, přestala se usmívat a šla natočit další pivo. Lou si z tašky vyndala mobilní telefon.

„Chápeš to?“ řekla. „Sedm set kanálů, ale signál na mobil tu není. Ten krám je úplně vybitý. Měla jsem ho včera nabít. Ale stejně by to bylo na nic. Trochu šťávy by v něm ještě být mohlo. Takže –“

„Pst!“ zarazil ji Jack zvednutou rukou a ukázal na televizi.

Lou vzhlédla a zjistila, že se dívá na svůj obraz. Vlastně spíš na svou fotku v růžové nabírané sukni. A zděšeně vykřikla. „Proboha! Co to je?“

Jack se podíval na Martu a slušně se zeptal: „Můžete to zesílit?“ Marta kývla a barem se rozlehl příjemný, hluboký hlas reportéra CNN.

„Od té doby, co poblíž Mount McKinley havarovala helikoptéra s hvězdou akčních filmů Jackem Townsendem a oscarovou scenáristkou Lou Calabreseovou, uplynulo už téměř dvaasedmdesát hodin.“ Fotka Lou zmizela a místo ní se objevil Jack ve fraku. Poznal v ní snímek z loňského předávání Zlatých glóbů.

„Pátrací jednotky celou oblast dál pročesávají a doufají, že oběti nehody najdou živé,“ pokračoval reportér. „Těla Jacka Townsenda ani Lou Calabreseové se na místě nehody nenašla. Pátrání komplikují sněhové bouře. Mluvčí národního parku McKinley uvedl, že čím déle tuto dvojici hledají, tím menší je šance, že je najdou živé, protože v podmínkách, jaké v této oblasti panují, není možné přežít.“ Pak následovaly záběry z oblasti, kde se Lou s Jackem motali už téměř tři dny, a záběry navlas stejných helikoptér, jako byla ta, před kterou se schovávali.

„Mluvčí Tima Lorda, režiséra filmu, který Townsend na Aljašce natáčel, řekl, že za oběti nehody se spolu s jejich blízkými modlí celá hollywoodská komunita a všichni si vroucně přejí, aby se našli živí a zdraví.“

Pak následovala reportáž o pokračujícím boji za mír na Středním východě.

„Bože!“ vykřikla Lou pohoršené. „Viděl jsi tu mojí fotku? To měla být nejlepší fotka, jakou sehnali?“ Jack odpověděl: „Mně připadala roztomilá.“

„Za to Vičky zabiju!“ prohlásila Lou naprosto vážně. „Ta fotka je z její svatby s Timem. Byla jsem jim za družičku. Bože, prosila jsem ji, abych si nemusela brát nabíranou sukni!“

„Vypadala jsi jako selka,“ podotkl Jack.

Lou zhnuseně odfrkla a zamířila k telefonnímu automatu. „To mám lepší fotku i na řidičáku?“ ulevila si ještě.

Jack se usmál a otočil se zpátky ke svému pivu. V tu chvíli si všiml, že na něj Marta přes bar třeští oči. „To jste byl vy, že jo?“ hlesla. „V televizi?“ Jack vzdychl. A pak vykouzlil další úsměv. „Ano, Marto,“ odpověděl. „To jsem byl já.“

„Vy jste Jack Townsend,“ vydechla Marta. „Z toho seriálu o doktorech. A taky z Lovce policajtů.“

„To jsem já,“ přitakal Jack. Marta k němu pomalu přistrčila ubrousek.

„Můžete se mi podepsat?“ zeptala se. „Jinak mi to nikdo nebude věřit.“

Jack si od ní vzal tužku a načmáral na ubrousek své jméno. A pod ně připsal: Vždycky je to legrace, než někdo přijde k úrazu. A vrátil ubrousek Martě.

Marta ubrousek sebrala, přiblížila si ho až k očím a začala číst, přičemž pohybovala rty. Pak zvedla hlavu. „Co to má být?“ zeptala se.

„No, to znamená –“ Jack mávl rukou a řekl: „Dejte mi to ještě.“ Marta poslechla, Jack škrtl Louinu větu a místo ní napsal: Potřebuju větší zbraň.

Když si tohle Marta přečetla, celá se rozzářila.

„Aha,“ řekla. „Jasně. To si pamatuju!“ Pak se podívala na Lou, která rozjařeně švitořila do telefonu. „Ta je taky slavná?“

Jack přikývl. „Je to autorka scénáře Hindenburgu.“

Marta vykulila oči. „Vážně? Hindenburg je můj nejoblíbenější film! Víte, že tu máme tu písničku – tu z filmu? ‚My Love Burns for You Tonighť? Máme ji v jukeboxu. Mám vám ji pustit?“

„Ne,“ vyhrkl Jack. „Radši ne. My si jenom dáme pivo, zavoláme si od vás a koukneme se na výsledky baseballu, jestli můžeme.“

„No samozřejmě,“ culila se Marta.

Lou se v opačném koutu místnosti pokoušela s někým domluvit po telefonu. Zatím šlo všechno hladce. Dovolala se do hotelu Four Seasons v Anchorage a nechala se přepojit do pokoje Tima Lorda.

Ale když telefon zvedla hospodyně Tima a Vičky Lordových a Lou

řekla: „Lupe? Dobrý den, tady je Lou Calabreseová. Je doma pan Lord, prosím vás?“, pozdravil ji zděšený výkřik a pak zaječení: „Nombre de Dios!“

Pak se ozval rachot, jak Lupe upustila sluchátko.

„Hej?“ Lou se podívala k baru, ale Jack jí nepomohl. Díval se na televizi a rozčiloval se: „Cože? Jets vyhráli?“

Lou uslyšela cvaknutí a pak se jí v uchu ozval hlas Tima Lorda.

„Kdo je to?“ chtěl vědět. „Jestli to má být vtip, tak dovolte, abych vás upozornil, že je vrcholně nevkusný. Upozorňuji vás, že nechám zjistit, odkud voláte –“

„Time,“ přerušila ho Lou. „Uklidni se. To jsem já. Lou.“

Chvíli bylo hrobové ticho. Pak Tim vyhrkl: „Lou? Panebože! Ty jsi naživu? Ty žiješ?“

„Samozřejmě že žiju,“ řekla Lou. „Vždyť ti přece volám.“

„Kde jsi?“ chtěl vědět Tim. „Je s tebou Jack?“

„Nevím, kde jsem,“ odpověděla Lou, „a –“

Na opačném konci drátu byly slyšet zvuky zápasu a pak se ozval hlas Vičky.

„Lou?“ zaječela. „Lou, jsi to vážně ty?“

„Ahoj, Vičky,“ řekla Lou trpělivě. „Ano, jsem to já. Jack i já jsme v pořádku. Jsme –“

„Díkybohu!“ vyhrkla Vičky a propukla v hysterický pláč.

V Lou se, ten den už poněkolikáté, ozvalo svědomí. Zrovna se přece vyspala s bývalým přítelem své nejlepší kamarádky. Jenže přesně to Jack byl. Vickyin bývalý. Teď už je Vičky šťastně vdaná. Co by si tedy měla Lou vyčítat? Nic. A tak do telefonu spustila: „Vičky, co tě to napadlo, dát CNN tu moji fotku z vaší svatby? Dobře víš, jak ji nesnáším! A teď mě v těch šatech viděla celá zem – Vičky? Vičky?“

Ale ze sluchátka se ozýval jen vzlykot. Lou vzdychla a protočila oči. „Vičky. Nezlob se. Já jsem to tak nemyslela. Je to krásná fotka. Vážně. I ty šaty jsou krásný. Prosím tě, dej mi ještě Tima, ano? Vičky? Vick?“

Pak vzlykot ustal a v telefonu se ozval další hlas.

„Lou? Zlatíčko, jsi to ty?“

Lou vytřeštila oči na sluchátko. Mozku trvalo pár vteřin, než zpracoval, co slyší, ale ani pak to nedávalo smysl. „Tati?“ dostala ze sebe nevěřícně.

„Ano, zlatíčko,“ řekl Frank. „Jsem to já. Jsi v pořádku? Kde jsi?“

„Ach,“ ulevila si Lou. Pořád nemohla pochopit, že zavolala Tima Lorda a mluví s otcem. Samozřejmě to muselo znamenat jedinou věc. Že když se táta dozvěděl o jejím zmizení, vydal se ji na Aljašku hledat.

To bylo Frankovi Calabresemu podobné. Patřil k lidem, kteří jsou rádi v centru dění. Nejspíš chtěl osobně velet záchranným operacím.

Ale i tak. Její táta ji letěl hledat až na Aljašku! Mohlo snad být něco milejšího – nebo trapnějšího?

„Ach,“ řekla Lou znovu a popotáhla, „teď už jsem v pořádku. Jsem někde v baru, tati.“

„V baru?“ Otec se zarazil. „Tak poslouchej, mladá dámo. Víš, že vás hledá spousta lidí? A že tu umíráme strachy? A ty mi řekneš, že jsi v baru\“

„Tati,“ řekla Lou, „to je na delší povídání.“

Za pár minut zavěsila a chvíli zůstala stát jako opařená. Pak se do-šourala k baru a sedla si vedle Jacka.

Ten se na ni otočil od televize. ‚Jets vyhráli! Chápeš to?“ zeptal se.

Lou zvedla sklenici piva, kterou jí Marta před tím natočila, a do půli ji vypila. Jack se na ni pátravě zadíval.

„Nějaké špatné zprávy?“ zeptal se.

Lou praštila pivem o pult.

„To bych řekla,“ odpověděla. „Hádej, kdo byl v apartmá Tima Lorda, když jsem mu volala?“

Jack se tvářil, že o tom přemýšlí. A pak se rozzářil. „Už vím!“ vyhrkl. „Robert Redford a Meryl Streepová!“

„Ne,“ odtušila Lou a ani se neusmála. „Můj táta.“

Jack zvedl obočí. „Vážně? A co tam dělal?“

„Jacku, všichni si mysleli, že jsme mrtví. Do Four Seasons se sjely celé naše rodiny. Můj táta, tvoje matka –“

„Prosím?“ přerušil ji Jack. „Moje co?“

„Tvoje matka,“ řekla Lou a znovu se natáhla po pivu. „Tvoje matka, Eleanor Townsendová. Velmi milá a elegantní dáma, říkal táta.“ Jack také sáhl po pivu.

„Ježíšikriste!“ vydechl a položil prázdnou sklenici. „Můj táta,“ hlesla Lou, „se zná s tvou mámou. A nejen to. Psovi tvojí matky –“

„Alessandrovi,“ řekl Jack a pevně zavřel oči, jako by tak mohl zahnat nepříjemnou představu. „Ano. Tak Alessandrovi se táta taky líbí.“

„Bože!“ zaúpěl Jack a svěsil hlavu, až se málem dotkla pultu. „Už dost, prosím tě.“

„To není všechno. Ráno spolu byli na snídani.“ Jack hlavu prudce zvedl. „Kde byli?“

„Slyšel jsi dobře,“ řekla Lou. A zavolala na Martu: „Slečno, prosím vás! Můžete nám dát ještě dvě piva?“

„Řekni, že to není pravda!“ naléhal Jack.

„Můj táta,“ pokračovala Lou, „měl vajíčka s kanadskou slaninou, přestože mu jeho kardiolog po bypassu doporučil nejíst mastné. Zato tvoje matka není žádný jedlík. Měla jenom celozrnný toast s půlkou grapefruitu a horkou vodu s –“

„ – citronem a medem,“ dokončil Jack. „Já vím. Já vím. To snídá každé ráno, od té doby, co jsem na světě.“

„Ale na tátu to udělalo dojem. Má rád, když lidi jedí střídmě.“

Jack vypadal vyděšeně, snažil se však uvažovat rozumně. „Snídaně,“ řekl. „No tak spolu snídali. To přece ještě neznamená – je to přece jen snídaně.“

Lou najednou došlo, kam tím míří, a zatvářila se znechuceně. „Samozřejmě že to byla jenom snídaně,“ vyštěkla. „Myslíš, že by můj táta s tvojí mámou –“

„Ne,“ rychle odpověděl Jack.

„No jistěže ne,“ řekla Lou. „Ježíši! Ty ses snad zbláznil!“

„Ale stejně,“ prohlásil Jack nervózně. „Už to, že se znají –•“

„Já vím!“ Lou potřásla hlavou. „Už o tom nemluv. Naskakuje mi z toho husí kůže. Posílají pro nás nějakého šerifa. Zná to tady. A poslouchej. Nikomu ani slovo,“ Lou varovně zvedla prst, „o nás dvou. O tom, co se stalo u Donalda. Nikomu to neřekneme. Hlavně ne rodičům. Jasný?“

„Jasně!“ horlivě přikyvoval Jack. „Umíš si představit ty titulky? Odvržení milenci našli útěchu jeden v druhém.“

„Titulky?“ odfrkla si Lou. „Titulky, milej zlatej, zdaleka nejsou to nejhorší. Táta u sebe pořád nosí služební pistoli. Kdyby zjistil, jak jsi zneužil mé momentální slabosti, bylo by po tobě.“

Když Jack polykal lok nového piva, které před něj Marta přisunula, Lou se na barmanku, která jí také natáčela další pivo, usmála a řekla: „Co jsme vám dlužní?“

Marta zavrtěla hlavou. „Ale nic, nic. To pivo je na účet podniku. Ale chtěla jsem se zeptat – tady pan Townsend říkal, že jste napsala ten film, Hindenburg?“

Lou přikývla. „Ano, to je pravda.“

„Víte,“ osmělila se Marta, „chtěla jsem vám říct, že je to můj nejoblíbenější film ze všech. Vážně.“

„No, tak to děkuju,“ odpověděla Lou zdvořile. „Moc vám děkuju. A za to pivo taky.“

„A je to pravda, no, víte co?“ Marta se zatvářila spiklenecky.

„A co?“ nechápala Lou. „Myslíte ten příběh? Ano, to je podle skutečné události.“

„Ne,“ řekla Marta netrpělivě, „já myslím, totiž jestli to skutečně byl triumf lidského ducha.“

23

Tak počkejte, jestli tomu dobře rozumím,“ řekl šerif Walter 0’Malley a podíval se do zpětného zrcátka, aby viděl, jak se tváří, „vy tvrdíte, že vás po lese honili ozbrojení muži na sněžných skútrech.“

„Přesně tak,“ přitakala zrzka a horlivě přikyvovala. „Stříleli po nás!“

„Stříleli po vás,“ zopakoval Walter. „A vy jste stříleli po nich. Z pistole, kterou jste sebrali pilotovi, Samu Kowalskému, který po vás chtěl taky střílet.“

„Měl mě zabít,“ řekl ten vysoký chlap, Jack Townsend. Walt nemohl uvěřit, že tenhle muž a chlapík, kterého vídal na plátně, byl jeden a tentýž člověk. Ten na plátně vypadal daleko… větší. Ačkoli, musel připustit Walt, Townsend se svými sto devadesáti centimetry byl ve skutečnosti dost vysoký. Jen zkrátka neměl šest metrů, na které byl Walt zvyklý.

Tenhle případ, pomyslel si Walt už nejmíň posté, jim byl čert dlužen. Nejdřív ta fešanda, manželka toho režiséra, co ho pořád chytala za ruku – tedy ne že by mu to vadilo, jelikož byl od manželčiny smrti sám a za ruku ho už pět let braly jenom dcery – a teď ještě s Lippincottem museli poslouchat báchorky těch dvou, co přežili pád vrtulníku a teď je vezli z Damonu, kde žily tři stovky obyvatel, do Anchorage.

No, ještě že se s hlášením bude mořit Lippincott a ne on.

„Tak vy říkáte, že vás měl pan Kowalski zabít, pane Townsende,“ ozval se Lippincott ze sedadla spolujezdce, na klíně formulář hlášení na tvrdé podložce a v ruce pero. „Můžu se zeptat, jak jste to poznal?“

„Protože mi to řekl, krucinál!“ Walta trochu uklidnilo, že Townsend je stejně vzteklý jako hrdina, kterého ve filmu hraje, a nesrovnalostmi s výškou už se tolik netrápil. „Snad si nemyslíte, že jsme si to vymysleli?“

Walt v zrcátku viděl, jak zrzka položila Townsendovi ruku na rameno. On možná hraje ve filmu poldu, ale jestli někdo rozumí práci policie, pak je to ona. Pokud se aspoň dalo soudit z toho, co řekla.

„Pan Kowalski nám tvrdil, že mu někdo zaplatil, aby Jacka zabil,“ vysvětlovala klidně. „Neřekl nám, kdo to byl, ale naznačil, že kdyby ten úkol nesplnil, čekaly by ho velké problémy.“

Lippincott si to zapsal, ale neodpustil si poznámku.

„Tak to měl tedy štěstí, že z něj zbyl jenom škvarek,“ zabručel si pod vousy.

Walt však nebyl jediný, kdo ho slyšel. Zaslechla ho i mladá Calabreseová a naklonila se dopředu. „Co jste to říkal?“ zeptala se.

Lippincott se začervenal, ale jediný člověk ve voze, který si toho všiml, byl Walt. Mladík měl pleť už tak rudou od větru, takže nikdo nepoznal, že purpurový odstín není jeho běžná barva.

„Nic, slečno,“ pokusil se ji odbýt Lippincott.

„Poslyšte, nemůžete jet rychleji?“ Townsenda, na rozdíl od ní, zástupcova poznámka nezajímala. „V hotelu na nás čeká spousta lidí a už bychom chtěli –“

„Brzy už tam budeme,“ odvětil Walt. Šinul se se služebním trailblazerem padesátkou, což bylo na zasněžené silnici ažaž. Ale chápal, že je ten mladík netrpělivý. Jejich nocleh, ať už ti dva nocovali kdekoli, jistě zdaleka nebyl luxus, na jaký jsou hvězdy typu Jacka Townsenda zvyklé. Posed? Něčí lovecká chata? Tyhle nesmysly jim měl věřit? Ale proč, lámal si hlavu už posté, by si to vymýšleli? Pokud neměli prsty v nějaké levárně, která se odehrála na místě nehody…

„Takže vy jste sebrala pistoli Sama Kowalského,“ řekl Walt zrzce, „a vy jste zastřelil jednoho z těch na skútrech –“

„Co tím chtěl říct?“ naléhala Lou. Nechávala si říkat Lou, nikdy svým pravým jménem, jak se Walt dozvěděl od jejího otce – ze všech lidí spojených s tímhle případem, s výjimkou Eleanor Townsendové, jediného, kdo nevypadal jako podvodník. Všichni ostatní připadali Waltovi stejně podezřelí jako to místo nehody… nejspíš proto, že všichni ostatní byli ty hollywoodské typy.

„Říkal, že z něj zbyl škvarek,“ nedala se odbýt Lou. „Já nejsem idiot, abyste věděl. Vím, co to znamená. Z koho zbyl škvarek?“

„Promiňte, madam,“ Walt přispěchal zástupci na pomoc. „Tím chtěl říct, že pan Kowalski měl nejspíš štěstí, že zahynul při té havárii a nemusel se zpovídat těm, kdo ho najali.“

Ve voze bylo několik vteřin ticho. Pak Townsend řekl: „Kowalski při té havárii nezahynul.“

Lippincott, který už měl připravené pero, přestal zapisovat a otočil se dozadu.

„Můžete to zopakovat, pane?“ řekl.

Walt mrkl do zpětného zrcátka a viděl, že se Jack Townsend tváří rozčileně.

„Kowalski při havárii nezahynul,“ zopakoval. „Když jsem ho vytáhl ven, byl naživu. V bezvědomí, ale naživu.“

„Vytáhl ven?“ Walt zpomalil. Chtěl se přesvědčit, že dobře slyšel. „Z té helikoptéry?“

„Jo,“ řekl Townsend. „Byl pěkně potlučený, ale rozhodně nebyl –“

„Když jsme přijeli na místo havárie,“ opatrně začal Walt, „našli jsme ve vrtulníku tělo, které později identifikovali jako ostatky Samuela Kowalského.“

Walt viděl, jak Townsend zvedl ruku a objal Lou. Když domluvil, hlas mu zněl unaveně, ale pevně. „Když jsme pilota viděli naposledy, byl naživu. Odtáhl jsem ho nejmíň deset metrů od toho vraku. Dýchal celkem pravidelně. Nebyl popálený. Ani trochu.“

Walt, který dost dobře nevěděl, co si má o té jejich báchorce o maskovaných zabijácích a útěku arktickou divočinou myslet, se na sedadle vzpřímil.

„A vy říkáte, že jste po jednom z těch mužů střílel?“ zeptal se Townsenda. „Z těch na skútrech? A trefil jste ho?“

„Já ne,“ odpověděl Townsend a v zrcátku Waltovi ukázal na Louinu hlavu, zabořenou do svého svetru.

„Nenašli jsme žádná jiná těla. Jen toho pilota,“ řekl Walt váhavě.

Lou zvedla uslzené oči.

„To není možné,“ řekla zastřeným hlasem. „Ten člověk narazil do stromu a i se skútrem se roztříštil na kusy. A vy mi chcete říct, že jste po něm nenašli ani stopin“

Lippincott nervózně polkl. Byl to svobodný zelenáč, takže, na rozdíl od Walta, neuměl jednat se ženami.

„Hm,“ zahučel. „Možná zametli stopy.“

Walt významně zakašlal a Lippincott zmlkl.

„Spíš,“ ozval se Walt, „sníh případné stopy zakryl –“

Townsend ho však výhružným hlasem přerušil. „Vy nám nevěříte.“

„Ale no tak,“ chlácholil ho Walt. Naštěstí v dálce před sebou uviděl světla z Anchorage. Cesta už nepotrvá dlouho.

Na rozdíl od tohohle případu. Walt tušil, že se vyšetřování potáhne. To mu ještě scházelo. Jako by nestačili cvoci, co se mu kvůli tomu pitomému filmu přivazují v lese ke stromům. Jestli ti dva mluví pravdu, teď ho ještě čeká pátrání po bandě nájemných vrahů.

„Nikdo netvrdí, že vám nevěříme,“ řekl Walt smířlivým hlasem a napadlo ho, jaká je to škoda, že nemůžou povolat FBI. S chutí by to předal federálům, ať si nějak poradí. Nejradši byl jel domů a napustil si vanu. A do vody by si dal olej na suchou pleť, co používají jeho dcery. To by potřeboval. Horkou koupel s olejem a pak možná doutníček, který dostal od Mitche, když se jeho Shirl narodilo poslední dítě…

Walt viděl, jak Townsend šťouchl do Lou. „Ukaž jim to,“ řekl.

Zrzka přikývla a sáhla do kapes bundy…

„Hej!“ vykřikl Walt a leknutím málem pustil volant. A žádný div – nestávalo se mu každý den, aby na něj mířily dva revolvery. Po pravdě řečeno, svou zbraň nemusel za celých dvacet let u policie vytáhnout ani jednou.

Ježíšikriste!“ vyjekl Lippincott, když uviděl pistole. Rychle začal odepínat přezku na pouzdře na opasku a při tom křičel: „Počkejte, slečno, ještě si o tom promluvíme. Přece byste nás nechtěla zastřelit –“

„Nebojte se,“ odpověděla Lou suše. „Jsou zajištěné. Chci vám jen ukázat, že mluvíme pravdu. Tuhle osmatřicítku jsme vzali pilotovi – tomu, který podle vás shořel na škvarek – a tu čtyřiačtyřicítku tomu chlapovi, co nás napadl na posedu. Vezměte si je. Třeba podle čísel zjistíte, komu patří.“

Walt po chvíli znovu získal vládu nad volantem – i nad svým divoce tlukoucím srdcem. „Zástupce Lippincotte,“ řekl. „Mohl byste si od slečny Calabreseové vzít ty zbraně?“

Lippincott jemně vytáhl pistole z Louiných rukou a opatrně je uložil do přihrádky na palubní desce.

„Tak co?“ zeptal se Townsend. „Už nám věříte?“

Waltovi nezbývalo než kývnout.

Rozhodně to však nemyslel vážně. A už vůbec si nemyslel, že historky, které předtím vyslechl, dávají větší smysl.

„Vy tedy tvrdíte, že vůbec netušíte,“ obrátil se na Townsenda, „proč vás někdo chce zabít?“

„Netuším,“ odpověděl Townsend. Pak se po očku podíval na Lou a dodal: „Neříkám, že jsem anděl, ale nikdy – pokud vím – jsem neudělal nic tak strašného, aby mě kvůli tomu někdo chtěl zabít. Možná mi zdemoloval hotelový pokoj, to ano, ale zabít mě nechtěl.“

„Kdo vám zdemoloval pokoj?“ zeptal se Walt. „Mohlo by to mít spojitost –“

„Nemá,“ odpověděl Townsend zaraženě. „Věřte mi.“

„To nemůžete vědět.“ Walt před sebou uviděl siluetu anchorageského hotelu Four Seasons, jedné z nejvyšších budov v okolí, a sevřel

volant o něco pevněji. „Pane Townsende, do té doby, než opustíte náš stát, byste měl být pod nepřetržitou policejní ochranou –“

„To rozhodně ne,“ přerušil ho Jack.

„Pane Townsende,“ pokračoval Walt co nejsmířlivějším hlasem, který používal, třeba když si jeho dcery vzaly do hlavy, že budou nosit přiléhavá tílka. „Už několikrát se vás pokusili zabít –“

Jistě,“ odpověděl Townsend, „ale venku, ne tady.“

„Zatím,“ připomněla Lou Calabreseová.

Townsend, jak Walt viděl v zrcátku, ji chtěl umlčet pohledem. Lou se mu upřeně zadívala do očí.

Jacku,“ řekla, „prosím tě, poslechni šerifa. On ví, co říká. Ten, kdo je za těmi útoky, může být stejně dobře i v Anchorage nebo v Myře. A než se zjistí, kdo to je, jsi chodící terč –“

„Lou.“ Townsend ztišil hlas na zlostný šepot, ale Walt ho pořád slyšel. „Nechci, aby mě na každém kroku sledovali poldové.“

„To chceš mít radši kulku v hlavě?“ naléhala Lou.

Townsend neodpověděl. To už vjížděli na kruhovou příjezdovou cestu k hotelu. Když na Západní třetí míjeli hlouček demonstrantů, Walt v zrcátku viděl, jak se Lou na sedadle napřímila.

„Panebože,“ vydechla. „Oni jsou tu ještě?“

„Ano, madam,“ zvesela odvětil Walt. „A pořád jsou pěkně naštvaní kvůli té šachtě, kterou chce pan Lord vyhodit do povětří.“

Někteří demonstranti hrozili jejich autu pěstmi, ačkoli nemohli tušit, že veze někoho z filmařů. Mnoho jich drželo transparenty s nápisy jako „Zachraňte důl“ a „Chraňte polární lišku!“ a nejčastěji „Sbalte si fidlátka a vypadněte!“. Filmový štáb jednoho zábavního kanálu právě natáčel rozhovor se zvlášť vlasatým demonstrantem; evidentně si od toho horala nechávali líčit, co ohrožený důl čeká.

„Mohl to být někdo z nich,“ ozvala se Lou ze zadního sedadla. „Kdokoli.“

Jack si pohrdavě odfrkl.

„Ti chlapi na skútrech nebyli ochránci životního prostředí, Lou. „Na to vem jed!“

Lou se na něj podívala a Walt v tom pohledu, byť jen v zrcátku, viděl plamen.

„Budeš mít policejní ochranu,“ sykla, „a hotovo.“

A Townsend k Waltovu překvapení ani necekl.

Walt se mu ani nedivil. Kdyby se měl rozhodnout, jestli vsadit na bandu střelců nebo na Lou Calabreseovou, rozhodně by sázel na zrzku.

24

Lou!“ křičel reportér z pořadu „Extra“. „Povězte nám, jaké to je, strávit tři dny v lesích s největším krasavcem Ameriky, Jackem Townsendem?“

„Lou!“ volala reportérka z Us Weekly. „Svěřil se vám Jack Townsend, jestli ho zasáhl sňatek Grety Woolstonové a Bruna di Blase?“

„Lou!“ Zástupce Greenpeace mával transparentem s nápisem Hollywood to nezajímá! „Jak můžete ospravedlnit vyhubení stovek nevinných lesních tvorů kvůli filmu, který propaguje násilí?“

„Slečno Calabreseová,“ ječela mladá dívka a pokoušela se něco vtisknout Lou do ruky. „Můžete dát Jackovi Townsendovi můj telefon? Prosím! Chci s ním mít dítě!“

„Tati,“ řekla Lou, když ji otec protlačil hloučkem reportérů do bezpečí hotelového výtahu. „To bylo naposledy, co jsme se šli najíst ven. Od téhle chvíle si nechávám posílat jídlo do pokoje.“

Frank Calabrese zmáčkl tlačítko jejich poschodí a řekl: „Zlatíčko, ty nevíš, co mluvíš. Včera večer jsem v hotelové restauraci jedl a pak jsem musel celou noc polykat prášky na zažívání –“

„Fajn,“ řekla Lou, když se dveře výtahu zavřely a milosrdně odsekly všechen ten křik v hale. „Objednáme si pizzu. Cokoli. Ale tou halou už neprojdu. Už je toho na mě trochu moc.“

„Neboj se, zlato,“ uklidňoval ji otec. „Říkal jsem ti, že Jack bude v pořádku. Šerif 0’Malley mu u anchorageské policie zařídil nepřetržitou ochranu. Kdyby někdo chtěl Jacka zabít, ti hoši v modrém by –“

„Kdyby?“ Lou nevěřila svým uším. „No výborně. Tak ty nám taky nevěříš?“

„To jsem neřekl.“ Frank sledoval čísla, která se za jízdy rozsvěcela nade dveřmi. „Samozřejmě vám věřím. Všichni vám věří. Jen říkám, aby sis o něj nedělala takovou starost. Je to dospělý chlap, a navíc ho hlídá výkvět anchorageské policie.“

Lou si odpustila poznámku na účet anchorageského výkvětu. Věděla, že se snaží. A navíc o tomhle nemělo smysl s otcem diskutovat. Měli za sebou příjemnou večeři v Shandyho ústřicovém baru –který tátovi doporučil nějaký chlapík z hotelové ochranky jako nejlepší restauraci ve městě. Frank se s ní chtěl v klidu najíst, po všem tom rozruchu provázejícím jejich návrat. Nic netušícího Jacka a Lou čekal, hned jak vystoupili ze šerifova vozu, uvítací večírek s balónky s nápisem „vítejte doma“, s opulentním bufetem a celým filmovým štábem, který jim uspořádala Vičky Lordova.

Nechyběl tam ani Louin otec a Jackova matka.

Lou netoužila po ničem jiném než zalézt do pokoje, osprchovat se a jít spát. Ale to nemohla. Sprchu si naštěstí stihla dát před večeří. Usnout se jí ovšem nepodařilo. Měla plnou hlavu starostí.

Hlavně o Jacka. Někdo se ho několikrát pokusil zabít a zatím netušili kdo ani jestli to zkusí znovu. Ano, šerif 0’Malley si od nich vzal tu čtyřiačtyřicítku a pokusí se zjistit jejího majitele. A možná se mu to podaří.

Ale co když ne? A co jestli se navzdory čtyřiadvacetihodinové ostraze hotelu a ochrance, která měla Jacka sledovat na každém kroku, něco stane – něco podobného, jako se stalo chudákovi Samovi?

„Lou?“

Zvedla hlavu od svých bot a uvědomila si, že se na ni otec upřeně dívá. „Jsi v pořádku, zlato?“ zeptal se.

Lou se oklepala. „Ano,“ řekla rychle. „Jsem. Promiň, jenom jsem… přemýšlela…“

… o největším krasavci Ameriky. Bože! Není trapná? Takhle to dopadá, když se člověk zamiluje do herce. Proč nemá dost pevnou vůli? Proč je taková masochistka? A trápila ji ještě další věc – Jackovo pozvání, aby se k němu nastěhovala…

… a to, že měla sto chutí je přijmout.

Pak se dveře výtahu otevřely a Lou zrudla jako rak. Protože v osmém poschodí – jejím poschodí, ne Jackově, protože Jack se přestěhoval do desátého, když Melanie zdemolovala jeho apartmá v osmém – nestál nikdo jiný než největší krasavec Ameriky… a jeho matka.

„No né, Franku!“ vyhrkla Eleanor Townsendová. Lou se dokonce zdálo, že nadšeně. ‚A Lou! To je ale milé překvapení! Zrovna jsme se stavili ve vašem pokoji, Lou, jestli byste s otcem nechtěli jít s námi na večeři, ale nebyla jste tam. A vy jste tady! To jsem ráda, že jsme vás zastihli!“

„My jsme zrovna jedli,“ špitla Lou a doufala, že si Jack ani jeho matka nevšimli, že je rudá jako krocan.

Otec byl ovšem vstřícnější.

„To je ale škoda,“ řekl hlasem, kterým ho Lou slyšela mluvit jen jednou. V jejím apartmá, když s Jackem přijeli, ji otec představil Jackově matce stejným srdečným tónem… tónem, po kterém si Lou s Jackem vyměnili nervózní pohledy, zvlášť proto, že u Eleanor Townsendové vyvolal pisklavý chichot, jaký u ní syn vůbec neznal.

„Ten bufet dnes večer u Lordů byl skvělý,“ pokračoval Frank žoviálně, „ale člověk nemůže žít jen o jednohubkách, viďte, Jacku?“

„Ne, to nemůže,“ odpověděl Jack s úsměvem. „To mě mrzí. Bylo by hezké, kdybyste s námi mohli jít –“

„No ano,“ dodala Eleanor dychtivě, „i kdybyste si dali jen kávu –“

„S největší radostí,“ řekl Frank a pustil dveře výtahu, které chtěl Jackově matce podržet. „Co říkáš, Lou?“

Ale Lou si právě něco uvědomila. Totiž že Jack s matkou stojí na chodbě úplně sami. Najednou zapomněla, že se červená a nechce přitahovat pozornost.

„Kde je ten policajt?“ vyhrkla a vyčítavě se zadívala na Jacka. „Ten, co tě má hlídat?“

Jack se na ni vesele zazubil, uhrančivé modré oči plné čehosi, co Lou nedokázala pojmenovat – stejně jako to nedokázala pojmenovat nikdy předtím.

„Dal jsem strážníkovi Juarezovi večer volno,“ řekl.

„Jacku!“ Lou měla pocit, že jí každou chvíli vybuchne hlava. Opravdu. „Policejní ochrana má smysl, jen když tě hlídají nepřetržitě. Nemůžeš jim dát večer volno. Co když se tě někdo pokusí napadnout tady v hotelu?“

„Jdeme jenom dolů do restaurace,“ odvětil Jack.

„A v hotelové restauraci je snad zákaz střílení? Nemáš boty, nemáš košili, nemáš tlumič, tak tě neobsloužíme?“

Jack se na jejího otce a svou matku šibalsky usmál. Teprve v tu chvíli si Lou uvědomila, že se na ni ti dva dívají. Lépe řečeno na ni a na Jacka.

„Co kdybyste šli napřed,“ navrhl jim Jack. „Já ani nemám hlad.“

Eleanor se zatvářila vylekaně. „No, ale Frank už jedl –“ hlesla.

„Ale ještě bych si něco dal,“ rychle se ozval Frank. „A taky jsem neměl dezert.“

Lou nevěřila vlastním uším. Táta se hrnul večeřet do podniku, na který si před chvílí stěžoval. A navíc musel projít halou plnou reportérů. Co to mělo znamenat? Spojovalo je jen pouto rodičů dětí, které se octly na prahu smrti? Nebo v tom – pánbu chraň – bylo něco víc?

„S vámi se tedy uvidíme později,“ zahlaholil Frank a už Eleanor strkal do výtahu. „Jacku, poslechni Lou. Moc dobře ví, co říká. A ne-odkládej to!“

Dveře výtahu se zavíraly za Eleanořina chichotání. Ona se chichotala}.

Jakmile zmizeli, Lou se otočila a vší silou Jacka praštila do ramene.

„Au!“ vykřikl a zatvářil se pobaveně. „Co jsem provedl?“

„Naváděl jsi tátu,“ vyčetla mu. „Copak nevidíš, že po tvojí matce jede?“

„On po ní?“ Jack si třel místo, kam ho zasáhla. „Máma nemluví o ničem jiném než o něm. Frank sem, Frank tam. Víš, že si tvůj táta dělá vlastní omáčku na špagety? Tak já to vím. A dokonce vím, co do ní dává. Je to slavný recept rodiny Calabreseových. A já ho znám. Poslední půl hodiny jsem si nepřál nic jiného než mít u sebe aspoň jednu z těch pistolí, které jsi odevzdala, a vpálit si kulku do hlavy.“

Lou vztekle rázovala po chodbě sem tam. „Skvělé! To je prostě skvělé, Jacku! Jako bychom neměli dost problémů. Někdo se tě snaží zabít a naši rodiče se do sebe zamilovali.“ Najednou zastavila a zděšeně se na něj podívala. „Proboha, Jacku, co si počneme, jestli spolu začnou chodit?“

Jack se zamyslel a pak řekl: „No, uznávám, že vysvětlit to dětem nebude lehké. Jak jim říct, že rodiče jejich mámy a táty jsou manželé? Co se odstěhovat do Apalačských hor, třeba by se jim ve škole tolik nesmáli –“

„Nemohl bys aspoň jednou mluvit vážně?“ napomenula ho Lou.

„Myslím,“ řekl Jack s naprosto vážnou tváří, „že to trochu přeháníš. A to s tím hlídacím poldou taky. Lou, v hotelu mě přece nikdo nenapadne. Je tu trochu moc svědků, nezdá se ti?“

Lou už otvírala ústa, aby něco namítla, ale Jack zvedl ruku.

„No tak se tvůj táta s mojí mámou mají rádi,“ pokračoval, „a co má být? Ať si taky užijí. Já osobně bych věděl, co“ – došel až k ní a objal ji kolem pasu – „bych teď dělal daleko radši, než se zabýval tím, co dělají naši rodiče. Co říkáš?“

Lou ho odstrčila – vlastně se o to pokusila. Držel ji dost pevně a nehodlal pustit. A ona, to musela uznat, když k ní zavoněla Jackova čerstvě oholená kůže, ucítila, že se v ní něco zatetelilo… krucinál!

„Jacku,“ řekla a snažila se co nejvíc odtáhnout hlavu, protože Jack se k ní naklonil a přitiskl jí rty na krk. „Říkala jsem ti, že to nemůže fungovat.“

„Nic takového jsi neříkala,“ namítl a nechal rty tam, kde byly… takže její tep nabral zběsilou rychlost, čehož si Jack nemohl nevšimnout. „Včera večer jsi říkala, že se na to potřebuješ vyspat. A už ses vyspala. A jestli se nic nezměnilo, rád bych pokračoval tam, kde jsme přestali, než nás tak hrubě vyrušil úprk na běžkách a jistá barmanka jménem Marta…“

„Jacku!“ Lou se pokusila o chabý protest. Byla rozhodnutá držet se svého rozhodnutí. „Ty moc dobře víš, že to není dobrý nápad.“

„Podle mě je to skvělý nápad,“ zamumlal jí Jack do krku. „A mám ještě lepší. Objednáme si láhev šampaňského, pověsíme na dveře ceduli ‚nerušiť a naložíme se spolu do vířivky.“

„Jacku,“ hlesla Lou, když jí jeho rty sjely ke klíční kosti. Srdce jí poskakovalo v hrudi jak žabka nad nehybnou jezerní hladinou. Přesto si nechtěla připustit, jak po něm touží. Tohle se jí stalo s Barrym, a kam to vedlo? „Zapomeň na to. S herci už nechci nic mít.“

„Tak to mám štěstí, že jsem toho nechal!“ řekl se rty na jejím ušním krůčku. „Mám nápad! Pořídíme si psa. Zlatého retrívra. Bude se jmenovat Dakota, a až s námi televize přijede natočit rozhovor o našem přešťastném vztahu, budeme se s ním procházet po pláži a házet mu frisbee, jako John Tesh a Conie Sellecová…“

„Jacku,“ znovu hlesla Lou, víčka se jí proti její vůli pomalu zavírala. „Žádného psa si spolu nepořídíme.“

„Jenom jednoho,“ šeptal Jack a opatrně jí vytahoval blůzu zastrčenou do kalhot, do kterých se převlékla na večeři s otcem. „Pro začátek. Do našeho bungalovu na pláži.“

„Žádný bungalov na pláži nebude,“ protestovala Lou, ale už cítila, jak se jeho rty blíží k jejím. „Řekla jsem ti, že s žádným hercem už nechci nic –“

Jackovy rty však její protest umlčely. Cítila, jak mu roztává v náručí, ačkoli v koutku duše se za svou slabost proklínala.

Přesto se se stále větší chutí tiskla k jeho dlouhému, pevnému tělu… nechala jeho divoký jazyk proplétat se svým… a vychutnávala si každý dotek jeho prstů, které jí přejížděly pod blůzou, až jí jedním a pak druhým palcem jemně zajel pod krajkovou podprsenku…

Proti své vůli zasténala. Nemohla si pomoct. Cítila, jak se k ní přes uhlově černé kalhoty, které si oblékl na večeři, vzpíná povědomá tvrdost.

„Tak co říkáš?“ Jack na okamžik odlepil své rty od jejích, jen aby se jí zeptal. Při líbání ji jemně natlačil na stěnu. Teď ji měl v hrsti, oběma rukama ji pod blůzou laskal naběhlá, žádostivá prsa, zatímco jeho touha jí tvrdě a neodbytně dotírala na břicho. „Kapku Dom Perignon a bublinky, abychom zapomněli na starosti?“

Jak snadné by bylo říct ano. Jak snadno by mu roztála v náručí a nechala ho, aby si s ní dělal, co chtěl, což, jak už teď věděla, uměl tak dobře.

A užuž by byla řekla ano. Ke své nekonečné hanbě by byla řekla ano, dokonce by to zakřičela…

… kdyby se v tu chvíli neotevřely dveře výtahu a z nich nevystoupil nikdo jiný než Melanie Dupreová s láhví šampaňského a dvěma skleničkami v ruce, na sobě jen negližé, na nohou pantoflíčky s labutěnkou a ve tváři odhodlaný výraz.

Odhodlaný výraz však zmizel, jakmile je uviděla. Melanie začala křičet tak hlasitě, až se Lou lekla, že vzbudí všechny nebožtíky po celé Kanadě… a možná i v Mexiku.

„Ty lháři!“ pištěla a ukazovala na Jacka nalakovaným nehtem. „Ty mizernej lháři! Říkal jsi mi, že nikoho nemáš. Říkal jsi, že chceš být chvíli sám. A celou tu dobu – celou tu dobu – ses slejzal s touhle}“

Hrůza v Melaniiných očích, když vyřkla slovo touhle, Lou vytrhla z oparu, do kterého se propadla s prvním dotykem Jackových rtů na své kůži. Nejdřív strnula a pak ho od sebe prudce odstrčila, až jí odletělo pár knoflíčků na blůze. Ale co na tom? V hlavě jí znělo jediné: Musím zmizet, a rychle!

Jack si na obranu držel ruce před obličejem, jako by Melanie byla útočící kobra nebo slečna se vzorky intimsprejů v obchoďáku.

„Mel,“ řekl hlasem, který měl podle Lou znít mírně a klidně. „Poslouchej, když jsem ti ten večer říkal, že chci být sám, myslel jsem to vážně. Opravdu. Ale potom, jak dobře víš, jsem málem přišel o život. A to člověk přehodnotí priority, chápeš? A já jsem si uvědomil, že jsem monogamii vlastně nedal pořádnou šanci –“

„Ty!“ zaječela Melanie. „Ty chceš být monogamní s ní? S ní a ne se mnou?“

Vedle Jackovy hlavy se roztříštila sklenice, kterou po něm Melanie mrskla.

Lou se už naštěstí podařilo vylovit z kabelky přístupovou kartu. Věděla, že není fér nechávat Jacka na pospas běsnícími šílenci, ale na druhou stranu, ona nebyla tak pitomá, aby si něco začala s Melanií Dupreovou – a aby dala strážníku Juarezovi večer volno.

Druhá roztříštěná sklenice ji v jejím rozhodnutí ještě utvrdila. Mizí z bitevního pole – zvlášť proto, že ji Melanie vinila ze svého rozchodu s Jackem. Vsunula kartu do otvoru a bez dechu čekala, až se rozsvítí zelené světlo, zatímco Melanie vřískala: „Víš, jaká to bude ostuda, až se lidi dozvědí, že jsi mě opustil kvůli scenáristce} Bože můj, vždyť ani není v odborech!“

Zelené světlo bliklo a Lou se vší silou opřela do dveří. Otevřela je, vběhla dovnitř, rychle za sebou zabouchla a pro jistotu ještě zastrčila zástrčku.

Právě sahala po telefonu, aby zavolala ochranku, když si všimla, že v pokoji není sama. Ne, na její posteli seděl muž. Muž v kašmírovém svetru, semišovém saku a džínách. Muž, který jí byl nepříjemně povědomý. Muž, ve kterém poznala…

„Ahoj, Lou,“ řekl Bruno di Blase alias Barry Kimmel.

25

Lou na něj zděšeně vytřeštila oči. Co dělá Barry tady, v Anchorage? Barry, který se před pár dny oženil s Gretou Woolstonovou a měl s ní být na svatební cestě? „Hm, Lou,“ zahučel Barry. „Máš rozepnutou blůzu –“ Lou se podívala dolů a zjistila, že tam, kde se utrhly knoflíky, jí z otevřené blůzy kouká bílá podprsenka.

„Barry,“ vykoktala, rychle se otočila a sáhla po froté županu, který hodila přes židli, když vyšla ze sprchy. „Co tady děláš?“

„To víš.“ Barry spiklenecky mrkl. „Strčil jsem recepčnímu padesátku, aby mi dal kartu ke tvému pokoji.“

„Ne,“ řekla Lou, hodila na sebe volný župan a pevně ho utáhla v pase. „Ne v mém pokoji. Co děláš tady v Anchorage?“

Barryho tvář, vždycky souměrná a hezká, vypadala ještě líp, když se tvářil překvapeně, což bylo právě v tu chvíli.

„Lou!“ vyhrkl a vstal. „Jak se můžeš takhle ptát? Myslel jsem, že jsi mrtvá! Pochopitelné’jsem musel přijet!“

Lou chvíli trvalo, než jeho slova vstřebala. „Barry,“ vypravila ze sebe, „nevím, jak bych ti to řekla, ale my dva jsme se přece rozešli. Vzpomínáš?“

„A kvůli tomu si o tebe nemůžu dělat starost?“ zeptal se. „Proboha, Lou, vždyť jsi byla někde,“ mávl rukou k velkému oknu, z něhož byl za světla výhled na aljašské hory, „ztracená v mrazivé tundře –“

„V lesích,“ opravila ho.

Podíval se na ni ospalýma hnědýma očima. Barry vždycky vypadal ospale, jako by celý život čekal na tu pravou, která ho jednou probudí. Lou tou pravou zjevně nebyla. Ale Greta očividně taky ne, protože Barrymu se oči klížily dál.

„To je jedno,“ řekl Barry. „Pochop, Lou, že jsem musel přijet. Vím, že jsme ke konci měli své problémy, ale ať se stane cokoli, vždycky budeš moje velká láska.“

„Vážně?“ Lou se mu podívala na levou ruku. Žádné zlato se na ní netřpytilo. Proto podotkla: „Barry, neměl jsi být na svatební cestě?“

Barry se zatvářil uraženě. Tohle bylo pro něj typické. Když mu Lou něco vyčítala, tvářil se ukřivděně, jako by to, že o jeho prohřešcích mluví, bylo horší než to, že je spáchal.

„Vážně si myslíš, že bych se mohl bavit?“ zeptal se. „Když jsem věděl, že jsi ve smrtelném nebezpečí?“

„Opravdu?“ podivila se. „No, to je od tebe hezké.“ Ale něco jí na tom nesedělo. Nevěřila Barrymu ani slovo. Nerozešli se zrovna v dobrém, tak co po ní mohl chtít? „A Greta? Přijela s tebou?“ Lou se podívala na dveře do koupelny. „Doufám, že se neschovává ve sprše. Říkala jsem ti, že žádný sex ve třech nebude.“

Barryho hezkou tvář přelétl mrak. Znovu se zatvářil uraženě, že s takovou nehorázností vůbec vyrukovala.

„Lou,“ řekl. „Prosím tě. Nekaz tu hezkou chvíli. Greta není ve tvé sprše. Nepřijela se mnou.“ Nijak to nerozváděl, ale jeho tón byl dostatečně významný, aby se v Louině hlavě rozezněl poplašný zvonek. Ajaj. V ráji byla bouřka.

„Lou,“ řekl Barry a nasadil výraz, kterému Lou říkala taviči, ten, kterým obšťastnil Gretu v Hindenburgu těsně před tím, než se spolu spustili z padající vzducholodě – pohled, o kterém Cosmopolitan napsal, že pod ním tají ledovce. „Jsem nevýslovně šťastný, že jsi v pořádku!“

Poplašný zvonek v její hlavě se rozdrnčel ještě víc. Barry byl samozřejmě podezřelý už tím, že za ní jel takovou dálku, ale to, že se právě rozloučil s padesátidolarovkou, jen aby ho k ní pustili – Barry byl totiž největší držgrešle na světě –, a to, že tvrdil, jakou má z jejich shledání radost, ji utvrdilo v tom, že se buď opět rozhodl od základu změnit svou povahu – což Barry zkoušel s železnou pravidelností –, nebo utrpěl vážný úraz hlavy.

„Barry,“ řekla opatrně. „Nespadlo na tebe něco těžkého?“

Barry povytáhl dokonale upravené hnědé obočí. „Cože?“

„Ale nic,“ mávla rukou Lou. Byl to pořád ten starý Barry. A ten se, stejně jako celý Hollywood, nikdy nezmění. Vlastně v tom bylo cosi uklidňujícího. „Podívej, Barry, to je od tebe hezké, že jsi přerušil líbánky, jen abys za mnou mohl přijet, ale mám za sebou náročný den, a když dovolíš, ráda bych si šla lehnout.“

Barry znovu nasadil ukřivděný výraz.

„Lou,“ řekl, „doufal jsem… víš, potřeboval bych si s tebou vážně promluvit. Vím, že nemáš čas, ale přece… už tak dlouho jsme spolu nemluvili.“

Lou ztěžka dosedla na postel. „Barry,“ upozornila ho, „to je tím, že jsi mě opustil kvůli jiné ženě, vzpomínáš?“

„No, právě, vidíš.“ Barry se podíval za sebe, našel židli a přitáhl si ji k posteli, na které Lou seděla. „Snad si nemyslíš, že jsem tě kvůli tomu, že teď mám někoho jiného, přestal mít rád, Lou?“

„Neříkej,“ prohodila jakoby nic. Hlavou se jí však honila jedna myšlenka za druhou. Co to má proboha znamenat? Říká se, že smůla vždycky udeří třikrát, ale tohle už bylo trochu moc. Nejdřív ji Barry opustil kvůli Gretě Woolstonové, pak po ní stříleli nějací vrahouni v aljašských lesích a nakonec se Barry rozhodl, že ji chce zpátky. To přece není možné. Leda by…

Leda by to spolu souviselo. Barry přece… přece nemohl být za těmi útoky na Jacka. Proč by si Barry přál Jackovu smrt? Aby dostal roli Petea Logana? Pravda, Barrymu se od Hindenburgu nedařilo najít scénář, který by odpovídal jeho novému hvězdnému image. Ale že by se kvůli tomu uchýlil k vraždě? To jí k Barrymu nesedělo. To by vyžadovalo příliš velké úsilí… nemluvě o penězích.

Ne. Zase příliš popustila uzdu spisovatelské fantazii. Musí se uklidnit. Musí si srovnat myšlenky. Musí…

… sundat Barryho ruku ze svého kolena. Protože tam ji právě položil.

„Samozřejmě že tě mám pořád rád, Lou,“ řekl Barry. „Jak dlouho jsme byli spolu? Deset let? Myslíš, že své city můžu ovládat jen tak, jako když otočíš kohoutkem? Ne. Takhle to přece není. Vždycky tě budu mít rád, Lou. Vždycky.“

Teď měl pro změnu upřímný výraz. V Hindenburgu se takhle tvářil, když se ho Greta zeptala na jeho úmysly. A také, jak si Lou dobře vzpomínala, když je na dálnici zastavila hlídka za překročení rychlosti.

„Barry,“ okřikla ho Lou. Na jeho nevinné obličeje mu neskočila o nic víc než na ty taviči. „Co po mně chceš?“

Upřímný výraz rázem vystřídal obličej, kterému Lou říkala kdo, já?

„Co chci?“ opakoval Barry. „Lou, už jsem ti to přece řekl. Chtěl jsem se přesvědčit, že jsi v pořádku. To je všechno.“ Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Nechápu, proč jsi najednou tak nepřátelská.“

„Ale jdi, Barry,“ ušklíbla se Lou. „Jestli to není tím, že jsi mi deset let tvrdil, že nejsi zralý na vážný vztah, protože nejdřív musíš pořádně poznat sám sebe a pak teprve poznávat někoho jiného, a najednou jsem se z těch podělaných Novinek z Hollywoodu dozvěděla úžasnou věc, totiž že ses fofrem nechal tajně oddat s Gretou Woolstonovou v Elvisově kapli –“

„To nebyla Elvisova kaple,“ bránil se Barry dotčeně, „ale síň Hindenburgu v Trumpově kasinu.“

„Na tom nesejde, Barry,“ řekla Lou. „Nechci se hádat. Jenom –“

„Já taky ne,“ přerušil ji Barry. „Protože i přes nějaké ty neshody, Lou, pořád patříš mezi moje nejoblíbenější přátele. Ani nevíš, jak mě mrzelo, že jsi nepřišla na svatbu. Ty jediná jsi mi tam chyběla.“

„Uch,“ začala Lou, která se sice zdráhala upozorňovat ho na tak zřejmý fakt, ale viděla, že Barrymu některé věci nedošly. „To proto, že jsi mě opustil a oženil ses s jinou, vzpomínáš?“

Barry zas udělal ukřivděný obličej. Ale i s grimasou na tváři Barry Kimmel – pro všechny ostatní Bruno di Blase – pořád patřil mezi nejhezčí muže, které znala.

A další z nich, jak Lou moc dobře slyšela, ještě pořád venku na chodbě schytával od rozzuřené vyzáblé modelky kopance na tu svou patnáctimilionovou prdel.

„No tak nám to v lásce nevyšlo,“ pronesl Barry stejným tónem, jako by říkal číšníkovi chci pizzu s feferonkami. „Pro mě jsi pořád jako sestra. A to je další důvod, proč jsem za tebou musel přijet na Aljašku, Lou.“

Barry polkl a Lou došlo, že se chystá pronést řeč. Až se jí z toho málem zastavilo srdce. Jeho poslední řeč – o tom, že se změnila a je teď tak cynická a tvrdá, že v ní už vůbec nepoznává tu romantickou dívku, se kterou se odstěhoval na západ – jí ještě pořád zvonila v uších, a to ji vyslechla před několika týdny. Nechápala, co komu provedla, že si zaslouží takové mučení.

„Dostal jsem nápad,“ prohlásil Barry slavnostně, jako by oznamoval něco naprosto výjimečného. Což vlastně byla pravda: Barry nepatřil k lidem, kteří srší nápady.

„Nápad,“ zopakovala Lou.

„Ano,“ pokračoval Barry. „Napadlo mě to v letadle cestou na Kajmanské ostrovy. Tam jsme byli s Gretou na svatební cestě. Víš, z čeho vznikly Kajmanské ostrovy, Lou?“

Lou se poškrábala na obočí. „Ze špinavých peněz?“

„Ne,“ usmál se Barry a přitom odhalil dokonalý umělý chrup. „Ze sopky, Lou! Ohnivý kruh! A právě tam mě to napadlo. Nápad na projekt, vedle kterého by Hindenburg vypadal jako Letiště ’77. A jak mě to napadlo, hned jsem si řekl, že se o to musím podělit s tebou, Lou. Protože ty jsi jediná, s kým bych to mohl realizovat.“

Lou se na něj chabě usmála; už totiž tušila, co přijde. „Vážně?“

„Vážně,“ přikývl Barry. Napřáhl k ní obě opálené, pěstěné ruce – ruce, které se za těch deset let dotkly každičkého místa na Louině těle, ale nikdy se jim nepodařilo vyvolat v ní pocity, jaké s Jackem prožila za jedinou noc. „Jsi připravená?“

Lou si zrovna představovala, jak vklouzne do sněhobílých přikrývek postele a okamžitě usne. „Připravená,“ odpověděla.

Barry z prstů vykouzlil malou obrazovku. „Pompeje,“ prohlásil dramaticky.

„Pompeje,“ opakovala Lou bezvýrazně.

„Ano!“ Barry vyskočil ze židle a rozpřáhl ruce. „Ještě nikdo nenatočil film o zničení Pompejí. Představ si to, Lou. Nic netušící kulturní, vzdělaný národ – zruční řemeslníci – žije na úpatí vulkánu. Hledí si svých běžných, řemeslnických povinností, když tu najednou – PRASK! – hora exploduje a po jejich dlážděných ulicích se rozlije horká láva a zničí všechno, co jí přijde do cesty. Dokáží naši mladí milenci – samozřejmě tam musíš mít milence, mladé milence s rodiči, kteří nepřejí jejich lásce – včas uprchnout před magmatem a sopečným popelem? Půjde o triumf lidského ducha!“

Barry svěsil ruce, stál a zářivě se na Lou usmíval. „Tak co?“ zeptal se. „Co tomu říkáš? Sebe bych obsadil do role toho mladého milence. Mladý římský generál nebo něco takového. A ta dívka by mohla být, tak třeba ze starého rodu výrobců Panových fléten. A rodiče ji odmítají dát vojákovi, protože chtějí, aby pokračovala v rodinné tradici nebo nějaký podobný nesmysl. A ten generál, ten by mohl být jediný člověk, který tuší, že ten vulkán vybouchne, protože totéž se stalo na jeho rodném ostrově. Je něco jako starověký vulkanolog. A tak se snaží všechny varovat, jenže oni ho neposlouchají, protože jsou všichni očarovaní Panovou flétnou –“

„Páni, Barry,“ skočila mu do řeči Lou. Nechtěla ho přerušovat, ale Barryho žvanění nebralo konce a ona se ho, pokud možno, chtěla do půlnoci zbavit. „To je ale fantastický nápad.“

Barry se na ni zazubil. „Vidíš? Já věděl, že se ti to bude líbit. A taky jsem ti to chtěl říct hned, jak mě to napadlo. Jenže ty jsi byla ztracená v té tundře.“

„V lesích,“ opravila ho Lou a vstala. ‚Je to vážně skvělý námět na film, Barry. A víš, co je na tom nejlepší? Jak to vyprávíš. Tak napínavě! A právě proto, že ti to tak skvěle jde, si myslím, že bys ten scénář měl napsat ty a ne já.“

Před tím ho vzala za ruku a pomalu ho vedla ke dveřím. Barry se jí však najednou vyškubl.

„Ale Lou,“ ohradil se, „já přece nejsem spisovatel. Proto jsem přišel za tebou. Nechám ti to, Lou. Nechám ti celý námět i autorství scénáře, co budeš chtít, stačí, když v tom dostanu hlavní roli. Víš, Lou, scénáře, které dostávám od Hindenburgu, jsou strašně mizerné. Tak pro Jima Carreyho nebo Robina Williamse. Potřebuju, abys pro mě něco napsala. Další trhák…“

Lou se na něj usmála. Nechtěla to dělat, bylo to hodně kruté.

Ale sám si o to řekl.

„Ale Barry,“ řekla s očima doširoka otevřenýma. „Víš, jak jsi mi řekl, že jsem tak cynická a tvrdá, že už ve mně nepoznáváš tu dívku, co se s tebou přestěhovala do Kalifornie?“

Barry znejistěl. „Ano.“

„Tehdy jsem si uvědomila, že máš pravdu. Jsem tvrdá a cynická. A proto jsem se rozhodla nechat psaní pro film.“

Barry na ni nevěřícně vytřeštil oči. Byl tak zaskočený, že si zapomněl nasadit patřičný výraz.

„Chceš nechat psaní pro film?“ zopakoval po ní.

„Ano,“ řekla Lou, znovu ho chytila za ruku a táhla ho ke dveřím. „Vidíš, jak velký máš na mě vliv, Barry? Ani nevím, jak ti mám za to poděkovat.“

„A-ale to nemůžeš,“ vykoktal Barry. „Nemůžeš toho jen tak nechat. A vůbec, co chceš dělat?“

„Víš, píšu román,“ přiznala se Lou.

Barry se zase rozzářil. „Vážně? A myslíš, že se podle toho dá natočit film? Protože studio by si to určitě upravilo, a kdyby ses zmínila, že v tom mám hrát hlavní roli –“

Lou se rozesmála. Nemohla si pomoct.

„No,“ řekla, „nevím, jestli hlavní role, ale jedna role by tam pro tebe byla, Barry.“

Barry se zaradoval. „Vážně?“

„Uh hm,“ odpověděla Lou. „Můžeš hrát bývalého přítele, který hlavní hrdinku zneužije a pak ji odkopne, když se objeví někdo hezčí.“

Úsměv mu zmizel z tváře. „Ale no tak! To jsem si nezasloužil!“

„Myslíš, Barry?“ zeptala se Lou. To už stáli u dveří. Stačilo otočit klikou, otevřít a vystrčit ho ven.

Ale na rozloučenou mu chtěla něco říct.

„Hasta la vista, Barry.“

A pak otevřela dveře, jak měla v plánu, a chystala se z nich Barryho vystrčit.

Jenže nemohla. Za dveřmi totiž stál rozcuchaný Jack Townsend, v jedné ruce držel láhev šampaňského a ve druhé svítivě růžovou krabičku Mr. Bubble.

26

Jak jsi to mohla udělat?“ spustil na ni Jack o něco později. „Nechat mě tam tý nadržený kočičce na pospas?“

„Hele,“ odpověděla Lou z koupelny, kde si čistila zuby. „Byla to tvoje kočička a ne moje.“

„Aha,“ řekl Jack dotčeně, „a já jsem ti snad nepomohl, když tě otravoval ten tvůj gigolo?“

„Pro tvou informaci, Barry nebyl můj gigolo. Kdysi jsme měli láskyplný a vřelý vztah,“ prohlásila Lou.

Jack, natažený na její posteli s láhví šampusu položenou na plochém břiše, řekl: „A jak to prosím tě vypadá?“

Lou vyplivla pastu, vypláchla si pusu, otřela si obličej do ručníku a rázně vyšla z koupelny. „Já jsem Barryho milovala, spoustu let!“

Jack se ošil. „Tímhle bych se moc nechlubil, nevrhá to na tebe nejlepší světlo, víš?“

„Aha, a jaké na tebe vrhá světlo, že jsi spal s Melanií Dupreovou?“ rýpla si Lou. „Ty Gándhí!“

Jack se na ni zadíval z postele, kde ležel. „Co máš pod tím županem?“ zeptal se.

Lou, k její zlosti, zase stoupla červeň do tváří. „Nic,“ odpověděla. „Ale není to tak, jak si myslíš. Když ses vrátil, zrovna jsem se sprchovala. Nečekala jsem, že tě ještě dneska uvidím. Myslela jsem, že Barryho doprovodíš do jeho pokoje a pak si hezky zalezeš do svého, jako hodný herec. V devět ráno máš být na pláce, jestli jsem dobře četla natáčecí plán.“

Jack se převalil na bok a opřel si hlavu o ruku. „Víš, u ženských, jako jsi ty, opatrnosti nikdy nezbývá,“ řekl. „Sotva se otočím, abych domluvil rozběsněné bývalce, hned tě tu najdu s chlapem, se kterým ses dávno rozešla, a který měl být navíc pěkně čerstvě v chomoutu. To si piš, že jsem se vrátil. Zdálo se mi, že jsem dole na chodbě zahlídl Matta Lauera, jak hledá další sousto. A byl bych se vsadil, že ho nakonec potkám tady v osmém. Tady se nakonec sejdeme všichni.“

„Ty,“ řekla Lou, „jsi pěknej cvok.“

„Já vím.“ Jack významně poplácal matraci vedle sebe. „Pojď si sem sednout. Potřeboval bych se ti podívat pod ten župan.“

Lou si sedla proti němu a začala si natírat čerstvě oholené nohy pleťovým mlékem. Dělala to schválně, aby tak nehltala Jackovo dlouhé štíhlé tělo, svůdně natažené na její posteli. Nechtěla znovu podlehnout pokušení. Tentokrát ne.

„Mám dojem, Jacku,“ prohodila, „že jsem ti nedávno řekla, že to naše flirtování nikam nevede.“

„No, jestli si nesundáš župan, tak asi ne.“

„Mluvím vážně, Jacku.“

Já taky.“

„Jacku.“ Lou vzdychla. „To, co se stalo – no, víš, když jsme byli ztracení. To bylo jenom poblouznění. Rozumíš? To jsem nebyla já. Já nedělám takovéhle věci – jako to, co jsme dělali v Donaldově chatě. Chápeš? Nejsem ten typ.“

„Skoro bych ti na to skočil.“ Jack se od srdce zasmál.

„Já vím.“ Lou se zase začervenala, vzpomněla si totiž, při jakých příležitostech ho viděla takhle se smát. Buď silná, říkala si. Vzpomeň si, co se stalo s Barrym. Jack by ti zlomil srdce tisíckrát hůř. A zavrtěla hlavou.

„Víš, mrzí mě, jestli jsi to špatně pochopil. Ale tohle – ať je to cokoli – musí skončit. Musíme to skončit teď hned.“

Jack vytáhl černé obočí. „Tak moment.“ Tvářil se naprosto nevěřícně. „Ty se se mnou rozcházíš?“

Nemohla mu mít za zlé, že ho to šokovalo. Nejspíš byla první žena, která kdy zahodila šanci být – měsíc nebo jak dlouho – milenkou pana Jacka Townsenda.

A navíc, jak sama sebe v duchu přesvědčovala, bude jediná žena, která od něj odejde s nedotčeným srdcem.

Alespoň doufala, že to tak dopadne, pokud to s ním ovšem skoncuje teď hned, v tuhle chvíli…

„Poslouchej,“ ozvala se. „Abych se s tebou mohla rozejít, museli bychom mít nějaký vztah. Což nemáme.“

„Nemáme?“ Jack se zatvářil ještě překvapeněji. „To nemyslíš vážně!“

Lou se nervózně zasmála. Nevěděla, co jiného má dělat. Nečekala, že jí bude odporovat. Myslela si, že se mu uleví. Copak všichni notoričtí záletníci neumírají touhou zbavit se své současné partnerky, jen aby si vzápětí mohli nabrnknout další? Měl padnout na kolena a děkovat jí za to.

A místo toho se tvářil zaskočeně.

„Kdo to řekne Dakotě?“ zeptal se.

Lou na něj vytřeštila oči. „O čem to mluvíš?“

„No, že se se mnou nemůžeš jen tak rozejít,“ řekl Jack. „Ještě jsme se nedohodli, kdo dostane Dakotu. A uvědomuješ si, jaký to bude mít dopad na její křehkou dušičku? Z tohohle se bude vzpamatovávat několik let.“

Dělal si legraci. Lou chvíli trvalo, než to pochopila, ale samozřejmě se ukázalo, že Jack žertuje. Takže se bránil jen naoko. Bylo mu to jedno. Vůbec mu na ní nezáleželo.

V duchu se přesvědčovala, že je to dobře – alespoň se od něho snáz odpoutá.

Jenže část Louiny duše byla raněná. Té části duše, která věřila na šťastné konce z jejích scénářů, té, která byla přesvědčená, že láska nade vším zvítězí, té se hluboce dotklo, že Jack může žertovat o něčem, co pro ni znamená víc… víc, než si dokázala přiznat.

Ale bude to tak lepší. Mnohem lepší. Takhle se můžou dál popichovat kvůli jeho nahým záběrům a větě potřebuju větší zbraň. A všechno zas bude jako dřív. Všechno zas bude normální.

Všechno, tušila Lou, až na ni. Lou Calabreseová už nikdy nebude stejná jako dřív.

A proto bylo dobře, že z toho vycouvá hned, než vzniknou nenapravitelné škody a Jack ji zničí tak, že už nikdy nebude schopná žít s nikým jiným.

Pokusila se napodobit jeho uštěpačný tón, aby nepoznal, jak jí na něm záleží. „Myslela jsem, že Dakota je zlatý retrívr.“

„Rozmyslel jsem si to,“ řekl Jack. „Pes bude Ranger. A naše prvorozená bude Dakota.“

Lou vzdychla. Věděla, že ji jen dráždí. To byl celý Jack. Provokatér.

Ale tohle dráždění ji bolelo. Samozřejmě nemohl tušit, jak na střední škole s Barrym plánovali společný život a jak si tehdy představovala, že do třiceti bude stoprocentně vdaná a bude mít děti. No dobře, zbýval jí ještě rok a něco, ale stejně.

Prostě to nebylo téma, na které by dokázala žertovat.

„Neměl ses sem vracet, Jacku,“ řekla vážně.

„Musel jsem,“ odpověděl. „Zapomněl jsem si tu pěnu.“

„Myslím to vážně, Jacku,“ okřikla ho.

„No počkej,“ Jack se zatvářil opravdu dotčeně, „myslel jsem, že máme rande. Vzpomínáš si? Na chodbě? Než nás tak hrubě přerušili? Zdálo se mi, že chceš to co já. A když se sem vrátím, najednou se se mnou rozcházíš? Já to nechápu. Co se změnilo? Ze by strážník Juarez? Tak já ti přísahám, že se mu zítra připoutám k zápěstí. Timovi se asi v záběru líbit nebude, ale pak ho nějak vystřihne –“

„O to nejde,“ přerušila ho Lou. „I když bych si přála, abys to, že tě někdo chce zabít, bral trochu vážně.“

„Tak co teda?“ naléhal Jack. „Melanie? Copak jsem ti neřekl, že mě to mrzí? Přísahámbohu, že jsem jí nic nesliboval, Lou! A když jsem zjistil, že to začíná brát vážně, pokusil jsem se s ní rozejít – a ona mi za to zdemolovala pokoj. Netušil jsem, že je takový cvok –“

Lou, která věděla, že je Melanie Dupreová cvok, dávno před tím, než začala chodit s Jackem, k ní pocítila jisté sympatie. Bože, Jack Townsend přece stojí za to, aby kvůli němu podpálila gauč! Stačilo, aby se podívala, jak ležel natažený na posteli. Vypadal naprosto neodolatelně, jako nerozbalená bonboniéra.

Bohužel se zařekla, že už čokoládu nevezme do pusy.

„Já to nedokážu,“ hlesla naprosto vážným hlasem. „Vážně, nemůžu.“

Jack zamrkal a posadil se. „To zní dost zlověstně,“ řekl. „A co přesně nedokážeš?“

„Tohle,“ řekla, pak zvedla ruku a nechala ji klesnout do klína. „S tebou. Nemůžu s někým jen tak spát, Jacku. Nikdy mě to nelákalo. A navíc to nemůžu dělat s člověkem, který je v podstatě králem nezávazného sexu. Nejsem ten typ. Takže bude lepší to utnout, než to zajde ještě dál.“

„Aha,“ řekl Jack a jeho škádlivý tón byl k Louinu překvapení pryč. Teď zněl… dotčeně.

Ale to přece nebylo možné. Byl to přece Jack Townsend. Jacka Townsenda se nic nemohlo dotknout. To on ženy zraňoval.

„Takže to je všechno, co jsem pro tebe znamenal?“ zeptal se. „Jenom nezávazný sex?“

Kdyby neviděla, jak se při tom tváří, myslela by si, že žertuje. V jeho ledově modrých očích však tentokrát nebyl ani náznak humoru.

„No tak, Jacku,“ řekla a nervózně se zasmála, aby trochu prolomila napětí v místnosti. „Nech toho. Neříkej mi, že pro tebe to snad bylo něco víc. Víc než nezávazné flirtování. Co? Nebo… bylo?“

Přemáhala se, aby nevypadala moc horlivě. Šance, že by se ten proslulý sukničkář Jack Townsend usadil, byla prakticky nulová. V jednom rozhovoru pro Playboy kdysi dokonce prohlásil, že manželství je podle něj zastaralá instituce a že lidi nejsou na monogamii stavění.

Takže když řekl: „To už se asi nikdy nedozvíme, co?“ a krátce, chladně se na ni usmál, zůstala na něj vytřeštěně zírat. Tohle nebyl

Jack, kterého poznala v těch několika uplynulých dnech. Teď v něm nebylo nic škádlivého, rozverného a ani vzdáleně nenuceného.

Ale jak to? Copak nebyla jen další z řady filmových kolegyň, se kterými se zapletl? No ovšem, tentokrát si vybral ženu, která je spíš za kamerou než před ní, ale to snad byl jediný rozdíl, nebo ne?

Že by o Dakotě nemluvil se všemi svými přítelkyněmi? Mluvil o Dakotě s Vičky?

Lou se zhluboka, roztřeseně nadechla. Když vydechla, zamumlala: „Jacku, už jsem ti říkala, že nechci mít vztah s dalším hercem.“

„Tak to mám štěstí, že Lovec policajtů byla moje poslední role,“ prohlásil.

Lou zavrtěla hlavou. „Myslím to vážně.“

„Já taky.“

A tvářil se tak. Takhle upřímný a vážný výraz u něj nikdy neviděla.

„Ne,“ odpověděla třaslavým hlasem. Snažila se ovládnout. Teď se přece nesesype. „Opravdu, Jacku, nemůžu si dovolit nechat se znovu někým zranit, teď ne. To by… to by ze mě nic nezbylo.“

Nastalo ticho. Jeden úder srdce, druhý.

Pak Jack vstal z postele.

Lou čekala, že odejde. Svěsila hlavu a cítila, jak se jí zpod víček derou slzy.

Ale takhle to bude lepší, říkala si. Pověděla mu pravdu. Nemůže se nechat znovu zranit… a už vůbec ne mužem, jako je Jack, který je, na rozdíl od Barryho, tak neuvěřitelně schopný způsobit skutečnou a dlouhotrvající bolest.

Zklamání z rozchodu s Barrym přece jen zmírnila jistá úleva, protože ze vztahu s ním vyvázla jen s uraženou ješitností, ne se zlomeným srdcem.

S Jackem, to dobře věděla, by dopadla jinak. Její láska k Barrymu byla jako zvyk, na který se upnula ještě jako dospívající dívka. Ale to, co cítila – začínala cítit – k Jackovi, bylo něco hlubšího… a mnohem nebezpečnějšího. Kdyby se z toho nevymanila teď, věděla, že by mu propadla ještě víc. A s Jackem by neutrpěla jen její pýcha, kdepak.

Jenže Jack k jejímu překvapení neodešel. Místo toho obešel postel a stoupl si před Lou. Zadívala se na něj, zvědavá, co může chtít. Řekla mu to přece naprosto jasně.

Ale něco takového měla čekat. Měla to tušit, když se sklonil a vzal jí z ruky pleťové mléko. Měla to vědět, když postavil pleťové mléko na noční stolek a klekl si před ni, až se koleny zabořil do tlustého hotelového koberce. Měla vědět, co přijde, když jí položil ruce na holá kolena, ještě začervenalá po horké sprše, a jemně, ale pevně jí roztáhl nohy…

… a pak zabořil obličej do vlhkých kudrlin mezi jejími stehny.

„Jacku!“ vykřikla a popadla ho za husté tmavé vlasy. „Co to – Jacku, přestaň. To nemůžeš –“

Ale mohl. A nepřestal. Pevně se k ní přisál pusou a lízal ji horkým, mrštným jazykem. Rukama jí zajel pod župan, chytil ji za boky a pevně ji tlačil proti sobě, prsty jí přitom laskal jemnou kůži na zadku, který ovšem nestál za patnáct milionů dolarů.

A ona se nezmohla na nic jiného než sevřít mu vlasy ještě pevněji a vzdychat a s každým zkušeným dotykem jeho jazyka se prohýbat jako luk…

Mohl se jí někdo divit, že se svalila na záda na postel a rázem zapomněla na všechny argumenty proti tomu, co právě dělali? Mohl se někdo divit, že pustila Jackovy vlasy a její prsty sjely po šlachách jeho předloktí, pevných jak provazy, až k rukám, které ji držely za stehna a pevně je tiskly k posteli, zatímco její boky se s každým dalším dotykem jeho rtů a jazyka zvedaly a svíjely? Mohla snad udělat něco jiného než zabořit do hřbetů těch rukou nehty a sunout je výš, až jí rozhrnuly župan a dospěly k jejím žádostivě naběhlým ňadrům?

Byla to chyba, Lou věděla, že dělá chybu. Jack proti ní používal zbraně, kterým se neuměla bránit. Nakonec jí ublíží tak, jako ublížil všem ostatním. A z ní se stane odkopnutá kočička, která bude stát v negližé na hotelové chodbě a rozbíjet šampusky.

To všechno Lou věděla. Věděla to moc dobře.

Tak proč jí to, co dělal, připadalo tak úžasné?

A pak Jackova ústa sklouzla z jejího klína a razila si cestu přes břicho a hrudník, se zastávkou na obou prsou, kde podráždil její růžové bradavky a jednou rukou jí při tom zajel mezi nohy, prsty tvrdé a mozolnaté, zatímco jeho jazyk byl tak něžný a měkký.

Když se obličejem dostal k její tváři, podíval se na ni, modré oči dychtivé touhou a na rtech ten typický šibalský úsměv.

„Víš, co je tvůj problém, Calabreseová?“ řekl. „Moc přemýšlíš. Někdy je lepší přestat myslet a jenom být“

Při slově být vyměnil prsty, které měl v ní, za něco mnohem mohutnějšího. Lou se ani nestačila divit, kdy si svlékl kalhoty, aniž si toho všimla. Jediné, co vnímala, bylo, že ta část jeho těla, která se k ní na chodbě tak toužebně vzpínala, konečně našla cestu dovnitř a naplnila to, co začínala pociťovat jako rozpálenou prázdnotu. Jeho váha – nemluvě o jeho erekci – ji přišpendlila k posteli, jak to měla ráda. A moc ráda, soudě podle toho, jak se s ním hýbala. Zvedala proti němu boky, přirážela a přirážela, zatímco jeho rty hledaly její krk a ruce, ach, jeho ruce jí jezdily po ramenou a přitahovaly ji k sobě, takže pokaždé, když do ní zajel, vjížděl hlouběji a hlouběji.

Bylo to šílenství. Bylo to nebe. Tohle musí skončit! Přece se nemůže chovat jako nějaká svíjející se, hekající otrokyně vášně…

Ale když to bylo tak krásné! Daleko silnější než její vnitřní hlas, který jí našeptával, že z toho nevzejde nic dobrého. V tomhle se utápěly všechny hlasy a všechny rady, co za léta vyslechla, všechna varování o prohnaných mužích, kterým jde jen o to jedno… Ať si to klidně vezme, hlavně když se s ním Lou bude cítit takhle božsky.

A najednou to bylo tady, rozechvěla se na konci temné propasti, tak hluboké, že nedohlédla na dno. Věděla, že do ní každou chvíli spadne. Potřebovala už jen jedinkrát, naposledy zatlačit –

A on zatlačil.

A Lou padala a padala, hloub a hloub. A pak uviděla, jak se k ní blíží dno propasti, tak rychle, že si stěží stačila uvědomit, že je plná vody, ale to už do ní vplula. Chladivé, stříbrné kapky skropily celé její nahé tělo… a pak, aniž dostala šanci se vzpamatovat, znovu.

Je to tak, pomyslela si Lou, když o minutu později ležela celá zpocená vedle Jacka, jehož srdce divoce tlouklo proti jejímu. S mizery je daleko větší zábava.

„No,“ řekl Jack nenucené a zvedl hlavu z jejího ňadra, „proč myslíš, že nemůžeme být spolu?“

27

Osm poschodí pod pokojem, kde leželi Jack a Lou, naprosto fyzicky i psychicky vyčerpaní, vzal Frank Calabrese do ruky mikrofon a překvapivě příjemným tenorem do něj zabroukal:

„Mé srdce dnes večer hoří jen pro tebe. Mám pocit, že odletím rovnou do nebe.“

Eleanor Townsendová, kromě Franka jediný host v hotelovém baru, nadšeně zatleskala. Nikdy předtím na karaoke nebyla a nesmírně ji překvapilo, že tuto zábavu nabízí tak luxusní hotel jako je Four Seasons. No ovšem, na Aljašce.

A kromě toho si karaoke okamžitě zamilovala. Výborně se bavila. Litovala, že Jack byl unavený a nešel na večeři s nimi. Určitě by mu chutnala, zvlášť ten losi burger – opravdu vynikající a úplně bez tuku! který si na Frankovu radu dala s pivem. Výborně si s losím masem sedlo. Stejně jako Frank s karaoke.

„A když mé srdce zahoří,“ zpíval Frank, „tak víš, že tobě náležím.“

Eleanor si bohužel těsně před tím, než Frank zazpíval tuhle větu, lokla piva. A když si odfrkla nad tím absurdním textem – opravdu nechápala, jak mohla takováhle píseň vyhrát nějakou cenu, neřkuli

Oscara – ucítila, jak jí pivo vhrklo do nosu! Tohle se jí nestalo od té doby, co jako dítě trávila léto s rodiči v kempu v Adirondacks.

Zděšeně si přitiskla k nosu ubrousek. Ale Frank ani barman si naštěstí ničeho nevšimli.

„Když svět zachvátí plamen,“ zpíval Frank a blížil se ke slavnému závěru, „budu šeptat jméno tvé, i kdyby tu nezůstal na kameni kámen…“

Na závěr refrénu Frank zatrylkoval. Pak se uklonil jejímu potlesku, položil mikrofon a vrátil se ke stolu.

„A teď jednu ty,“ řekl.

Eleanor odložila ubrousek a řekla: „Ale Franku, to ne. Já neumím zpívat!“

‚A co na tom?“ namítl Frank „Tady máš zpěvník. Některou určitě znáš. Tady. Co třeba tuhle? Jsi mým světlem.‘ Tu určitě znáš. Tu přece zná každý.“

„Ale Franku,“ bránila se Eleanor se smíchem – tentokrát si však dala pozor, aby se nenapila. „Tohle po mně nechtěj. Já vážně nezazpívám ani notu.“

„Tuhle.“ Podal jí Frank zpěvník. „Tu musíš znát. Jsi tak marnivá.‘ Zazpívej, Jsi tak marnivá‘!“

„Franku, ne!“ Takhle se Eleanor už dávno nenasmála. Určitě ne od Gilbertovy smrti. Když chtěl, uměl být i přes svou rozvážnost velmi zábavný. Od té doby, co zemřel, její svět zešedl, i když se snažila krátit si čas jako dobrovolnice.

Práce dobrovolníků bývá velmi zajímavá, ale tohle – jíst losí burgery a zpívat karaoke s vysloužilým newyorským policistou – bylo nesrovnatelně zábavnější. Kdo by byl řekl, že na severu, kam se vydala hledat ztraceného syna, potká muže, se kterým se bude znovu cítit jako mladá dívka? Eleanor rozhodně ne.

„Musíš něco zazpívat,“ naléhal Frank. „Já zpíval, tak musíš taky.“

„Tak dobře,“ souhlasila Eleanor, ačkoli naoko se tvářila dopáleně, „ale písničku si vyberu sama, abys věděl.“

Sebrala mu zpěvník, začala listovat stránkami a četla si názvy písní. Tolik písniček a skoro všechny jsou o tom samém – o lásce. A je snad lepší téma pro píseň než to, které v jinak rozumných bytostech vyvolá bláznivý pocit závrati, jakou…… jakou teď cítila Eleanor?

Nespoutaná jako bublinky ve sklence šampaňského, přesně tak si teď Eleanor připadala. Což bylo naprosto neuvěřitelné, protože se blížila půlnoc. Aljašského času, takže v New Yorku byly skoro tři hodiny ráno. Kdy naposledy takhle ponocovala? Už si ani nevzpomínala. Přece se nemohla zamilovat do vysloužilého policajta, otce pěti dětí, kterého znala teprve tři dny!

Ale Alessandrovi se líbil od první chvíle. A Alessandro se v lidech nikdy nemýlí.

Eleanor vzala do ruky zpěvník a vstala, připadala si při tom rozjásaná a bezstarostná jako v patnácti. „Tak dobře,“ oznámila, „já zazpívám.“

Frank spustil potlesk, barman si nechal nadiktovat číslo písně a vyťukal je do počítače.

Nato se Eleanor, která pevně svírala mikrofon, otočila čelem k Frankovi, který byl jejím jediným obecenstvem – barman byl tak zabraný do hraní solitéru, že jí vůbec nevěnoval pozornost – a spustila píseň, kterou nikdy před tím neslyšela, natož aby ji uměla zazpívat.

Byla to ovšem první píseň, která jí padla do oka po tom, co si uvědomila, že je zamilovaná do Franka Calabreseho, takže od té doby byla „Kung Fu Fighting“ už navždy ta její.

Dvanáct poschodí nad barem hotelu Four Seasons se Vičky Lordova marně snažila usnout.

Věděla, že by si měla vychutnat první klidnou noc od zmizení Jacka s Lou. Teď už přece byli v bezpečí. Když se dozvěděla, co se stalo –že s nimi havarovala helikoptéra a že jsou nejspíš mrtví –, měla pocit, jako by cosi zemřelo i v ní. Opravdu, tak se cítila. Skoro šestatřicet hodin nebyla schopná vstát z postele…

Ale pak se ukázalo, že mohli havárii přežít. Bylo to dokonce velmi pravděpodobné. A Vičky měla nesmírnou radost. Dokonce Lupe zvýšila plat o sto dolarů týdně.

A teď byli zpátky. Vrátili se a jsou v pořádku, a z toho měla nevýslovnou radost. Na jejich počest uspořádala ve svém apartmá uvítací večírek a při té příležitosti vykoupila celé hotelové zásoby Dom Perignonu a koktejlových krevet. Večírek proběhl příjemně. Zdálo se, že Jack i Lou její gesto ocenili.

Jenže z toho, co se stalo během večírku – a pak později, při zprávách v jedenáct –, teď Vičky byla tak vyděšená, že jí nezabraly ani prášky na spaní, které jí doktor předepsal před svatbou, když byla tak rozrušená. Ne, byla vzhůru a věděla, že neusne, dokud nepřestane myslet na tu příšernou, děsivou věc, kterou jí Jack svěřil.

A to že po něm stříleli.

Nejen stříleli, ale nějací zabijáci ho honili – honili – po lese! A jejich pilot, ten co zahynul při havárii vrtulníku, prý nezahynul při havárii. Tohle se dozvěděla z mimořádných nočních zpráv na jednom místním kanálu.

„K případu havárie helikoptéry, která přepravovala hrdinu akčních filmů Jacka Townsenda spolu s jedním dalším cestujícím na natáčení Lovce policajtů IV, který se právě natáčí nedaleko města Myra na Aljašce,“ sděloval moderátor ve zprávách na devátém kanálu, „anchorageský soudní lékař uvedl, že pilot vrtulníku, Samuel Kowalski, nezemřel při pádu letounu, jak jsme vás informovali dříve. Kowalski byl podle všeho střelen do hlavy ještě před tím, než jeho ostatky shořely ve vraku R-44, kterou pilotoval pro soukromou firmu najatou filmovým studiem. Místní šerif odmítá poslední vývoj v tomto nezvyklém případu komentovat. Townsend přežil téměř dvaasedmdesát hodin v aljašské divočině spolu se scenáristkou, která je autorkou filmového hitu Hindenburg. Pana Townsenda znáte z populárního televizního seriálu Pohotovost a momentálně ztvárňuje hlavní postavu v sérii Lovec policajtů. Jeho mluvčí uvedl, že herec odpočívá po vyčerpávajícím boji se živly a brzy se chystá pokračovat v práci. V dalších zprávách –“

Vičky už ovšem další zprávy neslyšela. Všechnu pozornost soustředila na jedno jediné sdělení: Sam Kowalski byl zastřelen, nezemřel při pádu helikoptéry, jak jsme vás informovali dříve. Takže to, co jim Jack a Lou vyprávěli na uvítacím večírku, že je po lese honili ozbrojení lidé, byla pravda. Byla to naprostá pravda, a to mohlo znamenat jedinou věc.

A právě ta věc nedovolila Vičky usnout, takže seděla v pokoji s dálkovým ovládáním v ruce, přepínala z jednoho kanálu na druhý, a přesto nic nevnímala.

Někdo se pokusil Jacka zabít. Ne Lou. Ne, Lou nic nehrozilo. Ocitla se v ohrožení života jen proto, že cestovala s Jackem. To Jack byl cílem útoku, Jack byl v nebezpečí.

Vičky věděla, že ho musí varovat.

Ale ještě neměla příležitost. Na večírku se zdržel jen chvilku a pak si ho matka odvedla, protože – což bylo pochopitelné – chtěla se synem, kterého už považovala za ztraceného, strávit nějaký čas o samotě.

A když po večírku Vičky volala do jeho pokoje, nebral telefon. Od té doby mu volala každou chvíli, ale Jack telefon nebral…

Musí mu to říct. Musí. Než bude pozdě…

„Vičky?“

Hlas, který se ozval z temného kouta pokoje, ji tak strašně vylekal, že málem spadla z pohovky. Ale byl to její manžel, který ji rozespale volal z ložnice.

„Vičky.“ Ze stínu se vynořil Tim Lord v šedém hedvábném pyžamu a černém županu a šoural se k pohovce. Tim si v práci moc nepotrpěl na parádu – většinou měl na sobě džíny a nezbytné kovbojské boty. Ale do postele se vždycky oblékal honosně. To proto, jak se jednou Vičky svěřil, že jeho matka, která ho vychovávala sama, když jeho otec zmizel neznámo kam, si mohla dovolit jídlo a školní oblečení, ale skoro nic jiného.

„Proč nespíš, když je tak pozdě?“ chtěl vědět Tim. „Není ti dobře?“ Vičky dálkovým ovladačem vypnula televizi. Nechtěla, aby v její modravé záři viděl, jak je bez make-upu bledá. „Ne,“ odpověděla, „nic mi není.“

„Tak si pojď ke mně lehnout,“ řekl Tim. „Víš, že bez tebe nemůžu spát. A zítra mám před sebou náročný den. Natáčíme tu scénu v šachtě. Budou to poslední záběry. A pak to tu zabalíme a pojedeme domů.“

Vičky poslušně opustila pohovku a nechala se manželem dovést do společné ložnice.

Dlužno říct, že díky jejímu hereckému umění nevěděl, ba neměl sebemenší tušení, co Vičky zjistila. Nevěděl ani, že vedle něj celou noc nezamhouřila oka…

… až do chvíle, kdy celý hotel – tedy ty, kdo ještě spali – probudil výbuch, který zničil pokoj Jacka Townsenda dvě poschodí pod nimi.

28

Když nový pokoj Jacka Townsenda v desátém patře vybuchl a změnil se na kouřící výheň, Jack v něm nebyl. Ještě pořád byl v pokoji Lou Calabreseové v osmém patře. Přesněji řečeno, v Lou Calabreseové.

Ale neužíval si tak – alespoň v tu chvíli –, jak by chtěl. To proto, že Lou, přestože ji žádal, aby to nedělala, zvedla telefon, který začal zvonit v nekřesťanských tři čtvrtě na sedm ráno.

Přitom jen pár minut před tím, než zazvonil, Jack, který se probudil příjemně břichem přitisknutý k Louiným zádům, zjistil, že má erekci velkou jak raketa SCUD.

Nebyla to sice pro něj žádná novinka, ale s Lou se mu to stalo poprvé.

A k jeho radosti se Lou začala vrtět. Protože Jack už dobře věděl, že Lou není právě ranní ptáče, pokud mohl soudit z té noci na posedu, dopřál jí čas, aby se probudila, a jemně ji hladil po ramenou.

Lou otevřela oči a řekla rozespalým hlasem: „A víš, že ses spletl? Ty nepotřebuješ větší zbraň.“

„No né,“ zamumlal jí Jack do ramene, „ty jsi ale romantická.“

„A ty,“ řekla Lou, „jsi neukojitelný.“

„Většina žen by to ocenila,“ upozornil ji.

Lou vzdychla, převalila se na záda a řekla: „Tak jo, udělej mi to.“

A Jack poslechl. Naštěstí byli oba od předchozího večera nazí, takže se nemusel zdržovat se svlékáním. Jack hned odhodil přikrývku a přitiskl rty na Louinu růžovou bradavku, která předtím sladce spala. Při jeho dotyku se však probrala k životu a přímo jemu před očima rozkvetla a ztvrdla.

Pak sjel rukou po hladkém, plochém břiše a našel změť rezavých kudrn, které večer tak důkladně prozkoumal. Tentokrát však do ní nevjel jazykem, ale prstem a zjistil, že je na milování připravená stejně jako on.

Za vteřinu si kňourající Lou převalil na sebe a řekl jí, že teď by se pro změnu mohla trochu namáhat ona…

A Lou se tohoto úkolu zhostila s překvapivou zručností. Právě ho nechala zajet do své štěrbiny – tak horké, vlhké a tak krásně těsné – když zazvonil telefon.

Jacka ani na vteřinu nenapadlo, že by telefon mohla zvednout, když má v sobě jeho, navíc tak blízko – což ona evidentně netušila – vyvrcholení. A přitom Lou s orgasmem nezůstávala pozadu. Vyvrcholení dosahovala s rozkoší a často a nikdy ne bez něj, takže musela být taky blízko.

A přesto sáhla po sluchátku.

„Je strašně brzy,“ vysvětlila Jackovi, „musí to být něco důležitého. Může to být policie. Nebo táta.“ O jejím otci se zrovna v tuhle chvíli Jack bavit nechtěl. Pak zvedla sluchátko a řekla: „Haló?“

Jenže to nebyla policie ani její otec. Volala Louina agentka Beverly Tennantová z New York City, kde už bylo deset hodin.

Jenže agentka byla pro Lou očividně stejně důležitá jako otec nebo policie, protože se s ní okamžitě začala dlouze vybavovat o Timu Lordovi a o tom, že Lou musí Timovi vysvětlit, že rozhodně nesmí vyhodit do povětří kus aljašské přírody, udělal by obrovskou chybu, která by vyústila ve vlnu kritiky jeho filmu a poštvala by proti nim všechny ochránce přírody kvůli těm zatraceným polárním liškám; a že to dokáže jedině Lou, protože ji poslechl i posledně při natáčení Hindenburgu, když chtěl vyhodit do vzduchu historické maďarské nádraží, jen proto, že měl po ruce výbušniny a usmyslel si, že plameny budou na plátně vypadat dobře.

Tohle Jack z jejich hovoru vydedukoval. Slyšel sice jen jeden hlas, ale byl v jejich rozhovoru přímo osobně zainteresovaný, protože díky velmi intimnímu spojení, v jakém právě byli, cítil, jak Louin chraplavý hlas zní celým jejím tělem.

„Polož ten telefon,“ řekl Jack konečně, když Beverly začala zdlouhavě popisovat svou novou italskou dlažbu.

Lou se na něj zamračila a rychle přitiskla ruku na mluvítko. Jenže zjevně příliš pozdě, protože Jack slyšel, jak se ženský hlas ptá: „Ty tam někoho máš? Bože, Lou, kdo to je?“ A pak něco o tom, že viděla na vzdělávacím kanálu dokument o aljašských lovcích krabů, kteří mají fantasticky svalnaté ruce, a jestli prý Lou nějakého klofla.

Jack jí chtěl telefon vyškubnout a říct Beverly pěkně od plic, co si myslí o krabech, ale Lou se sluchátkem na poslední chvíli ucukla a rychle do něj řekla: „Promiň, musím končit,“ a zavěsila.

Jack se rozhodl, že ji radši bude držet od telefonu dál, a aniž přerušil jejich spojení, převalil ji na záda.

„Musím stihnout Tima,“ protestovala Lou, i když velmi slabě, „než odjede na natáčení –“

„Na to máš spoustu času,“ řekl Jack a sklonil ústa k jejímu krku. „Dokud tam nedorazím já, nemůže nic dělat, a já tam nepojedu, ještě víc se do ní zanořil, „dokud tady nebudu hotov.“

To, co pak následovalo, byl podle Jackova názoru skvělý sex. Bylo až neuvěřitelné, jak k sobě jejich těla pasovala, jako by byli jeden pro druhého stvoření. S žádnou ženou nikdy před tím nezažil nic podobného tomu, co prožíval s Lou – takovou vášeň a vzrušení. Možná to bylo tím, že poprvé v životě našel partnerku, ke které cítil něco víc než jen fyzickou přitažlivost, kterou dokonce do jisté míry obdivoval.

A navíc ta její prostořekost. Bože, jak tu její hubatost miloval.

Problém byl ovšem v tom, že po něm začínala něco chtít a Jack měl dojem, že jí to nemůže dát. Proč Lou nestačí, že jí nabídl, aby se k němu přestěhovala? Proč musí chtít víc? Copak neví, že ostatní přijde přirozeně, když se tomu dá volný průběh?

Ne. To jí nestačí. Protože se už jednou spálila. Lou potřebovala, aby se Jack vyslovil.

Jenže tahle slova se Jackovi říkala strašně těžko… protože je ještě nikdy neřekl. Jak ji má požádat, aby s ním strávila zbytek života? Jak jí má říct, že ji miluje a chce s ní mít děti a zlaté retrívry, a nevypadat při tom jako naprostý trouba? To kdyby Jack tušil. Dokázal ta slova říct, když je měl ve scénáři, ale postavou, která je vyslovila, opovrhoval.

Jenže teď, teď tyhle otřepané fráze začínal chápat a cítil, co vyjadřují. Jen je pořád nedokázal vypustit z úst a necítit se při tom jako naprostý hlupák – jako postavy, které tak často hrál.

A tak se jí snažil ukázat, co cítí, místo aby jí to říkal. Miloval se s ní co nejněžněji, ačkoli ke konci byla něha tatam, to se poddal nespoutané vášni, přestal se ovládat a podlehl divokému, lačnému chtíči.

Ale jedním z důvodů, proč Lou miloval – jak zvláštní bylo použít slovo milovat, byť jen v hlavě –, bylo, že ji spalovala stejná vášeň jako jeho. V posteli její uštěpačnost a svéhlavost, kterou si tak pečlivě pěstovala, aby uspěla v prostředí, kterému ještě stále vládli muži, zmizela a odhalila typickou ženu, která klidně používá olejové kuličky do koupele. Ženu, která má v kabelce oříškovou tyčinku a která je při orgasmu tak uvolněná a ženská, že Jack někdy oddaloval vlastní vyvrcholení, aby se na ni při tom mohl dívat.

Zrovna teď ráno si Lou takhle vychutnal. Teprve když jejím tělem projel poslední záchvěv, povolil uzdu své rozkoši… ale pak, když sám vyvrcholil, bylo to tak prudké a hluboké, že zůstal ležet jak vyždímaná houba.

Tohle jí snad měl říct? Že musejí být navždycky spolu, protože je jediná žena, se kterou se po sexu cítí jako vyždímaná houba? Tušil, že by se to u ní nesetkalo s velkým pochopením. Proč ho teď, když poprvé v životě záleželo na tom, co řekne, nic kloudného nenapadalo? Snad neměla Lou pravdu, že je jenom robot chrlící slova napsaná někým jiným?

Ovšem teď by Jack scénář ocenil. Kdyby mu tak někdo chtěl napsat věty, které má říct, něco, co by ji udrželo tam, kde ji teď měl – tedy ne doslova –, po celý zbytek života.

Co je to s ním? Tohle přece miliony mužů dělají každý den. Totiž žádají ženy o ruku.

Určitě by to taky dokázal, i bez cizí pomoci. Ano, ten návrh, aby se k němu nastěhovala, nezabral, jenže Lou už jednou s někým žila a jak to dopadlo? Možná potřebovala slyšet – čekala, až uslyší – slib něčeho trvalejšího, maličko vážnějšího. A ten jí mohl dát. A chtěl jí ho dát, poprvé v životě. Stačilo jen říct ta slova.

„Lou,“ začal. Tak, tohle zvládl. Zatím si vedl dobře.

Lou otevřela tmavě hnědé oči a podívala se na něj, rezavé vlasy rozprostřené kolem hlavy jako svatozář.

„Ano?“

Jack se zhluboka nadechl. Zvládne to. Rozhodně to zvládne.

Nevyhrál snad cenu diváků pro nejoblíbenějšího televizního herce? Nezařadil ho snad časopis Los Angeles mezi nejžádanější svobodné muže? Je sexy. Je sympaťák. Lou mu určitě odpoví ano. Stačilo říct ta slova. Tři slova. A to bylo celé. Tři kraťoučká slova.

„Já –“ začal.

A v tu chvíli hotelem otřásla exploze, která je oba málem shodila z postele.

„Proboha!“ vykřikla Lou ze změti prostěradel a rukou a nohou. „Jacku! Co to bylo? Zemětřesení?“

Jack, naštvaný, že ho přerušili, odpověděl: „Zemětřesení nedělá takový randál. Možná to byla jen zvuková vlna od letadla. Poslyš, Lou –“

Ale už bylo pozdě. Lou už ho od sebe odstrčila, zabalila se do prostěradla a hrnula se k oknu.

„Jacku, podívej se na ten kouř!“ vykřikla. „Co myslíš – proboha, je to pár pater nad námi. Co se mohlo stát?“

Jack už se vzpamatoval z šoku z výbuchu a zabalený do deky seděl celý sklíčený na kraji postele a přemýšlel nad svým neúspěchem.

„Asi Melanie,“ procedil mezi zuby. „Samovznítila se kvůli dnešním změnám ve scénáři.“

Lou natahovala krk, aby viděla z okna, které se nedalo otevřít.

„Ne, Jacku,“ řekla. „Tohle bude vážnější. Z jednoho okna šlehají plameny. Já nevím, ale asi bychom se měli oblíknout. A utéct. Nebo tak něco.“

Jacka ten nápad povzbudil. Snídaně. To je ono! Půjdou dolů na snídani a tam ji nad grepem a toastem požádá o ruku. Není to sice žádná velká romantika, ale aspoň si před tím dá kafe na povzbuzení. Vstal, pořád s dekou omotanou kolem pasu, a začal hledat kalhoty.

„To je skvělý nápad,“ řekl. „Půjdeš do sprchy první nebo mám jít já? Nebo se osprchujeme spolu –“

Na chodbě, těsně za Louinými dveřmi, se ozvaly hlasy. Lou se rychle soukala do froté županu a přitom vraštila obočí.

„Není to můj otec?“ zeptala se Jacka.

Vzápětí už odemkla dveře a vykoukla do chaosu vládnoucího na hotelové chodbě.

A byl to pořádný zmatek. Na chodbě pobíhaly spousty lidí, většinou filmařů z Lovce policajtů IV, v různých nočních úborech. Jack poznal asistenta režie Paula Thompkinse. Paul měl na sobě trenýrky a tričko a drmolil do mobilního telefonu.

„Nevím, co to bylo,“ říkal, „ale hlavně zachraň ty natáčecí plány, protože jestli shořej, jsme všichni v pěkným průseru –“

Uprostřed toho zmatku stál otec Lou Calabreseové a snažil se dav uklidnit.

„Hola, uklidněte se!“ křičel Frank Calabrese. „Nejspíš to nic nebylo. Asi transformátor na střeše nebo něco podobného. Ale radši hasičům usnadníme práci a hezky zamíříme ke schodišti. K výtahům ne, ke schodům. Tak jdeme a pěkně v klidu –“

Lou, rukou svírající župan na prsou, se protáhla kolem Jacka.

„Tatí,“ zavolala a doběhla k němu. „Tati, jste v pořádku? Co se to děje?“

„Och, dobré ráno, drahoušku.“ Frank se usmál. Měl na sobě modrozeleně kostkovaný župan přes modré pyžamo. Na hlavě mu legračně trčely chomáče bílých vlasů. Tvářil se, že ho vůbec nepřekvapuje, že dceru vidí jen v hotelovém županu. „Pěkné probuzení, co?“

„Tati, co to bylo?“ Lou se rozhlédla po chodbě. „Znělo to jako výbuch. A strašně se tam kouří!“

„Jo,“ přitakal Frank a rukou popoháněl lidi ze vzdáleného konce chodby ke dveřím s nápisem VÝCHOD. „Říkal jsem si, že –“

Najednou se pronikavě rozezněla poplašná siréna a zároveň se rozblikala světla zabudovaná v požárním systému ve stropě, která evidentně měla lidi v zakouřené hale dovést k nouzovému východu.

„Á,“ povytáhl obočí Frank, „už je to tady. Říkal jsem si, kdy to spustí.“

Přes sirénu nebylo slyšet vlastního slova. Jackovi se však najednou zdálo, že slyší matčin hlas.

A samozřejmě, za chvíli se vynořila z šedého kouře v růžovém saténovém županu a turbanu ve stejné barvě, v jedné ruce Alessandra a ve druhé šperkovnici.

„Franku!“ volala. Byla na pokraji hysterie, takhle ji Jack neznal. „Ach, Franku!“

A pak Jack uviděl něco, co ho naprosto vyvedlo z míry. Než se rozhýbal, uviděl, jak Louin otec přiběhl k Eleanor Townsendové a konejšivě ji objal kolem ramen.

A řekl jí, rty téměř přitisknutými na turban: „To nic, miláčku. Je to jen malý požár.“

Miláčku? Miláčku?

Ale Eleanor ho snad neslyšela, jinak by se jistě ohradila, že jí nějaký muž říká miláčku. Místo toho popadla Franka za župan, s Alessandrem vmáčknutým mezi ně, a zakvílela: „Ach, Franku, to je hrůza! Zrovna jsem se byla podívat u Jacka v pokoji, jestli je v pořádku, a zjistila jsem, že to bylo u něj! Ten výbuch! Jackův pokoj je zničený! Je tam jen černý kouř a plameny a –“

Lou, která celou tu scénu s ustaraným výrazem sledovala, přikročila k Eleanor a řekla: „Paní Townsendová. Paní Townsendová, neplačte. Jack je tady, je v pořádku. Byl u mě.“

A Jackovi, zabalenému jen do deky z Louiny postele, nezbylo než na ně ze dveří pokoje chabě zamávat.

„Ahoj, mami!“ zavolal.

29

Snídaně se moc nevydařila. Nejspíš proto, že značná část desátého patra vyletěla do povětří.

Ale přesto, kdo by čekal, že jedna exploze v hotelovém pokoji bude mít takový vliv na obsluhující personál?

„Tak tohle,“ rozčiloval se Tim Lord a netrpělivě se rozhlížel z boxu, kde seděli, „už je trochu moc. Kde je ten číšník? Musím vyrazit na natáčení. Co když nestihnu letadlo?“

Lou, která seděla proti režisérovi, řekla: „Time, poslouchej. Letadlo počká. Já vím, že na to teď není nejvhodnější chvíle, ale musíme si promluvit o té šachtě, kterou chceš vyhodit do vzduchu. Nezdá se ti, že na jeden den už bylo výbuchů dost? Nemohli bychom tu šachtu nechat tak, jak je?“

Tim se dál rozhlížel po poloprázdné restauraci. Většina hostů se rozhodla nasnídat jinde, přestože anchorageští hasiči budovu zpřístupnili už hodinu po evakuaci.

Tim Lord však nepatřil k lidem, kteří by si nechali rozhodit plány takovou maličkostí, jakou byla rozbuška v pokoji představitele jeho hlavního hrdiny. Musel přece točit!

„Pro boha živého, Lou!“ zakvílel a při tom pohledem probodával záda číšníka, který se bavil s pikolíkem, nejspíš o požáru v desátém patře. „Už teď máme tři dny zpoždění kvůli havárii toho vašeho vrtulníku. A teď po mně ještě chceš, abych změnil zásadní motiv příběhu, který vyprávím – a který jsi mimochodem napsala? To ses ráno musela nadýchat kouře!“

Lou se podívala na Vičky sedící vedle manžela. Měla na sobě krémové kašmírové šaty a vypadala stejně andělsky jako vždycky. Lou se na ni pokusila legračně zašklebit, protože Vičky byla nezvykle napjatá, ale paní Lordova se jí nepodívala do očí a upřeně zírala na šálek čaje před sebou.

„Time,“ pokusila se Lou znovu. „Polární lišky. Roztomilá chlupatá zvířátka. V té šachtě mají nory. Jestli ji vyhodíš do povětří, spousta rozkošných štěňátek zůstane bez domova. Tohle chceš vzkázat Americe? Že Tim Lord kašle na štěňata?“

„Liščata,“ pípla Vičky.

Lou i Tim se po ní podívali. „Cos říkala, miláčku?“ zeptal se Tim Lord.

„Mláďata lišek jsou liščata,“ hlesla Vičky zjevně zaskočená, že se na ni soustředilo tolik pozornosti. „A ne štěňata. To vím jistě.“

„Tak liščata,“ řekla Lou a co nejpřísněji se na Tima zadívala. „To bys chtěl, Time? Udělat ze sebe liškovraha?“

Číšník si konečně všiml Timova zuřivého mávání a zamířil k nim. Byl bledý a rozrušený a vypadal mladší než na devatenáct dvacet let, kolik mu Lou hádala.

„Přál jste si něco, pane?“ zeptal se rozechvělým hlasem.

„Ano,“ odpověděl Tim. „Chtěl bych účet. A pospěšte si. Letí mi letadlo.“

„No,“ řekl číšník zaraženě, „ale dnes je snídaně zdarma. Kvůli tomu… no, však víte.“ Ztišil hlas a téměř zašeptal: „Tomu rannímu rozruchu.“

Tim se na chlapce uštěpačně usmál. „Dobře,“ řekl, „děkuji.“ A rozloučil se s Lou a Vičky slovy: „Dámy, bylo mi potěšením, jako vždy. Ale čeká na mě auto, které mě zaveze na letiště, kde na mě čeká letadlo, aby mě zavezlo na natáčení, kde už na mě čeká celý štáb, který mě stojí asi tak dvě stě tisíc dolarů na hodinu. Tohle byla ta nejdražší snídaně zdarma, kterou jsem si v životě dal, Lou. A teď mě prosím omluvte –“ Tim se začal zvedat.

„Ale Time,“ pokusila se Lou, přestože už tušila, že bitva, na kterou se od začátku necítila, je prohraná. „Nemáš žádný důvod tu šachtu vyhazovat do vzduchu. Vážně. Ani ten příběh přece –“

„Lou.“ Tim už vstal a natahoval se k věšáku na kraji boxu pro bundu. „Víš, že tě uznávám jako spisovatelku. Ale taky dobře víš, americký divák očekává od každého nového Lovce policajtů dvě věci. Záběr nahého zadku Jacka Townsenda a pořádnou detonaci.“ Nasadil si kšiltovku s nápisem Hindenburg – na e-bayi patřila k nejžádanějším filmovým suvenýrům. „A já je nehodlám zklamat.“

Pak se otočil a vyšel z restaurace.

Lou nevěřila vlastním uším. Pohlédla na Vičky. „Tak to bysme měli, co říkáš?“

Rozhodně ji tím nechtěla rozplakat, ale přesně to se stalo. Na Vičky bylo od rána vidět, že není ve své kůži – což ovšem Lou přikládala tomu hrubému rannímu probuzení – a teď se dala do pláče.

Lou na kamarádku překvapeně vykulila oči. Ano, díky Jackovi byla posledních čtyřiadvacet hodin trochu… řekněme pohlcená sama sebou, ale kdyby udělala nebo řekla něco, čím by se Vičky takhle dotkla, musela by to přece vědět.

„Proboha, Vičky!“ Lou se posunula na sedačce a sedla si na místo Tima Lorda. „Co se děje? Je ti něco? Ježíši, to kvůli těm řečem o výbuchu, co? Nezlob se. Ráno jsi musela být strašně vyděšená. Byli jste přece jen pár pater od –“

„Proto –“ Lou si nemohla nevšimnout, že Vičky byla krásná, dokonce i když plakala. Když se rozbrečela Lou, zrudl jí nos a oči a vlastně celý obličej. Ale Vičky ne. Oči jí natekly, ale o to byly modřejší. A na obličeji jí nenaskočil jediný růžový flíček. „Proto nebrečím,“ vykoktala.

Lou se natáhla přes prázdné talíře. Tim se pořádně najedl, dal si vejce se slaninou a lívance, zatímco Lou se spokojila jen s bílkovou omeletou, protože se po tom množství pecanové zmrzliny spořádané u Donalda bála, aby jí nenarosily boky. Vičky nepozřela ani sousto, jen bylinkový čaj. Lou vytáhla ze zásobníku hrst ubrousků.

„Tu máš,“ řekla a podala je Vičky. „Ježíši, Vičky, nebreč. Všechno zas bude dobrý. Možná bych si od těch demonstrantů venku mohla vzít pár fotek liščat a dovézt je do Myry ukázat –“

„Bože!“ Vičky obrátila oči k nebi a přitom se jí po hebkých bílých tvářích koulely slzy jako hrachy. „O film vůbec nejde, rozumíš? O žádnej blbej film! Jde o Jacka!“

Lou se na kamarádku upřeně zadívala. Cítila, že se jí srdce zpomalilo najeden tep za minutu. „O Jacka? Ale… ale Jack je v pořádku. Při tom výbuchu nebyl u sebe v pokoji. A anchorageská policie sem okamžitě poslala strážníka. Je pod jejich ochranou –“

„N – ne,“ vzlykala Vičky. „Tohle ne!“

Lou cítila, jak jí stydne krev v žilách. Takže Vičky už to ví. Paráda!

Jako by nestačilo, že její vlastní otec ví o tom, že s ní Jack strávil noc – nemluvě o paní Townsendové. Bože! Lou zrudla, sotva na to pomyslela. A teď bylo jasné, že o tom ví i Vičky. Mezi filmaři se drby šíří rychle.

„Panebože, Vičky,“ vyhrkla. Cítila se strašně. Příšerně. Byla ta nejhorší kamarádka na světě. Jak mohla spát s mužem, který zlomil srdce její nejlepší přítelkyni?

Ale na druhou stranu, Vičky už přece byla vdaná!

Třeba ani nebrečí kvůli tomu, napadlo Lou. Možná brečí, protože má strach o ni, jelikož dobře ví, že Lou není typ na nezávazný sex. Jack, myslela si nejspíš Vičky, Lou připraví hotové citové peklo.

Lou o tom předchozí večer dlouze přemýšlela, zatímco Jack zmožený sexem tvrdě spal. A rozhodla se, že to riskne. Herec neherec, bylo jí s ním dobře. Lou byla celý život opatrná a zůstávala s Barrym i po tom, co zjistila, že je naprostý idiot. Rozhodla se to risknout a pro jednou žít jako jedna z jejích hrdinek, prostě zkusit štěstí a vsadit na radost.

A jestli jí Jack nakonec zlomí srdce, alespoň nejdřív prožije něco intenzivního.

A než to přijde – její zlomené srdce – užije si s Jackem pěkně divokou jízdu.

„Podívej, Vičky,“ řekla Lou a vzala kamarádku za ruku. „Moc mě to mrzí, ale říkala jsi, že už to máš za sebou. Ze už jsi ho pustila z hlavy.“

Vičky se rozvzlykala ještě víc. Lou skoro nerozuměla, co říká. Věděla jen, že musí kamarádce vysvětlit, proč udělala to, co udělala.

„Já vím, že máš o mě starost,“ spustila. „Ale neboj se, já to zvládnu. Vím, jakou má Jack pověst a tak dále. Vím, že nikdy s žádnou nevydržel víc než pár měsíců. Ale už jsem velká holka a mám život před sebou a chci si ho pořádně užít. Skoro celý dospělý život jsem strávila u počítače. Vážně. Pořád píšu o lidech, co zažívají neuvěřitelné věci, ale co jsem zažila já? Nic! Už nechci být opatrná. Nechci se bát o své srdce. Kruci, Vičky, já chci žít! Slyšíš mě? Chci žít!“

Jenomže teď na ni pro změnu vytřeštila oči Vičky. Nejspíš to bylo tím Louiným plamenným projevem. Nebo tím, že při něm Lou vstala a bouchala do stolu, až shodila na zem vidličku, takže se po nich několik číšníků otočilo.

Tak či tak, Vičky chvíli nechápavě zírala a pak hlesla: „O čem to mluvíš, Lou?“

„No,“ odpověděla Lou a najednou si připadala tak hloupě, že se zasunula zpátky na sedačku. „Přece o Jackovi.“

„O tom mluvím já!“ řekla Vičky zajíkavě. „O Jackovi a o tom, že se ho můj manžel snaží zabít!“

Lou v tu chvíli vyschlo v krku. Zůstala na Vičky zírat a najednou měla pocit, že se dívá na naprosto cizího člověka. Ta marnivá, povrchní, nezdolná Vičky, kterou si Lou tak zamilovala navzdory všem jejím lidským nedostatkům, vypadala jako někdo cizí… krásná, chladná cizí žena.

„Cože?“ Na víc se Lou nezmohla.

„Byl to Tim!“ vzlykala Vičky do ubrousků, které jí Lou podala. „To Tim zaplatil tomu pilotovi, aby Jacka zabil. Tys tam být neměla. Kdyby sis přečetla zprávy jako já, neletěla bys s ním.“

Lou na svou přítelkyni třeštila oči. „Vičky. O čem to mluvíš?“

„Panebože, Lou, copak ty to nevidíš?“ Vičky mrkala uslzenýma očima. „Lidi, co vás honili, tebe a Jacka, najal Tim. Nebyla jsem si jistá – ne na sto procent… ale když ráno vybuchla ta bomba, co zničila Jackův pokoj, věděla jsem to… Najednou mi bylo úplně jasné, že to udělal Tim.“

Lou obvykle neměla zpomalené reakce, ale tohle prostě nemohla pochopit. Jako kdyby jí Vičky vykládala, že ji unesli Marťani. Nebo o kabale. Vičky se nějaký čas o kabalu zajímala a během toho měsíce se jí Lou musela vyhýbat, protože nerozuměla jedinému slovu, které kamarádka vypustila z úst.

Teď to nebylo jiné, jen s tím rozdílem, že místo slov pravda a světlo používala zabít a bomba.

„Vičky,“ vykoktala Lou. „Proč by chtěl Tim Jacka zabít? Tim a Jack jsou kamarádi a vždycky spolu skvěle vycházeli –“

„To ano,“ řekla Vičky a zoufale popotáhla. „To je pravda. Ale jen do té doby, než jsme s Timem – víš, poslední dobou máme s Timem problémy, tak jsem navrhla… navrhla jsem, abychom šli k mému terapeutovi – k tomu specialistovi na minulé životy. Myslela jsem si, že si budeme líp rozumět. A na jedné schůzce doktor Manke navrhl, abychom, no abychom mluvili nejen o svých minulých životech, ale taky o našich milostných dobrodružstvích. A já jsem se přiznala k Jackovi a Tim, Tim to nevěděl –“

„Tys mu to neřekla?“ Lou na Vičky nevěřícně zírala. „Tys Timovi nikdy neřekla, že jste s Jackem kdysi…“

„Ne,“ pípla Vičky a pokrčila rameny. „Neřekla, no. Tak mi vynadej.“

„Vičky,“ vydechla Lou. Pomalu jí docházelo, kam Vičky míří. „Snad jsi-“

„Doktor Manke chtěl, abychom k sobě byli upřímní,“ bránila se Vičky. „A tak jsem Timovi řekla, že mě tehdy Jack opustil.“

Lou měla pocit, jako by jí po zádech stékal ledový pramínek. Nemohla uvěřit vlastním uším. Vičky Jacka pořád miluje? Pořád ho miluje, ale žije s někým jiným. A ne s jen tak ledaským, ale s Timem Lordem, jedním z nejvlivnějších režisérů Hollywoodu.

Ne. To nemůže být pravda. Tohle se muselo stát zrovna jí, a zrovna v den, kdy se rozhodla začít jako nový člověk, který není jen pozorovatel života, ale skutečně žije!

A ještě ke všemu měla uvěřit, že Tim dal Jacka zabít kvůli tomu, že Vičky má pro něj stále slabost? To přece není možné!

Ale přesto… proč by jinak Tim přistoupil na to, že bude režírovat Lovce policajtů IV. Všichni se zděsili, když si ho vybral jako první film po tom, co získal Oscara za režii Hindenburgu. Celý Hollywood si určitě lámal hlavu, proč si Tim jako svůj další projekt vybral seriál – a navíc jeho čtvrté pokračování.

Část lidí si myslela, že vzal lehkou práci, protože sbíral síly na další náročný úkol. A někteří tvrdili, že shání peníze na vlastní nezávislý projekt, podobně jako Jack.

Ale teď… teď už Lou nevěřila, že tohle byly skutečné důvody. Udělal to proto, aby se při natáčení dostal blíž k Jackovi a věděl o každém jeho kroku? A aby mohl připravit akci, která by, kdyby všechno klaplo, vypadala jako nehoda? Kdyby se Samovi podařilo Jacka zabít a pak odletět na domluvené místo, co by si všichni mysleli? Nejspíš že vrtulník s Jackem havaroval. A možná by nikomu nebylo divné, že se nenašel vrak… v tak obrovském lese.

Ledový pramínek na Louiných zádech se změnil v potůček.

A to, že se plán nezdařil – a Jack byl pořád naživu –, Tima rozhodně neodradilo. Kdepak. Možná už mu došla trpělivost s nájemnými zabijáky. Ale pořád měl na natáčení k dispozici spoustu výbušnin.

Lou naskočila husí kůže na rukou. „Vičky,“ hlesla, „řekni, že to není pravda. Že to byla jen nějaká perverzní herecká etuda, kterou sis chtěla vyzkoušet.“

„Samozřejmě je to pravda.“ Vičky se zatvářila rozhořčeně. Byla ubrečená, ale pohoršená. „Tim je přece můj manžel. Kdybych nemohla být upřímná k manželovi, tak ke komu? Manželství postavené na lži není žádné manželství, ale –“

Lou prudce praštila rukou do stolu. „Ty jsi Timu Lordovi řekla, že pořád miluješ Jacka Townsenda?“

„No,“ zaraženě špitla Vičky. „Řekla, a proč by ne? Tim už byl přece dvakrát ženatý. Taky nejsem jediná žena, kterou kdy miloval.“

„Ale jsi jediná žena, kterou miluje teď!“ vykřikla Lou.

„To je pravda,“ připustila Vičky, „ale nemůžu si pomoct, že jsem do Jacka svým způsobem pořád zamilovaná. On má na ženy takový vliv. Myslím Jack. Dostane se ti pod kůži. Je jako zlozvyk, kterého se nemůžeš zbavit. A já bych ráda, věř mi. Ale prostě ho nemůžu dostat z hlavy…“

„A tohle všechno jsi řekla Timovi?“ Louin hlas zněl tvrdě. Nemohla si pomoct. Jestli Vičky čekala pochopení, tentokrát rozhodně nenarazila na tu pravou. „Řekla jsi mu, že Jacka nemůžeš dostat z hlavy?“

„No ano,“ hlesla Vičky. Už nevypadala tak dotčeně, ale spíš nešťastně. „Doktor Manke říkal, že jestli se chci dobrat své skutečné identity, musím být emocionálně upřímná nejen k sobě, ale i ke svým blízkým, takže –“

Lou se prudce vrhla přes stůl. Ale neskočila Vičky po krku, jak měla chuť, jen chmátla po její kabelce.

„Bezva, Vičky,“ vykřikla a hrnula se z boxu. „To se ti povedlo. Doufám, že jsi se sebou spokojená. Protože jestli máš pravdu a celé to byla Timova práce, už dva lidi jsou kvůli tvojí emocionální upřímnosti mrtví a Jack –“ A v tu chvíli Lou sevřel hrdlo příšerný ledový strach.

„ – je na pláce, kam, jestli se nepletu, zrovna míří tvůj manžel, a může být další –“

„Mrzí mě to!“ zakvílela Vičky. „Panebože, Lou, strašně mě to mrzí! Strašně mě to – počkej! Co to děláš?“

„Vičky!“ Lou popadla útlou Vičky za zápěstí a nevybíravě ji vytáhla z boxu. „Pojedeš se mnou. Promluvíme si s tím milým šerifem, který tu včera byl.“

„Ježíši!“ vykřikla Vičky. „To ne, Lou! Jestli Tim zjistí, že to vím – jestli zjistí, že jsem ti to řekla – zabije mě!“ Lou se ledově usmála a řekla jen: „Fajn.“

30

Pan Townsend na plac!“ ozval se hlas ve dveřích Jackova přívěsu. Jack zvedl oči od bloku, do kterého si něco zapisoval. Rozhodl se, že když není schopný říct, co cítí, pokusí se Lou napsat.

Brzy mu ovšem došlo, že napsat spisovatelce, co k ní cítí, je daleko těžší než to říct. Měl za sebou už osm pokusů – všechny ležely zmuchlané na podlaze přívěsu – a to ještě nebylo ani deset hodin. Volání asistenta přišlo jako vysvobození. Aspoň bude mít co dělat, čím zaměstnat mozek.

Když vyšel ven na mrazivý vzduch, uvědomil si – při pohledu na sníh, který se z bělostného změnil na šedivé chuchvalce –, že by se spíš měl zabývat svou smrtelností než milostným životem. Navzdory vyjádření šéfa požárníků – který prozatím, než provedou důkladnější prošetření, stanovil za příčinu výbuchu v jeho apartmá zkrat v elektroinstalaci – Jack tušil, že zkrat nastal leda tak v hlavě toho, kdo se ho pokouší zabít.

Kdokoli jiný, kdo by prožil to co Jack během posledních dní, by určitě nevrhal nasupené pohledy na mladého strážníka, který, když Jacka viděl vycházet z přívěsu, opustil vyhřátý služební vůz a pověsil se mu na paty. Jinému muži by na tom nejspíš nepřipadalo nic divného.

Jackovi se to však nelíbilo.

Ne že by strážník Mitchell nebyl sympaťák. Dokonce se usmíval, i když v tom mrazu za Jackem supěl k ústí staré šachty, kde se měly natáčet poslední záběry filmu. Jenže Jacka už začínala ta hra na kočku a myš unavovat. Co kdyby byl při tom výbuchu ve svém pokoji? Ba co hůř, co kdyby tam s ním byla Lou? Jak má začínat nový život s ženou, na níž mu záleží, a přitom riskovat, že mu ji přímo před očima roztrhá na kusy bomba? Rozhodl se, že s tím musí něco udělat. A co nejdřív.

Nejdřív ovšem musel dotočit film. Když se Jack se strážníkem Mitchellem blížil k Timu Lordovi, který dával instrukce svému asistentovi Paulu Thompkinsovi, uvědomil si, jak je rád, že má ten den stát před kamerou naposled. Velmi osvobozující představa.

„Á, Jack,“ zvolal Tim, podal Paulovi desky a opřel se na židli. Jsi připravený?“

„Jdeme na to,“ odpověděl Jack.

„Skvěle!“ Tim se podíval na strážníka Mitchella, lehce se pousmál a zaměřil pozornost na scénu před sebou: dvacet metrů vzdálené ústí šachty, kam lidé ze speciálních efektů, kteří teď seděli u stolu pár metrů od Jacka, zavedli dráty a výbušniny připravené k odpálení. Sníh před šachtou byl umetený dohladka, aby vypadal jako čerstvě napadaný prašan. Pyrotechnici si na několika zkouškách nacvičili, kam mají umístit rozbušky. Šachta mohla být odpálena.

Tim už teď jen potřeboval, jak vysvětloval Jackovi, několik záběrů detektiva Petea Logana běžícího od ústí šachty a padajícího do závěje – kam schovali pěnovou matraci, aby Jack dopadl do měkkého. Záběr výbuchu pak za Jacka dodatečně digitálně přidají.

„Takže od tebe potřebuju,“ řekl Tim obklopený filmaři, jimž ve dvanáctistupňovém mrazu mrzl dech u pusy a radši by se viděli kdekoli jinde na světě než tam, kde právě byli, „abys vlezl do šachty, a až zakřičím akce, vyběhneš ven a skočíš do závěje, jak jsme to nazkoušeli začátkem týdne. Vzpomínáš?“

„Vzpomínám,“ přikývl Jack a mžoural do tmavé šachty. Bylo tam tepleji než venku, ale tma. Jackovi se to nelíbilo.

„Takže to bude stejné jako na zkoušce,“ řekl Tím. „Jenom se tentokrát samozřejmě bude střílet. Vyběhnout a skočit.“

„Vyběhnout a skočit,“ opakoval Jack.

„Správně,“ přitakal Tim. „A pamatuj si, za tebou je obrovský výbuch. Samozřejmě ne ve skutečnosti,“ dodal a sjel pohledem na strážníka Mitchella, který nevěřícně zíral na všechen shon kolem, jelikož, jak se před chvilkou svěřil, na hollywoodském natáčení ještě nikdy nebyl. „To tam přidáme později. Tak do toho, Jacku! Tvař se vyděšeně.“

„Jasně. Vyděšeně,“ řekl Jack. Vzpomínal si, jak na zkouškách vybíhal z šachty a skákal do sněhu. Zkoušeli to pětkrát nebo šestkrát. Kdyby se nesetmělo, natočili by tu scénu už tehdy.

„Fajn,“ přitakal Tim. „Ale ne moc vyděšeně. Protože Pete Logan má pro strach uděláno.“

„Jasně,“ řekl Jack, „to teda má.“ A pak se na režiséra upřeně zadíval. „Takže ty to vážně chceš udělat?“ zeptal se. „Vyhodit tu skálu do povětří?“

Tim zvedl megafon a zavolal někoho z výpravy. „Ten sníh támhle vpravo nevypadá moc čerstvě. Spravte to, ano?“ A rekvizitář mu vyhověl tak, že šedivou břečku přestříkal nátěrem, který vypadal jako čerstvě napadaný prašan.

Jackovi Tim odpověděl: „Samozřejmě že to udělám. Za tu hromadu prachů, kterou studio nacpalo ministerstvu životního prostředí, aby nás tu nechali točit, by mi aljašská vláda měla dovolit vyhodit do vzduchu i to jejich podělaný hlavní město! Pochybuju, že někomu bude jedna mizerná šachta chybět!“

Jack se kousl do dolního rtu. Neměl na hlavě čepici – nehodila se ke kostýmu. Detektiv Pete Logan by na sebe čepici nikdy nevzal. Cítil, jak mu začínají mrznout uši.

„A co polární lišky?“ pokusil se ještě.

„Lišky ať jdou do hajzlu!“

Jak Jack dobře věděl, takhle Tim Lord mluvil, jen když kolem nebyly žádné ženy. Všechno bylo podělaný nebo v hajzlu. Některým hercům připadala Timova zemitost osvěžující, zvlášť ve srovnání s ostatními režiséry, kteří si věčně na něco hrají. A Jackovi nějaké to sprosté slovo taky nevadilo.

Zato mu vadilo, že se Lou sešla s Timem – věděl o tom, protože Lord se na jejich společnou snídani vymlouval, když přijel pozdě na natáčení – a že Tim vůbec nedbá na to, co mu řekla. Lou uměla mluvit přesvědčivě a s velkým zápalem, a přesto bylo jasné, že neuspěla. Tim se dál chystal vyhodit do povětří starou opuštěnou šachtu, ve které prý měly lišky nory – ačkoli Jack byl uvnitř několikrát a po žádných zvířatech tam nebylo ani stopy; možná je vyplašil filmový štáb, který kolem nadělal spoustu rámusu.

Jenže vyhodit do povětří jejich příbytek nebylo správné. Ne že by Jack nějak zvlášť miloval polární lišky. Vlastně mu byly ukradené.

A rozhodně nebyl žádný aktivista ani vegetarián. Miloval červené maso jako každý druhý.

Jenže Lou na tom záleželo. Lou kvůli tomu podnikla cestu až na Aljašku, jen aby to Timovi rozmluvila. A ten chlap ji ignoroval, jako kdyby to byla…

No nic.

Právě proto Jack řekl: „Ne.“

Tim se díval do kamery a ani se na něj neotočil. „Jaké ne?“ zeptal se. „Neboj se, ta matrace je na správném místě. Vím, že před tím byla pár centimetrů stranou, ale posunuli jsme ji. Teď už to bude v pořádku.“

„Ne,“ opakoval Jack a založil si ruce na prsou – ani ne tak proto, aby dal najevo vzdor, spíš proto, že mu začínala být zima. Já to neudělám.“

Teď už se Tim otočil. Podíval se na Jacka, zasmál se a řekl: „To se ti povedlo, Townsende. Ale teď už sebou hoď. Máme skvělé světlo, nechci ho prošvihnout.“

„Možná,“ řekl Jack pomalu, „jsi mi nerozuměl. Řekl jsem ne. Nebudu to dělat.“

Kolem všechno znehybnělo a ztichlo. Padesát lidí, od chlapů nahoře na jeřábu až po zvukaře dole v závěji, otočilo hlavy, aby mohli sledovat neslýchanou vzpouru herce proti Timu Lordovi. Dokonce i Melanie Dupreová – její postava Rebeka Wellsová měla během útěku detektiva Logana z šachty ječet – ohromeně zírala… a to chtěla předstírat, že Jacka vůbec nezná.

Tim byl samozřejmě na trucování zvyklý. Byl zvyklý na hysterické herečky jako Melanie – ta se jednou zamkla v přívěsu a odmítala vyjít, dokud jí nepřinesli balenou vodu její oblíbené značky – ale tohle, ta hlasitá vzpoura, bylo něco nového. Tim na Jacka civěl, jako kdyby provedl něco neslýchaného, kupříkladu zpochybnil Spielbergovu genialitu.

„Co jsi to řekl?“ zeptal se a jeho hlas se po zasněžené pláni rozlehl jako výkřik, přestože skoro šeptal.

„Říkal jsem –“ Jacka už to celé unavovalo. Byl znechucený. Nechápal, jak si mohla Vičky vzít takového šaška. „– že to nebudu dělat. Nechci se podílet na ničení toho nádherného –“

Jenže sotva to vyslovil, napadlo ho, jestli nezašel příliš daleko. Opuštěná šachta rozhodně nebyla nic krásného. Hyzdila okolní krajinu a byla nebezpečná – pro děti z Myry musely ty pozůstatky z minulosti představovat neodolatelné lákadlo.

Ale přesto pokračoval.

„ – kusu americké historie.“

Tak, a bylo to venku. Hned se mu ulevilo. S tou nádherou to trochu přehnal, ale zbytek byla pravda.

Jenže Tim Lord měl jiný názor. Alespoň se tak tvářil. Byl vzteky rozpálený do ruda. Vypadal, že by s chutí napral své porsche do něčí dodávky.

„Townsende,“ sykl, „sice sis přičichl k režírování, ale to neznamená, že mi můžeš fušovat do řemesla. Timesy možná tvého dánského prince pochválily, ale já dobře vím, kolik vydělal, a tím bych se rozhodně nechlubil. A co tady děláme dneska my? Jo, Shakespeare to není. Tak na mě nezkoušej ty svoje slogany. Koukej mazat do tý šachty a počkej tam, dokud nezakřičím akce. Rozumíš?“

Jack řekl: „Jestli mě chceš u té šachty natočit, tak slib, že ji nevyhodíš do vzduchu. Rozumíš?“

Tim vysunul dolní čelist. Nosil kozí bradku, jen takovou krátkou šedivou ozdobu, protože měl ustupující bradu, ale když vysunul čelist, vypadal impozantně… jako stárnoucí Robin Hood.

„Ty si vždycky prosadíš svou, co, Townsende?“ Tim potřásl hlavou. „A všichni ostatní jsou ti ukradený, co?“

„Když dovolíš,“ přerušil ho Jack, „dělám to proto, že mi nejsou ukradený polární lišky.“

„Jasně,“ odvětil Tim s mrazivým úsměvem.

A pak řekl to slovo, které by Jack od Tima Lorda v životě nečekal. „Fajn.“

Jack povytáhl obočí. Nevěřil vlastním uším. „Prosím?“ zeptal se.

„Slyšel jsi, ne?“ Jednou to Tim řekl, ale podruhé by to z něj nevytáhli ani párem volů. „A teď běž do šachty.“

Jack, lehce vyvedený z míry, že jeho plán vyšel, dodal: „Myslím to vážně, Time. Jestli to odpálíš, budu si to brát osobně. Velmi osobně.“

Tim vypadal unaveně. „Jacku. Seber se a běž tam, jasný?“

A tím to skončilo. Tohle, jak Jack pochopil, byl opravdu konec. Poslední scéna filmu – nejspíš jeho posledního –, kterou natočí. Po tomhle všechno skončí. Navždycky.

Obrátil se a zadíval se k temnému ústí šachty. Pak zasalutoval strážníku Mitchellovi, který se na něj povzbudivě cenil, a vydal se na dlouhý výstup po uhrabaném a barvou nastříkaném sněhu, na jehož konci čekal zející otvor do šachty vedoucí do hlubin Mount McKinley.

Nahoře se naposledy otočil na Tima Lorda a ostatní shromážděné dole pod sebou a vešel dovnitř.

Zdola k němu zalehl Lordův hlas z megafonu: „Tak, vážení, pojedeme naostro. Na místa! Na místa. Jacku? Jsi tam?“

Jack vyšel z šachty, zamával a pak znovu zmizel v temné chodbě.

„Výborně,“ slyšel Tima Lorda zavolat do megafonu. „A… akce!“

31

„Nemůžete s tím jet rychleji?“ naléhala Lou z předního sedadla šerifova terénního vozu, kde nadskakovala vmáčknutá mezi šerifa a zástupce Lippincotta.

„Můžu.“ Šerif Walt 0’Malley právě opatrně projížděl ostrou zatáčkou. „Ale nebudu riskovat, že sletíme do rokle. To by vašemu příteli nepomohlo, a vám rozhodně taky ne.“

„Jenže když si nepospíšíte, ten člověk může umřít!“ vyhrkla Lou. V poslední hodině si už poněkolikáté připadala, jako kdyby mluvila k místnosti plné batolat.

„To jsem pochopil,“ odpověděl šerif 0’Malley, „pochopil jsem to hned, jak jste mi to řekla.“

„Dobře, tak mohl byste si teda pospíšit –“

Terénní vůz teď najel do hlubokého výmolu, až se pasažéři na zadním sedadle – Vičky Lordova a, ačkoli Lou neměla velkou radost, že je s sebou vláčí, Jackova matka a její otec – na vteřinu či dvě ocitli ve vzduchu. Když zas přistáli, pes Eleanor Townsendové, kterého panička leknutím zmáčkla, zděšeně vykvikl.

„Och, chudáčku můj.“ Eleanor sklonila tvář k Alessandrovu krku. „To nic, to přejde.“

Lou si nebyla jistá, jestli paní Townsendová utěšuje psa nebo sebe. Záměr jejího otce byl ovšem jasný: ze všech sil se snažil utěšovat všechny.

„Nemusíš se bát, Lou,“ řekl – vlastně to říkal od chvíle, kdy nastoupili do soukromého letadla, které Eleanor objednala, aby se co nejrychleji dostali do Myry. „Jack je dospělý muž. Dokáže se o sebe postarat.“

„Když kolem něj napravo nalevo vybuchují bomby a číhají na něj ozbrojení grázlové?“ Lou vrhla dozadu na otce vyčítavý pohled. „To těžko, tati.“

„Já pořád nechápu,“ pronesla Eleanor už nejmíň posté, „co ten Tim Lord proti Jackovi má.“

Lou z příběhu, který otci a Jackově matce musela vyklopit, protože na ně s Vičky narazily, když vybíhaly z hotelové restaurace, z taktických důvodů vynechala některé podrobnosti. Stačilo, že věděli to hlavní: že Tim Lord usiluje Jackovi o život a že Jack odjel na plac, kde není signál pro mobilní telefony a kde Tim Lord chystá mohutnou explozi. Lou předpokládala, že se brzy dozvědí pravdu. Celý svět se ji dozví.

„Copak to nechápeš?“ zeptala se otce, který nevěřil, že by mohli šachtu odpálit, když v ní bude Jack. „Všichni uvěří, že šlo o nehodu. Tohle se na natáčení občas stane, tati. Nikdo nebude mít podezření, že za tím bylo něco jiného.“

Frank Calabrese o tom sice pochyboval, ale dceřina vehemence ho tak vyplašila, že se rozhodl jet s ní do Myry a pomoci jí překazit Timu Lordovi další pokus o zabití Jacka. Je třeba říct, že když přijeli do Myry do kanceláře šerifa, Louin otec pochybovat přestal, protože když Lou vychrlila všechny své důkazy, šerif se vůbec netvářil překvapeně. Místo toho se podíval na svého zástupce a zeptal se: „Myslíte, že by to mohl být ten náš pracháč?“

Ukázalo se, že zbraně, které jim Lou předala, šerifa zavedly ke dvěma místním flákačům – jak je šerif nazval –, po kterých se, jako na potvoru, zrovna slehla zem. Jejich kumpáni na nátlak policie přiznali, že každý z nich dostal od nějakého neznámého muže pět tisíc dolarů, aby zabili herce Jacka Townsenda, který prý zmizel od vraku helikoptéry někde kolem McKinley.

„Pět tisíc dolarů?“ opakovala Lou znechuceně. „Za víc mu Jackův život nestojí?“

„No,“ upozornil ji šerif, „pět tisíc pro každého. A podle nás jich bylo sedm nebo osm, když nepočítám Sama Kowalského. Ještě jsme je všechny nepochytali, ale chceme je mít do konce týdne pod zámkem. Tedy kromě toho, kterého jste zabila.“

Jenže všechny tyhle řeči je jen zdržovaly, takže nevyrazili na natáčení tak rychle, jak by si Lou přála. Přestože šerif nezpochybňoval, že mužům, které má ve vazbě, někdo zaplatil, aby zabili Jacka Townsenda, nikdo Lou nevěřil, že ten někdo je Tim Lord, držitel Oscara za režii. Režisér tak dojemného filmu jako Hindenburg přece nemohl být vrah – nebo si vraždu objednat!

Lou přiměla Vičky, aby jim vysvětlila pozadí té věci, což zničená a vyčerpaná Vičky udělala naprosto nevýrazným a nezúčastněným hlasem. Paní Townsendovou však rozhodně nepřesvědčila.

„Ale to je přece směšné!“ vykřikla Eleanor, „přece by pan Lord nechtěl Jacka zabít jenom proto, že jeho žena řekla, že ho pořád miluje? Spousta žen miluje někoho jiného, než za koho je vdaná, a jejich manželé kvůli tomu nevraždí!“

Ano, ale tohle byl Hollywood, kde Tim Lord patřil mezi krále, a královnino srdce nesmí patřit jinému. Režiséři už jsou takoví. Chtějí mít všechno pod kontrolou. A když se jim to nedaří, začne pěkný virvál.

Šerif 0’Malley vůbec nebyl nadšený, že má ty čtyři dovézt na natáčení. Frankovi se jako polda poldovi svěřil, že by mnohem radši podezřelého přivezl na výslech k nim.

Jenže Lou nehodlala čekat v šerifově zatuchlé kanceláři, když Jackovi bezprostředně hrozilo, že ho Lord nechá rozmetat na kusy…

A záhy zjistila, že podobně na tom byli i všichni ostatní, protože naskákali do šerifova terénního vozu a odmítli vystoupit.

Teprve když dojeli na místo a narazili na asistentku produkce v kožichu a sluchátkách, šerif byl očividně rád, že s sebou Lou má. Asistentka poklepala na okénko řidiče a řekla: „Bohužel, natáčíme. Musíte se vrátit zpátky.“

Šerif právě vytahoval odznak a chtěl ho mladé ženě ukázat, když se přes něj Lou naklonila a zařvala na ni: „Koukej uhnout, než tě přejedeme!“

Asistentka rychle uskočila a Lou sešlápla šerifovu nohu na pedálu plynu…

Šerif z toho sice radost neměl, ale jejich vůz popojel nejmíň třicet metrů podstatně rychleji, než se šinuli celou cestu.

„Slečno Calabreseová,“ obrátil se šerif k Lou, když zas získal vládu nad volantem, „já si vystačím sám. Rozhodně nepotřebuju…“

Ale to už se Lou hrnula z auta, přes zástupce Lippincotta, který celý zrudl, když ho přelézala.

A pak se dala do běhu.

Lou nebyla oblečená do sněhu a mrazu, protože když šla ráno na snídani s Timem Lordem, ve snu by ji nenapadalo, že bude za hodinu zpátky na Mount McKinley.

Teď tedy uháněla po šedivém rozbředlém sněhu, který pokrýval zem mezi přívěsy, jen v minisukni a lodičkách značky Jimmy Choo, ledový vítr ji bodal v plicích a pálil na odhalených částech těla. Ale jako by to vůbec necítila. Nevnímala nic než hlouček lidí před sebou, kteří se s očekáváním dívali ke staré opuštěné šachtě. K temnému otvoru vedly jedny stopy. Lou viděla, že před vchodem nikdo nestojí, a vtom uslyšela Tima Lorda zakřičet do megafonu jediné slovo – slovo, po kterém jí ztuhla krev v žilách: „Akce!“

Lou vyrazila tak hlasitý výkřik, že se k ní otočily všechny hlavy na natáčení, od klapky po obsluhu z cateringu…

… včetně Tima Lorda, jehož špičatá, liščí tvář byla sinalá vzteky.

„Stop!“ zavolal znechuceně, když uviděl, kdo si mu dovolil přerušit záběr. „Lou, to se dalo čekat. Nezdá se ti, že tu šaškárnu za záchranu zvířat trochu přeháníš? Myslím, že studio nebude mít radost, až jim řeknu – hej! Kam to jdeš? To nemůžeš! Stůj! Zastavte ji někdo!“

Ale už bylo pozdě. Lou už vrávoravě proběhla kolem režisérovy židle, v podpatcích se šplhala po stráni a z plných plic křičela: „Jacku! Vylez ven! Je to past! Tim Lord se tě snaží zabít!“

Za sebou slyšela křičet svého otce. A nejen otce, ale i Tima Lorda a z nějakého důvodu i Melanii Dupreovou. Všude zavládl chaos. Šerif všechny překřikoval, snažil se zjednat pořádek. Alessandro zběsile štěkal.

Ale Lou myslela jen na to, že musí k šachtě dorazit včas a dostat Jacka do bezpečí, než Tim zmáčkne tlačítko, které, jak vůbec nepochybovala, celou skálu vyhodí do povětří – právě tak, jak by si Barry představoval ve svých Pompejích.

Jenže když konečně vyšplhala k otvoru, vpotácela se dovnitř a hlavou jí blesklo: „Tady je na pavouky zima, v takové zimě pavouci nemůžou žít“, po Jackovi tam nebylo ani stopy. Vchod byl prázdný. Jen pár starých beden. Ale Jack nikde. Jacka nikde neviděla.

„Jacku?“ chraplavě zavolala do chodby. „Jacku, jsi tam? To jsem já, Lou.“

Ale když uslyšela odpověď, neozvala se ze šachty. Kdepak. Jackův hlas, který volal její jméno, slyšela odněkud zvenčí, a jakoby z velké dálky.

A říkal něco velmi podivného. Lou si nebyla jistá, protože mu přes křik lidí zdola sotva rozuměla, ale domnívala se, že Jack volá: „Zůstaň, kde jsi!“

„Jacku!“ Po tváři se jí rozlil sladký úsměv. Jack je naživu! Je pořád naživu! Nepřišla tedy pozdě. „Jacku? Kde jsi?“

Lou se otočila a zamířila k východu z šachty zjistit, odkud se Jackův hlas ozývá.

A když vycházela ven do sněhu, nohou o něco zavadila – o drát. Omotal se jí kolem kotníku a roztrhl jí punčochu. „Krucinál,“ ulevila si a kopnutím se snažila drát setřást… A vtom uslyšela, jak Jack vykřikl: „Ne!“ Okamžitě věděla, co udělala. Chytila se za hlavu a čekala, až se na ni sesype Mount McKinley.

32

Jenže hora ji nezasypala. Tehdy ještě ne. Místo kamení na ni skočil Jack Townsend, až jí svými devadesáti kily vyrazil dech, a společně se svalili do udusaného sněhu…

… právě když za nimi vybuchl červenožlutý ohňostroj a vzápětí je zasypala hromada dřeva a kamení a kolem se rozlil oblak hustého černého dýmu.

Výbuch byl ohlušující a provázelo ho dusivé horko. Lou několik minut neviděla nic než tmu. Nevěděla ani, jestli je živá nebo mrtvá. Nic neviděla, neslyšela a necítila… jen zimu, zimu, která jí pronikala blůzou a sukní, až byla úplně prokřehlá.

A pak, když se tma rozptýlila, uvědomila si, že cítí ještě něco. Leželo na ní něco těžkého. To, že nemohla dýchat, nezavinil kouř. Bránila jí v tom ta strašná tíha.

A pak z ní tu tíhu někdo sundal a matně rozeznala hlasy. Nerozuměla, co jí říkají, ale když si z očí setřela saze a prach a zase viděla – jasně modré nebe nad ní nikdy nebylo krásnější –, spatřila, že se nad ní sklánějí tváře, povědomé tváře, a něco jí říkají… ovšem neslyšela co, protože měla po výbuchu zalehlé uši.

A pak pomalu začala chápat, co kdo říká. Dokonce začala poznávat ty, kdo k ní mluvili. Byl to její otec, dost vyděšený. Nikdy před tím otce takhle vyděšeného neviděla, snad jen tu noc, co umřela máma. A pak Eleanor Townsendová. Ta plakala. A šerif 0’Malley něco křičel na někoho na zemi.

Ale na ni ne. Šerif 0’Malley se díval na zem a křičel, ale člověk, na kterého křičel, nebyla Lou, protože Lou už neležela na zemi. Její táta s asistentem režie Paulem Thompkinsem se ji snažili zvednout na nohy. Pokoušela se vstát, ale na jednu nohu se nemohla postavit, a tak jim visela na rukách.

A pak uviděla Jacka.

Ležel na zádech ve sněhu. Tvář měl od sazí celou černou, stejně jako koženou bundu. Nehýbal se. Oči měl zavřené. Šerif 0’Malley klečel vedle něj a křičel. Lou matně rozeznávala slova.

„Jacku,“ volal šerif. „Jacku, proberte se. No tak, Jacku!“

Lou klesla na kolena a začala se plazit sněhem k Jackovu nehybnému tělu, z očí jí při tom proudily slzy.

„Jacku,“ zašeptala. A možná to vykřikla. Sama nevěděla. „Jacku!“ Natáhla se, aby ho pohladila po tváři. Byla studená, strašně studená. „Jacku?“

Ale ani se nepohnul. Lou se mu podívala na prsa. Zvedala se a klesala, ale pomalu – tak pomalu. Umíral. Věděla to. Opouštěl ji, nechával ji samotnou, právě když našli jeden druhého.

A pak se objevil Tim Lord – Tim Lord, ten parchant, ten úlisný, prolhaný hajzl – sklonil se nad Jacka a ubrečeným, zoufalým hlasem zavolal: „Jacku! Jacku, to jsem já! Tim. Jacku, no tak, tohle mi nedělej, kamaráde. Nemůžeš umřít. To nesmíš!“

A v tu chvíli se jedna Jackova paže, která před tím nehybně spočívala ve sněhu vedle jeho těla, nepatrně pohnula. Lou bez dechu sledovala, jak se ruka zvedla, až chytila to, co měla nejblíž – klopy Timovy kožené bundy

A vtom Jack otevřel oči – modrá jezírka v černém smíru – a taky ústa a z nich vyšlo: „Umírat rozhodně nemám v úmyslu, ty mizernej svatoušku!“

A při slově svatoušku Jack zvedl i druhou ruku a dal Timu Lordovi pěstí do nosu.

Lou – spolu se všemi ostatními, kteří se shlukli kolem ležícího Jacka – instinktivně ucukla, aby náhodou taky jednu neslízla. Tim Lord se statečně bránil, sem tam vrátil ránu, ale žádný kurz sebeobrany nemůže člověka připravit na útok rozzuřeného akčního hrdiny, který strávil měsíce posilováním při přípravě na roli.

Všichni jen zděšeně přihlíželi, jak Jack dává režisérovi nejdřív jednu ránu pěstí do tváře a pak další do břicha a ze stran. Lou si kdesi v hloubi mozku uvědomovala, že celou tu scénu vnímá jako souboj v ringu, který jeden ze soupeřů hned na začátku vzdal. Lou vůbec nepochybovala, že kdyby nezasáhl její otec – ten Jacka popadl a odtáhl –, měli by na svědomí jednoho oscarového režiséra.

Tim se svalil do sněhu – teď už posetého nejen sutí z Mount McKinley, která je zasypala po výbuchu, ale navíc zbarveného režisérovou krví – a začal hystericky ječet: „Proč jsi neumřel? Měl jsi být mrtvý! Měl jsi být mrtvý už několik dní! Co je to s tebou? Proč jsi neumřel?“

Jack už se vymanil z Frankova sevření. „Protože mám pro co žít!“ odpověděl, pak se unaveně obrátil na Lou a zeptal se. „Jsi celá?“

„Jsem,“ hlesla a nemohla odtrhnout zrak od jeho špinavé, krásné tváře. „Ale jak jsi – jak jsi to věděl? Kde ses tam vzal?“

Jack pokrčil začernalými rameny ve své kožené bundě.

„Tušil jsem, že něco chystá,“ řekl a pohrdavě kývl Timovým směrem. „Pořád tak strašně chtěl, abych do tý šachty vlezl! A čím víc jsem o tom přemýšlel, tím mi bylo jasnější… no kdo jiný by měl důvod Vičky zavolat, aby s námi ten první den neletěla? A to, jak mi řekl… jak řekl, že mi nikdy nezáleželo na citech ostatních…“

Pak odtrhl pohled od Louiných očí. Lou si všimla, že se zadíval na Vičky, která vytřeštěně zírala na manžela, jako by ho viděla poprvé v životě.

Jackova tvář vypadala pod nánosem mouru bledá. „No, zkrátka,“ pokračoval, „došlo mi, že to byl Tim. Když jsem vešel do chodby, uviděl jsem tam natažený drát… ale já jsem něco takového hledal. A tak jsem se schoval do boční chodby – celá tahle skála je provrtaná skrz naskrz. Chtěl jsem zjistit, jestli mě přijde nahoru hledat, když se nevrátím. Kdyby ten drát překročil,“ Jack pokrčil rameny, „věděl bych, že to byl on. Že se mě pokoušel zabít.“

Pak Jack natáhl ruku s klouby rozedřenými do krve a jedním prstem ji pohladil po tváři. „Nikdy bych nevěřil, že se sem přiženeš. Co tě to prosím tě napadlo}“

Dokud Jack neodtáhl ruku od její tváře a ona na jeho konečku prstu neuviděla bílé místečko, Lou si vůbec neuvědomila, že pláče. Zahanbeně zvedla ruku, aby si hřbetem otřela slzy, a vykoktala: „Vičky mi to ráno řekla. Přijela jsem, jak nejrychleji jsem mohla. Snažila jsem se ti dovolat, ale –“

„Není tu signál,“ dokončil Jack.

„No právě.“ Lou měla oči plné slz a lásky. „Bála jsem se, že už je pozdě… a pak jsem otevřela oči a viděla jsem tě tu ležet a myslela jsem… myslela jsem, že jsi mrtvý.“

Jack vzal Louinu tvář do dlaní. „Umřít se rozhodně nechystám,“ ujistil ji, „zrovna když se všechno obrací k lepšímu.“

Lou se na něj usmála a on se usmál na ni, až mu z černé tváře zasvítily bílé zuby. Upřeně se dívala na Jacka, takže jen koutkem oka zaznamenala, že zástupce Lippincott zacvakl Timovi kolem zápěstí náramky a prudce ho zvedl ze země. A letmo zahlédla, jak otec objal Eleanor Townsendovou, která plakala štěstím do Alessandrova zlatého kožichu. A že si Melanie Dupreová znechuceně odfrkla, otočila se na podpatku a prohlásila: „To už je moc! Já končím! ale skoro nikdo jí nevěnoval pozornost. A to, že Vičky Lordova hlasitě vzlyká do košile na O‘Malleyho prsou, Lou nepřišlo o nic divnější, než že šerif zvedl ruku a nemotorně Vičky hladil po hlavě; Lou měla oči jen pro Jacka, pro jeho úsměv a ty modré, hluboké oči.

„Chceš odtud vypadnout?“ zeptal se.

„Ani nevíš jak,“ odpověděla. „Jenže…,“ provinile sklopila hlavu. „Asi mám něco s nohou.“

„Žádný problém,“ řekl Jack a sklonil se.

A než se nedála, narovnal jí nohy a zvedl ji do náruče.

A pak, jako Richard Gere ve filmu Důstojník a džentlmen, ji odnesl pryč. Jediný rozdíl byl v tom, že Jack Townsend byl mnohem vyšší než Richard Gere…

… a neřekl, že ji miluje.

33

Na rentgenu se zjistilo, že si Lou nadvakrát zlomila kotník. Čekalo ji šest týdnů v sádře a pak čtyři týdny s ortézou. Osm týdnů nesměla vůbec šlápnout na nohu.

Jak je možné, ptala se sama sebe, když seděla na ambulanci v anchorageské všeobecné nemocnici, že filmové hrdinky – ty, které obětavě riskují život pro jiné – vždycky vyváznou maximálně s jedním dvěma škrábanci, ale skutečné hrdinky-jako ona – skončí s vřetenovou zlomeninou ho-lenní kosti a musejí na noze nosit ohavnou sádru a pak kulhat jako Sigurney Weaverová v Podnikavé dívce, což nebyla právě sympatická postava?

Louina nepodobnost s filmovými hrdinkami navíc nekončila jen zraněným kotníkem. Ne, ještě k tomu nezískala muže svého srdce. Hrdinky nakonec svého vyvoleného vždycky získají.

Jenže o Lou to neplatilo.

No dobře, Jack ji donesl do auta šerifa 0’Malleyho. Zůstal s ní cestou k přistávací ploše, a dokonce ji během letu do Anchorage držel za ruku. Došel s ní na ambulanci, kde se na něj okamžitě vrhli pacienti z čekárny, kteří chtěli vědět, jestli je doktor Paul Rourke, a pokud ano, jestli by se jim nemohl podívat na vyrážku…

A tam Lou viděla Jacka Townsenda naposledy, protože pak ji vezli na rentgen, kam návštěvy nesmí.

Teď ležela sama na malé vyšetřovně a čekala, až jí doktor přijde udělat sádru. Když se nehýbala, kotník nebolel. Ležela na vyšetřovacím lehátku a civěla z okna na nemocniční parkoviště. Znovu začalo sněžit, ale pořád byla vidět šedobílá Mount McKinley, která se majestátně tyčila za obchoďákem naproti přes ulici. Lou připadalo, že od doby, kdy se s Jackem Townsendem u téhle hory ztratila, uplynul milion let. Docela by si přála být zpátky v Donaldově chatě. Alespoň by si ušetřili scény, jako byla ta na natáčení.

Kdo by si pomyslel, že oscarového režiséra a známého megalomana Tima Lorda mohla žárlivost sžírat tak, aby vymyslel takhle komplikovaný plán, jen aby se zbavil bývalého přítele své ženy? Lou rozhodně ne. Ta považovala manželství Vičky a Tima za dokonale šťastné.

Ale jak vidno, vůbec nic o nich nevěděla.

Ležela a dumala nad tím, jak špatný má odhad, když se ozvalo zaklepání na dveře. Napadlo ji, že se Jack vrátil – až se jí zrychlil tep, i když věděla, že Jack není ten typ, co by klepal –, a zavolala: „Dále!“

Ale k jejímu překvapení se ve dveřích objevila Vičky Lordova, bledá, vyhublá a zmačkaná jako papírový kapesník.

„Lou,“ hlesla.

Lou na svou nejlepší kamarádku zůstala zírat. Nemohla si pomoct. Vičky nikdy nevypadala tak… staře. „Vičky,“ řekla. „Není ti nic?“

„Na to jsem se přišla zeptat já tebe,“ odpověděla Vičky. A najednou se její tvář – pořád hezká, i když smutná a usouzená – zkroutila, Vičky se vrhla na Lou, objala ji a bolestivě jí zmáčkla zlomenou nohu.

„Bože, Lou, Lou,“ vzlykala. „Je mi to strašně líto. Odpustíš mi to někdy?“

„A co?“ zeptala se Lou. Těžko se jí mluvilo, protože jí nohou nahoru dolů projížděla bodavá bolest. Ale zvládla to. „Vičky, tys nic neudělala. Není to tvoje vina.“

„Ale je,“ plakala Vičky a její slzy zmáčely Louiny vlasy. „Kdybych byla zticha… kdybych si rozmyslela, co říkám. Nikdy jsem Timovi neměla o Jackovi říkat! Vždyť já už ani nevím, jestli to je pravda. Jestli ho pořád miluju. Když jsem ho dneska viděla, jak Tima bije, měla jsem… víš, měla jsem větší strach o Tima než o Jacka. A to přece znamená, že mám Tima radši než Jacka, ne?“

„No,“ odpověděla Lou suše, „snad jo. Tim je tvůj manžel.“

„Už dlouho nebude,“ řekla Vičky, pustila Lou a s hlubokým povzdechnutím o krok ustoupila. „Tima zatkli. Z tohohle ho nevyseká ani Johnnie Cochran. A já… nemůžu být vdaná za zločince. Možná se budu muset vrátit do toho karavanu, odkud jsem přišla.“

Lou zamrkala. „To je mi líto, Vičky.“

„Já to zvládnu.“ Vičky už se nejspíš cítila líp, protože zvedla ruku a prohrábla si vlasy prsty. „A taky… nepřipadá ti ten šerif sexy?“ A bylo to venku. „Vičky!“ vykřikla Lou.

„Když já si nemůžu pomoct,“ řekla Vičky a pokrčila rameny „Má tu velkou… pistoli. No nic… hlavně jsem chtěla vědět, jak jsi na tom. A omluvit se ti. Teď už půjdu.“

„Vičky –“ Lou vztáhla ke kamarádce ruku, aby ještě nechodila. „Podívej, musím… musím ti něco říct. O mně a o… o mně a o Jackovi.“

Vičky na ni ze dveří zamrkala. ‚Aha,“ řekla, „myslíš to, že jste spolu včera strávili noc?“

Teď pro změnu mrkala Lou. „Jak to… jak to víš?“

Vičky protočila krásné modré oči. „Lou, ví to celý hotel. Vůbec bych se nedivila, kdyby to příští týden vyšlo v časopise Us.“

Lou se kousla do rtu. „A… nevadí ti to?“

„A proč?“ Vičky zavrtěla hlavou. „Lou, už jsi dospělá, jak jsi říkala v hotelu. Dokážeš se o sebe postarat. Jenom –“ Tady se Vičky trochu zadrhl hlas. „Buď tak hodná a nenech si od něj zlomit srdce, ano?“

A pak beze slova odešla z vyšetřovny – odešla dřív, než za ní Lou stačila zavolat: „Pozdě!“

Lou ani nestačila zpracovat to, co zrovna slyšela, a dveře se znovu otevřely. Čekala doktora, který byl pryč už pěkně dlouho na to, že si šel jen pro sádru, ale dovnitř nakoukl její otec a držel si prst na rtech.

Pak s Eleanor Townsendovou vklouzli do pokoje a tvářili se velmi konspirativně.

„Řekli nám, že už je po návštěvách,“ vysvětloval Frank a zavřel dveře. „Ale proklouzli jsme kolem vrátného, kterého zaměstnala Melanie Dupreová. Asi jí spadl kus Mount McKinley do oka, když to bouchlo.“

„Aha,“ vykoktala Lou a přejela zmateným pohledem z otce na Jackovu matku. Všimla si, že se chovají splašeně jak malé děti. „No, to jsem ráda, že vás vidím.“

„Něco jsme vám přinesli,“ řekla Eleanor, vylovila z tašky od Gucciho velkou bonboniéru a podala ji Lou. „Otec říkal, že jste na sladké.“

Lou se podívala na čokolády. Byly to ty dobré, drahé. A potěšilo ji, že některé jsou plněné burákovým máslem.

„No né!“ řekla. „Díky.“

„To je jen malá pozornost,“ pronesla Eleanor, očividně v rozpacích. „Riskovala jste přece život, abyste zachránila mého syna. A nejednou. Opravdu nevím, jak bych se vám odvděčila. Tak bych vás pro začátek chtěla pozvat k moři. Mám tam dům, víte, a byla bych moc ráda, kdybyste – a třeba i s bratry – v létě přijeli a nějaký čas u mě pobyli.“

„Já jedu taky,“ skočil jí do řeči Frank. V tu chvíli si Lou všimla, že se ti dva drží za ruce.

Projel jí zvláštní pocit. Ze by žárlivost? Žárlí snad na otcovo štěstí, které našel po létech samoty? Kdepak. Nežárlí. To rozhodně ne.

Ale proč je to pro jejího tátu a Jackovu matku tak snadné? Mají se rádi a drží se za ruce. Nemají pochybnosti, jak to kdo myslí, a nebojí se, co bude příští týden, jestli někdo někoho neopustí, třeba kvůli Cameron Diazové?

Ne. Musí se uklidnit. Musí se naučit žít jako filmová hrdinka. Musí věřit svým instinktům a nebát se riskovat…

Uprostřed těchto myšlenek si všimla, že se Eleanor vyboulila taška. A za chvíli boule zmizela.

„Hm, paní Townsendová,“ začala Lou váhavě. „Nevím, jak bych vám to řekla, ale hýbe se vám taška.“

Eleanor se plaše usmála. „A, to je Alessandro. Představte si, že psi do nemocnice nesmějí! Musím říct, že je mi bližší evropský přístup k psům než ten americký. Alessandro je mnohem čistší než některé děti, co jsem tu viděla.“

Lou se na ni chabě usmála. To už se nad ní sklonil Frank, poplácal ji po ruce a řekl: „Miláčku, byla jsi skvělá. Jsem na tebe moc pyšný! Škoda že se toho nedožila tvoje máma, aby tě viděla.“

Lou vyhrkly slzy z očí. No výborně, pomyslela si. Teď se ještě rozbrečím. Hrdinka jako vyšitá.

„Díky, tati,“ hlesla tlumeně a utřela si obličej rukávem.

„Podívej se, co jsi provedl, Franku,“ ozvala se Eleanor ustaraným tónem. „Drahoušku, jste v pořádku? Dali vám něco proti bolesti? Víte, znám aljašského ministra zdravotnictví. Mám mu zavolat? Nechápu, jak vás tu můžou nechat bez tylenolu –“

„Ale ne.“ Lou se usmála přes slzy. „To nic není. Já… neviděli jste někde Jacka?“

Eleanor s Frankem se po sobě podívali. „No,“ protáhla Eleanor, „neviděli, drahoušku.“

Byla to tak průhledná lež, že se Lou radši dál nevyptávala. Takže Jacka viděli, ale nechtěli jí říct, kde a co dělal. Což, samozřejmě, znamená jediné – ať to bylo cokoli, věděli, že by se to Lou nelíbilo.

A co čekala? Vždyť už ji dobyl. Takže to přestalo být napínavé. Růže už ztratila pel a chlapec zmizel na zelenější pastviny. Bože! Proč je tak odporně paranoidní?

„Ajaj,“ vyhrkla Eleanor, když se jí znovu rozvlnila taška. „Alessandro asi bude přehřátý. Musíme jít, Franku.“

„Dobře,“ souhlasil otec, pohladil Lou po tváři a řekl: „Počkáme venku, než tě pustí, drahoušku. A odvezeme tě do hotelu.“

Jasně. Protože Jack ji odvézt nemůže.

Přesto se Lou zmohla na úsměv a zamávala jim na pozdrav, takže odešli přesvědčení, že je v pořádku.

A to taky byla. Nebo brzy bude. Je přece drsná holka. Přežila dvaasedmdesát hodin na Mount McKinley. Přežila výbuch v lomu. Přežila Bruna Di Blaše. Takže přežije i Jacka Townsenda. Žádný problém.

Právě když si Lou vzpomněla na Barryho, ironií osudu otevřel dveře vyšetřovny á vešel dovnitř, v ruce kytici růžových karafiátů, určitě z nemocničního stánku.

„Ťuky ťuk,“ špitl s úsměvem a vycenil všechny své bílé korunky. „Jakpak se má můj malý detektiv? Víš, že se o tom tvém kousku mluví ve všech zprávách?“

Lou na něj zůstala zírat. To snad ne, říkala si. Jako by nestačilo, že si nadvakrát zlomila kotník, přežila svou smrt a právě ji nejspíš opustil muž, o kterém si myslila, že by to mohl být ten pravý. Teď ji ještě ke všemu přijde navštívit její bývalý!

„Ty jsou pro tebe,“ řekl Barry, nadzvedl víko ze džbánku, v němž jí sestra přinesla vodu na pití, a květiny do něj strčil. „Vím, že máš nejradši růže, ale ty tady ve stánku neměli. Tak jak se cítíš?“

Lou se významně podívala na roztrhané punčocháče a hrozivě oteklý kotník. „Jak myslíš, že se můžu cítit, Barry?“ zeptala se. „Bolí to jako čert.“

„Ale tohle jsem nemyslel,“ řekl Barry bůhvíproč velmi nervózním tónem. „Já myslím… no, vždyť víš. Jako zachránkyně, která zastavila řádění chladnokrevného vraha!“

Lou se ušklíbla. „Není to tak skvělé, jak si myslíš.“

„Měla bys být na vrcholu blaha,“ prohlásil Barry. Mezitím došel k Louinu lehátku a samozřejmě bez dovolení se na ně posadil. „Vsadím se, že za tebou teď producenti polezou po kolenou a budou škemrat, abys to napsala. Říká se, že to je příběh roku. Tys samozřejmě musela vědět, že k tomu dřív nebo později dojde. Jack Townsend nenechá na pokoji žádnou sukni. Takže bylo jen otázkou času, kdy někoho naštve tak, že se ho pokusí zabít.“

„Barry.“ Lou byla na ostatní návštěvy milá, protože… no protože je měla ráda. Ale pro Barryho už takovou slabost neměla. „Co chceš?“

Barry se zatvářil nechápavě. „Co chci? Samozřejmě se chci ujistit, že jsi v pořádku. Lou, zůstali jsme přece přáteli, ne? Bože, deset let! Deset let přece nemůžeš jen tak hodit za hlavu.“

„Proč ne?“ zeptala se Lou. „Tys to udělal.“

„No…“ Barry se zadíval na ruce. Lou věděla, co přijde, ještě než nasadil kajícný výraz. Panebože, pomyslela si, Barry se chce omluvit.

„Lou,“ začal, „nevím, jak to říct. Ale pravda je… že jsem se asi trochu ukvapil, když jsem se odstěhoval. Byl jsem zmatený. Měl jsem si to dobře rozmyslet. A s Gretou… víš, upřímně řečeno, s Gretou nám to moc neklape.“

„Barry. Jsi s ní ženatý teprve čtyři dny. Co vám může neklapat?“

„No,“ promluvil Barry se svým pověstným lišáckým úsměvem. „Jsem tu s tebou, a přitom bych měl být na svatební cestě. To je snad jasný důkaz, ne?“

Lou přimhouřila oči. V tu chvíli si uvědomila, že ji to přešlo. Její nenávist vůči Barrymu. Zmizela a nahradila ji shovívavost… podobná, jakou cítila ke svým bratrům, jen ne tak vřelá.

„Nedal jsi Gretě dostatečnou šanci, Barry,“ řekla.

„Ale dal!“ Barry rychle vstal a strčil při tom Lou do nohy, takže ho v návalu prudké bolesti sotva slyšela. „Nechápu, jak jsem tě kvůli ní mohl opustit. Ona je úplně jiná než ty, Lou. Nemyslí na nic jiného než na sebe. Pořád jenom Greta, Greta, Greta. Na mě si ani nevzdechne. Ale ty, Lou, tys na mě myslela. Napsala jsi pro mě Hindenburg. To je snad ten největší dar, jaký může muž od své ženy dostat. A já hlupák jsem si ten dar vzal, ale udělal jsem tu největší chybu, jakou může člověk udělat. Zavrhl jsem dárce. Lou.“ Barry ji popadl za ruku. „Můžeš mi někdy odpustit, že jsem udělal takovou hloupost?“

„Jo,“ odpověděla Lou, pořád ještě zkroucená bolestí. „Klidně. Prosím tě, nemohl bys mi zavolat sestru? Ta noha strašně –“

„Vážně?“ vykřikl Barry a přitiskl si její ruku na prsa. „Ach Lou, kdybys mě vzala zpátky, byla by to nejšťastnější chvíle mého života. Mohla bys začít pracovat na tom scénáři k Pompejím a všechno by zase bylo jako dřív –“

„Počkej,“ přerušila ho Lou. „Co tě to –?“

„Já věděl, že mi odpustíš,“ rozbrečel se Barry a pak se sklonil, aby ji políbil –

Lou popadla džbán s karafiáty a praštila Barryho po hlavě. Byl to jakýsi reflex – i když ani netušila, že ho v sobě má.

V tu chvíli se otevřely dveře vyšetřovny a dovnitř vešel Jack Townsend s nejméně čtyřmi tucty růžových růží v náručí.

„Ahoj,“ řekl a modrýma očima přejížděl z Lou, ještě pořád svírající v ruce džbán, na Barryho, který se tvářil velmi zaskočeně a byl celý zlitý a zasypaný karafiáty. „Neruším?“

„Ne,“ řekla Lou a Barry zároveň s ní vyštěkl: „Jo!“

Jack pomalu došel ke kovovému stolku v koutě, na kterém stály sklenice s gázou a ústními lopatkami, a kytici tam položil.

„Nezlob se, že jsem byl tak dlouho pryč,“ vysvětloval. „Ale kdybys věděla, co dá práce v tomhle městě sehnat pořádné růže!“

Lou se podívala na obrovskou kytici a pak na muže, který ji přinesl, a cítila, že se jí zase derou slzy do očí. No výborně. Už zase brečí.

„Ty jsou krásné,“ hlesla. „Děkuju.“

„No,“ řekl Jack a pokrčil rameny. „Tyhle máš přece ráda, ne?“ Pak se podíval na Barryho, který ještě sundával karafiáty z promočené košile.

„Ehm, Barry, mohl bys nás s Lou nechat chvíli o samotě?“

Teprve tehdy Barrymu došlo, co znamená Jackova přítomnost, růže a šťastný ruměnec na Louině tváři. „No výborně!“ spustil a sám nehezky zrudl. „To se ti povedlo, Lou. Snad si s ním nechceš něco začít? Zešílelas? Ten zlomil srdce snad všem ženským v Hollywoodu. Jen se zeptej Grety!“

Lou se ani nenamáhala odpovědět. Jack to udělal za ni.

„Ty,“ řekl, zvedl ruku a ukázal na Barryho, rozedřené kotníky, kterými praštil Tima Lorda, ještě pořád krvavé a neošetřené, „koukej vypadnout!“

Barry udělal rychlý krok dozadu. Pak se podíval na Lou a řekl: „Fajn, dobře, odejdu. Ale Lou, děláš velkou chybu.“

Ještě vrhl poslední ustrašený pohled na Jacka a vycouval ven.

Když se za ním zavřely dveře, Jack se podíval na Lou a řekl. „Má pravdu.“

Lou vzala jeho ruku a prohlížela si ranky na kotnících. „Někdo by se ti na to měl podívat,“ poznamenala.

„No vážně,“ pokračoval Jack, přitáhl si k Louinu lehátku vyšetřovací stoličku a sedl si na ni. „Dá se říct, že jsem nikdy neměl vážný vztah.“

Lou se mu zadívala do tváře. Někdo se ji pokoušel umýt – nejspíš sám Jack – ale pořád měl pod vlasy černý mour, který vypadal, že nikdy nepustí.

„Ono to zase není taková sláva. Myslím vážné vztahy,“ řekla. „Mně to můžeš věřit.“

„Ale to o nás neplatí,“ prohlásil Jack prostě a upřímně. „S tebou je to jiné, Lou. Já jsem nikdy… myslím s Vičky, Gretou a Melanií… žádnou z nich jsem nemiloval. Ale tebe… s tebou je to jiné.“

Lou z něj nespouštěla oči, zapomněla na svůj kotník, na jeho ruku, zapomněla dýchat, zapomněla na všechno, kromě toho, že má na dosah ruky šťastný konec, ve který už málem přestala doufat.

„Protože tě miluju,“ pokračoval Jack s očima upřenýma na její tvář. „A to, jak jsem chtěl, aby ses ke mně nastěhovala… Já vím, že už jsi to vyzkoušela a nevyšlo to. Tak mě napadlo, že bychom to měli udělat jinak. Říkal jsem si, že bychom se měli nejdřív vzít. Žádný z nás to ještě nezkusil, ale… víš, já mám dojem, že by to mohlo klapnout –“

Lou musela pořádně mrkat, aby odvrátila další nával slz. V jejím scénáři by ji požádal o ruku jinak.

Ale naprosto jí stačilo, že to celé vymyslel sám a že to bylo upřímné.

Přidušeným hlasem řekla: „Dobře. To zní dobře. Ale mám podmínku.“

Jackova před chvílí rozzářená tvář se zděšeně stáhla. „Jakou?“ zeptal se opatrně. „Už žádné filmy,“ řekla Lou.

„To si piš!“ vyhrkl, sklonil se a políbil ji tak dlouze a tak vášnivě, že když o minutu později do místnosti vešla vrchní sestra, vůbec neslyšeli, jak vchází ani jak stydlivě odchází.

O tom polibku, ačkoli to Jack ani Lou netušili, se sestry bavily ještě celé týdny.

34

Oscarového režiséra Tima Lorda shledal soud vinným z nájemné vraždy. V současné době si odpykává deset až dvacet let v aljašské federální věznici. Jeho poslední film Lovec policajtů IV měl premiéru měsíc po soudu a patřil mezi nejnavštěvovanější filmy v historii, navzdory tomu, že ho provázel bojkot ochránců životního prostředí.

Sedm obyvatel města Myra na Aljašce bylo rovněž odsouzeno za zabití, pokus o vraždu, nepovolené držení zbraní a vydírání. Děti Samuela Kowalského je u občanského soudu úspěšně žalovaly za vraždu svého otce, stejně jako Tima Lorda, a získaly odškodné, díky němuž mohly zaplatit hypotéku na jejich rodinný dům, kurz pro masérky a průmyslovku.

Vičky Lordova se v tichosti rozvedla s manželem a zmizela z Hollywoodu a filmového průmyslu. Její svatba se šerifem 0’Malleym proběhla neokázale za přítomnosti zástupce Lippincotta a čtyř dcer Waltera 0’Malleyho, které byly Vičky vděčné, že mají díky ní ovdovělého otce z krku.

Elijah Lord a jeho bratři a sestry se rozhodli, že se po otcově zatčení nevrátí k matkám, ale zůstanou v domě Tima Lorda pod dohledem jediné rozumné osoby, kterou kdy poznaly, jejich hospodyně Lupe.

Donald R. Williams, majitel lovecké chaty, ve které Jack Townsend s Lou Calabreseovou našli úkryt před mrazem, byl velmi překvapený, když na jaře v chatě našel jejich šek. Velmi rád si ho ovšem nechal proplatit a koupil si skútr, po kterém už delší dobu toužil.

Bruno di Blase a Greta Woolstonová se rozvedli šest týdnů po svatbě, údajně kvůli nepřekonatelným rozdílům. Greta je právě v Austrálii, kde natáčí životopisný film o Evě Braunové. Bruno di Blase ještě stále hledá studio, které by koupilo jeho první scénář nazvaný Pompeje!

Frank Calabrese se po svém aljašském dobrodružství vrátil na Long Island, kde ho synové uvítali metrovým maxisendvičem a zbrusu novou sekačkou na trávu. Na sendviči si Frank moc pochutnal, ale synům řekl, že sekačku nebude potřebovat. Sdělil jim, že se stěhuje na Manhattan.

Eleanor Townsendová nijak zvlášť neřešila, co její přítelkyně říkají na to, že se k ní nastěhoval vysloužilý seržant od newyorské policie, trápila se jen tím, co na to řekne její komorník a syn. Richards jí však pouze popřál hodně štěstí a Jack podotkl, že by možná byli s Frankem šťastnější, kdyby se vzali. Eleanor ani Frank však nehodlají tak zásadní rozhodnutí uspěchat.

Jack Townsend dostál svému slovu, vzdal se filmové kariéry stejně jako ranče v Salinas a domu v Hollywood Hills. Koupil místo nich farmu ve Vermontu, kam se s manželkou přestěhovali krátce po tiché svatbě v nevěstině rodném městě. Jack zrekonstruoval staré kino a znovu je otevřel pod názvem Dakotské divadlo, které brzy proslulo každoročním shakespearovským festivalem, kde všechna představení režíruje bývalá filmová hvězda Jack Townsend, u něhož se, k velkému překvapení divadelní kritiky, projevil výrazný divadelní talent.

Lou Calabreseová Townsendová prodala bungalov v Sherman Oaks a přestěhovala se s manželem a jeho koňmi do Nové Anglie, kde skončila se psaním filmových scénářů. Brzy po narození jejich první dcery Sáry vyšel Louin první román. Nesl název Slepá vášeň a popisoval příběh ženy, která si uvědomila, že chce-li najít štěstí, musí dát v sázku své srdce a jedině tak získá to, čeho si nejvíc cení. Přestože kniha měla poměrně velký čtenářský úspěch, autorka odmítá poskytnout práva k napsání scénáře.