Maureen Child

FALEŠNÉ ZASNOUBENÍ

PRVNÍ KAPITOLA

„Nesnáším srazy,” zahuhlala Tracy Hallová do telefonního sluchátka. A zdál se to tak dobrý nápad. Zajet domů do Kretonu. Zúčastnit se společného setkání posledních čtyřiceti maturitních tříd jejich malé střední

školy.

Ale teď, když má odjet, si Tracy plán, který ještě před pár týdny považovala za brilantní a nyní se jí zdá idiotský, vážně znovu rozmýšlí.

Aniž by ustala v reptání, prudce dosedla na víko svého kufru. Tašku má napěchovanou ošacením jako na cestu kolem světa. A to ani nemluvě o zbrusu novém kufru, který se doslova vydouvá oděvy, vysokými podpatky a kabelkami, či o kosmetické tašce, která obsahuje fůru líčidel a pleťových vod.

Ze svého nejistého posedu se sklonila a s vítězným povzdechem zapínala jednu západku po druhé. Kufr sice praskal ve švech, ale Tracy to ignorovala.

Žaludek se jí svíral nervozitou, která stále vzrůstala. Co když její plán nebude fungovat? Co když jí na to někdo přijde? Už jen pouhá představa výbuchů smíchu způsobila, že zaúpěla a zaťala zuby.

„Proč tohle všechno podnikám?” zeptala se nahlas.

„Protože to bude legrace,” odpověděl jí hlas ve sluchátku.

„To tedy jo,” řekla Tracy nepřesvědčené. „Zatím mi

to spíš připadá jako pěkný průšvih.” Už jen příprava na tenhle malý výlet ji vyčerpala. Nemluvě o PLÁNU. Myslí na něj dokonce ve velkých písmenech.

„Tracy, upřímně řečeno,” pronesla její sestra hlasem výcvikového důstojníka, který uplatňovala na své ratolesti, „trochu víc nadšení by ti neuškodilo.”

Je pravda, že ještě před pár týdny, když ji tahle myšlenka napadla poprvé, byla nadšená. Ale teď, když už to vlastně prožívá, ztrácí její nadšení trochu na lesku.

Pohlédla do zrcadla přímo před sebou. Obraz viděla nezaostřený, a tak zavřela levé oko. Právě když Meg zavolala, zastihla ji uprostřed nasazování nových kontaktních čoček, takže byla nyní poloslepá.

Žena, která na ni upřeně zírala ze zrcadla, vypadala docela elegantně, profesionálně a důvěryhodně… tedy pokud ignorovala to přivřené oko. Což jen ukazuje, jak zrádné je vzezření. Protože pod čerstvým nablýskaným pozlátkem se skrývala tatáž stará Tracy Hallová. Třídní šprtka a vyvrhelka. V porovnání se svou starší sestrou Meg byla jako ošklivé káčátko proti labuti.

Nikdy nebyla žádná fotomodelka, ale naučila se s tím žít. Namlouvala si, že i ošklivá káčátka dospívají. A z těch se stávají, když už ne nádherné labutě, tak alespoň ne příliš ošklivé kachny.

„Tracy?” řekla Meg hlasitě. „Jsi tam ještě?”

„Jo, jsem,” odpověděla Tracy a usmála se při vzrůstajícím hluku, který zaslechla ve sluchátku. „Co se děje?”

„Jako obvykle,” zasmála se žalostně Meg, aby vzápětí zpola zakryla mluvítko a zaječela: „Tony! Neskákej z těch schodů. Zlomíš si vaz!”

„To je náš dobrý starý superman?” zeptala se Tracy a v duchu si vybavila nejmladšího synovce při jeho nej-novějšrm vítězství nad smrtí.

„To si vedle, sestřičko,” odpověděla Meg. „To už je pasé. Teď jsme zase samá Xena a Herkules.”

Tracy pocítila bodavou lítost. Ve svých osmadvaceti nemá ani rodinu ani vlastní děti. Jediné, co se na její situaci opravdu změnilo, je fakt, že se konečně smířila s myšlenkou, že zřejmě už nikdy nebude mít rodinu, o jaké snívala.

„Raději už půjdu,” řekla Meg a unaveně si povzdechla. „Jenny se právě obléká do Xenina úboru a chystá se vyzvat Herkula k souboji na život a na smrť.”

Tracy se usmála. Možná nikdy nebudu mít vlastní děti, ale tetou jsem ráda. Čert vezmi nějaký třídní sraz, už se těším, jak pár dní strávím se všemi čtyřmi sestřinými dětmi.

„Kde jsou Becky s Davidem?” zeptala se s pomyšlením na oba Meginy nejstarší potomky.

„Pravděpodobně prodávají lístky na ten souboj,” odpověděla sestra. „Zatímco povídáme, dorazila už polovina drobotiny ze sousedství.”

Tracy upoutalo zatroubení vozu, a proto přešla k nejbližšímu oknu.

„Když mluvíme o příchodech,” zamumlala při sledování černého range roveru, který vjel na příjezdovou cestu k domu. „Právě dorazil Rick.”

Mhouřila oči proti sluneční záři a zavřela levé oko, ale řidiče stejně zahlédnout nedokázala. Zatímco se upřeně dívala ven, z auta se vynořila vysoká beztvará barevná šmouha, zabouchla dvířka a zamkla je.

„Jak vypadá?” dotazovala se Meg.

„Rozmazaně.”

„Nasaď si brýle.” Ten rázný příkaz následovalo vyčerpané povzdechnutí.

Tracy dál civěla na rozmazanou skvrnu a zeptala se: „Co přesně říkal, když ses ho ptala, jestli mě odveze?”

„Povídal a já citujú: Jistě’, konec citátu,” řekla Meg.

Byl to všechno omyl, říkala si v duchu Tracy. A možná hrozný.

„Víš,” řekla nahlas, „mechanik tvrdí/že teď už je mé auto v pořádku. Zřejmě bych mohla bez problémů jet sama.”

„Ale, ale. Jde o stejného mechanika, který ti ho seřizoval posledně?”

„No, jo.” Tracy se zachmuřila, když se rozmazaná postava vydala k domu, v němž bydlela. „Ale on se už od té doby hodně naučil.”

„To tedy doufám,” zamumlala Meg.

„Každý musí se svou profesí držet krok. Jimmy se zdokonaluje pořád.”

Nebude přece sestře vysvětlovat, proč toho mladého automechanika nemůže vyměnit za někoho šikovnějšího. A nehodlá zničit Jimmyho důvěru tím, že se na něj vykašle. Přesto jeho schopnostem nedůvěřovala natolik, aby se na cestu vydala sama a vlastním vozem.

„Na letadlo ještě není tak pozdě,” řekla Meg trýznivě.

„Ach ne.” Tracy zavrtěla hlavou. „Letadla jsou těžší než vzduch. Padají. A padají opravdu zvysoka.” Ani nápad. V žádném případě letadlem nepoletí. „Ale mohla bych jet vlakem.”

„Ach, proboha, Tracy,” řekla Meg netrpělivě. „Co je na tom? Rick na ten sraz stejně jede.”

To je pravda, povzdychla si Tracy. A protože slouží na námořní základně v Pendletonu, pouhých dvacet mil na jih od mého domu, má to opravdu při cestě. Za poslední dva roky byla několikrát v pokušení zajet na základnu a Ricka navštívit… jen ze staré známosti. Ale vždycky si to na poslední chvíli rozmyslela.

To, že s ním dnes pojede, vyvolá zřejmě menší rozpaky, než kdyby odmítla.

„Já nevím,” řekla Tracy, nakláněla se dopředu a sledovala ho, dokud čelem nenarazila na chladivou okenní tabuli. „Jen se to zdá divné, to je všechno. Víc než deset let jsem ho neviděla. Co když si nebudeme mít co říct? Do Oregonu je dlouhá cesta.”

Tahle věta Meg opravdu rozesmála. „Odkdypak máš konverzační potíže?”

To je pravda, pomyslela si Tracy. Otec často říkával, že kdyby bylo dost času vymámila by i z jalové krávy tele.

Ale jak uviděla pohledného mužského, byla rozpačitá a nevydala ze sebe ani hlásku. A kromě toho, tohle je Rick. I teď měla najednou nervy napnuté k prasknutí. V mysli jí okamžitě vyvstaly staré vzpomínky a instinktivně se přikrčila.

Meg, jakoby jí četla myšlenky, dodala: „Určitě už na tvé stopařské sklony dávno zapomněl.”

„Stopařské?” Tracy se vzpřímila. „Nikdy jsem ho ne-stopovala. Já… pozorovala jsem ho. A vždycky z diskrétní vzdálenosti.”

„Jo,” přitakala Meg po dalším zasmání. „Zpoza každého stromu a keře kolem domů.”

Vzpomínky na ty dávné časy v ní znovu vyvolaly pocit úzkosti, který jako dívenka prožívala. Jak tenkrát Ricka Benneta tolik milovala. Ale byl to kluk mojí starší sestry, pomyslela si.

Zdola zaslechla energické zaklepání na dveře. Rychle pustila staré vzpomínky z hlavy.

„Meg, musím jít,” řekla, aniž by si všímala sestřina hlasitého protestu. „Brzy se uvidíme.”

Zavěsila a vběhla do koupelny. Rick bude muset chvilku počkat. Nehodlám se s ním setkat jen s jednou kontaktní čočkou v oku. Mám-li svůj malý plán úspěšně provést, musí být perfektní už od začátku, Cvrnk-nutím do vypínače rozsvítila, vzala druhou čočku a zaklonila hlavu. Sice se učila nasazovat si tyhle zatracené čočky už týden, ale stále jí strkání cizích předmětů do očí nesedělo. Ale pomalu se zdokonaluju, pomyslela si.

Silné brýle byly součástí bývalé Tracy a ta na slezinu nepojede.

„Hotovo*” řekla, ale v levém oku ji cukalo. Bylo jasné, že čočka zůstala někde pod víčkem.

Domovní zvonek vyzváněl čím dál hlasitěji. Rick klepání zjevně vzdal.

„Bože, to je tedy paráda,” prohodila Tracy a přitiskla si ruku na levé oko. Rick je dole za dveřmi a já se s ním poprvé po letech setkám jako jednooký pirát. Ale nemám čas nasadit si čočku znovu. Musím rychle seběhnout dolů a pustit ho dovnitř, než ten stupidní zvonek nanovo spustí.

Původní majitelé domu trpěli zjevně velikášstvím, když si nechali udělat domovní zvonek, jehož zvuk konkuroval kostelním zvonům. A protože se nastěhovala před půl rokem, neměla zatím čas dát si ho vyměnit.

Měla hodně napilno se zařizováním práce a pak také s formou, do níž se chtěla vpravit kvůli setkání maturantů střední školy. Snad měla alespoň trochu štěstí.

Klopýtavě seběhla ze schodů. Cítila, jak jí pod rukou pálí a slzí oko. Byla v pokušení si ho promnout, ale bála se, aby čočku někde neztratila a tak jen tiše zaklela.

Zvonek se znovu rozřinčel a jeho ozvěna sotva dozněla, když otevřela dveře a stanula tváří v tvář osobě, která byla významnou součástí její minulosti.

Pořád ho ještě viděla rozmazaně.

Paměť měla jako vygumovanou a žaludek se jí několikrát křečovitě stáhl.

Stejně jako tenkrát.

Ach jo, tohle bude dlouhá cesta.

„Tracy?”

„Ahoj,” hlesla a trhla sebou při zakvičení, které .se. jí vydralo z úst namísto normálního hlasú. Bože, jeho hlas má stále tu moc, že se mi roztřesou kolena. Tracy ztěž-

ka polkla, aby se tak zbavila pocitu staženého hrdla, ale nesnažila se znovu promluvit. Ustoupila, volnou rukou mu pokynula dovnitř a v duchu si připomínala, že už jí dávno není čtrnáct. Ta plachá dívenka už dávno dospěla ve vyhledávanou počítačovou odbornici* Proč mám tedy najednou pocit, jako by se mi do rtů zatínaly pocínované drátky? Uvažovala v duchu.

„Pojď dál,” podařilo se jí konečně vypravit.

Ani Rick Bennet se na tohle setkání netěšil. Souhlasil pouze s tím, že své středoškolské lásce Meg prokáže laskavost a Tracy odveze. Ale Tracy, kterou si pamatoval, se vůbec nepodobala téhle ženě, která teď před ním stála.

V jeho vzpomínkách byla plachá, měla trochu nad váhu, okousané nehty a nosila rozčilující ohon. Prostě mladší sestra, kterou musel snášet pokaždé, když přišel k Hallovým za Meg.

Holka, která kolem jejich domu chodívala několikrát za den. Holka, která se za ním plížila jako tichý stín.

Čas a s ním i Tracy se ale očividně změnily.

Rick zaznamenal náhlé palčivé bodnutí ryze mužského obdivu. Už dávno na něj žádná žena takhle ne-zapůsobila. Obdivné si ji prohlížel a někde uvnitř svého těla pocítil narůstající touhu.

Pocítil nutkání zvednout ruku, dotknout se jejích krátkých plavých vlasů a vyzkoušet na své pokožce jejich hebkost.

Na sobě měla prostou žlutou blůzku zastrčenou za lehkou letní sukní do půli lýtek a na nohou páskové sandály. Nehty na nohou jí zdobil světle růžový lak a na jednom z prstů si s překvapením rovněž povšiml titěrného stříbrného kroužku. Z ušních lalůčků jí visely a v odpoledním slunci se třpytily jakési podlouhlé abstraktní kapky stříbřité barvy. Její plavé vlasy a modré

oči zdůrazňovala pokožka opálená do medově zlatavého odstínu, takže připomínala reklamu v některého z magazínů pro jihokalifornskou omladinu.

Ten pohled způsobil, že mu vyschlo v ústech. Stále si nemohl v hlavě srovnat, že tahle půvabná bytost je opravdu Tracy Hallová…

„No teda -,” zamumlal, „- vypadáš fantasticky,” řekl i přesto, že si všiml, jak si ruku neustále přidržuje na levém oku a druhým mžourá.

.„Jo,” zareagovala podrážděně a téměř bez dechu, „jako jednooká pirátská princezna.”

„Co se děje?”

„Ale skoro nic,” odpověděla, zatímco kolem ní Rick procházel do vstupní haly, „to jen ty zatracené kontaktní čočky.”

Aha, tak to by objasňovalo, proč nemá ty silné brýle s drátěnými obroučkami, které vždycky nosila. Ale jak si mám vysvětlit ostatní součásti její proměny? přemítal Rick v duchu. Tracy Hallová se stala přitažlivou ženou jako motýl z malé housenky.

Pozorně si ji prohlížel, když zavírala dveře a pomalu se otočila k němu.

„Koukni,” řekla a dál si ruku pevně tiskla na oko. „Co takhle kdybys prozatím počkal v obýváku? Skočím si nahoru a pokusím se tu zpropadenou věcičku dostat ven, aniž bych přitom oslepla, jo?”

Vykasala si sukni pod kolena a rozběhla se po schodech do prvního patra. Rick ji sledoval a obdivoval míhání jejích nohou a sladké křivce pozadí. Tohle pomyšlení ho dostalo. Tracyino pozadí? Zadeček malé Tracy? Té knihomolky a matematické fenomenky?

Ouha, krotil se v duchu a promnul si zátylek. S vrtěním hlavy nad tímhle neočekávaným vývojem situace se otočil a zamířil k otevřeným dveřím do obývacího pokoje. Tam ho čekalo další překvapení.

Aniž by tušil proč, nepředstavoval si, že by Tracy mohla bydlet v prostředí s tak decentní elegancí. Proti sobě tam stála dvojice bílých sedaček, jejichž holý povrch oživovaly odvážně barevné polštářky. Mezi nimi nízký konferenční stolek, který připomínal naleštěný pařez sekvoje, a na jeho desce úhledně rozestřené časopisy. Několik židlí navíc, malé ozdobné stolky a lampy na čtení dotvářely ostatní vybavení téhle prostorné místnosti. Dvě ze čtyř stěn zcela zakrývaly knihovny. Další stěna se pyšnila okny od stropu k podlaze s vyhlídkou na moře. Poslední stěnu zabíral krb, v jehož topeništi stál košík dřeva. Široká prkna podlahy se leskla v záplavě slunečního světla prosvítajícího okny bez záclon.

Jedno překvapení za druhým, pomyslel si Rick.

Když souhlasil s odvozem Tracy do Oregonu, počítal jaksi s tím, že ji najde v nějakém malém zastrčeném bytečku odtrženém od světa. Byla hloupost předpokládat, že bude dospělá žena stejná jako ve čtrnácti, pomyslel si. Když trávila tehdy většinu času nad stránkami knih, neznamená to, že tomu bude stejně i dneska.

Nemohl si pomoci. Toužil po tom, aby zjistil, zda se její osobnost změnila stejně důkladně jako její vzhled.

Když Tracy vbíhala do ložnice, bouchla se o hranu prádelníku. Zamžikala bolestí a vzápětí se rozběhla do koupelny. Další modřina na obzoru, pomyslela si. Po pravdě řečeno byla natolik otlučená, že by člověk myslel, že pravidelně nadměrně holduje alkoholu.

Ale ve skutečnosti nebyla zas až tak nemotorná. Jen byla prostě stále v letu.

A právě nyní myslela na příští tři dny, které s Rickem Bennetem stráví v autě a v motelech.

Položila dlaně na okraj umývadla, naklonila se á ně-

kolikrát se zhluboka nadechla. Ježíši, proč ten Rick musí pořád vypadat tak skvěle? Proč se mu neudělal třeba hrb? Nebo by mohl mít aspoň akné nebo zkažené zuby.

Žaludek se jí sevřel. Jeden pohled na něj stačil, aby se jí srdce rozbušilo natolik, že by ji ani nepřekvapilo, kdyby jí z prsou vylétlo.

Považ jen, jak by ses asi zachovala, kdyby se byl objevil v uniformě námořnictva. Ach… prsty u nohou se jí při tomhle pomyšlení silně zaťaly do sandálů. Co mě na Rickovi Bennetovi totík přitahuje? uvažovala. Už jako malá dívenka sledovala každý jeho pohyb a snila o tom, jak ho jednou svojí sestře přebere. Každou noc před usnutím líbávala polštář, který za něj považovala. Popsala spousty deníčků každičkým slůvkem, které jí kdy řekl, což nebylo nijak obtížné, protože se většina jejich rozmluv omezovala jen na ,Ahoj, Ricku,” z její strany a na „Hej, mrně, kde je Meg,” zase z jeho. Pravda, nic moc, ale dost nato, aby to zahřálo každičký koutek srdíčka čtrnáctiletého děvčete, A teď…. vlastně jí

složil poklonu.

Zvedla hlavu, podívala do zrcadla a zaúpěla.

„Ach jo. Jsi opravdová krasavice. To tedy ano.”

Přidržela si otevřené víčko a chvíli tápala, než se jí konečně podařilo ty zpropadené kontaktní čočky správně nasadit.

Když se tak prohlížela v zrcadle, uvažovala, zda tohle všechno-stojí za výsledek jejího plánu. Nejen kontaktní čočky. Na ty si nakonec zvykne. Ale začínala o moudrosti celého svého plánu pochybovat.

Je pravda, že srazy studentů po letech se nekonají každý den. Sakra, vždyť už tolikrát slyšela vyprávět o lidech, kteří na abiturientských srazech lhali o svých velkolepých úspěších v životě, až se jim od pusy prášilo. Měla pocit, jako by se domů vracela předstírat, že je prezidentkou Spojených států.

Zhasla a vrátila se do ložnice. Sluneční světlo prosvítalo žaluziemi v barvě oblohy a ve zlatavých pruzích dopadalo na prošívanou pokrývku na jejím lůžku, jako by to světlo prosvítalo zamřížovaným vězeňským oknem. Až na to, že žaláře zřejmě postrádají takové domácké doteky, jakými jsou prošívané deky a péřová polštářky. A navíc, jistě vás nezavřou jen proto, abyste tam polehávali, že?

Znovu ji popíchl provinilý pocit.

„Perfektní,” zamumlala a rázně přešla k lůžku, aby pobrala zavazadla. „Je dobře, že se z tebe nestala žádná kriminálnice,” říkala si sama pro sebe nahlas. „Nebo špiónka. Ty na to prostě nemáš žaludek.”

Proboha, nad čím to uvažujú? Ne, mě ani tolik netrápí pomyšlení na ten sraz. To všechno má na svědomí opětovné shledání s Rickem. Měla dojem, že staré pocity se zase vracejí.

Když si uvědomila, že se některé záležitosti, i bez ohledu na počet let, které od té doby uplynuly, vůbec nemění, sevřel se jí žaludek.

Tašku s oblečením si přehodila přes rameno a pod její tíhou se zaúpěním podklesla. Pak zvedla kovové madlo kufru a postavila jej zadními kolečky na podlahu z borového dřeva. Nakonec popadla kosmetickou tašku a pomalou trmácivou chůzí zamířila k otevřeným dveřím. Vypadala, jako by šla na svou vlastní popravu.

„Ach, Ťracy, vydrž,” povzbuzovala se. Ale pokud se při sebenepatrnější lži zpotím… teda to přeháním… je mi jasné, že to těch čtrnáct dní nikdy nezvládnu.

A taky bych se už ráda zbavila toho protivného nervózního třesu, který mě přepadá pokaždé, když se ocitnu v Rickově blízkosti, pomyslela si. Dělá přece jen laskavost sestře. Chová se přátelsky. Není tu na rande. Ani jako její milenec.

Tahle myšlenka vyvolala v každém kousíčku jejího

těla palčivý pocit. Zvolna a záměrně se zhluboka nadechla v naději, že tak zklidní nervy.

Když se opět vzpamatovala, vysunula bradu a nahlas si řekla: „Však ty víš, že to zvládneš. Vždyť s ním budeš jen pár dní. Pak ho zase nejmíň deset let neuvidíš. Copak to může být tak těžké?”

Cosi jí napovídalo, že by se tahle její poslední věta hodila do soukromého časopisu jako obdoba proslulých posledních slov.

DRUHÁ KAPITOLA

Cesta po dálnici pomalu ubíhala.

Za pouhých několik hodin se vymanili ze přehuštěné losangeleské oblasti a uháněli po dálnici, kterou po obou stranách lemovaly akry obdělávané krajiny.

Pomerančovníkové a jabloňové sady nepozorovaně přecházely v malé úhledné vinohrady a ty zase v pistá-ciové háje. Zdálo se, že je nebe modřejší, slunce hřejivější a povětří čistší.

Tracy si při pozorování ubíhající krajiny okénkem povšimla dnes již státem chráněných letitých kalifornských dubů, které se rozkládaly na zvlněné pahorkatině. Nedávným deštěm osvěženou zeleň barevně dolaďovaly občasné farmářské usedlosti. Čím dále se Tracy vzdalovala od domova a práce, jež čekaly na její návrat, tím uvolněněji se cítila.

Není to tak zlé, říkala si v duchu. Vlastně je to zatím docela prima výlet. Při konverzaci ani jednou neza-drhla a skoro si už zvykla, že má Ricka v tak těsné blízkosti. Přirozeně by se cítila lépe, kdyby tam s ní nebyl.

Pokradmu se na něj podívala jedním okem. Obě ruce měl položené na volantu a pohled měl neustále upřený na cestu před sebou. Ale jeho vzhled byl i z profilu natolik hezký, že by podnítil celou řadu představ u daleko méně vnímavých žen, než byla Tracy.

Světle hnědé vlasy měl krátce zastřižené, ale i ták

dostatečně dlouhé, aby si Tracy uvědomila, že dříve byly mírně zvlněné. Měl sluneční brýle se stříbrnými obroučkami, za nimiž se skrývaly jeho smaragdově zelené oči. Při svých skoro dvou metrech byl mnohem vyšší než ona, a jeho tmavomodré sportovní triko obepínalo širokou svalnatou hruď.

Krátce pohledem sklouzla dolů na modré džíny a lehké mokasíny. Jo, je to sekáč, pomyslela si a potlačila zaúpění. Záměrně se opět zahleděla na cestu před nimi.

„Prohlídka skončena?” zeptal se vlídně.

„Cože?” letmo na něj pohlédla a předstírala roztržitost.

„Prošel jsem?” rychle a s obdivem na ni pohlédl. Zjevně jí to nevinné divadélko nehodlá spolknout.

„Viděl jsem, ne?” Ani známka popření toho, čeho si všiml.

„Tracy, lstivost nikdy nebývala tvou silnou stránkou,” řekl a zkřivil koutek úst v jakémsi poloúsměvu.

„To platí pořád,” přiznala se. Poposedla a plně se na něj zaměřila. „Ale mezi stromy a křovisky se už dnes schovávám, jen zřídka.”

Vesele se na ni usmál. „Jen jsem si všimla, že ses za ty roky vážně moc nezměnil.”

„Zato ty ses změnila úplně,” opáčil a opět se na ni letmo podívaL „Vypadáš báječně.”

„Díky,” odpověděla. „Taky si to myslím.”

Krátce se zasmál. „Dobrá, ale tohle nevyznívá ve smyslu, který jsem mínil.”

„To nic. Vím, co jsi měl na mysli.” Otevřeným okénkem prolétl větrný poryv a sfoukl jí vlasy do očí. Netrpělivým pohybem si je odhrnula dozadu.

Mělo by mě to těšit, pomyslela si. Nevidí mě snad přesně tak, jak si přeju, aby mě viděli všichni známí? Změněnou? Dospělou? Krásnou? Tak proč ji rozčiluje,

že si Rick Bennet všiml vzhledu, na jehož podobě tak úporně pracovala?

Snad proto, že část mého já touží po tom, aby muže přitahovala nefalšovaná Tracy? ptala se sama sebe v duchu. Nedokázala se zbavit pomyšlení, jaké by to asi bylo, kdyby ji Rick viděl v oblečení, v němž se pohybovala obyčejně, tedy v džínách a v triku, a přesto ji považoval za krásnou.

„Takže,” zeptal se a ztlumil rádio, „co že ses tak najednou vydala domů?”

„Pravděpodobně ze stejných důvodů jako ty,” odpověděla.

„Abych se viděla s rodinou. Abych navštívila známé. A abych se prošla školou a zjistila, zda je pořád tak příšerná, jak si na ni vzpomínám.”

„Příšerná?” zopakoval Rick. „Vždycky jsem si myslel, že ji máš ráda.”

„Proč?” zeptala se Tracy. „Protože jsem celou dobu studovala s vyznamenáním?”

„No,” pokrčil rameny, „jo.”

Přirozená domněnka, pomyslela si. Nikdy by ho ani nenapadlo, že veškerý čas trávila studiem jen proto, že byla příliš nesmělá a neohrabaná, aby se přátelila s kluky. Škola byla jediným místem, kde Tracy zářila, na což byli její rodiče nesmírně pyšní, ale což současně přispělo k její pověsti šprtky. Samozřejmě, že se její osud zpečetil, když dokonce přeskočila ročník.

Nejen, že byla mladší než ostatní, ale rovněž nenáviděná. Stále ji některý profesor před třídou vyzdvihoval jako příklad, čeho lze dosáhnout soustavným studiem, čímž se zášť vůči ní na juneportské střední škole jen stupňovala.

Jedinou opravdovou přítelkyní jí byla starší sestra Meg, která ovšem Tracyinu touhu po Rickovi ještě zvyšovala.

„Minulý týden jsem mluvil s mámou,” prohodil Rick a Tracy se zase vrátila do současnosti* „Povídala, že je prý Meg zase v jiném stavu.”

„Jo.” Tracyino nitro okamžitě zčeřily vzrušení i závist. Záměrně druhý pocit odsunula do temného kouta srdce s nadějí, že tam zůstane.

Ach, jak ráda by ale sama byla matkou. „Kolik už jich má?”

„Tohle bude páté,” odvětila Tracy a v duchu se pousmála nad představou dalšího mazlení s novorozenětem. Kolébání pevného a hřejivého tělíčka miminka v náruči, byl nejsladší pocit, jaký si uměla představit. Až se tohle mrně narodí, bude si muset vzít nějaké volno, aby mohla dostát své pověsti oblíbené tetinky… a uspokojit tak rovněž vlastní neukojenou touhu po dítěti.

„Pět dětí!” Rick zavrtěl hlavou a dlouze tiše hvízdl.

„Co je na tom špatného?” zeptala se Tracy.

„Jémine, tetinka Tracy,” řekl a zvedl ruku z volantu na dost dlouho, aby tak naznačil posměšnou kapitulaci. „Jen mi připadlo těžké představit si Meg či Johna, přijde-li na to, s pěti dětmi.”

„To jo,” ulevila si Tracy, jejíž obranný instinkt se jen trochu zklidnil, a pokračovala. „No dobrá. Je pravda, že z počtu dětí, které Meg má, dělají množí lidé velký humbuk. Je to ale jen a jen záležitost Meg s Johnem. A kromě toho, kdo říká, že se musí rodina jaderného věku omezit na dvě a půl dítěte?”

Rick se zasmál a zavrtěl hlavou. „Já ne. Mě mít děti neláká, ale jak říkáš, je to jejich věc.”

Rickovi se při tom pomyšlení rozšířily oči, že jí skoro připomínal jelena strnulého ve světlech předních reflektorů. Zjevně už jen představa, že je obklopen dětmi, stačila, aby tenhle otrlý mariňák zbledl jako přízrak. Stále je tedy ještě starý mládenec, pomyslela si Tracy s toužebným povzdechem.

Ne, že by u něj někdy měla nějakou šancí. Ale přála si muže, který toužil po stejných věcech jako ona. Po domově. Rodině. A velkém dojemném psu.

„Ty máš děti ráda, viď?”

„Je to vidět?” „To teda jo,” povzdechl a zazubil se na ni. „Tvář se ti rozzáří a v očích se ti objeví nápadný lesk.” „Já jsem moc prima tetinka,” řekla. Rick ňa ni opět pohlédl. Tentokrát zamyšleně. „Na to vezmu jed, že jo.”

Rick byl přesvědčen, že je Tracy zatraceně dobrá ve všem, na co sáhne. Vždycky měla měkké srdce. Možná by si ji dokázal vybavit i jako protivu, ale stejně tak jako bystrou dívku.

S čirou jasností si vybavoval, jak poníženě se cítil, když ho ve čtrnácti doučovala geometrii. Jistě, bez její pomoci, by zřejmě dál trčel ve třídě pana profesora Molina, a tupě zíral na tabuli, jako by se pokoušel rozluštit egyptské hieroglyfy. Tehdy se zajímal o jediné: aby si zahrál fotbal a všechen zbylý čas strávil s Meg. Byla jeho první opravdovou láskou a nepochyboval tenkrát, že spolu vydrží až do konce života, Zhluboka se nadechl a dopřál si vzpomínku na onu noc, kdy tenhle podivný sen skončil.

Bylo to hned ten večer po maturitě na gymnáziu. Měli se sejít u školy, pak zajet do Rena a vzít se. Taková pošetilost, říkal si nyní v duchu. Ale tehdy se všechno zdálo tak romantické. Tak dospělácké. Se sbaleným kufrem a penězi za maturitu v kapse odjel ke gymnáziu, aby tam na ni počkal.

Hodiny míjely a nejdřív si myslel, že má Meg potíže dostat se z domu. Později pro ni vymýšlel další složitější omluvy. Nakonec usnul a probudil se, když už tmou začínal prosvítat úsvit. Byl stále sám.

Přirozeně se rozjel rovnou za Meg. Nepochyboval,

že ji od jejich společného dostaveníčka mohla odradit jen nemoc či nějaká zlomenina. Proto ho překvapilo, když k němu od ztichlého domu přispěchala v koupa-cím plášti a setkala se s ním na trávníku.

Celé ty roky poté si stále uměl vybavit její hlas zabarvený lítostí.

„Je mi to moc líto, Ricku. S tímhle se vypořádat nedokážu.”

„Ale proč?” zeptal se a chtěl ji uchopit, ale rychle ustoupila stranou.

„Vážně to nedokážu vysvětlit,” řekla a z koutku oka se jí vykradla slza. „Cítím, že to není správné.”

„Správné? Samozřejmě, že to je správné,” namítl. „Máme se přece rádi.”

Meg zavrtěla hlavou. „Nemůžu si tě vzít. Ne teď. A ne takhle.”

„Kdy tedy?” zeptal se cestou za ní, zatímco se vracela k domu.

„Ricku, prosím, pochop to,” řekla přiškrceným šeptem. „Já ne-nemůžu… ” zavrtěla hlavou, otočila se a utekla do bezpečí domu.

Rick v tichém rozbřesku osaměl. Se zatvrzelým srdcem odjel domů. Příštího dne odjel časně ráno na kolej, aby tak letní práci prožíval co nejdále od oregon-ského městečka Juneportu.

Meg mu po několika měsících sice napsala a znovu se omlouvala. Nakonec v dopise stálo, že se hodlá zasnoubit s jeho nejlepším přítelem, Johnem Bingha-mem.

Do té doby ale už dávno dospěl k přesvědčení, že Meg oběma vlastně prokázala laskavost, když je od společných plánů odradila. Rány lásky bývají hluboké, ale jste-li mladí, hojí se dost rychle.

Po absolvování vysoké školy vstoupil Rick jako důstojník k námořnictvu. Měl svou práci rád. A čas od času Meg v duchu děkoval, že se tehdy zachovala moudřeji než on.

A kromě toho. Pět capartů? Bez ohledu na smýšlení drahé tety Tracy stačila představa pěti dětí, aby mu po zádech přejel mráz. Samozřejmě, protože se ženěním nijak nepospíchá, nejde o nic, čeho by se musel obávat.

Už skoro patnáct let se mu daří stálým vztahům vzdorovat. Ne, že by něco měl proti svazku manželskému obecně. Pocházel z rodu, jehož příslušníci měli samá šťastná manželství. Žádný z párů, ať ze strany matky či otce, se nikdy nerozvedl a Rick neměl v úmyslu tenhle zvyk jakkoliv porušit.

Bůh ví, že měl možnost z první ruky vidět, jak je vojenský život v manželství těžký. Vztahy se se smutnou pravidelností hroutily. Nebude se přece ženit, když zatraceně dobře ví, že by ženě nemohl věnovat takovou pozornost a lásku, jaké má právo očekávat.

Je hlavně a především příslušníkem námořní pěchoty. A tohle dokáže pochopit, natož se s tím smířit, jen málo žen.

„No a,” zeptala se Tracy a vytrhla tak Ricka z jeho úvah, „co tví bráškové? Ještě z tebe neudělali strýčka?”

Rick se při té představě rozesmál. „To tedy sakra ne. Taková ženská, která by byla ochotná to s některým z nich dát dohromady, neexistuje.”

„Ach, to je tedy vážně báječné,” řekla a nezřetelně se při tom usmívala.

Jestlipak měla ten dolíček vždycky? přemítal v duchu Rick.

„Nejsou oba taky u námořnictva?5’

Rick přikývl. Andy je poručíkem a Jeff rotmistrem lodního delostrelectva. Oba se při příležitosti školního srazu taky objeví doma.”

„A ty se na setkání s nimi těšíš.”

„Jo, to jo.” Bennetova rodina se pohromadě na jednom místě nesetkala už léta. r „Jedou moc zdaleka-”

„To mě podrž. Všichni tři jste u námořnictva.” „Když máš tátu seržantem ve výslužbě, není to tak těžké pochopit.” „Ne, myslím, že ne.”

Tracy se zasmála a její zvonivý smích nakazil i Ricka. Cosi v jeho nitru se sevřelo, když si uvědomil, že se s Tracy skutečně baví.

Rozhodl se, že se raději dál bude věnovat výhradně řízení a pustí z hlavy všechny ty marnivé představy, které se mu v ní honily.

„Pamatuješ,” pokračovala Tracy v hovoru, „jak ti Andy štípnul kolo, nechal ho na pláži a ono během odlivu uplavalo?”

S povděkem za tohle rozptýlení se jí Rick zeptal: „Ty ano?” Zavrtěl hlavou a prohodil: „Ten moula mi za to kolo pořád dluží pětatřicet dolarů. Měsíce jsem roznášel noviny, abych si mohl koupit nové.”

„Ubožáčku,” politovala ho Tracy.

„Tohle teda od tebe není vůbec pěkné.”

„Ovšem, že ne,” opáčila, když se vysmála. „Tohle je jedna z mých nejoblíbenějších vzpomínek. Andy mě tehdy svezl na řídítkách. Byla jsem s ním, když se to kolo vydalo na svou dlouhou a poslední plavbu.”

„Nepovídej!” rychle na ni pohlédl a hned se opět zahleděl na silnici.

„Vymýšlela bych si snad něco takového?” Tracy zavrtěla hlavou a při té vzpomínce se zasmála. „Pustili jsem se do moře a za tím zpropadeným bicyklem plavali, ale Neptun zřejmě potřeboval nějaký dopravní prostředek, protože zmizelo opravdu rychle.”

Rick se pokusil představit si mladičkou a beznadějně neohrabanou Tracy, jak plave v moři za kolem,

ale při pohledu na ženu po jeho boku se to zdálo skoro nemožné.

„O tomhle mi nikdy nic neřekl.”

Tracy vysunula bradu, přiložila si bříška prstů na rty a pak prsty pozdvihla. „Společníci ve zločinu se vzájemně nepráskají.”

„Až do dneška?” zeptal se.

Tracy přikývla. „Myslím, že stav mlčenlivosti právě vypršel.”

„Něco ti řeknu, Piho,” řekl a nevědomky při tom vyslovil přezdívku, kterou jí pokřtil jednoho dávno zašlého léta. „Budu vás teď o vyrovnání žádat oba. Tvůj podíl přijde na sedmnáct dolarů a padesát pencí.”

Dlouhou chvíli Tracy neodpovídala.

„Něco neklape?” zeptal se Rick. „Nehodláš splácet?”

Stále mlčela. Rychle se na ni zadíval a všiml si, že se jí v doširoka rozevřených očích zračí překvapený výraz. „Ty jsi mi řekl Piho.”

„No, řekl,” připustil Rick, když se potlačovaně zasmál. Zvláštní. Odkud se zase vzalo tohle? Léta si na tuhle přezdívku ani nevzpomněl. S jistotou si ale vzpomínal, co ji podnítilo. Každé léto měla Tracy tváře a nos poseté pihami, jako by ji někdo postříkal jemnou broskvovou barvou. A jak si vzpomíná, vůbec se jí nezamlouvalo, když si z jejích pih utahoval.

„No teda.” Přejel do jiného pruhu a znovu na ni pohlédl, „Promiň, ani nevím, jak mi to ulétlo.”

„Neomlouvej se,” řekla Tracy a položila mu ruku na paži.

Rick krátce pohlédl na její dlouhé štíhlé prsty, které spočívaly na jeho opáleném předloktí. Celým tělem mu proběhlo lehké mrazení. V ústech mu vyschlo a namlouval si, že je to jen běžná mužská reakce na pěknou ženskou. Ale věděl, že tady jde o víc. Na jeho vkus Tra-cy ruku stáhla moc rychle. Ale i po přerušení jejich vzá-

jemného doteku přetrvávalo nadále překvapivé sálám’ tepla.

Rick stáhl okénko v naději, že ho chladný venkovní vzduch vrátí zpátky do reality.

„Bože, to už je let, co jsem na tu přezdívku ani nepomyslela,” řekla tiše, zpola pro sebe, Tracy.

„Ani nevím, co mě přimělo, že jsem si na ni vzpomněl,” připustil Rick. Ale když jsou teď spolu… zaplavují ho vzpomínky jako vůně léta z dětství.

Znovu se v sedadle zavrtěl. To, co cítil právě v té chvíli, nemělo pranic společného s Tracy, na níž si pamatoval z doby před mnoha lety.

„Nikdy jsem se ti nepřiznala, jak moc pro mě tahle přezdívka znamenala.”

„Cože?” Rick přejel do vedlejšího pravého pruhu. Díky menšímu provozu se na ni mohl znovu letmo podívat. Její modré oči se dívaly kamsi do dáli a podivně se leskly. Ten pohled na ni byl naprosto úchvatný.

„Pokud si dobře pamatuju, moc nadšená jsi Ze mě tehdy nebyla/*

„No ovšem, byla jsem tehdy uražená/ řekla Tracy. „Bylo to příšerné, protože po pár hodinách na sluníčku mi naskákala spousta pih. Meg se vždycky tak parádně opálila a já vypadala… no, zkrátka děsně.”

„Zjevně si z toho vyrostla,” poznamenal Rick a znovu se zahleděl na její zlatavě opálenou pleť.

„Ne tak docela,” přiznala Tracy. „Jen do té míry, že mi už nevyrážejí na tváři.”

Rick si ihned v duchu představil, jak se na ty tajemně skryté pihy dívá. Tělem mu znovu projelo to zvláštní chvění a ze rtů se mu vydral vzdech. Sakra, kdo by byl čekal, že mu malá Tracy dokáže takhle zamotat hlavu?

„Ale když jsi mi řekl Piho…”

„Moc férové to nebylo,” řekl na vlastní obhajobu, „ale byl jsem kluk.”

„Ale mně se ta přezdívka líbila.”

Zpomalil, protože se před nimi objevil náklaďák.

„Skutečně?”

„Ach ano.” Tracy si prsty odhrnula z tváře vlasy a odhalila tak dlouhou ladnou linii hrdla. Ve slunci se zatřpytily její stříbrné náušnice.

„To nevíš?” zeptala se. „Pro mě to bylo poprvé, co jsi mě vzal opravdu na vědomí.”

Zrovna teď si jí všímám až příliš, ale zdá se, že jí je to jedno, pomyslel si.

„No,” řekl, „všiml jsem si. Jak by ne, když ses před naším domem každou půlhodinu promenovala se psem.”

Tracy zvrátila hlavu a vzhlédla k němu. Na jejích rtech se objevil naprosto neodolatelný a sladký úsměv.

„Ale to bylo naprosto neúmyslné,” prohodila a zasmála se.

„Když tě matka donutila, abys mi tak přestal říkat, myslela jsem, že mi snad pukne srdce. Mé zoufalství tehdy zabralo celé tři stránky deníčku.”

Z příliš staženého hrdla Rick vynutil jen žalostnou napodobeninu smíchu. „Kdybys mi to tehdy řekla, mohlo mi to ušetřit týden domácího vězení.”

„Hele,” řekla a zopakovala jeho předešlou výmluvu, „byla jsem malá holka.”

Ale teď už nejsi, zachtělo se mu vyslovit, ale nějak to nedokázal. Dobrý Bože, takhle sám se už od dětství necítil. Potily se mu dlaně, v uších mu duněl tlukot vlastního srdce. Napadlo ho, zda tohle všechno není Boží vůle.

Tehdy před patnácti lety byl nedobrovolným objektem Tracyiny touhy… alespoň krátce. A teď se zdá, že se karta obrací.

„Kam to jedeme?” zeptala se Tracy, když náhle odbočil k výjezdu z dálnice.

„Potřebujeme natankovat,” vysvětloval. „A snad bychom se tam také mohli trochu najíst.” A taky potrebujú vystoupit z auta a projít se, dodal v duchu. Musím se trochu ochladit, dokud to ještě jde.

Bylo teprve pozdní odpoledne, takže by ještě před zastávkou na noc mohli ujet několik kilometrů. Při tomhle pomyšlení srdceryvně zaúpěl. Představa noci strávené s Tracy v motelu byla pro něj nesnesitelná.

„Dobře,” řekla Tracy, „ale vzhledem k prvnímu přenocování na cestě je večeře na mně.”

Rick zastavil na konci výjezdu a usmál se na ni s vírou, že jeho úsměv nepůsobí nucené.

„Nejméně za cenu sedmnácti a půl dolaru.”

„V pohodě.”

TŘETÍ KAPITOLA

Restaurace byla plná lidí, z čehož oba hladoví cestovatelé usoudili, že by tu jídlo mohlo být lepší než vybavení. Tracy si ji překvapeně prohlížela a doufala, že jde o správný předpoklad. Stěny byly obloženy tmavým dřevem a od stropu visely křiklavě barevné košíčky, z nichž přepadaly dlouhé splývavé šlahouny umělého břečťanu. Ke stěnám byla přibita neskutečná sombrera a jako lustry tu sloužila železniční kola opatřená žárovkami. Celá místnost působila velmi ponuře.

Ale servírka se chovala přátelsky a rychle přijala jejich objednávku. Když se vzdálila do kuchyně, Tracy využila skvělé příležitosti, aby si Ricka důkladně prohlédla.

Ani po několika hodinách v jeho společnosti mu plně do tváře neviděla. Měl silnou spodní čelist, ostrý rovný nos, pronikavě zelené oči tečkované titěrnými zlatavými skvrnkami poblíž duhovek a úsměv, který v ní vyvolával pocit slastného mrazení.

Úžasné. Myslela, že pocity, které k němu dříve chovala, byly již dávno bezpečně pohřbeny. A ted tu sedí a cítí, že se všechno znovu vrátilo. Jediný rozdíl mezi minulostí a současností spočíval v tom, že vše nyní prožívala mnohem intenzivněji a ostřeji. Koneckonců je už dospělá. Disponuje spoustou podrobnějších, i když stále jen teoretických, informací, jimiž může neustále živit svou představivost.

Číšnice před ně postavila sklenky s ledovým čajem a pak opět zmizela v kuchyni. Protože Tracy potřebovala zaměstnat ruce, chopila se abnormálně veliké plastové nádoby jako tonoucí záchranného kola. Jak sklenkou otáčela v dlaních, vytvářel se na umakartové desce stolu řetěz z kroužků vody. Mohla jen doufat, že ledový chlad z čaje přispěje k ochlazení krve, jež jí kolovala v žilách.

„Takže,” řekla.

„Takže… ” zopakovala ihned. Zvláštní, v autě neměla s konverzací žádné problémy. Proč nyní tak vázne? Snad proto, že posezení v restauraci s partnerem naproti až přfliš připomíná schůzku? To je teda fór, pomyslela si. Já a na schůzce s kapitánem Rickem Rennetem? To je tak nepravděpodobné, i když v mé představivosti by to nebylo poprvé, dodala v duchu. Jen pro jistotu se zeptala: „Povídal jsi, že jsou Andy s Jeffem pořád svobodní. A co ty?”

Rick se napil čaje, postavil sklenku a řekl: „Já také.”

Tracy si ani neuvědomovala, že tají dech v očekávání, co jí Rick odpoví. Kolem páteře jí přeběhlo radostné rozechvění. Věděla jen, že nemá chuť poslouchat nějaké řeči o nádherné přítelkyni či milence z pracoviště. Nemluvě, Bože odpusť, o snoubence.

„V posledních letech máti pořád myslí jenom na vnoučata,” řekl se smutným úsměvem, „ale v dohledné budoucnosti jí šanci nedávám. Andyho ani Jeffa si jako tátu představit nedokážu.”

„A co ty?” „Co, co já?”

„Ty po dětech netoužíš?” zeptala se Tracy; vzápětí se zarazila a dodala: „No nazdar. Nic mi do toho není.”

Ale při pomyšlení na Rickovo dítě pocítila jakousi hřejivou nervozitu.

Rick se pousmál a zavrtěl hlavou. „To tradiční ,měl

by ses oženit a mít děti’ je sice pěkné, ale protože to v úmyslu nemám, myslím, že ne.”

Tracy potlačila náhlý pocit zklamání, který jí projel celým tělem. Proboha. Proč bych měla být zklamaná? Proč se starám, jestli Rick děti chce či ne? Namlouvala si sice, že je jí to jedno, ale stejně byla zvědavá, proč se tolik staví proti manželství.

Než si to mohla lépe rozmyslet, vyklouzla jí tahle otázka z úst. „Že jsem tak všetečná, proč jsi tolik proti sňatku?”

„Obecně proti němu nic nemám,” řekl, „jen pokud jde o mne.”

„Jak to?” zeptala se Tracy.

„Ze spousty důvodů,” odpověděl Rick a pak suše dodal, „snad, že jsem už dost starý.”

Podle Tracy stárnul Rick jako dobré víno. Zesílil a plně se rozvinul. Při téhle myšlence cítila, jak jí do hrdla kradmo stoupá teplo a rudnou jí tváře. Tak tohle se mi vymyká z rukou, pomyslela si.

Ještě jednou se pokusila myslet objektivně. Jde jenom o nahodilou konverzaci mezi dvěma přáteli, přesvědčovala sama sebe.

„Ricku, je ti dvaatřicet, to přece nejsi tak docela starý.”

Trochu se na ni usmál. „Díky za poklonu.”

„Tak co je tedy pravý důvod?” Á co je ti do toho? dodala pro sebe.

Rick si ji dlouho a pečlivě prohlížel, jako by se rozhodoval, jestli jí má či nemá odpovědět upřímně. Nakonec” prostě řekl: „Už jsem jednou přísahal. Námořnictvu.”

Tak tahle odpověď Tracy skutečně překvapila. Proč by měla být tahle přísaha v rozporu* se sňatkem? pomyslela si.

„Námořnictvo a rodina nejdou dohromady?” „Jdou,” odpověděl Rick a opřel se. „Ale za předpokladu správné partnerky.”

„Velmi zajímavé,” poznamenala Tracy, „A která je ta správná?”

Hlavně aby Rick nepoznal, že předstírá, jak ji tohle téma zase až tolik moc nezajímá. Přesto byla napnutá. co jí odpoví.

„Panebože,” ulevil si, zvrátil hlavu a podíval se na strop. AZachmuřeně se posunul víc vpravo, aby se vyhnul jednomu ze šlahounů umělého břečťanu.

„Taková, které nevadí se každých pár let stěhovat. Taková, která dokáže zvládat partnerovu častou nepřítomnost,” a na vysvětlenou dodal, „některé jednotky jsou totiž nanovo rozmísťovány po Šesti měsících. Rodiny tedy zůstávají opuštěné.” Znovu se napil čaje.

„Byla bys překvapená, kolika manželkám, a přijde-li na to, i manželům se tenhle stav nelíbí.”

Tracy připadalo, že je-li žena vdaná za někoho u armády a ví, co tahle profese pro život obnáší, nemá právo si stěžovat. Ale co ona ví? I když ji představa cestování po celém světě… lodí, letadlem ne… lákala, chápala i ženy, kterým se takový způsob života nezamlouvá.

„Odtud až po Guam se táhne dlouhá stopa zahozených snubních prstýnků,” řekl Rick. „Vojenský život manželský svazek buď zocelí, anebo ho úplně zničí.”

„A ty tohle nejsi ochoten riskovat?”

„Ne,” odpověděl a zadíval se na umělou rostlinu. „Viděl jsem se až příliš mnoho kamarádů, kterým se manželství rozpadlo. A jako by nestačilo, že jsou velmi nešťastní Oni sami… doplatily na to i jejich děti.”

Rick zavrtěl hlavou a upřeně se zahleděl Tracy do očí. „Ne, díky. Tohle pro mě není. Nehodlám se stát prvním členem naší rodiny, který se rozvede.”

„Fajn,” řekla Tracy tiše, „ale existuje přece také pozitivní postoj.”

„Viděl jsem příliš mnoho rozvodů, než abych měl důvod k optimismu.”

„Ale spousta lidí taková je,” podotkla.

„Jistě. Mám pár přátel, kteří se oženili jednou provždy. Ale jejich ženám dlouho trvalo, než se s takovým životem vyrovnaly.” Rick se zhluboka nadechl a opět zavrtěl hlavou, jako by se pokoušel zjistit, jak a proč to tyhle ženy dělají.

„Velkým problémem je třeba bydlení. Nikdy si nemůžeš být jistá, jestli se ti podaří najít vhodný dům a pokud ano, bude to pravděpodobně hodně stará budova. Žádné moderní domy.”

Možná jsem až příliš romantická; ale není podstatnější s kým se žije než kde? ptala se Tracy sama sebe.

„No,” řekla, „vyrůstal jsi mezi stěhováním od jedné základny ke druhé. Nevadilo ti to?”

„Ani trochu,*’ odpověděl a slabě se pousmál. „Pro nás to bylo zábavné. Nebylo sice vždycky jednoduché najít si nové přátele, ale pořád jsme měli jeden druhého. Každých pár let nové školy. Nebyl ani čas nového učitele naštvat a už jsi se zase stěhovala někam jinam,”

„Dokud jste se neusadili v Juneportu.”

„To je pravda. Když táta odešel z armády a usadil se, bylo zprvu těžké si zvyknout.” Rick se opřel lokty o stůl a vzal do dlaní sklenku s čajem.

„Vlastně pro nás nějakou dobu bylo těžší zůstat na jednom místě, než to stálé kočování z místa na místo.”

Zřejmě to pro něj skutečně bylo obtížné, pomyslela si Tracy. Ale den, kdy se k nim Bennetovi přistěhovali, patřil k nejsvětlejším okamžikům jejího mládí. Ale to pochopitelně nehodlala přiznat nahlas Úplně stačí, když si vzpomenu, kolikrát jsem na něj civěla schovaná někde ve křoví. „Jo,” poznamenala „pak jsi už měl na znepřátelení kantorů dost času. Co třeba takový profesor Molino?”

Přehnaně pokrčil rameny. ,;Geometrie. Pořád z ní mívám hrůzné sny.”

Je zvláštní, jak vidí tutéž situaci dva různí lidé. Vždycky byla za Rickovu bezmocnost v matematice vděčná. Z doučování, při nichž ho měla celého jen pro sebe, vznikaly tenkrát sny čtrnáctileté dívky.

„Ale už dost o mně,” řekl najednou a jejich pohledy/ se střetly. „Co ty? Meg mi říkala, že jsi superhvězdou, v počítačové technice.”

Že by se na mě vyptával? přemítala Tracy a posléze dospěla k názoru, že to příliš pravděpodobné není.; Proč by ho vlastně měla ta drobná, nervózní holka, kterou si pamatoval, zajímat?

„To určitě ne,” řekla skromně. „Vymýšlím software a počítačové hry.”

„Což znamená?” zeptal se. „Jen tak jednoduše se z toho nevykroutíš. Mě ses už vyptala na všechno možné. Ted je řada na tobě. Čím přesně se zabýváš?”

Tracy zvažovala, zda se z jeho strany jedná o skutečný zájem či o pouhou zdvořilost, ale přesto mu poskytla stručnou představu ó své každodenní práci. Ale jestli jí položí několik jasných otázek, rozpovídá se a asi nakonec nebude vědět, kdy přestat. Vlastně pro ni vhodnější téma než programy, počítačové hry a všechny ty jemnóstky počítačového světa ani neexistovalo. I když si všimla, že mu po chvíli začínají oči skelnatět, věděla, že se stejně neovládne. Nikdy to neselhalo.

Už se při několika příležitostech s muži setkala; Ale když se hovor stočil na práci, nechala se unést a původní účel schůzky vzal za své. Protože vždycky s každým skončila hned po první schůzce, musela se vyrovnávat s nepříjemným vědomím, že je patrně jednou z posledních panen současného světa.

V jejích osmadvaceti letech šlo o rozpačité tajemství, které bedlivě před každým skrývala.

„Senzace,” zamumlal, když se její monolog konečně chýlil ke konci.

V duchu se vzpamatovala a připomněla si, že na tomto výletu nehodlá vystupovat v roli počítačové fenoménky. Na tomto výletu bude novou, zajímavou a svůdnou Tracy. Podaří-li se jí zjistit, jak to úspěšně provést

„Promiň,” řekla a shlédla na sklenku s čajem. „Mívám sklon se trochu víc o své práci rozpovídat.”

„Jo,” řekl a přikývl, „to já taky. Nevěřila bys, jak málo žen se o práci v armádě zajímá.”

Tracy se na něj usmála a její rozpačitost se vytratila. Je v obraze, pomyslela si. Chápe, má-li někdo rád svou práci a dokáže o ní celé hodiny mluvit.

Po delší chvíli mlčení Rick připustil: „No, přiznávám, že jsem polovině z toho, o čem jsi vyprávěla, nerozuměl. Matika a její blízký příbuzný počítač stále nepatří mezi má nejoblíbenější témata.”

Šprtka, šprtka, šprtka. Měla bych mít tohle slovo vytetované na čele, aby mě všichni mohli včas obejít širokým obloukem.

„Ale dělá to na mě setsakramentský dojem,” uzavřel. Tracy prudce vzhlédla a podívala se mu do očí.

„Vážně?” zeptala se. Prohlížela si ho s pochybnostmi a pátrala po náznacích, jež by potvrdily, že se tak chová jen ze slušnosti. Ba co hůř, studovala ho se zaujetím, jaké vědec věnuje svým experimentům.

V jeho očích se ale zračil obdiv, a protože na takovou odezvu nebyla Tracy zvyklá, nevěděla, co by řekla.

„Počítám, že jsi vysoce výkonnou šéfkou nějaké ohromné softwarové firmy, ne?”

„Ani nápad.” Ne, že by jí taková místa nebyla nabízena. Ale jak její matka říkávala: ,Jen s ostatními dětmi si moc nehraje’. Nikdy nebyla ten typ, co v práci zařezává od devíti do sedmnácti. Spíš měla sklon pracovat v náhlých přívalech tvůrčí energie a píle, jež se obvykle nenadále objevovaly kolem jedné po půlnoci. „Jsem na volné noze.”

Rickovo obočí se vysoko vyklenulo. „Vždycky jsi byla chytřejší než kdokoliv z těch, které znám,” řekl. „Tedy, šéfkou sama sobě?”

Tracy cítila, jak jí zčervenaly tváře neočekávaným přívalem hrdosti.

„Ano. A je to skvělé. Pracujú doma. Ani se nemusím převlékat.”

Shlédl na její prosté letní oblečení. „A proč by ses měla převlékat, když vypadáš takhle skvěle?”

Tracy zaplavil další příval. Tentokrát nikoliv pýchy, ale ryzí ženské radosti. Jistě, kdyby někdy viděl její skutečné pracovní odění, džíny a nadměrně velká trika do véčka, pravděpodobně by svůj názor změnil. Ale po slezine už nebude tou nenápadnou starou Tracy Hallovou. Bude její novou vylepšenou verzí, ženou stvořenou profesionálními vizážisty a kadeřníky. Soudě podle Rickova pohledu, stála celá tahle námaha za každou penny. A pokud existovala v Tracyině mysli nějaká část jejího já, která si přála, aby se Rick na skutečnou Tracy díval stejně, ignorovala ji. Není proč se trápit.

„A co takhle muži? Je tu někdo, koho bych se měl obávat?” zeptal se Rick a porušil tak příjemný pocit, který až doposud Tracy měla.

„Ne.” Trochu ztuhla, ale po chvilce se zase uvolnila.

„Žádní?” Zdálo se, že je překvapený. Poté se na ni usmál. Jeho úsměv vyvolal v jejím nitru zvláštní radostný pocit. „Jsi si jistá, že mě žádný žárlivec nenapadne jen proto, že tě mám na tři dny pro sebe?”

„Věř mi,” odpověděla Tracy a vystrčila bradu. „Jsi v bezpečí.”

Vrtěl hlavou a znovu si ji pomalu prohlížel, jako by se pokoušel zjistit, proč nikoho nemá.

„Myslím, že na nějaké vztahy nemám moc času,” řekla, i když zatraceně dobře věděla, že ho má spoustu, že to jen ochotných zájemců, kteří by se jí tlačili přede

dveřmi, je málo. A pokud přece jen některý měl zájem, tak ne víc než jednou. Počítačové fenoménky nejsou zrovna nejžádanější.

„Žasnu, že tě ještě žádný chlap nepřesvědčil, aby sis ten čas udělala.”

Proč se tomu tak diví? pomyslela si Tracy. Ale za ten fajn pocit to zase stojí, prolétlo jí hlavou.

„To tedy znamená, že se srazu zúčastníme dva nezadaní a k dispozici.” Suše se na ni usmál. „Uvědomuješ si, že nás obklopí bývalí spolužáci s alby plnými fotek dětí a záběrů ze svatebních obřadů?”

„Ach jo.” Právě tahle představa v ní vyvolala plán, který si před pár týdny dovedla k dokonalosti. Tedy alespoň ještě před chvílí si to myslela.

„Budeme pod přesilou a v moři rodinných fotek,” pokračoval a přehnaně se zachvěl, „aniž bychom mohli použít nějakou munici.”

Mrkl na ni a navrhl: „Tracy, měli bychom spojit síly. Krýt si navzájem záda.”

Chvilkově ji představa, že je součástí týmu Ricka Benneta, potěšila. Být takříkajíc, partnerem ve zločinu. Ale i když jeho návrh nezněl nezajímavě, měla Tra-cy v hlavě mnohem drastičtější plán. Připravovala se na něj s vědomím, -že se sleziny nehodlá zúčastnit jako ubožátko Tracy, i po všech těch letech stále bez muže. Její rozhodnutí podstatně posilovala pouhá představa soucitných, a přesto vědoucích pohledů, kterými ji jistě budou častovat kdysi oblíbení spolužáci. Sakra, po většinu života je pořád druhá. Odmítá se vrátit domů stejně svobodná, jako když jej opouštěla.

„Promiň, Ricku,” řekla a zvolna potřásla hlavou. „Ale každý si pojedeme po svém.”

„Pěkně děkuju, kámo.” Je jen překvapený? Nešlo o zklamání, co se mu zalesklo v očích? proběhlo Tracy hlavou, když si povšimla reakce v jeho očích. Rick se

zase opřel, zkřížil paže na svém skutečně výstavním hrudníku, upřeně se na ní zahleděl a zeptal se: „Copak se stalo s naším kamarádstvím? Vždyť se přece říká, že vrána k vráně sedá, ne?”

Na rtech se jí objevil náznak úsměvu. Ve snaze vypořádat se s jeho bezstarostným tónem řekla: „Ne, že bych měla něco proti tomu, aby sis přisedl… “

Rick pozdvihl obočí.

Tracy si odkašlala, aby tak uvolnila náhle stažené hrdlo, a pokračovala: „Já jen, že už jsem se touhle situací trochu zabývala. Alespoň z mého hlediska.”

Rick se na židli prudce narovnal, předklonil se a znovu se lokty opřel o stůl. Světlo nad hlavou mu na tvář vrhalo prchavé stíny. Jakoby se po něm ta umělá rostlina natahovala. Odhrnul ji stranou. „Dobrá, slečno Geniální. Poslouchám. O jaký plán jde?”

Otevřela pusu, aby vyslovila to, co se mu asi bude zdát šílené, ale nedostala příležitost.

„Lidičky, omlouvám se, že to trvalo tak dlouho,” sdělila jim číšnice, když přispěchala k jejich stolu. Jak před ně stavěla talíře, na každého zvlášť se usmála a pak se zeptala, dají4i si ještě čaj. - „Jistě, díky,” řekl Rick, „a ty, Tracy?”

„Ano, prosím,” odpověděla a kývla na číšnici. „Díky Bonnie.”

Unaveně vyhlížející žena se na ni usmála. „Není zač, zlato.”

Když se vzdálila pro čaj, Rick pohlédl na Tracy. „Jak jsi věděla, že se jmenuje Bonnie?”

„Má jmenovku,” odpověděla Tracy s pokrčením ramen.

„Tak to jo.” Rick zavrtěl hlavou, opět na ni pohlédl a současně si vzal příbor, aby se pustil do steaku z platýze. „Takže zpět k hlavnímu tématu. O jaký pláň se jedná, Tracy?”

Tracy rychle shlédla na vlastní talíř s kuřecími prsíč-ky a bylo jí jasné, že se do nich nikdy nepustí, dokud se nepřenese přes tohle. Vždyť, namlouvala si, nejde o tak špatnou věc. Bude to něco jako test. Soudě podle Rickovy reakce bych tak snad mohla získat určitou představu, jaká bude na můj plán odezva příbuzných a známých doma.

Přikývla, zhluboka se nadechla a sáhla do kabelky. Naslepo zašátrala v jejím vnitřku. Cítila na sobě Ric-kův upřený pohled, který způsoboval, že si počínala o něco nemotorněji než obyčejně. V duchu si umiňova-la, že už je na čase, aby si v kabelce zase udělala pořádek. Zdálo se, že čím větší kabelky má, tím více hloupostí do nich dokáže nacpat. Mhouřila nad obsahem kabelky oči, ale v kalném osvětlení jí nějakou dobu trvalo než konečně nahmatala malou sametovou krabičku, kterou otevřela. Konečky prstů přejela přes ostré a chladné hrany kamene vsazeného do šperkovnice a současně opětovně zvažovala svůj brilantní plán. Co když se bude smát? Och, náhle jí to celé připadalo tak naivní. Tak dětské. Žaludek se jí nervózně svíral. Zašla už ale příliš daleko, aby to teď vzdala.

Odložila kabelkuA na vedlejší volnou židli a nasunula si pod stolem na prst decentní, ale působivý prsten, který minulý týden zakoupila. Pak se zaťatými zuby a duševně připravená na každou jeho možnou odezvu mlčky natáhla levou ruku k Rickovi.

Vzal ji do vlastní a upřeně a s otevřenými ústy civěl na třpytící se diamant. Protože byl zjevně ohromený, ztratil řeč.

„Ach, můj bože!” zrovna v téhle chvíli se vrátila Bonnie, rázně postavila konvici s ledovým čajem na stůl, podívala se na jejich spojené ruce, pak na diamant a nakonec na Tracy. „Vy jste se právě zasnoubili, že? Že se nepletu?”

Tracy polkla, šikovně se vyhnula Rickovu pohledu a prudce se otočila k číšnici, náhle s pocitem, že jí ruka velmi ztěžkla. Bonnie ji pevně uchopila za prsty a nad poměrně velkým, do oválu vybroušeným kamenem si obdivné povzdechla.

„No, není to fantastické?” zeptala se po chvíli s ryze ženským obdivem. „Oni se zasnoubí přímo tady na mé zastávce.”

Zašklebila se na oba, jako by sama byla součástí té šťastné chvíle.

„Tohle se mi ještě nikdy nestalo. Je to tak ohromně romantické! A počkejte, až to povím šéfce. Sakra, lidičky, já vám blahopřeju.”

„Díky, ale…” řekla Tracy.

„Moučník na účet podniku,” prohlásila Bonnie v radostné euforii. „Dle vašeho vlastního výběru. Jablkový koláč nebo čokoládový dort?”

Tracy nevěděla, co říci. Nechtěla Bonnii zkazit radost, ale na druhé straně také neměla chuť přijmout moučník na základě předstíraných okolností. Rychle pohlédla na Ricka, jako by pátrala po nějakém vodítku, jak se zachovat.

Rick se na ni díval dlouho a zamyšleně. Pak stočil pohled na stále se usmívající servírku. „To je od vás milé, Bonnie. Myslím, že si s mou snoubenkou oba dáme ten čokoládový dort.”

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Máte ho mít, zlatíčka,” řekla, zazubila se, obrátila se na patě a odešla. „Proč jsi to udělal?”

„Není proč kazit jí zábavu,” odpověděl Rick a zároveň soustředil pohled na její překvapený výraz.

„I přesto, že se mi nikdy ani nesnilo, že použijú výrazy má a snoubenka v jedné větě. Teď, když jsme zase sami… říkala jsi přece, že žádného přítele nemáš, ne?”

„Nemám,” odpověděla Tracy a stále se skloněnou hlavou se soustřeďovala na jídlo.

„A co teda tohle?” Tracyina odpověď v Rickovi o nič lepší pocit nevyvolala. Kdosi jí přece ten zatracený prsten dát musel. Rick se nad svým talířem zamračil. Jistotu neměl, ale když ten kámen uviděl poprvé, šlehla po něm Tracy takovým pohledem, až se cítil celý skleslý. Ale proč by mu sakra mělo záležet na tom, jestli je či není Tracy Hallová zasnoubená? Žádný důvod nenacházel.

Odkašlal si a v domnění, že jde o velice rozumný dotaz se zeptal: „Kdo ti tedy ten prsten dal?”

Tracy na něj letmo pohlédla, trochu sebou škubla a okamžitě se zase zadívala do svého talíře. Pokrčila rameny a řekla: „Ještě jsem se nerozhodla.”

Rick nakrátko zavřel oči a v duchu počítal do deseti. Když promluvil, napočítal teprve do třech. „Dobře, ale já to vědět musím. Tracy, co se sakra děje?”

Záměrně odložila vidličku a zadívala se na něj. Pohupovala prstenem v klíně a při tom řekla: „Jen to, o čem jsme mluvili před chvílí.”

„Jenom pokračuj,” pobídl ji, nyní už zcela popletený. Kdy mluvili o překvapení v podobě snubních prstenů?

„Dobrá. Koukni, Ricku,” řekla poté, co se dlouze a zhluboka nadechla, „pamatuješ, jak si říkal, že se na slezině ocitneme na pospas v moři šťastně oddaných

párů?”

„Jo… ” Ale co má tohle společného s diamantovými prsteny od nikoho, pomyslel si v duchu.

„No, a já se jen rozhodla, že do toho moře hodím záchranný kruh, to je všechno.”

Tohle tedy celou záležitost ohromně objasňuje.

„Pořád to nechápu,” řekl. Hypnotizovalo jej, jak se ve slabém osvětlení Tracyin výraz neustále měnil. Nepřítomně si pomyslel, že by asi nebyla dobrou hračkou pokeru. Veškeré pocity se jí zračily ve tváři. V tom okamžiku se zdálo, že se zmítá v rozpacích a současně v naději.

„Je to prosté,” řekla a nabrala si další sousto kuřete. Důkladně je žvýkala, až Ricka málem dohnala k šílenství, než konečně polkla, a vrátila se k podstatnému. „Nehodlám stát tváří v” tvář všem těm lidem, kteří mě mají za královnu všech šprtů světa, aniž bych měla na prstě prsten.”

„Zuřivá feministka, koukám,” odsekl.

„Tohle nemá s feminismem nic společného,” opáčila a nahnula se přes stůl. „Tohle se týká výhradně mé osoby. Mého života. Či nedostatku z něho.”

„Tracy…”

„Ne, chtěl jsi to slyšet, tak si to vyslechni až do konce.” „Fajn.” Měl po chuti. Odstrčil talíř stranou a soustředěně se na Tracy zahleděl.

„Ty nevíš, jaké to je,” řekla Tracy tiše a Rick i přes tlumenost jejího přiškrceného šepotu zachytil jemný náznak starých bolístek a křivd. „,Ubohá Tracy,” napodobila mečivým falzetem, „neměla bys chlapa chytat do pasti na medvěda.” Potřásla hlavou. „V žádném případě se tam nehodlám vracej abych znovu poslouchala tyhle řeči. Nemůžu vystát představu všech těch soucitných pohledů po celý víkend.”

Při vzpomínce na mladičkou Tracy pocítil Rick lítost. Protože byl tehdy sám mladý a hloupý, nikdy ho nenapadlo, jak by se třeba mohla cítit. Zbavit se jí, aby mohl být s milovanou Meg sám, to bylo jediné, co ho tenkrát zajímalo. Což je klasickou ukázkou mladistvé krátkozrakosti.

V mysli mu vyvstala neurčitá a časem zastřená vzpomínka na její nevyzrálé rysy. Na zbytečně velké brýle, které jí na pihatém nose pořád sklouzávaly. Na její rov-nátka a pytlovitá trička a také na ohon a děrované tenisky. V duchu se nad tou podobiznou pousmál. Ale vzápětí se tahle představa pomalu vytratila a vystřídala ji tvář ženy sedící proti němu. Hladkou pleť obou tváří jí zbarvoval ruměnec a její modré oči se leskly nevolí či vzrušením, aniž by s jistotou věděl, kterým z těchto pocitů. Ale rty se jí nepatrně zachvívaly, takže nabyl dojmu, že úsměv rozhodně nehrozí.

„Tracy, mně můžeš důvěřovat,” řekl zahořkle} „už nikdo se na tebe nepodívá a neřekne ubohá Tracy.”

„Ty toho víš. A to ani neberu v úvahu mamku,” pokračovala Tracy jakoby se vůbec neodmlčela.

„Co s tím má společného tvá matka?” podivil se nahlas. „Je báječná.”

Tracy se usmála a přikývla. „Souhlasím. To je. Ale na druhé straně jsem radostí bez sebe, až tá skvělé dámě budu zase říkat: ,Ne mami, ještě jsem se s žádným fešákem neseznámila’.”

Rick přemohl úšklebek. Věděl, že by ho za něj Tracy nepochválila. Ale věděl rovněž, o čem mluví. Rozmluv vy s vlastní matkou byly v poslední době trochu upjatější. Patty Bennetová toužila po vnoučatech dřív než,; jak vždycky mírně říkávala: ,je za mnou budeš musel, s kopáním a křikem přivléct do sanatoria’.

A má-li být upřímný, občas už také zatoužil po méně osamělém životě.

K čertu, proč by se taková ženská jako Tracy měla uchylovat k roli předstírané snoubenky?

„Takže jí místo toho budeš lhát?”

Tracy ztuhla tak náhle, jako by ji nějaká neviditelná ruka udeřila kládou do zad.

„Nejde tak docela o lež,” řekla.

„Prostě uvidí prsten a závěr si udělá sama.”

Tahle Tracy je ale vážně číslo, pomyslel si a z nějakého nejasného důvodu měl pocit, že i vzdor dokonalému oblečení a hypermodernímu sestřihu je pravá a nepotlačitelná Tracy živa a zdráva.

„Jo?” I když si teď, proti své vůli okouzlen, hraje na ďáblova advokáta. Je to potrhlý plán. Existuje v něm příliš mnoho proměnných. Zdálo by se, že taková matematická jako Tracy na ně přijde.

„A co řekneš, když se tě matka zeptá, kdo je tím šťastlivcem? Nebo to také necháš na jejím úsudku?”

„Ne,” opáčila.

Jak to přijde, že má tak smyslné rty? Kam se poděl ten její upjatý maloměstský výraz z minula? přemítal Rick.

„Takže budeš matce lhát. A tátovi. Sestrám. Celému městečku.”

Tracy malinko pobledla a modré oči se jí rozšířily. „Proboha. Takhle to zní příšerně.”

Rick se ušklíbl. Tváří se, chudák, tak provinile, pomyslel si.

„Jen nebezpečně.”

„Jak?”

„Tracy, někdo na to určitě přijde. Nepatříš zrovna mezi mistrovské lhářky západního světa.” Alespoň ne dřív, říkal si Rick v duchu. Mohl se i její charakter změnit tolik jako její zevnějšek? Najednou Tracy promluvila. Konejšivým i varovným tónem současně.

„Mohla bych,” oponovala. „Kdybych s tím ale měla nějaké zkušenosti.”

To by byla ostuda, pomyslel si. Poznal už mnoho žen, které neuměly lhát jako politici před volbami. Tolik je zaměstnávalo vyslovení toho, co se domnívaly, že chce slyšet, že se vlastně nikdy nedozvěděl, jaké jsou doopravdy.

Tracy, jak rychle zjistil, je typem ženy, kterou by rád poznal důkladněji.

„A kromě toho,” podotkl, jako by vůbec nemluvila, „co pak, až se dlouho očekávaný sňatek neuskuteční?”

Tracy se ihned malinko uvolnila a usmála se na něj tak mile, že se rozzářil jako ohňostroj na Den nezávislosti. Zhluboka se nadechl, v naději, že ten oheň alespoň trochu uhasí.

Nezabíralo to.

Budu na tom muset pracovat, předsevzal si.

„Tohle je vážně nejlepší část celého plánu,” svěřovala se. „Chápej, asi měsíc po slezině zavolám příbuzným a sdělím jim, že jsem sňatek zrušila.”

Rick potřásl hlavou. Opravdu to už nějakou dobu promýšlí.

„Ale nevzejde z toho nový nápor a la ,ubohá Tracy’?”

„Ani nápad.” Znovu mu věnovala oslnivý úsměv, ale tentokrát už ho žár, jenž ho zaplavil, nepřekvapil. Ale trápit ho nepřestal. „Skončím to já, takže soucit nebude na místě.”

„Úžasné,” zahučel.

„A ne snad?”

Nejúžasnější na celé věci je, že s tím pitomým plánem musela přijít hned na prvním místě. Proč se kolem ní nepotlouká tucet blekotajících nápadníků? Jak může žena, která vypadá tak skvěle jako Tracy, zůstávat tak dlouho svobodná? A proč on sám tráví tolik času vnímáním jejího oslnivého vzhledu? Chtěl si přece cestou autem do Oregonu odpočinout Pročistit si hlavu. A místo toho od první chvíle, co Tracy uviděl, nemyslí na nic jiného, než… na její nohy. Na její úsměv. Na její oči. .

Opravdu je má tak modré? Nebo je to těmi speciálně barvenými kontaktními čočkami? Určitě nikdo nemůže mít oči tak jasně elektrizující modří a nevinností, pomyslel si s pronikavým bodnutím.

„Tak proč mi už konečně neřekneš pravdu?” zeptal se tiše.

„Dobře,” řekla kousavě a s pohledem na prstenu na svém prstě. „Musím si na něj zvykat, ne?”

„To ano.” Rick se pohledu na prsten záměrně vyhnul. Ať už zásnuby předstírané či ne, nějak se o Tracy coby snoubence neobtěžoval uvažovat.

„A navíc,” pokračovala Tracy, „ještě nás čeká třídenní cesta domů. Myslím, že bys mi třeba právě během ní mohl pomoci vymyslet nějakého osobního přítele.”

Jak na ni Rick prostě pohlédl, vyhrkla: „Ze staré známosti, ne? Jako přítel příteli?” Přátelé? Tak tohle jsou?

Roky se navzájem neviděli. Jak mohou být přátelé? A jejich vztah z dětství lze sotva posuzovat jako kamarádský. A pak je tu jeho tělesná odezva na ni. Žádná jiná žena, kterou kdy poznal, mu tělo pouhým vzezřením takhle nerozpálila. Pouhým úsměvem.

Jde o reakce přítele?

Před okamžitou odpovědí byl milosrdně ušetřen. K jejich stolu se blížila servírka Bonnie v doprovodu dalších tří kolegyň.

„Ach ne,” zamumlal Rick při upřeném pohledu na tři usmívající se tváře.

„Cože?” zeptala se Tracy a pak pohlédla ve směru, kterým se díval. „Proboha,” prohodila tiše.

Bonnie se na oba zvlášť zářivě usmála, postavila na stůl dva mimořádně silné kousky čokoládového dortu, zapálila dvě tenké narozeninové svíčky a zasadila je do nich.

„Bonnie,” řekla Tracy naměkko.

„Tohle je oslava, zlato,” ubezpečila ji Bonnie.

Tracy pohlédla na Ricka. Rick zase na Tracy. Servírka se pustila do stále hlasitěji prozpěvovaného přednesu typu mnoho štěstí na melodii Happy birthday to you. Brzy se přidali i ostatní hosté, až touhle trochu nedoladěnou hudební gratulací zněla celá restaurace.

Uzarděná Tracy byla prostě sladká. Oči se jí nádherně leskly. A z Rickova srdce odpadl ledový úlomek. Jejich zraky se v tichých rozpacích střetly a zpečetily tak jejich partnerství.

Zatímco slunce stoupalo stále výš, ranní nebe žíhala nadýchaná a přesto živě rudě zbarvená oblaka.

Bylo půl sedmé ráno a Rick už byl připraven k odjezdu. Už odhlásil pokoje, naložil vlastní věci do vozu a těšil se na šálek kávy, který Tracy poskytne čas k probuzení.

Toho jitra potřeboval pro sebe samozřejmě trochu víc času. Vzdor příjemnému pokoji a příliš měkké matraci toho mnoho nenaspal. Jeho podvědomím neustále vířily snové představy o Tracy.

Věděl, že jde o nebezpečnou záležitost, ale přehlídku představ, jež mu neustále prolétaly myslí, zarazit nedokázal. Jde přece o prostou laskavost, kterou prokazuje Meg. Staré známé. Děcku. Jo, říkal si. Děcku s nohama prvotřídní modelky.

„To je paráda,” zabručel nahlas a dál stoupal po schodech od motelové haly k Tracyinu pokoji. Mezi ním a Tracy se nic nestane. Stráví spolu jen pár dní’. Zúčastní se sleziny. Navštíví rodinu. A pak si zase každý z nich půjde po svých. Pravděpodobně se spolu dalších deset let nesetkají.

V duchu se za tuhle myšlenku pokáral a okamžitě se dal do zvažování, proč by ho představa, že s Tracy ztratí kontakt, měla trápit. Asi je ale lepší v některých věcech se moc nevrtat, pomyslel si nakonec. Se dvěma kousky dánského sladkého pečiva zabaleného v celofánu v kapse a se dvěma umělohmotnými pohárky kávy se Rick podíval na Tracyiny dveře. S povzdechem do nich nohou několikrát jemně kopnul.

V pokoji bylo naprosté ticho.

„Už jsem tě nechal spát o půl hodiny déle,Tracy,” zamumlal. „Je čas vstávat.” Čím dřív budeme na cestě, tím dřív dojedeme do Oregonu a já si budu moci konečně vydechnout. Alespoň po příjezdu domů. Znovu kopl do dveří a tentokrát jej odměnil tlumený zvuk jejího hlasu.

„Už jdu! Nehrb se nad tou palubní deskou!”

Cože? Kde sakra zase sebrala tohle? Na rtech se mu objevil úsměv, který mu však na tváři ustrnul, když Tra-cy dveře prudce rozrazila. V krku mu vyschlo a dost jistě cítil, že se mu zastavilo srdce. Ve dveřích stála Tra-cy, nahá, až na krátký ručník z hotelové koupelny, který měla obtočený kolem neuvěřitelně ladné postavy.

Jako kdyby už sama fantazie nenadělala dost škody na jeho těle zmučeném nedostatkem spánku. Stála tu před ním v celé kráse. Rychle po ní přelétl pohledem a při tom si všiml kapek vody, které se jí třpytily na ho-lých opálených ramenou, a také pramínků zvlhlých vlasů, které jí spadaly podél uzardělých tváří.

Ricku, Ricku, potřebuješ pomoc. A rychlou, dodal v duchu.

„Ricku?” zeptala se Tracy váhavě a pak dodala: „Doufám, že jsi to určitě ty.”

„Doufáš?” zeptal se a současně si uvědomil, že na ni nepřítomně zírá. Zlostně se otočil, aby se ujistil, že se z pohledu na ni opravdu těší skutečně jen on. Ale takhle brzy po ránu nebylo na chodbě nikde ani živáčka.

„Díky bohu. Jsi to ty.” Zamhouřila oči, jako by se snažila zaostřit zrak. „Kdo by se tak brzy ráno koukal?”

Několikrát zavětřila a její výraz rozzářil blažený úsměv.

„Kafe. Teda ty jsi skvělý.”

Natáhla paži jeho směrem a Rick jí pohárek přistrčil na dosah. Její prsty se kolem něj rychle obemkly. Zhluboka nasála vzduch a vychutnávala si aroma čerstvě uvařené kávy, než trochu upila a nechala nápoj sklouznout do hrdla. Rick se na ni překvapeně díval, jako by sledoval nějaký náboženský obřad.

Což byl rozhodně lepší nápad než sledování jejího spoře oděného těla.

Hlasitě si odkašlal v naději, že se mu uvolní hrdlo, které měl stažené žádostivostí. „Otevřeš klidně dveře komukoliv, přestože nevíš jistě, jestli jsem to já, a ještě k tomu zahalená jen do ručníku?”

Odhrnula si vlasy z tváře. „Jsem zakrytá.” Shlédla. „Nebo snad ne?”

„Sotva,” vyslovil zadrhlým hrdlem.

„Ale, ale, kapitáne” řekla nevrle. „Na pláži toho mám na sobě ještě míň.”

„To je něco jiného/’ odsekl, protože se nechtěl rozptylovat představou jejího těla v bikinkách.

„V čem?”

Protože ten ručník se dá tak lehce strhnout a odhodí dit na zem, pomyslel si a cítil, jak mu tělo trne neblahou předtuchou.

„Pojď dál,” řekla a o krok ustoupila. „Na hádky je ještě brzy.”

„Počkám na tebe dole,” řekl a v duchu si umiňoval, že bude moudřejší, když si bude udržovat odstup.

„Nebuď hlupáček,” opáčila. „Dělej mi společnost, než se připravím.” Našpulila ústa přes okraj pohárku? a znovu se zvolna napila kávy. Rick ztěžka polknul.

„Bože, to je dobrota,” zamumlala, otočila se a zamířila do pokoje.

Nevěděl, na co by se vymluvil, aby se mohl vzdálit, kromě jediné možnosti: že by Tracy. přiznal, jak ho svádí. Ale přece jsem od námořní pěchoty. Musím být vycvičený a umět se přizpůsobit jakékoliv situaci ohrožující život. Nemělo by mi vadit, že je tahle situace spíš hrozbou pro moje sebeovládání. Nebo mělo?

„Hmmm,” zabručel, vstoupil dovnitř a zavřel dveře. S tímhle si poradím. Copak tu pár minut nevydržím? Jen se musím držet jediného vodítka: představovat si Tracy s ohonem a rovnátky jako tehdy v dětství. To by mělo zabrat, přemýšlel usilovně v duchu.

Tohle předsevzetí mu ale vydrželo jen pár vteřin. Tedy jen do chvíle, než ho cestou za ní upoutalo, že jí spodní lem ručníku sotva zakrývá oblinu zadečku. Potlačil zaúpění a vzápětí sebou škubl, když Tracy narazila do ostrého rohu televizního stolku upevněného ke zdi. Ale sotva se zastavila a hned zase pokračovala s nepatrným kulháním dál.

„Nebolelo to?” zeptal se.

„Co? Ne, na to jsem zvyklá.”

Tracy postavila pohárek s kávou na poličku v koupelně a naklonila se blíž k zrcadlu.

Rick se zhluboka nadechl a zadíval se raději do pokoje. Jak se nahnula, ručník se pro klid jeho mysli vytáhl až příliš vysoko.

„Za chvíli jsem hotová,” řekla.

Rychle na ni pohlédl a všiml si archu papíru, který právě přilepovala na zrcadlo. „Co to provádíš?”

„Zkrášluju se,” zamumlala. „Víš, je to docela divadlo.” „Vážně?” Konverzovat, jakákoliv konverzace je pořád lepší než dopustit, aby úplně zcvokatěl.

„Jo, koukni.” Mávla na něj v zrcadle, aby přistoupil

blíž.

Jak k ní přistupoval, prsty se mu kolem pohárku pevně sevřely. Klídek mariňáku… klídek.

Tracy se natáhla pro brýle, nasadila si je a dlouhou chvíli studovala papír, než si vybrala jednu malou dó-zičku s čímsi, co vyhlíželo jako broskvově zbarvený prášek. Potom si, štětečkem s dlouhou rukojetí nanášela na tváře líčidlo, až vypadala jako opálená.

„Všechnu tuhle kosmetiku jsem si koupila před několika týdny,” zamumlala a současně nahlédla do papíru, než opět sáhla po další kosmetické tubě. „Kosmetička mi tu všechno podrobně napsala. Musím prostě postupovat podle návodu.”

„Hm.” Rick poodstoupil trochu stranou, aby mezi nimi zachoval prostor asi na dva kroky. Úzká, ale bezpečná záruka. Pozoroval ji v zrcadle, jak si vrstvu po vrstvě nanáší líčidlo.

Nevypadá to zle, pomyslel si. I přes četné vrstvy válečné’ barvy vypadala stále přirozeně a jako nenalíče-ná. Takže, oč vlastně jde?

Ale když se tu na ni takhle dívám, vlastně žádnou z těch serepetiček ani nepotřebuje. Dokonce i čerstvě osprchovaná kypí zdravím a krásou, pomyslel si. Její lehce osmahlá pleť se v umělém osvětlení třpytila. Modré oči za brýlemi měla doširoka otevřené a nádherné, což zodpovědělo jednu z jeho včerejších otázek. Tu jasnou třpytivou modř nezesilovaly barevné kontaktní čočky.

Byla to prostě Tracy. I se vším tím přátelským chováním k servírkám a nevinným divadýlkem předstíraného zasnoubení. Prostě celá Tracy.

I přes nejupřímnější snahu trochu sklouzl pohledem k místu, kde měla ručník stažený na uzel mezi svěžími pevnými ňadry skrytými pod zplihlou bavlněnou látkou.

Byla to prostě Tracy.

PÁTÁ KAPITOLA

Za celé dopoledne už Tracy necítila zadeček, oči měla jako dva žhavé uhlíky a dokonce i krajina ztratila něco ze svého kouzla. Vzhledem k nízkému dopravnímu ruchu ubíhala cesta po široké hladké dálnici rychle. Směřovali podél pobřeží stále na sever a zanechali již za sebou San Louis Obispo, Paso Robles a Salinas. Jedna míle za druhou: městečka projetá bez zvláštní pozornosti. Tracy nezajímalo ani městečko Gilroy, česneková metropole světa. Až na to, že musela předem zatáhnout okénko a otevřela ho zase, když bezpečně projeli městečkem.

A také se vzdala všech pokusů s Rickem mluvit. Z nějakého důvodu s ní prohodil sotva pár slov už od té doby, co brzy ráno opustili motel.

Letmo a nenápadně na něj pohlédla a s jistou nevolí si povšimla, že má výrazně zaťatou spodní čelist. Copak ho to tak rozčílilo? Nahý, jen s ručníkem omotaným kolem těla a s těmi protivnými brýlemi na nose nebyl přece přistižen on, uvažovala Tracy v duchu. Jenže v tu chvíli jsem o tom moc nepřemýšlela. Tolik jsem pospíchala, abych byla brzy hotová a pak, musela jsem se držet toho návodu, abych se správně nalíčila… A ještě jsem při tom popíjela kávu a prováděla spoustu dalších drobných úkonů.

Ale teď, když o tom znovu přemýšlela, si uvědomila,

že změna v Rickově chovaní se shoduje s momentem, kdy ji zastihl prakticky v rouše Evině. Obočí se jí při tomhle zjištění vysoko vyklenulo. Nemohla jsem ho znervóznit? Ale v příštím okamžiku se tomu nápadu v duchu vysmála, Fajn. Byl to asi pěkně směšný pohled. Mokré vlasy, půlku obličeje nalíčenou a brýle na nose: úplný Ferda mravenec.

Tracy, tak to pochop. Neohromila jsi ho, že by padal touhou. Pravděpodobně jsi ho jenom k smrti vylekala. Možná ho to od ženských do konce života odradí.

To ale vůbec není fér, pomyslela si, že mě tenhle mužský pořád tak přitahuje. Zvlášť proto, když zatraceně dobře vím, že by to nikam nevedlo. Až na minulost vlastně nic společného nemáme.

Trochu se zachvěla, když jí ramena ovanul chladný vzduch a dotkl se její šíje ledovými prsty. Nahnula se a napůl zavřela okénko.

Dlouhodobým pobytem v Kalifornii si zvykla na teplé podnebí. Zdá se, že už její tělo zapomnělo, jak je podnebí na severu odlišnější. Dokonce i teď, v půli června, bylo chladno. Byla ráda, že si na sebe vzala malinově červený pletený svetr. Keprové kalhoty slonovinové barvy nijak zvlášť nehřály, ale dokud jí vytápění vozu nepřestane foukat na nohy, bude v pohodě. A kromě toho, nepůsobí tu všechno mrazivým dojmem jen kvůli počasí. Zamračeně opět letmo pohlédla na stoicky mlčenlivého muže vedle sebe. Oči před ní schovával za těmi protivnými slunečními brýlemi. Už od chvíle, kdy se stavili pro benzín, tedy asi před hodinou, se na ni ani zběžně nepodíval. Ani náhodou. Jeho tvář stále směřovala dopředu, oči upřené na silnici. Mají na cestě prožít ještě dva dny a Tracy je nehodlala strávit s lidskou obdobou sfingy. Nemusí ji mít rád, ale mohl by alespoň mluvit.

„Co je s tebou?” prolomila ticho v autě Tracy.

„Se mnou? Nic.” Vyznělo to ale jinak. Ta jeho odpověď a pak skutečnost, že mu v dolní čelisti křečovitě poškubával sval.

„Proč jsi tedy tak veselý?” Tracy se v sedadle otočila, aby na něj přímo viděla. „Víš, vážně bys měl tyhle skopičiny omezit. Řídit zrovna v takové pohodě moc bezpečné není.”

„Ohromně vtipné.”

„Jeden z nás být vtipný musí.”

„Koukni, Tracy, uspokojí tě, že na tenhle způsob zábavy nemám náladu?” Konečně se na ni letmo podíval. Ale sluneční brýle skrývaly vše, co by mohla vyčíst z jeho výrazu. Napadlo ji, zda je nenosí právě proto.

„Ne každý,” dodal, „má stálou potřebu vyplňovat

ticho.”

„Stálou?” zopakovala Tracy udiveně. „Vždyť jsi na mě nepromluvil ani slovo už od benzínové pumpy. A tam, vzpomínám-li si dobře, jsi mě pouze laskavě požádal, jestli bych auto nezaparkovala o kousek dál.”

Zdálo se jí, že se mu nepatrně zkřivily rty, ale ten dojem zmizel tak rychle, že si být jistá nemohla.

Ale Rick přikývl a řekl: „Dobrá, uznávám, že se chovám trochu nespolečensky.”

„ Trochu?”

Následovalo další zkřivení rtů, které zvolna přešlo v poloúsměv. „Dobrá, tak hodně.”

No, konverzace nic moc, pomyslela si Tracy. Ale aspoň něco.

„Proč?”

Tvář mu opět nakrátko zkameněla. „Jen tak.”

„Ach bože,” zamumlala. Jeden krok vpřed a dva zpátky. „Takhle hovorný jsi i před svými vojáky? Nebo snad už námořní pěchota ovládá čtení myšlenek?”

„Když to chceš slyšet,” prohlásil, „tak ti to teda řeknu.”

„Média, pozor,” zahuhlala Tracy pochmurně. Opravdu. Měla jet raději vlakem* Ale v příštím okamžiku si připomněla, že vlaky nemá ráda o nic víc než letadla. A mimo to jí nějaký tenký hlásek v hlavě našeptával, že je Rick Bennet přece jen lepší společnost než úplně cizí lidé.

„Tracy, podívej se na mapu,” řekl, aniž by něco poznamenal k její drobné poznámce. „Brzy se dostaneme do města a já nechci najet do špatného pruhu a skončit v nějaké zácpě směrem na Oakland Bay Bridge.”

Fajn, alespoň vím, že je pan kapitán nadále schopen udílet rozkazy. Kdybych neseděla v jedoucím autě, snad bych Avyskočila a zasalutovala mu, pomyslela si chmurně Tracy.

I když musím projevit určité uznání. Zjevně nepatří mezi mužské, kteří se domnívají, že se ženy v mapách neorientují* Což o něm něco vypovídá, ne? uvažovala dál v duchu.

Otevřela mapu a posouvala koneček prstu po trase dálnice, až se dostala k předměstí San Francisca. Směsice červených a modrých čar se navzájem proplétala a zase rozplétala jako zašmodrchaná příze vypáraného svetru. Jak je sledovala, všímala si Tracy silnic, jimiž budou muset projet středem Frisca, aby se dostali k proslulému mostu Golden Gate Bridge.

„Zkontroluj taky odbočku na starou silnici,” řekl Rick.„Je za mostem.”

„Já vím.” Tracy překvapeně otočila hlavu a pohlédla na něj. „My nepojedeme dál po dálnici?”

„Ne,” odpověděl Rick a než přejel do dalšího jízdního pruhu, ohlédl se přes levé rameno.

„Proč? Dálnice je mnohem rychlejší. Pravděpodobně by nám ušetřila den jízdy.” Nemluvě o tom, že tahle trasa je zatraceně rovnější než stará silnice zatáček a výmolů. Léta sloužila jako jediné spojení jihu se se-verem podél pobřeží. Pak přišli báječní inženýři s novým a lepším projektem. Ale je pravda, že krajina podél dálnice není tak úchvatná jako při pohledu ze staré silnice. Vlastně z tohoto hlediska nelze se starou silnicí srovnávat žádnou dálnici v zemi. Ale bez úhony tu letitou dvouproudou silnici přestály jen opravdu nejsil-nější žaludky. A Tracyin žaludek se tomuhle oprávnění ani neblížil.

Rick sevřel ruce na volantu tak silně, až mu kotníky v kontrastu s okolní osmahlou pletí zbělely. ,;Zvažoval jsem to. Neletím na sraz letadlem jen proto, abych si tuhle trasu podél pobřeží zvolna a rekreačně vychutnal.”

Ztěžka polkl, krátce se na ni zadíval a pak dodal: „Tedy žádný důvod, abych svůj záměr měnil, ne?”

Přesto o jeho změně uvažoval. Nebo ji alespoň připouštěl. Ale proč? Opravdu ho původně tolik inspirovala myšlenka, že by se její společnosti mohl zbavit už o den dříve? No alespoň teď vím, jak tu holku znejistět. Ale nedělám trochu předčasné závěry? Kdo říká, že má něco společného s mými plány? Vždyť je jen o málo víc než stopařka. Jako zavazadlo v kufru vozu. Jede, kam jede, honilo se mu hlavou.

Ale aia tu ďábelsky klikatou starou trasu se tedy ani trochu netěší.

„Ricku!” vykřikla náhle Tracy o několik hodin později. „Zastav!”

Zastavit auto? Letmo na ni pohlédl a zjistil, že má obličej křídově bílý s mírně nazelenalým nádechem.

Dvouproudá silnice neumožňovala mnoho možností k odbočení, ale když se mu jedno takové místo konečně podařilo objevit, prudce k němu odbočil a zastavil.

Tracy okamžitě odepnula bezpečnostní pás, otevřela dveře a odpotácela se opodál.

Rick se za ní vyřítil jako střela. Když ji dostihl, opírala se o pořádný kus žuly, který působil dojmem, že už je tam od prvopočátků světa.

„Jsi v pořádku?” Natáhl k ní ruku, ale zavrtěla hlavou, ztěžka polkla a napřáhla k němu vztyčenou dlaň.

„Budu,” řekla s větší důvěryhodností, než jakou zaručoval její výraz.

Realita v Rickovi podnítila řadu vzpomínek. „Ještě, pořád ti bývá v autě zle?”

Tracy se mdle ušklíbla. „Zjevně.”

„Proč jsi nic neřekla?”

„K čemu by to bylo dobré?”

„Tak proč jsi chtěla jet domů autem?” zeptal se a současně sledoval její výraz, aby zjistil, zda se už cítí lépe.

Tracy opět obtížně polkla. „Když je ti špatné ve vlaku, v letadle i v autě, co máš na vybranou?”

„Tracy, proboha! Kdybys mi to byla připomněla, mohli jsme jet dál po dálnicí.”

„Nemohli bychom tuhle debatu odložit na později?” zeptala se.

„Právě teď se necítím zrovna nejlíp.”

Okamžitě si připadal jako úplný osel. Není nic příjemného ječet na někoho, kdo se právě chystá vyzvracet celou snídani.

Ach jo, tohle ještě bude zábavná jízda. Já, soužený erotickými představami, a Tracy s vykloněnou hlavou z okénka, pomyslel si. Umiňoval si, že zastaví u prvního krámku, který zahlédne, aby tam nakoupil nějaké prášky proti nevolnosti. A podle výrazu, který se jí zračil v očích, usoudil, že by měly stačit tak tři či čtyři balení.

„Dýchej zhluboka,” radil jí mezitím. „Vdechuj nosem a vydechuj ústy.”

„Ano, pane kapitáne,” zamumlala, sklonila se a rukama se opřela o kolena. Mezi jednotlivými nádechy žalostně sténala.

Rick neochotně připustil: „No, myslím, že to znělo jako rozkaz, viď?” Tracy nevzhlédla.

„Zjevně jsi na jejich udílení zvyklý.”

„Je to součást mé práce,” souhlasil a položil jí ruku na záda. „Ale snažím se, abych se tak nechoval v normálním životě.”

„Čehož si vážíme,” poznamenala tiše, než se zvolna opatrně narovnala.

„Už je lip?” zeptal se; hleděl jí upřeně do tváře a všiml si, že už ztratila ten nazelenalý nádech.

Rickův pohled dál spočíval na její tváři se zavřenýma očima a plnými rty, které se rozevíraly jakoby v očekávání polibku. Vítr jí bezuzdné čechral krátké vlnité kadeře a Rick raději zaťal ruce v kapsách, aby do té hebounké spleti nezajel prsty.

Na silnici je s rachotem minulo několik aut, která horské serpentiny prosvištěla rychlostí, když ne nebezpečnou, tak alespoň děsivou. Tracy jim však nevěnovala žádnou pozornost. Uplynula delší chvíle než opět otevřela oči a pohlédla na Ricka. Odměnila ho bezbarvým úsměvem a přikývla. „Fajn, tak už budeme moct vyrazit dál.”

„Jakmile to půjde, zastavíme se někde pro prášky,” řekl.

„To je dobrý nápad,” odpověděla. „Včera jsem si vzala poslední dva.”

„A nebo,” nabídl jí soucitně, „se můžeme otočit a vrátit na dálnici.”

Tracy se podívala na divoké bouřlivé moře, jež se před nimi prostíralo. Vlny narážely a tříštily se o rozeklaná skaliska. Vodní tříšť vystřikovala vysoko do vzduchu, zachycovala sluneční svit a zářila jako hrsti démantů. Nad hlavou jim kroužili a vřeštěli mořští rackové. Oblaka plula po obloze tak modré, že pohled do

ní až zraňoval. Po dlouhé chvíli se Tracy k Rickovi zase otočila. „Ne. Je-to už tak dávno, co jsem tu byla naposledy, že budu ráda, když tudy pojedeme dál.”

„Určitě?” zeptal se, i když ho její rozhodnutí potěšilo.

„Samozřejmě, ale kde tady seženeme ty prášky?” „Určitě tady něco objevíme.” Rick ji vzal za ruku a odvedl zpět k autu. Otevřel jí dveře, pomohl dovnitř a přibouchl je za ní. Opřel ruce o rám staženého okénka a řekl: „A do té doby tě budu rozptylovat tak, aby ses tolik nesoustředila na žaludek.”

„A jak to provedeme?”

„No, pořád jsme se ještě nedostali k tvému vysněnému muži, ne?”

Tvář se jí rozjasnila a Rickovi bylo jasné, že ten úsměv nepatří jemu, ale imaginárnímu snoubenci.

„Máš pravdu.”

„To se můžeš zeptat mých vojáků,” poznamenal, zatímco zepředu obcházel vůz. „Řeknou ti, že se skutečně příliš často nemýlím.”

Tracy neustále hleděla přímo před sebe. Snažila se nemyslet na klikatou silnici a vyhýbala se pohledu na oceán po levici. „Takže,” řekla, zatímco si Rick za volantem počínal vyrovnaně jako závodník na okruhu, v Indianapolisu, „myslím, že začneme s tím, jak se bude jmenovat. Rozhodla jsem se mu říkat Brad.”

„Brad?”

Odvážila se na svého společníka podívat právě ve chvíli, aby zahlédla jeho nevolí zkřivená ústa.

„Je to naprosto perfektní jméno. Má v sobě i jistý” šmrnc.”

„Mně připadá přiblblé,” řekl Rick znechuceně. „Ale není.”

„Fajn. Je to tvůj snoubenec. Pokud je to fuk tobě, proč by to mělo vadit mně?”

„Přesně tak.” Tracy sevřela boční opěrku, zatímco se Rick soustředil na jednu ostrou zatáčku. Žaludek se jí zvolna sevřel, a proto se znovu pustila do řeči, aby na to nemyslela.

„Fajn!” řekla trochu hlasitěji a okamžitě hlas zase ztišila. „Další problém je, čím se můj snoubenec živí.”

„Je snad milionářem z vlastní píle?” zeptal se Rick a Tracy si pomyslela, že je to trochu nefér.

„Vlastně,” pronesla, „to ani ne. Většině žen se chlapi v uniformě líbí, i když s vojenským povoláním pořád trochu váhám. A protože bych ráda, aby byli pro změnu závistí zelení mí bývalí spolužáci, rozhodla jsem se, že Brad bude mariňákem.”

Rickovi se na tváři na okamžik objevil samolibý úsměv.

„A navíc bude stíhacím pilotem.” Úsměv mu z tváře v mžiku zmizel. „Tracy, stíhači nejsou žádná sláva.” „Ty jsi nikdy neviděl film Top Gun?” Pohrdavě zasupěl.

„Modří andělé…“vyslovila Tracy zasněně, čímž měla na mysli speciální akrobatický tým stíhacích pilotů. Kdysi před lety se zúčastnila jedné z jejich produkcí a stejně jako ostatní v publiku ji ohromila jejich odvaha a bezchybné letové umění.

„Jsou to akorát vejtahové,” odbyl Rick jejich umění s pokrčením svých neuvěřitelně širokých ramen. „Cirkusová představení námořního letectva.”

„Copak, copak, proč takové nepřátelství? Mám to brát jako projev žárlivosti?” prohlásila Tracy.

„To tedy vůbec ne,” odsekl Rick a prosvištěl další zatáčkou.

„Bože… ” zaúpěla Tracy tiše a přitiskla si dlaň na břicho.

„Promiň,” řekl Rick a zpomalil.

„Neomlouvej se,” řekla Tracy a současně potlačiv-la nevolnost. „Jen na mě pořád mluv. Myslím, že jsi povídal, že mi tím budeš pomáhat.”

„Dobrá.” Pevně sevřel v rukou volant, až mu klouby na prstech opět zbělely. „Budu ti pomáhat. Ale kriste-pane, proč zrovna stíhač?”

,A proč ne?” zeptala se Tracy naléhavě a současně opět zápolila s nevolností. „Ženy po nich touží a muži se jimi zase touží stát. Pro mé účely je to naprosto dokonalá profese. Nezapomeň,” procedila přes zaťaté zuby, „že chci, aby ve mně lidi doma viděli úplně novou Tracy. A stíhací pilot je přesně to, co je dostane.”

„Ach proboha,” zabručel zřetelně znechucený Rick. „Tracy, nemůžeš věřit báchorkám, že piloti jsou nějací bohové. Každý obyčejný starý mariňák je mnohokrát lepší než nějaký nafoukaný moula od letectva.”

„Pochopitelně, ani v nejmenším nejsi zaujatý,” poznamenala Tracy s upjatým úsměvem na rtech.

„Samozřejmě, že ne. Jsem jen věcný.” Rychle na ni pohlédl skrz sluneční brýle. „Z výšky třiceti tisíc stop je snadné vypadat jako hrdina. Opravdový chlap se musí dostat až na dostřel nepřítele a při tom stát pořád oběma nohama na zemi.”

Zelené oči mu jiskřily ohnivým třpytem, jež v odezvě způsobil, že Tracy cítila po celé délce páteře neuvěřitelně pálavé záchvěvy. Když viděla jeho vzdorovité vysunutou bradu a napnuté svaly na pažích, byla ochotná přiznat porážku.

Na světě není takový stíhací pilot, který by se mohl srovnávat s kapitánem Rickem Bennetem, pomyslela si.

„Proč se tolik staráš, co si o tobě budou myslet lidé, které jsi léta neviděla?” zeptal se Rick a koutkem oka na ni pohlédl.

„To bys nepochopil,” odpověděla Tracy. Nikdo, kdo nebyl šprtem či vyvrhelem po většinu svého života by

to nepochopil. Jistě ne člověk jako Rick, který byl vždy

mezi svými spolužáky nejoblíbenější.

„Tak mi to zkus vysvětlit,” odsekl.

„Tak jo,” odpověděla, „celý život mám takový divný pocit;” pokračovala a slyšela se, jak zvyšuje hlas, ale nedokázala ho ztišit. „Na základce, na gymplu i na vysoké. Nikde jsem nezapadla. Střídavě mě přehlíželi, litovali a nuceně trpěli.”

„Prokristapána, Tracy, nech to plavat. Tohle bylo před lety.”

Zahleděl se na ni úkosem, ale oči měl skryté za slunečními brýlemi.

„Ve všem jsi dospěla. Jsi úspěšná a krásná. Co záleží na minulosti?”

„Záleží na ní, protože právě ona formuje naši budoucnost. Nemůžu sice změnit minulé,” pokračovala, „ale můžu změnit to, jak se na mě budou lidé dívat dneska.”

„A k tomu potřebuješ nějakého chlapa, i když jen

jako?”

„Ano, sakra!” vyhrkla rozčíleně.

Vnímala v jeho hlase kritický tón a možná s ním některá část jejího já i souhlasila. Zatraceně. Jednou, alespoň jednou chci být dívkou, kolem níž se všichni točí. Alespoň jednou chci být středem pozornosti a předmětem závisti. Jen jedinkrát abych byla na výsluní. A k tomu všemu mi pomůže Brad. V tomhle měla naprosté jasno.

ŠESTÁ KAPITOLA

Zbytek jízdy toho dne uplynul v napjatém, a ne zcela přátelském tichu. Tracy cítila Rickův nesouhlasný postoj, který na ní doléhal. Ale vždyť jeho souhlas vůbec nepotrebujú, připomínala si stále a snažila se ho ignorovat. Mimo to se trápila s dalšími žaludečními obtížemi. Od pocitu zoufalství ji už neodváděla ani nádherná krajina kolem silnice.

Když projížděli malým městečkem, zastavili jenom proto, aby natankovali benzín a koupili prášky proti nevolnosti. Rick sice navrhl, že by se mohli najíst, že by jí lehká strava žaludek třeba uklidnila, ale Tracy při té představě jen zasténala.

Když zastavili na noe, nedokázala už myslet na nic jiného, než na postel a klidné spočinutí v ní. Byl to starý jednopatrový motel, zjevně postavený v padesátých letech ve tvaru gigantického písmena U. Uprostřed dvora stál osamělý, starý, větrem ošlehaný dub, jehož pokřivená koruna vrhala na parkoviště krajkový stih.

Ale Tracy neměla na obdivování toho místa náladu. Když se ocitla ve svém pokoji, odložila zavazadla a vyndala si kontaktní čočky. Vybalila několik knih, které si s sebou vezla, a položila se na postel. Ale než si mohla z kabelky vytáhnout brýle, usnula. Asi po dvou hodinách cosi rozhodně zaťukalo v jejím podvědomí, což ji nakonec probudilo do naprosté tmy v pokoji.

Povzdechla si, překulila se a znovu zavřela oči. V tom se ťukání ozvalo nanovo a hlasitěji Tracy pootevřela jedno oka

„Ať jsi kdokoliv, vypadni,” zamumlala.

„Tracy?”

Rick. Klepe na dveře.

S reptáním sklouzla z lůžka a dopotácela se ke vchodovým dveřím. Odemkla a otevřela… ale přede dveřmi nikdo nebyl. Vystrčila hlavu a rozhlížela se na obě strany, ale dvůr byl prázdný. Po straně každých dveří se třpytilo malé osvětlení, které jí připomínalo řadu svatojánských mušek.

Znovu se ozvalo ťukání a Rickův hlas teď o něco zesílil. „Tracy? Jsi živá?”

Vrátila se do pokoje, zavřela dveře a zadívala se na další dveře, které tam byly. Když je otevřela, do očí jí prudce zasvítilo světlo lampy a v rámu dveří spatřila stojící obrys mužské postavy.

Malinko přimhouřila oči a řekla: „Myslela jsem, že jsi venku.”

Rick vešel dovnitř a přiměl ji k tomu, aby trochu couvnula. Teprve y té chvíli si všimla tácu, který nesl. Ovanula ji důvěrně známá vůně, kterou zhluboka vdechla a vzápětí si překvapeně uvědomila, jaký má hlad.

„Dostal jsem-dva propojené pokoje,” řekl Tracy cestou ke stolu pod oknem. Rozsvítil lampu upevněnou na jeho poškrábané desce, a když se k němu přiblížila, obrátil se a pohlédl na ni.

„Před tím ses cítila tak mizerně, že… “

Odmlčel se. Jeho hlas se sice vytratil do ticha, ale Tracy dobře tušila, co má na mysli.-Zařídil propojené pokoje pro případ, že by jí bylo pořád zle a potřebovala by v noci pomoc.

Bylo to promyšlené. A sladké A pro něj očividně zatraceně trapné, soudě podle jeho výrazu. Hluboko v jé-

jím nitru se stulil příjemný pocit. Poprvé v životě-se o sám od sebe zajímá také jiný mužský než otec. Stará o ni. Je opravdu překvapivé, jak hluboce se mě tako-drobná laskavost dokáže dotknout, pomyslela si.

„Donesl jsem ti trochu kuřecího vývaru,” dodal.

„Voní báječně.” Tracy zavětřila a potlačila vzrůstají cí pocit sentimentality.

„Myslel jsem, že bys přece jen měla něco sníst,” řekl. „Mají tu taky zázvorové pivo. Údajně je výborné na podrážděný žaludek. Alespoň to vždycky prohlašovala moje matka.”

Moje také, pomyslela si. Proto také dodnes nemůžu tenhle nápoj pít, aniž bych nepomyslela na chřipku. Ale to si raději nechám pro sebe.

Zadívala se na tu velkou rozmazanou šmouhu před sebou.

„Díky Ricku.”

„Není zač.” Posadil se na jednu z židlí a vyčkal, až se Tracy posadí naproti, než řekl: „Koukni, je mi líto, že jsem byl na tebe prve tak hrubý -”

„To nic,” odpověděla s pokrčením ramen. Vzala lžíci, vybrala trochu ledu z nápoje a vysypala ho do polévkové misky.

„Ne, není to v pořádku,” řekl Rick, „nic mi do toho nem, ale proč tohle všechno děláš… ” zarazil se a zíral na ni; zatímco do polévky sypala další led. „Co to provádíš?”

„Trochu ji ochlazuju.”

„Bože.” O chvíli později se Rick opět rozpovídal. „Přeješ-li si stíhacího pilota, nemám nic proti.”

„Neříkala jsem, že si nějakého přeju,” připomněla mu. „Povídala jsem, že by takový pilot udělal dojem na všechny spolužačky.” Usrkla trochu vývaru, ustala, aby zjistila, nebude-li žaludek nic namítat, a pak si nabrala další lžíci. Zamžourala na něj a řekla: „Ale v tomhle

bodě jsem ochotná trochu slevit. Co takhle kdybych místo stíhacího pilota měla obyčejného průměrného mariňáka?”

Zazubil se na ni. „No to je ono.”

„Jupí,” zavýskla si Tracy radostně. .

Natáhla se pro pití a skoro je zvrhla. Rick sklenici zachytil, čímž prokázal bleskurychlý reflex, a opět ji postavil. »,Proč nemáš čočky?”

„Spala jsem.”

„Kde máš tedy brýle?”

„V kabelce.”

„Chceš, abych ti je podal?”

„Ne, díky.” Ví moc dobře, jak v brýlích vypadá.

„Proč? Nebudeš na jídlo lip vidět?”

„Snad můžu být skoro slepá, ale pusu najdu vždycky

i naslepo.”

Rick ztěžka povzdechl. Tracy se zdálo, že rovněž zavrtěl hlavou, ale nebyla si tím příliš jistá. Ty brýle jí skutečně chyběly.

Tracy dojedla a opřela se. Už se zase cítila jako dřív, ne tak jako po celý uplynulý den:

„Už je ti lip?”

„Mnohem. Možná, že už budu i žít.” „To rád slyším.”

Rozhostilo se mezi nimi ticho a Tracy pociťovala skoro vděčnost, že mu nevidí do tváře. Copak asi při pohledu na ni vidí? přemítala. Megyinu sestru? Polo-slepé nemehlo s chatrným žaludkem? Úspěšnou podnikatelku? Šprtku?

Či žádoucí ženu?

Jen při tom pomyšlení se Tracy roztřásla a celým tělem se jí rozlil pocit touhy. Najednou jí po celém těle naskočila husí kůže. Ani chladný noční vzduch nikterak nezmírňoval teplo, které jí celou prostupovalo.

„Tracy?” Rickův hlas jí vzdáleně zazněl v uších.

„Ano?” V duchu si představovala, jak si ji prohlíží svýma zelenýma očima, v nichž se odrážela vášeň. Rty se jí nepatrně rozevřely. Hrdlo stáhlo.

V pokoji bylo naprosté ticho.

Zaslechla šoupání židle, otevřela oči a sledovala, jak Rick zvolna přechází pokoj ke dveřím do své místnosti.

Tlukot jejího srdce se zrychlil, až myslela, že jí exploduje.

„Prospi se,” řekl, když se zastavil ve dveřích. „Když bys něco potřebovala… no, stačí, když mě zavoláš. Budu vedle.”

Pak dveře zavřel.

Když budu něco potřebovat… ale co?

Opět klesla na židli a zvažovala, co by asi řekl, kdyby ho hned teď zavolala zpátky. Kdyby mu jasně řekla co od něj chce. Aby ji objal. Líbal. Aby se s ní miloval.

„Ach Bože,” zašeptala, nahnula se a opřela se lokty o stůl. Protože však příliš neviděla, převrhla sklenici se zázvorovým pivem a nápoj se jí rozlil do klína. Vzala to jako znamení. Dokonce i osud ji nabádá, aby zchladla.

„Tak kolikpak Bradoví je?” „Myslím, že třicet,” odpověděla Tracy a letmo na Ric-ka pohlédla. „Pěkné kulaté číslo. Snadno se pamatuje.”

„Vím, že na Brada nikdy nezapomenu,” zahučel Rick tlumeně.

Už čtyři hodiny nemluví o ničem jiném než o nějakém imaginárním chlápkovi. Asi je nemožné nenávidět někoho, kdo vůbec neexistuje, ale Rick k tomu neměl moc daleko.

Společně plánovali Tracyin fiktivní románek. A i když to postrádalo jakýkoliv smysl, Rick cítil, že žárlí. Pokaždé, když vyslovil jeho jméno, v nitru mu ožil nával podrážděnosti. Teď, když se zase otočil na Tracy, se mu úšklebek zjemnil. S brýlemi na nose, které sama

nemohla vystát, však vyhlížela velmi rozkošně. Pro Brada až moc.

A pro mě zatraceně nevinně, pomyslel si Rick.

Tracy jeho pphled zachytila a zeptala se: „Co je?”

Ach, je toho spousta. Spousta věcí, na které bych neměl myslet. Vnímat je. Sakra, vždyť ji znám už dost dlouho. Moje rodiče ji berou jako za vlastní. Nejde přece o ženu, se kterou bych se mohl zaplést při nějaké krátké, ale žhavé, milostné aférce.

Tracy je typ na vdávání.

„Nic,” odvětil tiše. Zaznamenal v jejím pohledu nedůvěru, ale sama nepromluvila. Pak se sám zaslechl, j ak dodává: „Vypadáš v těch brýlích roztomile.”

Zjevně bez nadšení se v sedadle zpola obrátila, krátce se zasmála a zavrtěla hlavou. „Dík za poklonu, ale vím, že to říkáš jenom ze slušnosti. Ale ty čočky mě řežou. Takže zatím, než dorazíme k našim, zůstanu u brýlí.”

Popuzený Rick stočil pohled opět na silnici. Kruci. Copak o své přitažlivosti neví? Cožpak nemá ani potuchy, co mi způsobuje?

„Tracy, nikdy se nepři s chlapem, který ti říká, že jsi

hezká.”

„Roztomilá,” opravila ho.

Teď přijde přednáška o významu slov, pomyslel si. „Roztomilá nebo hezká, jde o totéž.”

„Ne, nejde,” odvětila, zase se opřela a založila si ruce na prsou. „Roztomilá jsou štěňata. Je to beznadějné, pořád dokola mi to zavání ,ubožátkem"

„Takže takhle ty vnímáš význam slova roztomilý!” zeptal se. Ježíši. Bere-li takhle poklonu* musí si to zapamatovat, aby ji zase neurazil. „O čem to mluvíš?”

„No, není to tvoje chyba,” řekla, ale tón jejího hlasu mu moc milý nepřipadal. „Všichni si myslíte stále totéž. Vždycky to tak bylo. Jako bych potřebovala nějakou ochranu. Nebo spásu.”

Ale já přece nejsem žádný ctnostný rytíř. A když už chce zachraňovat, na scénu by si měl pospíšit někdo, kdo by ji zachránil přede mnou. Krátce se vysmál jak jejímu směšnému prohlášení tak i svým bezprostředním pocitům. Nepřeju si ji zachraňovat. Toužím ji libat. Objímat. Cítit pod vlastní dlaní hebkost její pokožky.

Ach, proboha, káral se v duchu. Proč jen si to nepřipustíš? Jediné, po čem skutečně toužíš, je milovat se s ní tak úplně a vroucně, až oba zůstanete bez dechu a r o z -třesení.

Panečku.

Rukou si divoce promnul bradu. Pulzovala jím touha. Horkost. Žádostivost. Ztěžka dýchal a zápolil s trnoucím tělem. Vůlí se znovu ovládl. Ale bylo to stále obtížnější.

Ne, že by se někdy nějaké ženě vnucoval. To ne. Tady ale hrozilo jediné nebezpečí: že snad v této chvíli exploduje.

„Nechápu, co je na tom legračního,” odsekla.Tracy. „Věř mi Tracy,” řekl trpce, „ale v téhle chvíli to sám nevím.”

Několik dalších mil ubíhalo ve stísněném mlčení. Když projížděli jednou z dalších zatáček klikaté silnice, Tracy zahlédla cosi, co ji od pomyšlení na Ricka odvedlo, ukázala dále vlevo a řekla: „Podívej.”

V široké zatáčce, na straně sousedící s mořem, stál nakloněný dodávkový vůz, jehož levá zadní pneumatika bylá splasklá jako platýz. Na jeho zadním sedadle se hašteřili dva caparti. Jejich matka stála u auta a střídavě kopala do prázdné gumy a vyhlížela na silnici, jako by čekala na pomoč, která nepřicházela.

Než měla Tracy možnost Ricka požádat, aby zastavil a nabídl svou pomoc, ukázal blinkrem a tak prudce zabrzdil, že se auto smykem dostalo do odstavného pruhu.

„Drž se,” řekl a počkal, až přejede nějaké projíždějící vozidlo. Potom auto otočil, zajel za porouchaný vůz, zastavil a vypnul motor.

„Počkej tady,” řekl, odepnul si bezpečnostní pás a otevřel dveře.

„Myslím, že to není dobrý nápad.” Když zástavová-li, všimla si ženina vystrašeného výrazu. V současném světě je celkem pochopitelné, že nemohla netušit, zda si má při jejich příjezdu vydechnout úlevou nebo se bát.

„Co?” zeptal se Rick a letmo na ni pohlédl.

„Myslím, že se ta žena bude cítit lip, půjdu-li s tebou.”

„Proč by…” zarazil se a přikývl.

„Jo. Asi máš pravdu. Dobrá, tak pojďme.”

Společně se blížili k ženě, která se mezitím vrátila ke dveřmi na straně řidiče.

AAhoj,” zvolala Tracy. „Potřebujete pomoc?”

Ženin pohled sklouzl z Tracy na Ricka a zase zpět. „Myslím, že ano,” odpověděla a letmo se podívala na děti, které nyní tiskly tvářičky na vytažená okénka, až se jim rysy křivily v zlověstných maskách.

„Zrovna jsem volala manželovi…” a jako by na důkaz svých slov pozdvihla mobilní telefon.

Tehdy se ozval Rick: „Jestli máte hever a rezervu, můžu vám poškozenou pneumatiku vyměnit a vašemu muži ušetřit cestu.”

Žena se zatvářila nerozhodně. Zjevně o pomoc stála, ale osamělá žena se dvěma dětmi nemůže být nikdy dost opatrná.

„To je v pořádku,” promluvila Tracy a kývla směrem k Rickovi. „Je od námořní pěchoty. “Iba si s vaším autem určitě poradí. Je lepší než někdo z kavalerie.”

Žena se nepatrně usmála. Zdálo se, že se trochu uvolnila. „Dobrá, přesvědčili jste mě,” řekla a podala Rickovi klíčky od vozu. „Všechno je v kufru.”

Rick klíčky převzal a žena dodala: „A… díky.”

„Není zač.”

Tracy se ženou, která se představila jako Annie Taylorová, vysadily děti z auta a odvedly je dál od vozovky. Rick se zatím pustil do práce.

„Skutečně nevím,” řekla Annie, když se s Iracy usadily na skalách poblíž odpočívadla, „co bych si počala, kdybyste nezastavili. Muži jsem sice volala, ale není doma.”

Tracy pozorovala hošíka s dívenkou, kteří se bavili házením oblázků přes okraj skalní stěny, a usmála se. „Typičtí muži. Nikdy nejsou tam, kde je jich zapotřebí.”

Annie se zasmála. „Alespoň, že je na místě, kde ho potrebujú, váš muž.”

„Ale…” Tracy se ji chystala poopravit.

„Mariňák, co?u zeptala se Annie zkoumavě a sledovala, jak se sklání nad heverem. „Vsadím se, že v uniformě vypadá báječně.” I

To se taky vsadím, pomyslela si Tracy a-podívala se na muže, o němž zrovna mluvily. Pozorovala, jak mu pod modrým trikem pracují zádové svaly, a ve vlastním nitru jak ji zaplavují vlny touhy. Měl hbité a jisté pohyby. Mocnýma rukama dovedně ovládal hever a Tracy nedalo, aby nepomyslela, jaké by to asi bylo, kdyby sál tytéž ruce dotýkaly jejího těla.

Vzdor hřejivému slunečnímu svitu v zádech se zachvěla. Na pobřeží foukal lehký mořský vánek, který Tracy zhluboka vdechovala do plic i přes to, že se nemohla vzrušením skoro ani nadechnout.

„Jimmy,” zavolala Annie, když se její synek přiblížil až těsně k Rickovi. „Jdi dál od té silnice.” i

„Já se jen dívám na toho pána,” zakňoural čtyřletý capart.

„To je v pořádku,” ujistil Rick ženu.

Tracy za tohle rozptýlení pocítila vděčnost. Teď mol to na Ricka přesunula pozornost na obě děti, které na něj fascinovaně civěly.

„Pane, proč to děláte?” zeptal se chlapeček.. „Abych mohl odstranit starou pneumatiku,” odpověděl mu Rick.

„Ale proč?” znovu se zeptala holčička.

„Je prázdná,” řekl potichu, že ho Tracy sotva slyšela.

„Proč je prázdná?”

„Nevím.”

„Vy ji budete nafukovat?” “Ne.”

„Můžu já?”

Vzduch prořízl Rickův smích. „Ne, ale můžeš mi pomoci s ořechy.”

„Jemine,” zajásal Jimmy.

„Vy máte ořechy?” zeptala se holčička, které nemohlo být víc než tak dva či tři roky. „Mám hlad.”

„Takové ořechy nemám,” vysvětloval.

Tracy s Annie si vyměnily ryze ženský, pobavený pohled. Ženy na celém světě se vždy baví, když je muž pod palbou nekonečné řady zvláštních dětských otázek.

Jakoby Rick vycítil, že je pozorován, letmo na obě ženy pohlédl. Pak jeho upřený pohled na chvíli spočinul na Tracy. Jeho žhavost cítila až v konečcích prstů. O chvíli později se Rick s dětmi opět soustředili na výměnu kola.

Když práci dokončil, vrátil hever včetně poškozené pneumatiky do kufru, zabouchl jej a vydal se s dětmi k matce, aby jí předal klíče. Kolomazí ušpiněné ruce si otřel o džíny na stehnech a řekl: „Rezerva není příliš napumpovaná, ale domů byste měla dojet bez obtíží.”

„Díky,” řekla Annie a současně strkala děti zpět do vozu; „Myslím to vážně,” řekla Annie Tracy a usmála se na ni. „Nevadí?” :

Tracy pochopila a žertem prohodila: „No, pro jednou.”

Annie přikývla, přistoupila k Rickovi a rychle ho políbila na tvář. Pak ho ještě rychleji objala a s úsměvem odstoupila. „Víte, měl jste pravdu.”

Rick, dosud stále překvapený jejím děkovným polibkem, se zeptal: „V čem?”

„Vy od námořní pěchoty jste lepší než kavalerie.”

Rick se zazubil a přešel ke dveřím na straně řidiče. Otevřel jí je, počkal, dokud se neusadila a dveře zabouchl. Stlačil pojistku a žertovně podotkl: „A, nezapomeňte, že vždycky vám nemusí zastavit jen slušní lidé. Buďte opatrná.”

Annie oběma zamávala a rozjela se za halasu dětských hlásků v jinak tichém vzduchu.

„Nashle pane… “

„Mám hlad…”

Tracy k němu vzhlédla. Nepřestávala se usmívat.

„Copak? Mám snad na nose kolomaz?”

Zavrtěla hlavou. Jak by mu mohla vysvětlit, co cítí? Kdyby se o to pokusila, byla by mu musela povědět, jak se Annie domnívala, že jsou svoji, a ona ji při tom nechala. Ani nápad. Lepší je to odbýt žertem a nechat to plavat.

„Ty můj hrdino,” řekla tiše a vystoupila na špičky, aby ho krátce políbila.

Ale v okamžiku, kdy se jejich rty setkaly, se něco stala

Namlouvala si, že si ten elektrický výboj, který se kolem nich vytvořil a projel jí celým tělem, že až cítila slabost v kolenou,, určitě jen představovala. V té chvíli se zmohla na jediné: s údivem na něj upřeně zírala. Ric-kův zelený zrak potemněl, až působil dojmem temného tajemného lesa o půlnoci. Vzápětí se pohnul s takovou hbitostí, až se Tracy zatajil dech. Přitáhl si ji k sobě a jejich ústa splynula. Jeho rty dráždily, dotýkaly se, zkoumaly a laskaly. Rukama ji k sobě pevně tiskl, jako by se její tělo pokoušel vtlačit do svého.

Tehdy, při tom polibku, v jasném slunečním svitu, u silnice a za zvuku burácení moře, Tracy přesně poznala, co v životě postrádala.

Když ji pustil, zapotácela se a snad by byla i upadla, kdyby ji byl nezachytil a neodvedl zpět k vozu. Celou tu dobu nepromluvil. Ani Tracy se sebe nedokázala vydat ani hlásku. A když se opět rozjeli a uháněli po silnici, ticho mezi nimi jen zvyšovalo napětí, o němž se ani jednomu z nich mluvit nechtělo.

Prostý roubený přízemní motel stál na samém okraji oceánu. Svým nátěrem v odstínech šedi a jemné neutrální hnědi jakoby splýval s okolní krajinou. Podél vchodů do jednotlivých pokojů se táhla dřevěná terasa, takže se jejich kroky při chůzi po ní zlověstně rozléhaly.

Tracy otevřela dveře první a vzápětí hlasitě zalapala po dechu.

Rick se ihned objevil za ní.

„Co se děje?”

„Podívej,” řekla prostě.

Závěsy na posuvných skleněných dveřích přímo před ní byly odtažené, aby hostu hned po vstupu umožňovaly působivý výhled. Za další dřevěnou terasou vybavenou bílým zahradním nábytkem a za úzkým pruhem pečlivě udržovaného trávníku se prostíral Tichý oceán.

„Fantastické,” zamumlal Rick cestou za Tracy do pokoje.

Na vzdáleném obzoru spočívala výhružně sedavá mračna a opodál vpravo se jako štíhlá věž nějakého starobylého zatopeného zámku zvedala skála. V po staletí neustávajícím tanci do ní narážely vlny ve sprškách vodní tříště. Tracy otevřela posuvné dvéře a vyšla na terasu. Okamžitě se do ní opřel silný vítr a moře pod ní burácelo jako nějaká bouře.

„Úžasné místo,” zamumlal opět Rick a rozhlížel se po vzorně zametené terase a kvalitně udržovaném pažitu. Okraj trávníku lemovaly ohromné balvany, jako

by měly vytvořit bránici mezi lidským a Neptunovým světem.

Probíhal odliv. Tracy se otočila a prohlížela si na míle dlouhý úsek pláže, jenž se ztrácel kdesi v dáli. Na pláži se vršily hromady naplaveného dřeva jako nějaká obrovská skládačka opuštěná děckem uprostřed hry. Stříbřitá voda zanechávala na písku krajkové vzory a na obloze dováděli ve větru mořští rackové.

V neuvěřitelné kráse toho prostředí se vypařilo všechno napětí. Tracy se zhluboka nadechla a pak řekla: „Zajdu se projít na pláž.”

„Dej mi chvilku,” řekl Rick, *a půjdu s tebou.”

Tracy se otočila a vzhlédla k němu. Vlasy měla větrem rozcuchané a mořská vlhkost jí zamlžila brýle. Rick se na ni díval se stejnou touhou v očích jako při prvním polibku. Vzpomínka na něj jí brala dech. Rty se jí ještě stále zachvívaly a hormony měla nadále rozbouřené;

Asi bych s tím neměla souhlasit. Kdyby byla opravdu tak chytrá, jak se o ní vždycky tvrdilo, udržovala by si od Ricka bezpečný odstup. Ale poprvé v životě si Tracy nepřála být chytrá. Nechtěla přemýšlet. Toužil jen vnímat.

Rozhodně na něj pohlédla a řekla: „Počkám.”

SEDMÁ KAPITOLA

Se smíchem a pokřikováním kolem nich skotačily děti, které si hrály na honěnou s vlnami, jež se čeřily u břehu. Po samém okraji vody kráčel v družném mlčení a ruku v ruce starší pár a jakýsi mladík pracně vepisoval do třpytivého písku jméno milované dívky.

Tracy s Rickem nikoho z nich nevnímali.

Vítr rval Tracy citrónově žlutý svetřík a čuchal jí vlasy kolem tváře. Zachvěla se. Rick svlékl tenkou bundu a přehodil ji-přes její ramena.

„Díky,” zvolala přes zuřivý lomoz oceánu. Rick přikývl a letmo se přes rameno ohlédl na motel. Ušli nejméně míli a tohle byla první slova, která mu řekla.

Pokud doufal, že se mu nějak podaří prolomit bariéru, kterou mezi nimi polibek vytvořil, nefungovalo to.

Když si vzpomněl na okamžik, kdy mezi nimi všechno změnil, potlačil povzdech. Při jejím polibku prostě ztratil hlavu.

Měla v úmyslu jen krátký přátelský polibek. V malém rozumném koutku mysli to věděl. A přesto při tom jediném doteku jejích rtů zatoužil po dalším. Toužil ji vychutnávat, zkoumat její ústa, nasytit se jí. A na krátký okamžik podlehl naléhavému nutkání, jež ho už několik dní ovládalo.

Rychlým přerušením toho polibku se celá tahle zpropadená záležitost nijak nevyřešila.

Vítr sílil a mračna na obloze se stále blížila a zahalovala zapadající slunce. Lidé pozvolna opouštěli příbojovou zónu, takže na pláži brzy osaměli. V mořem zamlženém soumraku sledovali maják na vzdáleném ostrůvku souše, jenž konejšivě pomrkával na lodě ve vlnách.

„Taková nádhera,” prohodila Tracy tiše.

Rick naklonil hlavu, aby ji zaslechl přes ohlušující rachot, který je obklopoval.

„Myslím, že jsem byla až příliš dlouho pryč,” dodala zadumaně.

„Jo,” odpověděl a zahleděl se podél ní na širokou rozlohu kovově šedé vody. „Já taky.”

„Nem to zvláštní?” zeptala se. „Je to ten samý oceán… ale v jižní Kalifornii je tak… krotký. Tady mi připadá divoký a nespoutaný.” Zavrtěla hlavou jakoby ji zklamala slova, která měla pro svůj popis po ruce. „Takový změněný,” dodala a snažila se přesně vyjádřit, co měla na mysli a co cítila. „Takový mnohem mocnější.”

Přistoupil blíž vedle ní a společně hleděli k obzoru, kde hladinu posévaly bílé vrcholky zpěněné vody. Má pravdu, pomyslel si Rick. V severní Kalifornii jsou vyšší stromy, chladnější vítr a oceán mnohem bouřlivější.

Ale nejde o jediné změny. Odpoledne ji pozoroval s těmi dvěma caparty. Naslouchal jejímu smíchu. Viděl, jak se k ní chovají, a to ho potěšilo. Dokonce se mu zamlouvala i krátká chvíle, kdy ho děti zasypávaly otázkami. „Co myslíš, proč to tak je?” zeptala se. „Ach, to netuším,” odpověděl konečně. „Snad… ” Otočil hlavu a podíval se na ni. V uších mu duněl tlukot vlastního srdce. „Snad proto, že se díváme na důvěrně známé věci v odlišném světle.” Pohledem sledoval její profil. „Možná jde o to, si uvědomit, že

všechno má víc stránek než jen tu, kterou jsme si navykli vnímat.”

Tracy otočila hlavu a podívala na něj. Při pohledu do jejích modrých očí se Rickovi zatajil dech. Tenhle výlet mu předvádí docela jinou Tracy, než jakou si ji pamatuje. Tu, kterou očekával. Zvedl ruku, aby Tracy odhrnul vlasy z tváře. Konečky jeho prstů se posouvaly po její pokožce a Rick pocítil v celé paži lehké chvění. Pozoroval, jak jí při tom doteku ztemněly oči. Vnímá totéž, pomyslel si potěšené.

Ten příliv energie při vzájemném doteku.

Odkud se to bere? Ta náhlá naléhavá potřeba… touha být s ní? Jak je možné, že mě pouhých několik dní v její společnosti přimělo přemýšlet o vlastním životě i volbách, které jsem kdy udělal?

„Tracy…”

Zavrtěla hlavou a položila mu prst na ústa v mlčenlivě prosbě, aby byl zticha. Pak se k němu přitiskla, Rick ji pevně objal. S bušícím srdcem a pulsujícím tělem přestal myslet a zcela se oddal pocitu z jejího těla ve své náruči. Povytáhla se, zaklonila hlavu a zvolna svůj prst nahradila ústy.

Rickovi se z hloubi hrdla vydral sten, zatímco ji pažemi těsně objímal a tisknul co nejblíže k sobě. Jazykem jí rozevřel rty a vklouzl do hřejivého tepla, o němž tak dlouho snil. Při jeho něžném polibku Tracy zalapala po dechu, zdvihla ruce a objala ho kolem krku.

Jejich jazyky se snoubily v šíleném, divokém tanci touhy. Cítil její dech na tváři. Její ňadra se mu tiskla na hrud. Když se jí boky instinktivně rozhoupaly proti jeho pevnému připravenému tělu, odtrhl svá ústa od jejích, aby se zhluboka nadechl.

„Ricku,” zamumlala, ale její hlas odvál vítr, který je bičoval.

„Tracy, toužím po tobě,” řekl, zvedl hlavu a zahleděl

se do jejích modrých očí. Věděl, že jsou skelné vášní stejně jako jeho vlastní. Toužil po ní víc, než kdy dříve po čemkoliv.

„Ano,” řekla zajíkavě, „ach prosím… “

Vzduchem se rozeznělo zahřmění. Kolem nich se proháněl drsný vichr a moře se krok za krokem posouvalo, aby se jim složilo k nohám.

Vracel se příliv,

V Tracyině pokoji se od ní Rkk vzdálil jen na chvíli, než zatáhl závěsy na skleněných dveřích. Lomoz oceánu se nyní ztišil v tlumený konejšivý zvuk, který se pokojem šířil jako tlukot srdce.

Pak se obrátil, uchopil ji a pevně ji k sobě přitáhl. „Tracy, pořád máš čas na rozmyšlenou,” zašeptal jí do ucha a v duchu se modlil, jen ať si nic nerozmýšlí.

„Nic si rozmýšlet nehodlám,” odpověděla, zvedla ruce a přitáhla si jeho hlavu ke své.

Jejich rty se střetly v polibku, který jej sežehl až na duši. Věděl, že už nelze couvnout. Ať to zítra bude jakékoliv, ať se během cesty přihodí cokoliv jiného, ale tahle noc bude jenom jejich. Noc, která se zdála předurčená už od první chvíle, kdy ji spatřil mezi dveřmi jejího bytu.

Protože se jí dychtivě toužil dotýkat a zkoumat její tělo, které se ho ve snech tolik natrápilo, vklouzl jí rukama pod spodní lem svetříku. „Hlaďounká,” mumlal, „taková hebounká.”

Tracy se zhluboka nadechla a otočila k němu hlavu v očekávání dalšího polibku. Krátce ji sice políbil, ale vzápětí vykasal svetřík, přetáhl jí ho pí es hlavu, takže obnažil její opálenou pokožku a bílou krajkovou podprsenku.

Tváře jí zbarvil vzrušený ruměnec. Oči měla jiskrné a její dech přešel v krátké zasténám’. Když mlčky rozepínal sponku podprsenky, aby z ní uvolnil ňadra, současně Tracy upřeně hleděl do očí. Olízla si rty a pomalý klouzavý pohyb jejího jazyka v něm roznítil nový oheň.

„Tracy… ” Srdce se mu málem zastavilo, když s lehkým úsměvem setřásala krajkovími a dopřála si, aby jí ramínka pomalu sklouzávala po pažích.

Žádné neopálené proužky, pomyslel si nesmyslně a představa, jak se Tracy opaluje nahá, ho vzrušila na nejvyšší míru.

„Nádhera,” zašeptal, zvedl obě ruce, vzal její prsy do dlaní a laskal jejich růžové bradavky. Okamžitěji ztuhly, a když je shora dolů přejížděl palci, tiše zastenala. „Ricku,” hlesla a současně se k němu prohnula „myslím, že se mi podlamují kolena.”

V duchu se usmál. Sám je neměl moc pevná. Něžně ji položil na lůžko a lehl si vedle ní. Sklonil hlavu a pomalu ochutnával jednu a posléze druhou bradavku. Její citlivé pleti věnoval štědrou pozornost.

Tracy pod ním mu pohupováním a prohýbáním zad mlčky nabízela více. Bral si nenasytně. Se sladkým rozmyslem ji trýznil rty, jazykem i konečky zubů. Jeho vlastní tělo se při každém jejím stenu napjalo až se pomalu dostal na samotnou mez ovládání.

Nikdy po žádné ženě netoužil tak silně jako nyní po Tracy. Oddálil se od ní a vztyčil se.

„Proč jsi přestal?” zeptala se a zvedla hlavu, aby se mu upřeně zadívala do jeho doširoka rozevřených skelných očí. Jen pouhý pohled na ni stačil, aby mu srdce ustrnulo.

„Miláčku,” řekl, „vždyť jsme sotva začali.”

„Ach, bože.” Přikývla a znovu nechala hlavu klesnout na postel.

Rick se hbitě svlékl. Jak spěchal, aby se k ní zase brzy vrátil, bezmyšlenkovité odhazoval jednotlivé části

oděvu. Pak se sehnul, zul jí střevíce a ponechal je s tlumeným žuchnutím dopadnout na koberec. :

„Tracy, teď svlékněme tvoje kalhoty,” promluvil tiše, „chci tě vnímat celou.”

„Ano” šeptla, zvedla ruce a tápala po zlatém řetězovém opasku v pase. Ale prsty ji neposlouchaly a Rick byl příliš netrpělivý, aby ji už cítil pod sebou. Odstrčil jí ruce a udělal to sám. Když opasek sňal, rozepnul zip a začal jí kalhoty zvolna stahovat z nohou.

Ve světle lampy se postupně odhalovala a třpytila medově plavá pleť jedné rozkošné části za druhou. Ale když měla kalhoty úplně stažené, všiml si Rick dvou či tří modřin, které dokonalost jejího těla trochu kazily, a malinko se zachmuřil. Zlehounka se prsty dotkl té největší a zeptal se: „Co se ti stalo? Vždyť jsi samá modřina.”

Tracy zavrtěla hlavou. „To nic. Jen mám sklony vrážet do věcí.”

Rick se v duchu pousmál, když si připomněl, jak tehdy vrazila do stolu. Sklonil se nad ní, políbil modřinu a přejel jí jazykem přes pokožku.

„Ach, proboha,” zamumlala zastřeně.

„To je v pořádku,” souhlasil, vklouzl prsty za lem jejích kalhotek a stahoval je, dokud je nestáhl úplně. Pak se položil na lůžko vedle ní.

Cítil na pokožce chlad a hladkost květované pokrývky. Napadlo ho, že ji vytáhne a položí Tracy na prostěradla, ale nechtěl marnit další čas. Chtěl… potřeboval s Tracy splynout. Cítit její vnitřní teplo, vlhkost a důvěrné laskání.

Dlaní pomalu hladil její stehna, přes boky až na konec sklouzl na medově hnědé bříško. Konečky jeho prstů se jemně otíraly o úhledný trojúhelník plavého-ochlupení, jež skrývalo střed mezi jejími stehny, až se Tracyino tělo pod jeho rukama zmítalo.

„Ricku,” zamumlala přiškrceně a přimkla se k němu blíž, „potrebujú, abys…”

„Vím, miláčku,” odpověděl tiše a zaměřil své prsty na průzkum vlhkého teplého klína, jež ho očekával. „Já vím. Oba potřebujeme… “

Tracy sebou znovu trhla, jak se jí bříšky prstů poprvé dotkl. Sklonil hlavu, aby se zmocnil jejích úst a vychutnal si tak její prudké oddechování, zatímco zvolna prozkoumával její skulinku. Tracy se divoce roztřásla, přilnula k němu a nehty mu zaryla do ramen.

Zvedla nohy a roztáhla stehna, aby mu poskytla přístup, což dokonale využil. Opakovaně dráždil její tajemství, opájel se jeho vlhkou hebkostí.

Když nepatrně změnil polohu a znovu se zmocnil jedné z jejích bradavek, Tracy hlasitě zasténala a sevřela ho pevněji, než kdykoliv dříve. Měla pocit, jako když balancuje na okraji strmého srázu a objetí Ricka je jedinou záchranou před pádem.

A pak ji sál, až se i tohle slabé sevření téměř rozplynulo. Její mysl vířila pocity, jež se jí rozlévaly po těle. Svíjela a zmítala se v jeho sevření, elektrizována od hlavy k patě. Rukama zkoumala jeho svalnatá záda a pak jimi sklouzla dopředu, kde konečky prstů neustále brázdila hebkým hnědým ochlupením na jeho hrudi.

Znovu se jí začal vroucně a důvěrně dotýkat a Tracy pozdvihla boky v jakémsi podvědomém náznaku, aby nepřestával. Jeho prsty se pohybovaly dovnitř a zase ven, takže její vášeň narůstala až téměř k neúnosné hranici. Zdálo se, že na tuhle noc čekala celý život. Aby tohle všechno konečně poznala. Spojení s mužským tělem tím nejstarším způsobem. A ještě k tomu s Rickem, jenž ji právě zasvěcuje do věcí, o nichž se jí ani nesnilo, jak jsou báječné… jako by tohle všechno naplánoval sám osud.

Emoce a pocity se vymykaly ovládám. Mozek jí přestal fungovat, ale Tracy toho nedbala. Dráždil právě palcem neuvěřitelně citlivý kousek její pokožky, až zalapala po dechu. Prostoupilo ji rozechvělé očekávání. Nohy se jí zachvívaly, až měla pocit, že každou chvíli musí explodovat.

„Ricku, tohle už déle vydržet nedokážu…” zašeptala, i když dobře věděla, že kdyby se teď pokusil přestat, musela by ho snad i zabít. „Udělej něco. Hned teď.”

„Ano, lásko,” odpověděl, zvedl hlavu a zahleděl sejí do očí. Pak opět změnil polohu a klekl si mezi její zvednuté nohy.

Vzhlížela k němu, zatímco Rick pozvedl její boky. Cítila, jak se jeho tělo tiskne proti vstupu do jejího lůna. Zatajila dech. Vydrž, blesklo jí hlavou. Pak už jen vnímala, jak jí z plic klouzavě uniká dech, zatímco do ní vstupoval. Vnímala, jak se jí lůno rozevírá, jak jej při vstupu vítá.

Zvrátila hlavu a pevně zaťala prsty do ložního prádla.

Je ve mně. Vyplňuje mě. Jako bychom se v tom jediném srdcervoucím okamžiku stali jedinou osobou, prolétlo jí hlavou. Dvě těla splynula v jediné.

Konečně otevřela oči a znovu se ná něj zadívala. Na čele se mu perlil pot a v očích mu spolu s touhou rozpoznala také rozpaky. Pak se pomalu dala do rytmického pohybu. Zhluboka se nadechl a zaťal zuby. Povzdechla, když cítila, jak se jeho tělo dotýká její duše.

Ať bylo kouzlo, které ho dosud udržovalo v takovém klidu, jakékoliv, nyní se porušilo. Rick se nad ní sehnul na vzepřených rukou. Když se začal pohybovat, Tracy zasténala slastí nad nádherným spojením, které mezi nimi v tom okamžiku vzniklo. Zprvu se zvolna pohybovala s ním a vlastními přírazy vyrovnávala ty jeho. Pokojem se rozléhal zvuk tlukotu oceánského srdce.

Její plíce se dmuly v zápase o dech a její nitro se stále více svíralo, až měla pocit, že se snad roztříští jako kus křišťálu.

Tohle je o tolik lepší, než se slibuje v knihách. Jejím rozvířeným vědomím náhle prolétl snad každý románek, který kdy četla. Oproti těmto pocitům, které ji v tu chvíli prostupovaly, se všechny popisy ohňostrojů a niterných explozí jevily příliš bázlivě. A žádný romantický hrdina by byl nemohl být lepším milencem než Rick. Její srdce se dmulo do úžasných rozměrů. Touhou se jí stáhlo hrdlo a zrychlil tep. Pochodeň, kterou pro tohoto muže již dávno nosila v srdci, se ve srovnání se současným prožitkem zdála stejně jasná jako blikající zápalka ve větru.

Jak k tomu došlo? Jak se náš, ne příliš přátelský vzta,h z mládí změnil během tří dnů v lásku? To snad ani není možné, připomínal jí neustále v mysli hlásek rozumu. Pak, s příchodem zčeřených pocitů vyžadujících její pozornost, se jí všechny myšlenky rozplynuly.

Otevřela oči, upřeně k němu vzhlédla a ztratila se v jeho zelených očích. Už to přichází, pomyslela si. Její nitro se sevřelo a pocítila předzvěst vrcholu. V okamžiku, kdy už ji téměř zachvacoval, mu nohama obemkla boky a pevněji se k němu přimkla.

Rick se naklonil k jedné straně, vklouzl rukou mezi jejich těla, a když se jí konečky prstů dotkl, její tělo explodovalo. Vykřikla jeho jméno, zoufale se k němu přitiskla a pak už se nechala unášet na tepajících vlnách uspokojení.

Teprve, když se její sténání ztišiloA vydral se také z Rickova hrdla sten, jeho tělo se nad ní napjalo a oddalo se téže všeobjímající radosti jako její.

„Tracy?”

Zavrtěla hlavou a zamumlala cosi zcela nesouvislého.

„No tak, Tracy” řekl tentokrát hlasitěji, „vstávej. Musíme si promluvit.”

„Nejdřív se vyspi,” zahučela ochraptěle, obrátila se k němu a přehodila mu paži přes prsa. „Popovídáme si později.”

Pokušení, pomyslel si. V té chvíli neexistovalo nic, co by podnikl raději, než si vedle ní lehnout, obejmout ji a poprvé po několika dnech se konečně pořádně vyspat.

Pak se Tracy přitulila blíž a jednu nohu si přeložila přes jeho. Tělo mu znovu prudce ožilo. Zač se považuje, že se ještě pokouší žertovat? Pokud bude tahle mimořádná žena ležet vedle něj, nevyspí se žádný z nich. Zaťal zuby pod náporem touhy, jež ho prostoupila, a odsunul se od ní. Musíme si promluvit.

„Tracy, vstávej.” V jeho hlase zazněla mariňácká vý-hružnost, takže ho docela překvapilo, že Tracy reagovala. Ty doširoka otevřené modré oči, které teď už nebyly tak nevinné, se otevřely a vzhlédly k němu. Pak se Tracy lenivě usmála, zvedla ruku a vzala jeho tvář do dlaně. „Ahoj.”

„Ahoj,” zabručel a snažil se její dotek na tváři nevnímat.

Trochu se zamračila, nechala ruku klesnout zpátky na postel a zeptala se: „Je ti něco?”

„Ale to nic,” povzdechl posměšně, „Jak se cítíš?”

Ušklíbla se, protáhla se a tiše při tom pohybu zasténala. Jak ji pozoroval, ztuhla mu spodní čelist.

„Je mi… báječně” řekla nakonec po spokojeném vydechnutí.

„To je skvělé,” přikývl Rick a prudce se na poste” posadil. Jestli mám o něčem přemýšlet, nesmím tu vedle ní ležet. „Hm, cítím se báječně,” zabručel sotva slyšitelně. „Skvěle.”

Nahý se začal procházel úzkým prostorem pokoje.

Po několika rychlých krocích vpřed a zase zpátky se znovu odvážil podívat na lůžko.

Tracy ležela na květované pokrývce opřená o polštáře jako nějaká amazonská královna očekávající oběť od svých poddaných. Dozlatova opálené nohy měla křížem přes kotníky a ruce založené na prsou. Vůbec nechápal, jak se jí daří vyhlížet tak klidně a bezstarostně.

Na náladě mu ani trochu nepřidávalo, že se jí z té bohorovnosti chystá vyrušit. Ale byla to moje chyba. Měl jsem se o ni víc zajímat. Kéž bych byl nepřestal uvažovat, honilo se mu v hlavě.

Ale jak jsem jenom mohl tušit, že je panna?

„Co se děje?” zeptala se a znělo to stejně chladně jako lesk, který se jí zračil v očích.

„Ale, nic moc. Jen to, že ses mi neobtěžovala sdělit, že si ještě panna.”

Oči se jí trochu rozšířily. „Ty jsi to poznal?”

To snad není možné, pomyslel si. „Samozřejmě.” Ve skutečnosti byl po tomhle zjištění, natolik šokován, že pomýšlel na ústup. Pochopitelně mu to vydrželo jen do chvíle, kdy se k němu sama přimkla a vzala ho k sobě. Ale podstatné je, že mu něco měla sdělit. Netušil, zda by tohle vědomí něco změnilo na tom, co se mezi nimi odehrálo. Měl ale sakra právo to vědět. Zasvěcování panen nebylo zrovna jeho zvykem. Tracy opustila uvolněnou pozici a posadila se na lůžku s nohama křížem. Tedy do pozice, která v žádném případě jeho choutky nezklidňovala. Potlačil zaúpění a snažil se soustředit na dané téma.

„Jak jsi to poznal?” zeptala se, ve tváři se zjevnou obavou. „Provedla jsem něco špatně?”

Špatně? Zatraceně, ne. Takhle se dřív nikdy nemiloval. Nešlo o pouhý sex. Nikdy žádný dotek nevnímal tak intenzívně. Každý povzdech s takovou něžností.

A i když byla Tracy ještě před chvílí parmou, tolik zkušeností měl, aby své předešlé milostné zážitky s tímhle prožitkem dokázal srovnat. A všechny ostatní vycházely ve srovnání zcela naprázdno.

Protože do žádného z předešlých vztahů nevložil srdce. Ale o tuhle drobnost se podělit nehodlal. „Prostě jsem to poznal, stačí?” Zastavil se u lůžka a upřeně se na ni zahleděl. „Ale povědět jsi mi to mohla.”

Pokrčila rameny.

„Jak je sakra možné, že je osmadvacetiletá žena ještě panna, proboha?” vybafl. Jak může Tracy vypadát, jak vypadá a současně být tak zábavná, svůdná a přitažlivá, a” přesto ryzí jako příslovečný čerstvě navátý sníh? Go se to zatraceně děje s muži, které zná? Jsou snad slepí? Nebo jen přitroublí?

„Odpusť mi,” řekla tónem překypujícím posměchem. Vyletěla z lůžka a stoupla si před něj. „Kdybych tušila, že budeš takový hnidopich, byla bych si udělala několikadenní praxi mezi šlapkami na chodníku.”

„Tak jsem to sakra nemyslel!” Rukou si prohrábl krátký sestřih.

„Ricku, co máš tedy přesně na mysli?”

Už ani na tohle odpověď neví.

Tracy se začala procházet po místnosti. Sledování křivky jejího zadečku mu vůbec na odvaze nepřidalo. Když se před ním opět zastavila, naklonila se s rukama v bok. Zoufale se bránil pohlédnout jí na ňadra.

„Tak našeho velkého mariňáka děsí panny?” zeptala se. „To je ono? Fajn, tak se uklidni, protože už mezi ne nepatřím.”

Počítej do deseti, přikazoval si Rick v duchu. Počítej do deseti. Zvládl to do dvou.

„Milá dámo, panny mě neděsí,” zabručel tónem, jehož se jeho podřízení na základně naučili obávat i respektovat, „ale ty určitě ano.”

Zvrátila hlavu a zašklebila se na něj. „Myslím, že to vezmu jako poklonu.”

Počítej. „Tracy, měla jsi mi to povědět.”

„Kdybych ti to řekla, mohl bys třeba přestat.”

Tohle by mi mělo vylepšit náladu. Ale opak byl pravdou.

„Nevím, proč se tak vztekáš.” Zahrozila mu ukazováčkem jako nějaká staropanenská učitelka. „Má-li tu někdo nárok být naštvaný, tak jsem to já.”

„To vím,” řekl upjatě. „Získala jsi báječný zážitek a změnila ho v hádku.”

Zvedl ruce a oběma rukama si zajel do vlasů. Protože kdyby to neudělal, neudržel by se, popadl by ji a přitáhl k sobě. V jistém smyslu pravdu má. Společný prožitek se ho dotkl hlouběji, než považoval za možné. Ale zatraceně dobře věděl, že Tracy zatím vůbec nezvážila možné následky.

On ano. Teď mu právě, bleskově prolétaly hlavou. Jak mohl být tak pošetilý? Tak neopatrný? Proboha, vždyť je od námořní pěchoty. Kdyby se takhle nepřipravený vydal do boje, byl by předem mrtvým mužem..

Pohlédl na ni a vyrovnaným hlasem se pokusil zeptat: „Výborně, slečinko s báječným pocitem… mám pro tebe teda jednu otázku: bereš nějakou antikoncepci?”

„Jak jsi právě řekl, jsem… byla jsem… panna. Na co bych něco takového potřebovala?”

Celé tělo mu zaplavil pocit marnosti a prázdnoty připomínající černou díru, jež vše živé vsakuje do svého středu.

Tracy na něj, pořád ještě blaženě nevědomá, jen civěla. Určitě jí to dojde, říkal si Rick v duchu. Nemělo by to trvat moc dlouho, když je tak zatraceně geniální a čert ví, co ještě. Takže jen čekal a pozoroval, kdy už ji pravda trkne.

O chvíli později byla jeho trpělivost odměněna. Oči se jí překvapením rozšířily. Kolena vypověděla poslušnost, a proto prudce dosedla na kraj lůžka. „Ještě stále se cítíš tak báječně?” zeptal se Rick.

OSMÁ KAPITOLA „A sakra!” řekla tlumeně.

Za rukou, kterou si zakrývala ústa, se Tracy zeptala: „A ty jsi nepoužil…?”

„Ne, nepoužil,” odpověděl Rick a znovu se dal do přecházení. Tracy ho sice pozorovala, ale bez brýlí byl tak rozmazaný, že se jí nic zajímavého zahlédnout nedařilo. Při pomyšlení, že se milovali bez ochrany, jí tváře polil ruměnec.

„Je to moje chyba. Byla to pitomost,” zahučel Rick. „Nemyslel jsem. Nemohl jsem myslet.” Při přecházení vrtěl hlavou jakoby se přel sám se sebou. „Sakra, nemám pro to žádnou omluvu.”

„Tím si stejně nepomóžeš,” řekla Tracy a cítila uspokojení, když se jeho rozmazaná postava zastavila přímo přední.

„Tracy, nejde o pomoc.”

„Je to stejně moje chyba jako tvoje,” řekla a v duchu se snažila probrat všemi těmi roztěkanými myšlenkami, které se jí jako střely míhaly hlavou. Je ale zázrak, že vůbec dokáže myslet po všech těch pocitech, které otupují mozek, a které má právě za sebou. Tělo se jí stále třáslo uvolněnou energií, když zamumlala: „Ani mě nenapadlo…”

„Jo,” zabručel Rick a dosedl na matraci vedle Tracy. „Já vím.”

Jestlipak ho společný prožitek ovlivnil stejně silně jako mě? Krátce před tím, než tuhle domněnku pustila z hlavy, si ji uložila v srdci. Proč by nemohl být stejně rozechvělý jako já? Nebyl žádný panic, nepřipravený a vyděšený z konečné realizace svých celoživotních představ. Ale je-li to tak, proč se tedy nechal strhnout natolik, že ani nepomyslel na ochranu?

Vlídně k němu otočila hlavu, i když ho vidět nemohla. „Jsem zvědavá;,” řekla. „Ty při sobě kondomy nenosíš?”

Nebylo možné posoudit, jak se tváří, ale z tónu hlasu usuzovala, že nijak příjemně. „Právě naopak, jak by se snad mohlo zdát,” odpověděl tiše a nebezpečně, „žádný potulný dobyvatel ženských srdcí nejsem. Nenosím kondomy v peněžence už od osmnácti a doufám, že mám kliku.”

Tohle v ní jaksi vyvolalo lepší pocit. Alespoň ví… co? No, je to prostě senza.

„Myslela jsem, že jsou hoši od námořní pěchoty vždy připraveni.”

„To jsou, ale skauti.”

„No dobře.”

Po dobu, která se zdála věčností, ale ve skutečnosti trvala pouhý okamžik, se mezi nimi rozhostilo nepříjemné ticho. V tom krátkém časovém úseku Traey zvažovala málo pravděpodobnou možnost svého otěhotnění. Spolu s očekávanými pocity obavy, úzkosti a lítosti nad chováním tak pošetilým se dostavila také kapička nadšení.

Tracy už dávno vzdala pomyšlení na vlastní dítě. Vždyť je jí osmadvacet a pro muže nem zrovna přitažlivá. A i když se jí představa svobodné matky příliš nelíbila, přesto se její dlouhodobě dřímající mateřské pudy znovu ozvaly.

Vzápětí se jí nervózně sevřel žaludek. Vstala a opa—

tmě obešla postel. Zvedla ruku a zatápala po kabelce. Když ji nahmatala, zalovila v ní a vyndala brýle. Nasadila si je, otočila se k Rickovi a pohlédla ha něj. Dech se jí zadrhl v hrdle a chvilkově si namlouvala, že snad měla raději zůstat slepá až do konce téhle rozmluvy. Rick, jenž stále seděl na okraji matrace by byl klidně mohl sedět modelem pro nějakou starořeckou sochu.

Pohled na jeho osmahlou pleť a svalnaté tělo působil její, již tak nestabilní rovnováze divné věci. Zejména proto, že si nyní mohla otevřeně, i když jen sama pro sebe, přiznat, že je do Ricka Benneta celá pryč.

Bůh jí pomáhej jako vždy.

Ztěžka polkla, odkašlala si a snažila se, aby jí hlas zněl obyčejně. „Jen tu tak sedět a trápit se nad rozlitým mlékem nám nic dobrého nepřinese.”

Rick po ní střelil letmým pohledem, který Tracy sdělil, že ji má za cvoka.

„Co kdybychom na to zapomněli?”

Nedokázala by to, ani kdyby na tom závisel její život. Tracy měla výrazný dojem, že tahle noc s Rickem bude v jejím srdci a mysli zapsána navěky velkým ozdobným písmem. I kdyby se mělo ukázat, jak ostatně předpokládala, že těhotná není. Ach jo, říkala si v duchu. Díváš se na to špatně.

Nucené se usmála, objala se rukama v pase a pomyslela si, jak je zvláštní vést rozmluvu v úplné nahotě. Jistě, kdyby nazí nebyli, nebyla by tahle debata asi nutná.

„Říkám jen, že bude asi všechno v pořádku.” Opět se usmála a tentokrát do tohoto úsilí vložila více rozhodnosti, i když se vysněného dítěte nezbavovala snadno! „Vždyť to bylo jen jednou.”

Položila si dlaně na kolena a vstala z lůžka. Rick zdvihl oblečení z podlahy, natáhl si džíny a vydal se k posuvným dveřím. Než odešel do svého pokoje, zpola se otočil a jejich pohledy se střetly. „Jen bych rád věděl,” řekl zamyšleně, „kolik párů se už po staletí snaží uklidnit právě těmihle směšnými slovy.”

Když přejížděli státní linku na Oregon, začala v Tra-cy poprvé hlodat neblahá předtucha. Letmo pohlédla na svého společníka a ani v nejmenším ji nepřekvapilo, když zjistila, že se tváří stejně pochmurně jako po celé dopoledne.

Otočila hlavu a zahleděla se na ubíhající krajinu. Silnici sice lemovaly husté lesní porosty, ale poprvé v životě to s ní ani nepohnulo. Dokonce ani sekvoje ji nerozptýlily.

Brzy už budou doma. V Juneportu. Obklopeni přáteli a rodinami. Vtaženi do celé té záležitosti se srazem. A tahle drobná… mezihra skončí.

Pocit lítosti a zklamání ji celou zaplnily. Bude Ricka postrádat. Bude postrádat jeho společnost. Společné žerty a smích. Milování s ním.

Pevně při tom pomyšlení zavřela oči a hlavu ji znovu zaplnily představy z uplynulé noci. Nedokázala na ni přestat myslet. Nedokázala ustat s oživováním každého doteku. Každého zašeptání.

Pojednou jí starý dobrý imaginární Brad připadal naprosto nepotřebný. Jak bych mohla předstírat, že mi-lujú mariňáka, který není skutečný?

To prostě nepůjde.

„Víš,” řekla pojednou, „přemýšlím.”

„Cože?” zeptal se Rick, jakoby ho to ani moc nezajímalo.

Obrátila se a pohlédla na něj. „O Bradoví… “

Rysy mu ztuhly. Přesto se Tracy nenechala odradit. „Rozhodla jsem se, že místo mariňáka z něj udělám revizora účtů.” „O něm uvažuješ?”

„No ano.-‘ Bude lepší, když budu přemýšlet o fiktivním muži, než 0 muži, který vypadá, jako by mě chtěl přetrhnout. „Už budeme skoro doma. A tak si myslím, že bychom tu naši historku měli doladit, aby seděla a měla logiku.”

„Myslím, že to není dobrý nápad,” zabručel a jeho spodní čelist se křečovitě zkřivila.

Tracy trochu ztuhla. „Neptám se tě na názor. Prostě si myslím, že bys rád věděl, jakou historku budu dávat k dobru.”

Spodní čelist mu opět ha okamžik zuřivě zapracovala. „Nebude to fungovat,” pronesl konečně. „Opravdu? A to proč?”

Rychle na ni pohlédl zpoza těch svých zatracených černých brýlí.

„Tak za prvé, protože je Brad ťulpas a nějaká bankou přepážka nikoho na zadek neposadí.” „Není to ťulpas.” „Není mariňák.”

„Je to velmi úspěšný úředník,” odsekla. „Pěkný ťulpas.”

„Víš, tohle ale vážně není tvá věc,” poznamenala Tracy.

„Mohla by být.”

Tracy se na něj zamračila. Rozhovor to byl sice poněkud zmatený, ale aspoň něco. „Co tím míníš?” „Bradem bych mohl být já,” řekl.

Výborně, tak teď se konečně dostal k jádru pudla. Dlouhou chvíli na něj jen upřeně civěla. Pak v domnění, že velmi rozumně, řekla: „Ty Brad být nemůžeš. Všichni ve městě tě znají!”

Rick se zhluboka nadechl, pak zvedl ruku a sundal si sluneční brýle. Letmo na ni pohlédl a pustil se do výkladu. „Myslím to tak, že bych tvého snoubence předstíral já. Pak můžeme Brada pustit k vodě úplně.”

Její tělo reagovalo na jeho návrh vzrušeným zachvěním. V hlavě se jí okamžitě roztančily vize víkendu stráveného v Rickově společnosti. Myslela na polibky a mazlení, které by tak od svého nefalšovaného snoubence mohla očekávat. Pouhým přikývnutím, by získala několik dalších dní bohatého života plného fantazie, života, v němž by ji Rick Bennet miloval.

Oči se jí při tom pomyšlení zamlžily a tak se raději přiměla k návratu do reality. Jestli na to přistoupím, bude návrat k životu bez Ricka ještě bolestnější, než jaký už začíná být teď.

„V žádném případě,” řekla a rozhodně zavrtěla hlavou. „Ani náhodou.”

„Proč ne?” zeptal se Rick. „Jak říkáš, všichni ve městě mě znají. Opravdový živoucí snoubenec je mnohem uvěřitelnější než neskutečný a ještě nepřítomný.”

„To je hloupost,” Jedna součást jejího já si s touhle myšlenkou toužila pohrávat. Předstírat, že jsou s Ric-kem snoubenci. Že jí na prst navlékl prsten spolu se sliby budoucnosti naplněné láskou. Ale dosud stále rozumně uvažující Tracy si založila ruce na prsou a zavrtěla hlavou.

„To je naprostá bláznivina.”

„A imaginární snoubenec ne?”

Zaťala zuby a ucedila: „Před pár dny jsi to za hloupost nepovažoval. Proč teď, sotva hodinu od domova, ano?”

Otočila hlavu, podívala se na něj a dodala: „Celé dopoledne na mě sotva promluvíš a teď chceš být dobrovolně mým snoubencem? Proč?”

Několikrát sevřel a zase povolil volant než odpověděl. „Kapitán od námořní pěchoty z masa a kostí je lepší než vymyšlený úředníček, jasný?”

Pokud jde o jeho osobu v uniformě kapitána, pomyslela si Tracy, je jistě lepší než kdokoliv. Ale poznamenala jen: „To předpokládám.”

„Zaplaťpánbůh, díky.” V koutku úst se mu nakrátko zachytil jakýsi poloúsměv. „Ale tohle není jediný důvod.” „Jaký tedy ještě?” : Rickův slabý náznak úsměvu se zase vytratil. „Tracy, přemýšlej o tom. Nemůžeš jen tak přejít možnost, že bys mohla být v tom.”

„Já to nijak nepodceňujú.”

„Nezdá se mi, že má síla pozitivního myšlení moc co dělat s výsledkem téhle zvláštní situace,” zabručel a nutil se dál hledět jen na silnici před sebou. Dnes dopoledne hodně přemýšlel. Výsledkem je jeho současný návrh. Bylo to jediné funkční řešení.

„Není to na škodu,” řekla ne výrazně.

„Tracy, jsi-li v tom, řekneš rodičům, že otcem je

Brad?”

Letmo ji přelétl pohledem a spatřil, jak sebou trhla, když na ni skutečnost vystrčila svou ošklivou hlavu. Jakmile získal její úplnou pozornost, bez otálení pokračoval. „Tvé dítě přece nemůže mít smyšleného otce. I když by jsi ve svém plánu pokračovala a s tím chlápkem se tak po měsíci ,rozešla’, budou se tví rodiče o jeho otcovství zajímat.” „Ale…”

Sám by se musel zatratit, kdyby dopustil, aby bylo jeho vlastní dítě v péči nějakého fiktivního úředníka.

„Myslím,” řekl, „že naše zasnoubení oznámíme. Nebudeš-li těhotná, k vodě mě můžeš pustit vždycky.”

Tracy otočila hlavu a podívala se na něj. „A pokud

ano?”

„Pokud ano, žádný rozchod se konat nebude. O to se postarám.” I když cítil, že k tomuhle ještě nedozrál čas. Prudce se nadechl a zhluboka vydechl. „Tím se budeme trápit, až to bude aktuální.”

„Nevím… ” řekla, vrtěla hlavou a všechno to zvažovala.

„Tracy, tohle dává smysl.” , „Možná.”

A má to taky další výhodu, pomyslel si, nebudu mu’, set poslouchat Tracyino básnění o Bradovi po celý ví-‘ kend. Vážně toho chlapa nemůže ani vystát. Nemluvy o tom, že bude mluvit za sebe a za Tracy. Sakra, už jen; její přítomnost v autě v něm vyvolává nutkání otočit; vůz k nejbližšímu motelu.

„A co řekneme našim rodinám?” zeptala se.

Tahle otázka ho zasáhla jako studená sprcha. Zamyšlené se zachmuřil. Na ně nepomyslel.

„Neměli bychom alespoň jim povědět pravdu?”

„To bude všechno jenom ještě víc komplikovat,” zahučel. Ještě ráno se návrat domů jevil jako docela dobrá představa. Představa, že bude mít pár dní jen sám pro sebe. Že popřemýšlí o životě, o tomkde se ocitl a kam směřuje. A teď má v hlavě větší zmatek než kdy jindy.

„Rozveď to trochu,” řekla s citem.

„Dobře,” odpověděl Rick a sám si přikývl. ,Řelkiě-me jim tedy pravdu, protože lži asi stejně neuvěří.”

Tracy se krátce a popuzeně nadechla: „Výborně, pěkně děkuju.”

Rick spolkl znechucené zaúpění. Mínil tím jen skutečnost, že se už jeho rodiče stejně dávno vzdali představy, že by se snad někdy mohl oženit. Ale soudě ze sklonu Tracyiny brady takhle jeho stanovisko vůbec nevzala.

O hodinu později zastavili před domem Tracyiných rodičů. Rick zatáhl ruční brzdu á vypnul motor. „Připravená?”

Tracy odtrhla pohled od modro bílého dvoupodlažního domu ve viktoriánském stylu a letmo na něj pohlédla. Ztuhlá spodní čelist, ocelový pohled v očích, plné rty rozplynulé v tenkou zlověstnou čárku.

Ach jo. Obrázek šťastného snoubence jako vystřižený.

Zřejmě ani sama nevypadá o nic lépe. Zvláštní. Když přišla s plánem o Bradovi, všechno se zdálo tak jednoduché. Jak se mohlo za tak krátkou dobu všechno tak obrátit?

„Myslím, že ano,” odpověděla. „Měli bychom asi také… ” „Tracy!”

Přerušil ji sestřin výkřik, takže se na sedadle obrátila a sledovala, jak už Meg přibíhá k autu. Hned za ní přicházeli starší Hallovi a Bennetovi. Zjevně se všichni sešli, aby je přivítali.

Tracy cítila, jak se jí v nitru zvedá vzrušené rozechvění a na chvíli zapomněla na všechno ostatní v radosti nad opětovným shledáním s -rodinou.

Otevřela dvířka vozu, vyskočila a rozběhla se přes trávník naproti sestře. Špičkou střevíce zakopla o hlavici automatického kropení. Vykulila oči, zavrávorala a byla by upadla na tvář, kdyby ji Meg nezachytila. Hned poté se smíchem prohodila: „Tedy, oblečená jsi lip než naposledy, ale jinak ses moc nezměnila, viď? Jak je vidět, pořád zakopáváš o všechno v dohledu.”

„No, asi ano,” odpověděla jí Tracy a letmo pohlédla dolů, aby zjistila, jestli si nezlomila nohu či zda jen získala další křiklavou modřinu. „Kdy táta instaloval… “

„Božínku!” zavřeštěla Meg, popadla Tracy železným stiskem za levačku a prohlížela si diamant lesknoucí se na slunci. „Ty jsi zasnoubená! A nic jsi mi neřekla! S kým?”

Tracy se prudce nadechla. Žádné překvapení, že Meg prsten vyslídila téměř okamžitě. Zahleděla se sestře přes rameno a spatřila matčinu tvář rozzářenou překvapením. Och jemináčku.

Právě v té chvíli k nim přistoupil Rick a Tracy k němu bezmocně vzhlédla. Mlčky ho očima žádala, aby něco řekl.

„Božínku!” zaječela zase Meg, zatímco je krátkou chvíli oba pozorovala. Zpola se obrátila k rodičům a zavolala na ně. „Tomuhle nikdy neuvěříte! Rick s Tra-cy jsou zasnoubení!”

Tracy zalapala po dechu a rychle pohlédla ze sestry na matku a pak na Rickovu matku. Všechny tři ženy se usmívaly. Och panebože!

„Meg,” popadla Tracy sestru a snažila se překřičet’ ten povyk. Ale Meg ji setřásla a Tracyin hlas ve všem tom švitoření naprosto zanikl.

Rodiče je obklopili na předním dvoře a jeden mluvil přes druhého.

„Už je na čase,” prohodil Dave Hall a nadšeně Rickovi potřásl rukou.

Tracy zírala na svého otce. „Tati… “

„Zatraceně jasné,” zvolal Bili Bennet a poplácal; Ricka po zádech tak silně, až se zapotácel.

„Tati, podívej… ” řekl Rick.

Nikdo neposlouchal.

„Už jsem myslela, že jim nikdy nedojde, jak se k sobě hodí,” řekla Patty Bennetová a vroucně syna objala, aby vzápětí políbila Tracy na obě tváře a pyšně, mateřsky, se na ni usmála.

Nancy Hallová odstrčila přítelkyni z cesty a přitiskla si svou nejmladší dceru na prsa. Tracy vzhlédla k Rickovi v okamžiku, kdy její matka přes slzy zrovna říkala: „To je jenom z tolika štěstí najednou.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

„Nemůžu uvěřit, že jste se vy dva dali dohromady a nic mi neřekli,” divila se Meg a pak se na Ricka žertovně zaškaredila. „A ty jsi mě nechal v domnění, že mi děláš laskavost, když Tracy na sraz svezeš.”

Tracy se zamotala hlava. Ne. To se snad otáčí země. Když jí Rick položil paži kolem ramen, rychle na něj pohlédla. „Jak dlouho už to takhle vedete?” zeptala se Meg, aniž by svůj dotaz adresovala někomu z nich zvlášť.

Její hlas zazníval jakoby z velké převeliké dálky. Přes hukot v uších vlastně ze vzrušeného halasení kolem sebe Tracy sotva něco slyšela. Zachmuřeně potřásla hlavou, aby si ji vyjasnila a pokusila se soustředit.

Celé je to tak podivné. Letmo těkala po tvářích, které ji obklopovaly, a snažila se rozpoznat alespoň náznak, jenž by potvrdil, že se tihle všichni podílejí na nějaké žertovné taškařici.

Ale matčiny modré oči byly dál zvlhlé slzami a Pat-ty Bennetová se na Ricka nepřestávala dívat způsobem, jako by právě dostal něco jako Nobelovu cenu. Jejich otcové tam postávali, pyšně je pozorovali a Meg zřejmě nedokázala postát v klidu na jednom místě. Neustále vzrušeně přešlapovala z nohy na nohu.

„Počkejte, až to řeknu Johnovi,” řekla a rychle Tra-cy stiskla ruku.

„My jsme to tušili,” prohodila Rickova matka

a usmála se na Tracyinu matku. „Věděli jsme, že jestli tihle dva někdy stráví společně delší dobu, dojde jim, co nám už dávno.”

Nancy Hallová dceru políbila, letmo pohlédla na Ricka, setřela si z tváří slzy a za přítelkyni dopověděla: „Hodí se k sobě tak dokonale.”

Že by? Šprtka a pan Báječný… dokonalý párek?

Rick ji přitiskl k sobě a Tracy mu za tuhle oporu byla vděčná. Jinak by snad bývala upadla.

Otevřela pusu. Cítila, že jí hrdlo sice funguje, ale žádný zvuk z něj nevychází. A zatímco v hovoru pokračovala Meg, zase pusu sklapla.

„No není to úžasné?” zavrkala a dívala se na Ricka s Tracy, jako by byla jejich dobrou vílou. „Kdypak tedy bude svatba?”

Všichni náhle ustali v hovoru. Kdesi u silnice záště-kal pes a chladným vzduchem se rozléhal dutý lomoz nedaleko projíždějícího skateboardu. í

Tracy zírala do pěti párů zaujatých očí. Vlastní rodiny Lidí, které miluje. Ztěžka polkla přes překvapivě silně stažené hrdlo. Jak se mohla domnívat, že je obelže? Jak si vůbec kdy mohla představovat, že jim dokáže lhát? Opřela se o Ricka a zahleděla se do matčiných uslzených očí. Duši jí zaplňovala skutečnost. Na rtech se jí zachvívalo přiznání.

„Ještě jsme se nerozhodli,” prohlásil v té chvíli Rick.

Kouzlo se porušilo a vzrušený halas se rozezněl nanovo.

„Tedy na podzim,” řekla rázně Patty Bennetová.

„Či v zimě,” zamumlala Nancy Hallová a ťukala se do brady, jak to zvažovala.

„Myslím, že nejlepší to bude zjara,” vmísila se do rozmluvy Meg, když se po návratu z domu k oběma ženám zase přidala. „Do té doby se narodí tohle malé, takže si budu moci koupit nějaké normální šaty, žádný stan.”

Prostá nevinná lež nabývala obludných rozměrů. Zdravý rozum na Tracy ječel, aby je zarazila. Aby řekla pravdu. Aby tuhle trapnou epizodu zastavila, než se posune ještě někam dál. Snad se tu nezdrží ani kvůli tomu pitomému srazu. Mohla by spolknout ty své prášky proti nevolnosti, chytit první vlak z města, odjet domů a tam se schovat, dokud tenhle trapas nevybledne. Což by snad nemělo trvat víc jak deset či dvanáct let.

Zpola vykročila, aby se vydala za ostatními, ale Ric-kův stisk na jejím rameni zesílil, takže u něj zůstala jako přišpendlená. Když Ricka oba otcové naposledy poplácali po zádech, vzdálili se ke garáži se zřejmým úmyslem uniknout předsvatebnímu tlachání.

„Nemůžu tomu uvěřit,” zamumlala Tracy, když osaměli.

„Je to dost zvláštní situace,” souhlasil Rick.

Stále ji paží svíral kolem ramen, takže Tracy vnímala jeho pevné tělo, kterým se jí tiskl k boku. Krátce si dopřála potěšení být u něj opět tak blízko. Ale vzápětí na ni dopadla tíha všeho, co se právě odehrálo.

„Musíme za nimi zajít a promluvit s nimi. S našimi matkami. Nebo za chvíli pronajmou kostel a objednají dort.”

Rick za nimi upřeně hleděl, jako by stále nemohl uvěřit, co se právě stalo. Zvolna jí rukou hladil paži. Tracy se pod tím dotekem rozněcovala krev a její obava ze lži, která ji pohlcovala, se měnila v toužebné záchvěvy, jež se nervózními prsty dotýkaly každého kousku jejího těla.

Po dlouhé chvíli se na ni Rick podíval.

„Možná bychom to měli nechat plavat.”

„To nemůžeme,” namítla Tracy a snažila se soustředit i přesto, že se v jeho zelených očích ztrácela.

„Dohodli jsme se přece, že jim povíme pravdu.”

„Jo,” řekl a obrátil ji tváří k sobě. „Já vím.”

Objal ji oběma pažemi a přitáhl ji k sobě. Shlížel jí do očí a současně řekl: „Ale podívej se na to takhle: při

upovídanosti našich mamin se ta novina rychle roznese po celém městečku.”

„To je pravda.” Cožpak si nepřála právě tohle? Elegantní, krásná, úspěšná as milujícím snoubencem v patách?

Jeho ruce se jí na zádech rozestřely a přitáhly si ji ještě blíž. Jak se k sobě tiskli, Tracy se zrychlil dech. Již důvěrně známá touha zase ožívala. Slunce prosvítalo listovím dubu, který stínil dvůr a vrhal na Rickovu tvář třepotavé stíny. Jeho zelený zrak se třpytil. Objímal ji tak pevně, až měla dojem, že jí prasknou žebra a plíce se zhroutí. A kdyby byl v tomhle sevření pokračoval, tolik by jí to zase nevadilo.

„Ricku,” zašeptala ochraptěle.

„No?” Zvolna pohledem přejížděl po jejích rysech.

Ach, panebože.

Zvrátila hlavu, jež se už téměř dotýkala jeho hlavy, a řekla: „Sousedi by se třeba mohli dívat… “

Jedna z jeho rukou se jí zvolna vykradla vzhůru po zádech až k hlavě. Jeho prsty ji začaly vískat ve vlasech. „Ať se koukají,” zamumlal okamžik před tím, než si svými rty vyžádal její. AJsme přece snoubenci, jasný?”

A je to tady. Poslední šance volat po důvodech. Ještě by od nějmohla odstoupit. Odkráčet rázně do domu a povědět Meg a rodičům všechno na rovinu. Anebo… může být zasnoubená. Celý dlouhý víkend může prožívat představu, že je milovanou ženou Ricka Beaneta.

Rick se zarazil jen o vlásek od jejích úst a znovu se zeptal: „Jasný?”

„Jasný,” odpověděla pó povzdechnutí a dovolila, aby její myšlenky rozptýlil jeho polibek.

„Jsem tak ráda, že jsi se tu rozhodla zůstat s námi,” řekla matka, zatímco Tracy pomáhala přenášet zavazadel do jejího bývalého pokoje.

Tracy s úsměvem upustila tašku na lůžko a pak se otočila, aby od matky převzala kufr. „Kde jinde bych byla?”

Nancy Hallová si zbytečně přihladila šedivějící plavé vlasy a než promluvila, dlouho si dceru prohlížela. „Myslím, že s Rickem v hotelu.”

„Ach.” Tracy, hlavu vzhůru, povzbuzovala se v duchu. Pamatuj na svou hru.

„Nu, myslím… ” řekla její matka a vlastně zčervenala. „Ne, že bych s tím zrovna souhlasila, samozřejmě, ale vždyť jsi zasnoubená. Pochopila bych, kdybys… “

„Ne mami, vážně,” řekla rychle, možná až příliš rychle, soudě podle překvapeného výrazu matky. „My o tom s Rickem mluvili. Shodli jsme se, že oba rádi strávíme zdejší pobyt u svých rodin.”

Nancy Hallová se usmála a přikývla. „Prima. A kromě toho, bude bydlet jen o troje dveře dál. Určitě se spolu ještě mnohokrát uvidíte. Nebesa vědí, že když Rickchodil s Meg, byl tu celý…” zarazila se.

„To nic, mami,” řekla Tracy s povzdechem. „Taky jsem tu tehdy bydlela, vzpomínáš?”

„Ovšem,” odpověděla matka a zavrtěla hlavou. „To už ale uteklo vody, viď? Všichni jste tenkrát byli tak mladí…”

Tracy tyhle matčiny řeči velmi dobře znala. Všimla si, že se jí oči zalévají slzami. Přešla pokoj a objala ji. „Nebreč,” řekla.

Nancy ji popleskala po zádech, popotáhla, ustoupila a vydala se ke dveřím. „Vím, že jsem jen hloupá osoba. To jen že, inu, moje dítě se bude vdávat.”

Tracy si připadala jakoby jí hluboko do prsou zarazili zrádný nůž, který se v nich nemilosrdně otáčí.

„Drahoušku, tak moc ti to přeju,” řekla matka a opět popotáhla. „Máš všechno, co sis kdy přála. Dobrou práci, vlastní domov, a teď i Ricka.” -

„Jo,” řekla tiše. „Všechno, co jsem si kdy přála.” „Jsi v pořádku?”

„Co?” Rychle přikývla. „Ach, jistě. Myslím, že jsem jenom utahaná. Byla to dlouhá cesta.”

Matka přistoupila ke dveřím a položila ruku na mosaznou kliku. Letmo se ohlédla přes rameno a zvolna si mladší dceru prohlížela. „Tracy, vážně vypadáš skvěle. Láska ti sluší.”

Potom, aniž by se přestala usmívat, vyšla a zavřela dveře.

Láska jí sluší; .

Nedalo jí, aby nepomyslela, jak asi bude vypadat, až bude zase sama. Byly ty hezké nové šaty, kosmetická udělátka a módní sestřih k něčemu? Nebo se na konci víkendu změní v tykev?

Otočila se a přešla k širokému čalouněnému okennímu sedátku, kde léta trávila sněním. V temnějící noci začínaly poblikávat první hvězdy.

Sklesla na polštářek s výšivkami růží a upřeně se zahleděla na ulici, kde vyrůstala, ale důvěrně známě budovy či úhledně zastřižené trávníky neviděla. Mysl jí vykouzlila Rickovu podobu. Namlouvala si, že dlouhé prázdné roky, které se před ní prostírají, dostatečně ulehčí tento víkend, jež s ním stráví.

Půlnoc a spánek nikde.

Třeba je to tím, že je zase ve svém chlapeckém po-kojL, obklopen pozůstatky vlastní minulosti. A možná také vzpomínkou na předešlou noc v Tracyině náruči ve vzájemném hlubokém spojení.

Tělo mu nepříjemně zatratilo, takže ještě než vyskočil z lůžka a strhl z židle opodál džíny, zaúpěl. Musí se projít. Pohybovat se. Cítit na tváři noční vzduch.

Nikdy s účastí na tomhle srazu neměl souhlasit Měl jsem zůstat na základně, říkal si. Tam v Pendeltonu je

všechno prosté. Černé a bílé. Má své povinnosti a ty si plní. Má rád, když je všechno přehledné. Dává přednost jasně stanoveným perspektivám. I ve vlastním životě jakoby měl vše přehledně narýsované jako na silniční mapě. Co je tedy tenhle víkend? ptal se sám sebe. Nějaká objížďka?

Nebo něco závažnějšího… dlouhodobějšího?

Když si zapínal odřené džiny, poslední myšlenku zvažoval a vzápětí se od ní zase podvědomě odvracel. Přistihl se, jak ji znovu vytahuje a pokouší seji objektivně studovat, a současně mu myslí prolétají útržky rozmluv s Tracy.

Přiměla ho, aby si uvědomil, že jeho rodině se na vojenských základnách dařilo. Sňatek jeho rodičů tam neutrpěl. Naopak, posílil se. Pak pomyslel na páry, které znal ze základny. A poprvé si upřímně přiznal jistou žárlivost, kterou cítil, když přátelé spěchali domů za vlastními ženami…a on odcházel domů jen na televizi.

V nitru vnímal prázdnotu, když si uvědomil, jak málo mu dosud v životě stačilo. Uspokojivá životní dráha a dobří přátelé, to všechno měl. Ale někdo, kdo by mu vynadal, když přijde domů pozdě večer, mu zrovna teď moc scházel.

S myslí pádící o překot a s tělem napjatým a hučícím překypující energií se Rick nazul do bot, přes hlavu si natáhl triko, a jak se tiše vykrádal ze dveří do kalně osvětlené chodby, popadl kabát. Vrhl rychlý pohled dolů do haly na zavřené dveře pokoje rodičů, ostře zahnul doprava a zamířil ke schodišti. Bennetovi hoši se už dávno poučili, které ze schodů vrzají. Obratně se jim vyhýbal tak, aby se z domu dostal co nejrychleji.

Pozdravilo ho ztichlé předměstí.

Noční vzduch byl chladný a vlhký. Po noční obloze se navzájem proháněly oblačné cáry, které zčásti zakrývaly srpek měsíce, takže svět dole tonul ve stínech. Nad

mořem se vznášel lehký mlžný opar, který se ve větru svíjel jako nějaké prízračné prsty.

Rick se těsněji zachumlal do záhybů pláště, prošel krytým vchodem a přes dvůr vyšel na ulici. Záměrně se obrátil zády k domu, v němž teď už Tracy jistě spí. S tichým zabručením se pustil úzkou ulicí lemovanou stromy. Zmohly jej vzpomínky a mysl mu zaplavily představy, jež se v rychlém sledu střídaly. Zatraceně, kéž by se každá druhá nevztahovala k zážitkům z posledních tří dnů.

Zastavil se uprostřed ulice, otočil se a zahleděl se k domu Hallových, na skoro beztvarou skvrnu zpola zahalenou v mlze. Tracy se mu během těch tří krátkých dnil jaksi zadřela pod Mži. Nedokáže se nadechnout, aniž by na ni nepomyslel. Nemůže spát, aniž by o ní nesnil. Než se z toho dokázal vymluvit, už k jejímu domu směřoval. Když tiše přecházel dvůr, vzpomněl si, jak se kdysi stejnou cestou kradl za Meg, ale jaksi si nedokázal vybavit tentýž pocit naléhavé touhy, kterou pociťoval nyní.

Prostě Tracy vidět musí.

Sehnul se a z květinového záhonu paní Hallové zvedl několik drobných oblázků. Pak ustoupil a pár jich hodil do zatemněného okna v prvním poschodí, kde, jak věděl, byl Tracyin pokoj.

Cinkot, který se ozval, se mu zdál až moc hlasitý, ale žádné světlo se nerozsvítilo a tak na okno házel další oblázky a pokaždé, když dopadly na sklo, sebou trhnul.

O chvíli později se za Mými krajkovými záclonami objevila měkká žlutá záře. Rickův pohled se upřel na okno, a když se Tracy objevila, odhrnula záclony a okno otevřela, poprvé po hodině se zhluboka nadechl.

„Ricku?” vyklonila se ven a nasadila si brýle. „Co to děláš?” zavolala na něj šeptem.

Rick se v duchu usmál. Měla na sobě obyčejnou bí-

lou noční košilku a její krátké zvlněné vlasy byly vzadu stažené do krátkého cůpku. Vypadala mladě a nádherně. Prostě celá Tracy. Žaludek se mu sevřel touhou, až se zajíkal. A jeho srdce obestřelo cosi hlubšího a bohatšího.

„Pojď dolů,” řekl tichým přiškrceným hlasem.

„Teď?”

Krátce se zasmál. „Ano teď.”

Zavrtěla hlavou, ale řekla: „Počkej chvíli.”

Pak zavřela okno a odvrátila se.

Rick už přecházel ke kryté domovní verandě. V duchu vzpomínal na chvíli, kdy byl v tomhle domě v noci naposledy. S Meg se rozešli. A teď je tu po létech zase zpátky a čeká na Megyinu sestru, která ho naplňuje tak neodbytnou touhou, jakou dřív nikdy nepoznal. Vzdálenost čtyř průměrných kroků k verandě zvládl dvěma dlouhými a čekal, až Tracy otevře dveře.

„Je všechno v pořádku?” zeptala se, když ji vzal za paži a odváděl na opačný konec zastřešeného prostoru podél domu, jenž byl samý stín a halil se v mlze.

„V pořádku,” přisvědčil, opatrně se usadil na dřevěnou zahradní houpačku a stáhl ji vedle sebe. Zachvěla se a Rick ji vzal do náruče.

„Co tu pohledáváš uprostřed noci?” zeptala se a přitulila se k němu, jak doufal, nejen kvůli tomu, aby se ohřála.

„Já jenom… ” Co? Protože nemůžu spát, když jí mám plnou hlavu? Ne. Trvalo mu dlouho a nebylo lehké připustit to sám sobě, nemluvě o Tracy. Přejížděl jí rukama po zádech nahoru a dolů a tiše zalhal: „Snažím se, aby naše zasnoubení dobře vypadalo. Naši rodičové pravděpodobně očekávají, že se nějakých tajných dostaveníček dopustíme.”

„Ale,” řekla a přitiskla se k němu na houpačce těsněji.

MAUKEEN CHILDOVÁ

FALEŠNÉ ZASNOUBENÍ

„Je ti chladno?”

„Trochu,” připustila Tracy a usmála se na něj. „Měla jsem si vžít župan.”

Byl rád, že si ho nevzala. Prostá bílá bavlněná noční košilka byla na hony vzdálená erotice, kterou kdy viděl. Ale na Tracy se tak nějak vyjímala víc sexy než by to zvládla nejrafinovanější černá krajka. Prostoupil ho silný horoucí příval touhy, až se mu zatajil dech.

Právě proto sem dnes v noci přišel. Stále znovu si oživoval každičký okamžik jejich společného milování a cítil potřebu se ujistit, zda jsou tyhle pocity skutečné či jde-U jen o pouhou odezvu na kouzlo té chvíle.

Ale nepoháněla jej jen jeho touha. Také nový omamný pocit, který jej děsil i okouzloval současně.

„Tracy, polib mě,” zahučel a Tracy se zrychlil dech. Posunul ruku vzhůru, aby jí polaskal šíji a na spodku jejího hrdla ucítil překotný puls.

„Ricku…”

Mlžný vír je zahalil do svého vlhkého oparu. Zůstávali sami na pospas temnotě, ve světě odříznutém od všech ostatních.

Tracy se opět zachvěla, ale tentokrát Rick zřetelně vnímal, že nikoliv chladem. Má-li zpola stejné pocity jako on, musí být v nitru rozpálená a stravovaná ohněm, jenž se zdá s každým okamžikem jasnější a žhavější. ,

Sklonil hlavu, vyžádal si její nepatrně rozevřené rty a cítil se jakoby se vracel domů. Když se její ústa o jeho otřela poprvé, sevřelo se mu nitro neodolatelnou touhou. S bezeslovným povzdechem se k němu přisunula a objala ho kolem krku. Rick si ji vtáhl do klína. Zvedl hlavu a dlouhou chvíli na ni jen tak shižfel. Odpověď už znám, říkal si v duchu a současné jí jemně sundal brýle, naklonil se k jedné straně a položil je vedle nich na zem.

Jde o skutečné pocity. Pocity, které jím prolínaly, když Tracy líbal, byly reálné a zmáhaly. Přiměla ho, aby přemýšlel o srdci a o domově. Vzbuzovala v něm touhu vyhledat draka a setnout ho pro ni. Podněcovala v něm touhu být vším, co kdy potřebovala.

Sklonil hlavu, aby se nenasytně zmocnil plných tvarů jejích rtů. Nemohl se jí dost nabažit.

Jako invaze námořní pěchoty se jím valily touha, potřeba a vášeň. A v těsném závěsu za nimi se dostavovaly něžnost, jemnost a láska. Odpovídal ze všech sil jakoby se najednou ocitl uprostřed nějakého vojenského tažení. Jeho ruce se posouvaly po jejím těle. Tracy se na něm svíjela.

Z hloubi Rickova hrdla se vydral sten. Tracy pevně objala Ricka kolem krku a pozdvihla se dost vysoko, aby se prsy přimkla k jeho hrudi. Tiše zasténala a Rick zvuk i dech toho stenu přijímal za své. Chtěl víc, potřeboval víc.

Toužil jak po jejím těle tak i duši. Srdce mu bušilo, myslí bleskově prolétaly možnosti a tělo toužilo po jakémsi uvolnění.

Pokračoval v pustošení tajemství jejích úst a současně posouval pravici vzhůru, podél vnitřní části jejích stehen; až k místu nejdražšímu. Tracy tiše zaskučela a změnila polohu v jeho objetí tak, že se k němu natočila, aniž by se její jazyk přestal snoubit ve svádivém tanci s Rickovým.

Halila je tma. Obklopovala je mlha. Rick ji nepřestával líbat a polykat její vzdechy, aby tak chránil jejich soukromí. Současně pokračoval prsty v jejím průzkumu.

Ztěžka dýchal a vytlačoval ji stále výš. Cítil burácivý tlukot jejího srdce, jak se k němu zase těsněji přitiskla. Její boky se pod jeho rukou vlnily. Toužil se jí zmocnit hlouběji. Chtěl se jí dotýkat stejně výrazně jako ona je-ho. Obemkl ji levou paží. Tracy odtrhla rty od jeho úst a shlížela na něj vášní rozšířenýma skelnýma očima, aniž by pamatovala na víc než na dech.

„Tohle je šílené,” zvládla ze sebe vypravit zajíkavě.

Je. A Rick to ví. Vlastně byly šílené všechny tři právě uplynulé dny… a taky báječné.

Upjatě se na ni zpola usmál „Chceš, abych přestal?”

„Ne…” Zavrtěla hlavou ze strany na stranu a silně se kousla do spodního rtu. „Nepřestávej. Ne.”

„Nepřestanu, Tracy,” zašeptal Rick a nejdřív do její skulinky pohroužil jeden a posléze dva prsty. Rytmicky jimi v jejím zvlhlém horoucím lůně pohyboval a snažil se tak spolu s ní vymámit z jejího těla vyvrcholení, které by ho zklidnilo stejně jako ji. „Miláčku… ” řekl sotva slyšitelně. -

Její dech se zadrhl a prsty mu zaťala do ramen. „Ric-ku… ” vydechla tiše a sténavě a zabořila mu tvář do prsou, aniž by se jí boky přestaly rytmicky pohybovat proti jeho ruce.

„Miláčku, uvolni se,” řekl zadýchaně, pevně ji přidržoval a palcem dráždil její necitlivější místo.

Tracy zalapala po dechu. Rick cítil první záchvěvy a čeření nadcházejícího vrcholu, jenž se jí zmocňoval. Tělo se jí třáslo. Rick své sevření ještě zesílil, zatímco Tracy dál hroužila tvář. do jeho prsou.

A když vše odeznělo a ona tiše spočinula v jeho náruči, uhladil jí Rick noční košilku a přitáhl si ji blíž k sobě. Jak ji svíral, vkrádal se do něj pocit míru a uvolnění. Cítil, jak se tlukot jejího srdce postupně zvolňuje k normálnímu rytmu. Jejím uspokojením se jaksi zko-nejšila i jeho vlastní neodbytná potřeba…

„Nemůžu uvěřit, čeho jsme se právě dopustili,” zašeptala o chvíli později.

Ani on ne. Voják z povolání a miluje se uprostřed noci na verandě, kde je mohl kdekdo zahlédnout… či

zaslechnout, bez ohledu na kvalitu tmy či snahu chovat se co nejtišeji.

Ale lituje jediného; že už je po všem. „Nelituju toho,” řekl a zahleděl se jí do očí. „Ani já ne,” odpověděla tiše.

Rick ji sevřel do náruče. Přitiskl se k jejímu čelu svým. Slyšel jen její zrychlený dech.

Chtěl se přesvědčit, zda jde o skutečnost. Teď už svou odpověď má, i když jistě neví, co si s ní počít.

Je zřejmé, že tohle předstírané zasnoubení začíná žít svým vlastním životem.

DESÁTÁ KAPITOLA

Nedokázala se setkání s Rickem vyhnout, i když si to přála. I přes rozpačitou scénu na houpačce kryté verandy uplynulé noci se toho nevyvarovala. Přesto ji při sledování Ricka a švagra oknem sestřina obývacího pokoje napadlo, že si snad měla dopřát alespoň několikahodinový odklad. Čas pořádně si promyslet, jak se na něj dívat bez zčervenání jako nějaká přihlouplá gym-nazistka.

Ale nebylo jí přáno.

Časně ráno se Rick objevil na verandě připravený ji odvézt na malou usedlost, kde žili Meg s Johnem. Šlo sice o krátkou jízdu, ale celou cestu cosi nesouvisle blábolila, aniž by mu jednou poskytla příležitost dotknout se tématu společně sdílené včerejší noci.

Pojednou ji zaplavila vlna svěžího tepla. V jasném denním světle bylo téměř nemožné uvěřit, že se vlastně milovala na verandě rodičovského domu. Zachvěla se při té vzpomínce a potlačila prudké rozechvění, jež se jí šířilo tělem. Co se to s ní v posledních pár dnech děje? Sotva za týden přešla z panenského stavu ve stav neukojitelný.

„Hej,” zavolala Meg, když se náhle objevila v pokoji. „Nemůžeš z něj spustit oči alespoň na chvíli?”

Tracy se provinile otočila čelem ke starší sestře.

Meg nesla malý dřevěný podnos se dvěma kouřícími

šálky kávy a dvěma řezy čokoládového dortu. Postavila ho na stůl a dosedla do křesla.

„No tak,” řekla a podávala jí jeden ze žlutobílých šálků, „povídej. Na Ricka můžeš civět do konce života.”

Nebo aspoň pár příštích dní, pomyslela si Tracy, ale poslušně přešla ke křeslům a posadila se vedle sestry. Zatímco Meg cosi vyprávěla, rozhlížela se Tracy po čisté, ale neuvěřitelně přecpané místnosti. Nadbytečný počet židlí, stará pohovka s květovaným potahem, krb, jehož římsu zabíraly zarámované fotografie, z nichž na každé byli Tracyiny neteře a synovci. Hračky, panenky, boty a ponožky ležely poházené na modrobílém pleteném koberečku oválného tvaru, který pokrýval většinu podlahy zborového dřeva. Obraz útulného rodinného domova. Kdyby stěny mohly mluvit, tyhle by vyprávěly zkazky o dětech, pozdních nočních objetích, společných tajemstvích a spoustě legrace.

Tracy okamžitě pomyslela na vlastní byt. Sterilní. Bolestně úhledný. Bez jakéhokoli života. Překvapivě se jí stáhlo hrdlo, takže musela mžikáním potlačit nečekanou slzavou clonu.

A po tomhle výletu jí bude připadat ještě opuštěnější.

„Jsi v pořádku?” zeptala se Meg a položila jí ruku na paži.

Tracy setřásla smutné’úvahy, přikývla, popotáhla a uslzené se na sestru usmála. „Jistě,” ujistila ji. „Je mi fajn.” Pak, ve snaze změnit téma, se zeptala: „Kde jsou

děcka?”

Meg se rozesmála. „Děláš si psinu? Hned časně ráno jsem je všechny vyhnala ven. Chtěla jsem si s tebou alespoň chvíli v klidu popovídat.” Zavrtěla hlavou, až se jí dlouhé plavé vlasy rozletěly po ramenou. „A to mi věř, že kdyby tu ta čtyři třeštidla byla, bylo by po klidu. “

Tracy cítila, jak jí u srdce nepatrně bodlo závistí. Starší sestra má muže, který ji zbožňuje, rychle se rozrůstající rodinku a milý útulný domov. Zatímco ona byt se dvěma ložnicemi, dlouhý seznam obchodních sdružení a musela si vymyslet snoubence, aby se vyhnula litování.

Zvláštní, jak dvě ženy, které vyrostly v jednom domě, žijí tak odlišný život. Nemohla se zbavit pomyšlení, jaký život by asi vedla, kdyby měla v dospívání aspoň špetku Megyina sebevědomí. Pokusila se na sestru usmát, ale bylo snazší najít slzy než smích. A proto vyhrkla: „Brzy tu bude pět třeštidel.” Natáhla se a přiložila na Megyino mírně vzduté bříško dlaň.

Pocítila náhlé úzkostné sevření, když si uvědomila, že by snad také mohla být v jiném stavu. A i když by to určitá část jejího já uvítala, musela si přiznat, že šance jsou dost mizivé. -

„Jo.” Sestřin úsměv zjemněl a dostal zasněný nádech.

„Dokážeš tomu uvěřit? Další přírůstek.” Zachytila Tracyin pohled a pokrčila rameny. „Asi žiješ v domnění, že jsem cvok,” připouštěla, „ale já mám děti ráda.”

„Nejsi,” přešla Tracy podvědomě k její obraně. „Jsi skvělá mamina.”

„To taky doufám,” řekla a položila si na bříško ochranitelsky ruku.

Pochyby? Pomyslela si Tracy. U Meg?

Zrak druhé ženy zalétl k oknu a do dvora za ním, kde tušila svého muže. „Víš, máme s Johnem děti moc rádi. Budeme jich mít tolik, kolik nám jich Pánbůh sešle. Já jen…”

„Jen co?” Tracy v okamžení zapomněla na vlastní starosti a přisedla si k sestře blíž.

„Je to hloupé,” svěřovala se Meg, postavila šálek zase na tác a znovu se opřela do pohovky obložené polštáři. Varovně na sestru pohlédla a řekla: „Kdybys cokoliv z toho zopakovala, zapřu to… pák si najdu nájemného vraha.”

Tracy zacukaly koutky úst v úsměvu. Přiložila si prsty na srdce a poté pozvedla tři prsty. „Slavnostně přísahám.”

Meg spokojeně přikývla. „Tedy dobře.” Zhluboka se nadechla a řekla: „Nikdy dřív jsem ti tohle neřekla, ale já ti vždycky tak nějak… no, záviděla.”

„Cože?” Neměla v úmyslu se smát, ale už jen sama tahle představa jí připadala směšná. Meg má přece vše, po čem Tracy vždy jen toužila. A jí závidí?

„Nevykládej si to zle,” dodala Meg rychle a jakoby varovně zvedla ruku. „Nehodlám na svém životě nic měnit.” Vysunula bradu a lenivě pohladila opěradlo sedačky.

,,Jsem do Johna blázen. Neumím si život bez něj ani představit. Nebo bez děcek. A život na farmě mi taky naprosto vyhovuje.”

„Co tedy…?” nechápala Tracy.

„No,” Meg si skrčila nohu pod sebe a naklonila se k sestře, „každou chvíli, když už nevím, kde mi hlava stojí, pomyslím na tebe… samu ve vlastním bytě. Na tvou vlastní práci. Klienty, kteří tě obdivují.” Krátce se zasmála. „Na to, že si můžeš zajít do koupelny, kdy se ti zachce.”

„Ale,” přerušila ji Tracy, „vždyť máš tolik.”

„Copak to nevím,” odpověděla Meg, „a jsem za to vděčná. Ale víš, Tracy, ty máš něco, co já nikdy mít nebudu.”

„Coby to mohlo být?”

„Ve škole jsem nikdy nijak zvlášť nevynikala. Zato ty jsi byla vždycky premiantka.”

Tracy cítila, jak se jí na čele rozblikal velký neónový nápis veřejně oznamující slovo šprtka.

„Vím, že jsem ti to nikdy neřekla,” doznávala se Meg, natáhla paži a vzala sestru za ruku. „Ale byla jsem na tebe pyšná stejně jako máma s tátou. A jsem pořád.”

Tracy se Meg zadívala do očí a viděla tam pravdu. Pravdu, která tam dřív nikdy nebyla. Oči se jí opět zalily slzami, a proto prudce zamžikala, aby je zadržela.

Dmula se pýchou a poprvé hleděla na sestru bez pocitu méněcennosti. Cítila se jí rovnocenná. Otřelá klišé jsou asi otřelá právě proto, že jsou pravdivá. Tráva na druhé straně plotu se zdá opravdu zelenější.

Po dlouhém příjemném objetí se Meg opět usadila, vzala si dort a pustila se do něj. Při tom se zeptala: „No tak. Pověz mi o sobě a Rickovi. Kdy jste se vy dva začali scházet a proč si mi o tom neřekla?”

Tracyiny oči se při té náhlé změně tématu rozšířily. Stejně rychle se vytratila i dobrá nálada. Tak to vidíš, pomyslela si. Sestra ti tady odhaluje duši, svěřuje se ti a ty jí teď budeš lhát.

„A,” řekla šeptem Meg a spiklenecky se rozhlížela jakoby se ujišťovala, že jsou opravdu samy, „ráda bych se taky dozvěděla něco jiného. Je v posteli opravdu tak dobrý, jak jsem si vždycky myslívala, že bude?”

Při jasných vzpomínkách, které v té chvíli Tracy prolétly hlavou, jí tvář žahla horkost. A spolu s nimi se dostavila další uspokojivá myšlenka. Rick s Meg spolu nikdy… v duchu se usmála.

„No…” Meg se naklonila a zacukala obočím. „. .. i když už jen při pomyšlení na tohle rudnu,” řekla, „chci slyšet podrobnosti.”

Rick podal Johnovi hasák a opřel se o blatník vozu. Druhý muž zatím opět vstrčil hlavu pod kapotu motoru.

„Takže,” prohodil starý přítel tlumeně a podivně se rozléhajícím hlasem od motoru, „ty a Tracy. Kdo by si to byl pomyslel?”

„Jo,” řekl Rick a zachmuřil se. Pohlédl přes dvůr na stavení jakoby dokázal vidět přes zdi tam, kde právě seděly Tracy se sestrou.

Věděl, že se mu ráno snažila vyhnout. Vždyť se přece právě proto posadil na houpačku na verandě a čekal na ni dokud nevyšla. Samozřejmě, že posezení na téhle houpačce už nikdy nebude stejné. Ne po téhle noci. Při té vzpomínce zaťal prsty v pěsti. Dýchání se stalo namáhavějším. Stále znovu si oživoval okamžik, kdy se mu rozplynula v náruči. Jak ji přemohlo vyvrcholení a zabořila mu hlavu do prsou, aby ztlumila své výkřiky.

Zatoužil po opakování. Toužil znovu cítit, že její srdce bije jen pro něj. Toužil po jejích úsměvech. Po jejích slzách. Po její lásce.

Po lásce? Po sňatku? Očekával, že se dostaví důvěrně známý pocit ze slepé paniky, ale když se nedostavil, skoro se usmál. Může se život člověka za krátkou dobu opravdu změnit tak drasticky?

Ale byla by Tracy vůbec šťastná při kočovném životě vojáka z povolání? Mohly by společně prožité zážitky přetrvat?

„Bude to fungovat?” zamumlal nahlas.

„Jistě, že bude,” odpověděl John, zřetelně dotčen. „Ten náklaďák je už stará kraksna, to ti teda řeknu, ale pořád ji ještě dokážu zprovoznit.”

Rick zavrtěl hlavou a pohlédl na přítele, který se zvedal od motoru. Naštěstí John na předešlou řeč úplně zapomněl. „Tys byl na motory vždycky kadet,” řekl.

„Nepovídej!” John se zasmál a rukou od kolomazi si z očí odhrnul černé vlasy. „Musíš ten svůj vrak trochu udržovat”

S předstíraným dotčením Rick poznamenal: „Ten můj vrak vozil tvůj zadek po celém světě, ne?”

„Můj a tvých bráchů,” řekl John po zasmání. Pak náhle zvážněl a zadumaně se zahleděl přes úhledně obdělaná pole do dálky a jakoby do minulosti. „Že to ale byly krásný časy, viď?”

„Ty nejhezčí,” prohodil Rick zjihle, i když si sotva

dokázal vybavit víc než nezletilce, jehož jediným zájmem tehdy bývalo, kde se sejít s děvčaty. A kromě toho, teď, když o tom přemýšlí, uvědomuje si, že uplynulých pár dní s Tracy přineslo víc zábavných vzpomínek, než jaké má z jinošských let.

Ze vzpomínání je vytrhl klakson. Oba se otočili a zadívali na táhlou silnici stoupající vzhůru k farmě.

„No,” řekl John s úšklebkem, zatímco se k nim blížilo důvěrně známé auto, které za sebou zvedalo prach. „Celá banda je pohromadě.’?

„Vypadá to tak,” přitakal Rick s úsměvem. Vydal se k místu, kde už auto mezitím zaparkovalo. Když z něj ještě dřív, než motor doběhl naprázdno, vyskočili dva muži, Rick zavolal: „Co tady, sakra, vy dva děláte?”

Andy Bennet střelil přes střechu matčina vozu pohledem po bratru Jeffovi. „Slyšel jsi to?” zeptal se. „Zdá se, že je náš velkej brácha nešťastnej, že nás zase

vidí.”

„Nebude to k čertu tím, že je důstojník?”

„Jo,” souhlasil Andy a vzápětí si uvědomil, že je taky důstojníkem námořní pěchoty.

„Jak jste z máti vymámili její auto?” zeptal se Rick, zatímco nejmladšího bratra poplácával po zádech.

„Snadno,” odpověděl Jeff. „Utahali jsme ji a pak ji nechali na toaletě.” .

„Jo, je mi to jasný.” To by nejdřív musel vyschnout oceán a slunce vyjít v noci, pomyslel si Rick.

„Nepotřebovala ho,” vložil se do hovoru Andy a po-vytáhl husté černé obočí. „Je dole u Hallových a plánuje svatbu, o které ses nám nezmínil.” ?

Předstíraná svatba. Rick se trochu zaškaredil, ale, vzápětí si uvědomil, že má být obrázkem šťastného že-} nicha a místo dalšího kabonění se zasmál.

„Nemusím vám všechno říkat, hošánci.”

Jeff zavrtěl hlavou. „Nemohl jsem tomu uvěřit, když

nám to táta říkal. Tracy Hallová si zvyká být praporem tvého života.”

„Představ si, že si bereš holku, který jsi říkal Piha,” řekl Andy

„Už jsem dospělý,” poznamenal Rick upjatě, připravený Tracy bránit i proti vlastním bratrům. „Oba byste to měli zkusit.”

„Ne, díky,” odpověděl mu Jeff, když se vysmál. „Moje druhá puberta je až příliš zábavná.”

Andy najednou vysoko dlouze a uznale hvízdl a sklouzl pohledem za bratra k dómu. Na přední verandě stály Tracy s Meg a dívaly se na ně. Když Andy najednou prohodil: „Vypadá to, že Tracy taky dospěla. A udělala zatraceně velkej pokrok,” cítil Rick, jak-mu buší srdce a vážně pomýšlí na vraždu vlastního bratra.

Juneport zaplavily absolventi zdejší školy za čtyřicet let a městečko se radovalo z každičkého okamžiku té události. S blížícím se vyvrcholením celé akce se zcela zaplnily všechny hotely a motely. Přístavní krámky měly velký obrat, protože si účastníci často hráli na turisty a nakupovali nejrozmanitější tretky a suvenýry.

Rick koupil každému z Tracyiných neteří a synovců u malé dřevěné boudy v čele mola občerstvení.

Cestou za nápadným štěkotem tuleňů pobíhali starší děti opodál před nimi. Čtyřletá Jenny se ale držela Ricka za ruku a její bráška Tony, jemuž byl rok, vlekl za ruku Tracy ve snaze ji popohnat.

Tracy se zasmála a vzhlédla k Rickovi. „Tak co, kapitáne, lituješ, že ses na tuhle výpravu dobrovolně vydal?”

Studený oceánský vítr jí vyfoukal vlasy v nádhernou změť plavých kadeří a tváře jí zbarvil do růžová. Rty se jí vlnily v úsměvu a v očích měla radostný lesk. Byla tak krásná, až pohled na ni zraňoval.

Litovat, že je s ní? To sakra ne. Je mi jen líto, že ji po výletu zase opustím, pomyslel si.

„Nemělo to být rizikové,” poznamenala a pozorně sledovala devítiletého Davida, který vyšplhal na zábradlí a právě se nejisté nakláněl přes okraj, aby lépe viděl na tuleně.

„Jsem přece od námořní pěchoty,” řekl a snažil se o bezstarostný tón. Předal Jenny na starost Tracy a teprve potom se rozběhl za Davidem.

Ale pravdou je, pomyslel si o tři hodiny později, že bych raději čelil vojenskému nepříteli než čtyřem rozdováděným capartům,

„Neděsí tě?” zeptala se Tracy a opřela si lokty o poškrábanou a sluncem vybledlou desku stolu. Rick letmo pohlédl na čtyři děti, které teď spokojeně dlabaly z velkých misek polévku ze škeblí a zeleniny.

„Vůbec mi není jasné, jak to Meg s Johnem zvládají.”

„Mají výdrž,” řekla Tracy, natáhla se a otírala Jenny obličej.

„Skvěle to s nimi umíš,” řekl Rick s vědomím, že jde o záměrně zdrženlivé vyjádření. Celé dopoledne na děti ani jednou nezakřičela. Neztratila náladu ani smysl pro humor. >

Tracy nejprve pohlédla na děti a pak na Ricka. „Je to prosté. Chce to lásku.”

Určitě zjednodušuje, pomyslel si Rick obdivné. Prošli přístaviště křížem krážem. Nakrmili tucty hlučných a zapáchajících tuleňů. Zavítali na každou toaletu v okruhu tří bloků. Chytili Davida dřív, než se mu podařilo odplout na rybářské lodi. Poté, co bráška plácl po sedmileté Becky chomáčem chaluh, zakoupili jí novou košilku. A vraceli se stejnou cestou, aby vyhledali Jennyinu ztracenou panenku.

A přesto se Tracy nezdála unavená. Vypadala stejně. svěže a nádherně jako na začátku toho dopoledne.

Láska, přemítal Rick. Z Tracy úplně vyzařuje. Zračí se jí v očích pokaždé, když se na ty děti podívá a ony reagují úplně stejně. Děti, uvažoval, jsou chytřejší než dospělí. Přijímají lásku jako dar a netrápí se sní. Žádné je to dobře nebo špatně. Žádné mučivé pochybnosti. Není už dost starý, aby se učil od dítěte?

„Na co myslíš?” zeptala se Tracy, která se pod jeho pozorným pohledem asi moc dobře necítila.

„Zrovna na to,” řekl, „jak si krásná.” Odmlčel se a dodal: „A taky na to, jak bych s tebou zase někdy hrozně rád poseděl na té houpačce, co máte na verandě.”

Zřetelně ji to zaskočilo, protože jí větrem ošlehané tváře znachověly. Oči se jí rozšířily, ztěžka polkla a po-posedla si. Když viděl její nepokoj, jeho vlastní okamžitě nabyl monumentálních rozměrů. Věděl, že oba myslí na totéž. Vzpomínají na uplynulou noc. A touží ji prožít znovu.

„Ricku…”

Ať se chystala vyslovit cokoliv, zabránila jí v tom nejstarší neteř, která začala mlaskavě pusinkovat hřbet Rickovy ruky.

„To je tak neslušné,” řekl David, když si získal jejich pozornost, „vojáci by takhle mluvit neměli. S dívkou.”

Rick potlačil úsměv. Měl by si to zapamatovat a za pár let si o tom s Davidem zase promluvit. Jen aby zjistil, zda se jeho názor nějak změnil.

„Já jsem tak hezká,” prohlásila Jenny a současně Ricka tahala za rukáv, dokud se k ní neotočil.

Usmál se na umouněnou tvářinku, jež ho tak vážně sledovala, zvedl ji a posadil si ji na klín. Dlouho a zamyšleně na ni shlížel, než s předstíraným ohromením

řekl: „Víš ty co?”

„Co?”

„Ty si ještě krásnější než teta Tracy.”

MAUREEN CHILLDOVA

Dívenka se potěšené zachichotala a rychle a pevně ho objala. Ten samovolný projev sympatie jej chytil za srdce. Jeho necekaná sladkost mu vzala dech a zanechala jej bezbranného. Celý svůj dospělý život nikdy o možnosti oženit se či mít děti nikdy neuvažoval. Ale teď přes stůl pohlédl na Tracy.

Dřivé než se jeho pohled svezl na její úhledné ploché bříško, mile se na něj usmála. Není vyloučené, že právě v téhle chvíli chová pod srdcem jeho dítě. Malou zázračnou směs Ricka a Tracy.

Jen pouhé pomyslem na to jej zahanbovalo i děsilo. Ale cítil také cosi, co neočekával. Jakousi výzvu.

Znovu zrak pozvedl a střetl se s jejím. Podle toho, jak se tvářila, poznal, že ví, na co myslí. V hlubinách jejích modrých očí se mihl záblesk obavy. Kéž by ji mohl uklidnit. Kéž by si mohli promluvit o všech kdyby v souvislosti se společným životem. Ale teď na tQ není čas ani vhodné místo.

Umiňoval si, že zachová trpělivost. Ještě je pořád dost času. Jemně Jenny uhladil pocuchané vlásky a nepřítomně přemítal, zda by jejich vlastní dítko bylo stejně roztomilé a rozkošné jako tahle vykutálená holčička. Neviděl, že na bratra právě vyplázla jazýček.

Ztrácel se v říši snů a představ.

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Stará budova gymnázia nepřestála zkoušku času vůbec dobře. Byla jednou z nejstarších staveb ve městě. Její zdi vyhlížely v odpoledním slunci šedě a letitě. Byly polepeny říznou eskadrou plakátů v estrádních barvách, takže to místo vzhledem připomínalo důstojnou postarší matrónu s mizerně naneseným líčidlem.

Ale vzrušené štěbetání gymnaziálního výboru, jenž měl celou akci na starost, rozezníval gymnázium vzpomínkami na dobu, kdy byla škola a její žáci mladí.

Tracy stála skoro na vrcholu žebříku a snažila se paže vytáhnout tak vysoko, aby mohla k mátově zelené zdi připevnit fábory z krepového papíru. „Ještě kousek,” procedila radostně mezi zaťatými zuby. „Ještě kousek a…”

„Jsi cvok?” zeptal se jí důvěrně známý hlas odkudsi zdola.

Polekaná Tracy zalapala po dechu, upustila pruh krepu, který se třepotavě snášel na navoskovanou podlahu z borového dřeva, a jak se pod ní žebřík rozkolébal, zachytila se jeho vrcholu. Teprve když jí srdce přestalo divoce tepat až v hrdle a opět je cítila v prsou, podívala se dolů, přímo do Rickova zeleného zraku. „Vyděsil jsi mě,” řekla.

„Ani ty jsi mi nic dobrého neprovedla,” opáčil a pohybem ruky ji vyzýval, aby slezla.

Už zase má ten mariňácký výraz, pomyslela si a záměrně se proti němu zatvrdila. Není žádná jeho podřízená, které může rozkazovat, kdy se mu zlíbí. Ať ho miluje sebevíc, šikanovat se nedá od nikoho.

„Podej mi ten krepák,” řekla a přiměla se uvolnit křečovité sevření na žebříku.

„Slez dolů a dovol, abych to udělal sám,” odpověděl. Popuzená Tracy rychle pohlédla na hrstku lidí, kteří pracovali kolem. Nemá zapotřebí, aby se o nich šířily nějaké další klepy. Naštěstí se zdálo, že jim nikdo nevěnuje sebemenší pozornost, V tom okamžiku. Znovu pohlédla na muže dole. „Už jsem skoro hotová.”

„Svatá ty prostoto,” řekl nevýrazně. „Proboha, neměla bys lézt po žebříku.”

Tracy se zamračila a ztišila hlas do syčivého šepotu. „A proč by ne?”

Vztekle si rukou přejel přes tvář, rychle se rozhlédli a zaovu se zaměřil na ni. „Za prvé jsi už samá modřina. Snadno si ublížíš.”

„Ale ne,” přela se i přesto, že ji pravá ruka stále bolela tam, kde si ji ráno narazila o roh prádelníku.

Rick vystoupil na druhou příčku žebříku, až se pod jeho hmotností varovně zakymácel a zaskřípal. Tracyiny oči se rozšířily a její prsty se opět křečovitě zachytily dřevěných postranic žebříku. „Slez dolů,” řekla rychle. „Oba nás zvrhneš.”

„Tracy to není jen tak,” řekl šeptem, aniž by věnoval pozornost její výzvě. „Co když jsi… ” větu nedokončil, jen ji ponechal vyznít.

Proč by ji taky dokončoval, že?

Tracy přesně ví, o čem mluví. Když na žebřík šplhala, na tohle ani nepomyslela. A upřímně řečeno, pořád je přesvědčena, že nem’ proč se obávat. Neměla by být v tom. Ne hned po prvním Styku. Ani boží smysl pro humor by tak daleko přesahovat neměl.

Přesto, Náhoda je..

„Dobře, slezu,” zamumlala. Než pokračovat v téhle rozmluvě, bude lepší cokoliv. Budou-li tuhle debatu prohlubovat, zvyšuje se pravděpodobnost, že je začnou poslouchat lidé okolo. Rukama ji zachytil kolem pasu a Tracy cíleně potlačila nával horkosti, která v ní při jeho doteku explodovala.

„Proč si mi neřekla, že budeš pomáhat při výzdobě?” zeptal se, aniž by se ji obtěžoval pustit z objetí, v němž ji svíral.

„Byl bych tě odvezl.”

„Myslela jsem, že se chystáš s bratry na ryby,” řekla.

Rick se usmál a zavrtěl hlavou. Představa, jak sedí v přecpaném člunu s bratry a Johnem mu připadala překvapivě nevábná v porovnání s časem stráveným s Tracy. Pravda, když vešel do gymnázia a uviděl Tracy na vrcholu žebříku, který se prohýbal jako štíhlá osika v uragánu, ztratil nejméně deset let života. Copak už neměla dost příležitostí zaregistrovat a spočítat všechny modřiny, které jí hyzdí opálenou pleť?

Líbila se mu její nezávislost. Líbilo se mu, jak se do každé situace vrhá přímo a se vším, co má. Jen kdyby mohla být při tom nasazení trochu opatrnější.

Jak jí teď shlížel do modrých očí, napadlo ho, jak se asi prokouše zbytkem života, aniž by ji měl stále při sobě. Když nebude nablízku, aby se mohl přesvědčit, že na sebe dává pozor. Když nebude moci posuzovat její zranění. Nebude-li slýchat její smích. Nebude-li se s ní moci v noci objímat a zrána zase probouzet.

Už brzy každý z nich zase zamíří k vlastnímu všednímu samostatnému životu a společná jim tentokrát zůstane jen vzpomínka. Pozdvihl ruku a odhrnul jí z čela zbloudilou plavou kadeř. Dokázal by si zachovat hřejivý pocit, jenž z ní má, pouhou vzpomínkou? Opravdu si přeje právě tohle?

A jakou jinou volbu má? K čertu, vždyť se stavěla proti jejich předstíranému zasnoubení. Co jej tedy vede k domnění, že bude Tracy vstřícná realitě? Budoucnost před ním vyhlížela pustě a prázdně.

„Ricku?” oslovila ho Tracy nápadně, až si uvědomil, že jej tak neoslovuje poprvé. Setřásl chmurné myšlénky, jež ho stále naplňovaly, stísněně se zasmál a řekl; „Na ryby? Když můžu byt tady a rozvěšovat pokrouce-né krepové fangle?”

Náhle ji pustil. Tracy s rozpačitým výrazem o krok ustoupila. Dříve než se chopil žebříku a začal na něj vystupovat, zaznamenal v rukou pocit prázdnoty. „Podej mi ty fábory, ano?”

Tracy chytla spojený konec rudého a zlatožlutého krepu, Rick se obrátil a pohlédl na ni. Oslnivě se na něj usmála. „Máš k výzdobě gymplu opravdové nadání,” řekla.

„Jo,” řekl s úsměvem. „Na základně je po mně o narozeninách a svatbách ohromná sháňka.”

Zdálo se, že zmínka o svatbách’ mezi nimi na dlouhou chvíli ustrnula ve vzduchu. Nakonec si Tracy odkašlala a řekla: „No tak, kapitáne, nestůj tam jen tak. Musíme ten gympl vyzdobit Sraz je už zítra. Není času nazbyt.”

Vždyť přesně tohle právě děláme, pomyslel si Rick. Mrháme drahocenným časem. Vzájemně tancujeme kolem vlastních pocitů, máto abychom se spojili a byli vděční jakémukoliv božstvu, které nás takhle obdarovalo.

„Ano madam,” řekl a zasalutoval, až se žebřík opět povážlivě zakymácel.

Tracy se rozesmála a Rick si ten zvuk uložil do paměti.

Zítra už je sraz a pak už mu zbudou jen vzpomínky.

Tehdy sé to zdálo jako dobrý nápad. Šestnáct bývalých absolventů se dohodlo, že půjdou večer před srazem do kina na film. Šestnáct dospělých jako za mlada: rozvalovat se na sedadlech, házet po sobě praženou kukuřicí a hlasitě si šeptat.

Rick se v duchu zlobil Kéž by byli s Tracy někde… sakra, jen kdyby věděl, co vlastně chce. Otráveně ho napadlo, že ji vlastně sdílí s půlkou Juneportu. Ve tmě na plátně světélkovaly obrazy a na tváře diváků v kině vrhaly ponuré stíny světla a tmy. Ani nevěděl, o jaký film jde.

Tracy seděla vedle a v podivně deformovaném světle si všiml, jak jí po tváři stéká osamělá slza. Jakoby mu v té chvíli srdce zmáčkla nějaká ocelová pěst. Je citlivá. Až moc. Každé hnutí mysli je na ní patrné,

Tracy zamžikala, popotáhla, a když jí dal paži kolem ramen, naklonila se k němu blíž a hlavou mu spočinula na rameni. Bylo to tak přirozené. Tak správné.

A pojednou jakoby se ocitli úplně sami. Chtěl ji jen upokojit Ale po chvíli rukou zabloudil k měkké oblině jejího prsu. Děj na plátně se dostával do varu. Nedokázal přemoci tiché zasténání.

Tracy se posunula ještě blíž k němu a mlčky ho tak vybídla k dalšímu průzkumů. Ve ztemnělém sále kina a pod rouškou stínů vyklouzla Rickova ruka k jejímu rameni a pak dolů pod nabíraný výstřih její světle broskvové blůzky. Pevně zaťal zuby a vklouzl na povrch její krajkové podprsenky. Zachvěla se, až její rozechvělou ozvěnu pociťoval ve vlastním nitru. Za zplihlou bariérou, jež ho dělila od holé pokožky, kterou tolik toužil laskat, nahmataly jeho hbité prsty již zdu-řelou bradavku. A zatímco hrdina na plátně porážel své nepřátele, zhluboka se nadechl. Tracy se k němu přitulila co nejblíž, vzdor opěradlu, které se jí zařezávalo do boku.

Doteky lehkými jako peří hladil prsty její bradavku. Tiše zasténala a ovanula dechem jeho krk. Zasouval

ruku stále hlouběji, až konečně mohl vzít do dlaně celou plnost jejího ňadra. Něžným hnětením prsu oba trýznil, až cítil, jak je vzrušený.

Ztěžka polkl. Film už nevnímal vůbec. Vztáhl ruku a dotkl se pravicí její tváře. Stočila ji do jeho dlaně, líbala ji a přejížděla přes její pleť jazykem, za nímž zůstávala stopa hřejivé vlhkosti.

Když se na plátno vplížila noc, sál ještě víc potemněl. Palcem a ukazovákem jí jemně hnětl bradavku. Cítil, jak se chvěje. Tracy mu svou rukou zakryla jeho a silně si ji přitiskla k ňadrům jakoby nesnesla pomyšlení, že by snad mohl ve svém počínání ustat. Rickovým tělem projela silná touha. Toužil se spojit s jejím tělem. Teď.

„Obleč si kabát,” zašeptal a současně v tom zvláštním světle zahlédl v lesku jejích očí tutéž neodbytnou touhu, kterou sám cítil.

„Ano,” zamumlala Tracy a rychle sňala plášť z opěradla svého sedadla.

Rick už vstal a pomáhal jí do uličky. Chytil Tracy pevně záruku a zatímco se publikum dobře bavilo, spěchali uličkou potaženou kobercem ke dveřím. Prošli jasně osvětleným vestibulem, prodrali se motajícím davem lidí ve snack baru a nakonec vyšli ven do chladné mrazivé noci. Ve skrytu vozu se k sobě otočili a střetli se v bezuzdném polibku. Proplétali navzájem jazyky dotýkali se rukama, tajili dech, až se konečně zase oddělili a zůstali na sebe zírat.

„Kam bychom mohli jít?” zašeptala Tracy přiškrceně.

„Nevím…” odpověděl Rick a proklínal fakt, že všechny možnosti k ubytování ve městě jsou pronajaty přespolním návštěvníkům. Zoufalství jejv přivedlo na myšlenku, že se uchýlí k netradičnímu jednání.

„Tak jo. Jo.”

Nastartoval motor a stočil range rover do tiché úzké

uličky. Staromódni pouliční lucerna vrhala na vozovku jemně tlumené kaluže žluti. Z městské periférie se táhly cáry mlhy a zvolna a neúprosně si klestily cestu do středu Juneportu.

„Kam to jedeme?” zeptala se Tracy, i když jí to vlastně bylo jedno. Chytila Ricka pevně za pravici a jejich prsty se semkly. Někam poblíž, pomyslela si. Prosím, nikam daleko. Tlukot jejího srdce připomínal hřmění. Tepot na hrdle hrozil, že jí snad znemožní dýchat. Takovou touhu ještě nikdy nepoznala. Snad se stupňuje už od včerejší noci na verandě. Nevěděla. Měla jistotu v jediném: musí být s Rickem. Znovu prožívat, jak se stává její součástí. Touží po něm víc než po dalším nadechnutí. Potřebuje si na něj vytvořit další vzpomínku, protože za pár dní se jí už opět ze života vytratí.

Rick se důvěrně známými ulicemi řítil jako posedlý. Pro oba, polapené v sevření čehosi tak mocného, tak nepolevujícího, nebylo úniku.

Rick vyprostil ruku z její a pro změnu ji natáhl k její noze. Odhrnul lem sukně a klouzavě jí posouval dlaň po stehně, dokud nedospěl ke krajkovému okraji nylo-nek. Tlumeně zaúpěl a pak prsty zlehka posunul výš, až k vrcholu jejích stehen.

„Ach proboha,” zašeptala a pozdvihla boky tak vysoko, jak jen bezpečnostní pás dovoloval. Pevně svírala čalouněné postranní opěradlo a dopřávala tělu, aby jím prolétaly neuvěřitelné pocity.

„Tracy…” zahučel Rick, zatímco konečky prstů laskal její pokožku přes látku kalhotek. „Chci se tě dotýkat.”

„I já po tom toužím,” zvládla Tracy vyhrknout ochraptěle. „Ricku, pospěš si.” Zvrátila hlavu, zavřela oči a soustředila se na pocit, který jí po těle vyvolávala jeho ruka. V nitru již zaznamenala první vlny předjímání, jež nevyhnutelně směřovalo k omračujícímu vrcholu.

„Už jsme skoro na místě,” řekl, aniž by si přestal pohrávat s okrajem kalhotek. A pak se ocitl pod jejich křehkou zábranou. Něžnými tahy, jež sytily její hlad, se dotýkal pokožky, až měla pocit, že se jí v nitru choulí cosi živoucího, co čeká na uvolnění.

Pojednou ruku prudce stáhl, až Tracy skoro zaúpěla.

Když auto prudce odbočilo a zajelo do parku, rychle zase otevřela oči. Obklopila je tma. Ve výšce se proti noční obloze tyčily siluety vrcholků nejvyšších stromů, menší stromy bylo možné rozeznat pouze z odrazu světla majáku. Věděla, kde jsou: za parkovištěm, jež bývalo dostaveníčkem milenců. Rick zajel za malý parkovací prostor, přes trávník a do hlubších stínů, kde k nim doléhal jen hluk oceánu. S tlumeným rachotem narážel a tříštil se o skalnaté pobřeží.

Když si odepnuli bezpečnostní pásy, přesunul se Rick k boku jejího sedadla a vtáhl ji k sobě na klín: ob-kročmo a čelem k sobě.

„Tracy,” mumlal opakovaně její jméno a současně se zmocnil jejích úst jako člověk, který pátrá po posledním dechu. Rukama pozvedl lem jejího svetru a přetáhl jí ho přes hlavu. Rozepnul podprsenku a uvolnil její ňadra do svých nedočkavých dlaní. Prohnula se k němu, opřela se mu rukama o ramena a pohupovala proti němu boky.

„Už nedokážu čekat, Tracy,” zahučel a vychutnával nejprve jednu a posléze i druhou bradavku. „Potřebu-jú tě hned ted.”

„Já tebe taky, Ricku,” řekla, vzala jeho tvář do dlaní a zaklonila mu hlavu, aby mu mohla pohlédnout do očí. „Chci tě v sobě cítit.”

Rick sevřeně zasténal a povolil své objetí na dost dlouho, aby se sám vysvlékl z omezujících džin, Tracy se zatím vrtivými pohyby zbavila kalhotek. Tehdy Rick tápal po peněžence, vyndal z ní malý balíček ve fólii a roztrhl jej.

Tracy pohlédla na kondom a pak na něj. S úsměvem tiše přehodila: „Myslela jsem, žes sebou žádné nenosíš.”

„Začal jsem s tím teprve nedávno,” připustí, zatímco si jeden nasazoval. •

„Připadá mi to hodně sexy,” zašeptala a pozdvihla se na kolena.

„Jsem rád, že ti to vyhovuje,” odpověděl tiše a pevně ji uchopil v pase.

Okna vozu byla zamlžená, což jim dávalo alespoň iluzi, že na světě osaměli.

Nemůže ji nechat odejít. Nemůže se vrátit do chladného prázdného světa, jímž se jeho život stal. Potřebuje Tracy stůj co stůj. Touží po stejném manželství, jaké zná u vlastních rodičů. Chce mít děti. Chce, aby středem jeho vesmíru byla láska. A aby to bylo možné, k tomu potřebuje nutně Tracy. Pohybovala se na něm, brala a jej hlouběji a výš. Hlava mu sklesla na její krk. Přidržel si ji a pohyboval s ní rychleji a důrazněji. Když jí prolétly první záchvěvy, vykřikla jeho jméno. O zlomek později se i Rick přidal k slastnému vyvrcholení, jež oba zanechalo bez dechu.

Spočívala na něm a Rick ji ochranitelsky objímal.

„Milujú tě,” zamumlal a poprvé tak vyslovil nahlas slova, é nichž si myslel, že jsou nahlas nevyslovitelná.

Okamžitě poznal, že nejsou opětována, jak by si přál. r-.

Tracy nepatrně strnula, a oddálila hlavu, aby na něj viděla; „Tohle říkat nemusíš,” řekla.

Zamračil se fla ni. „Vím, že nemusím. Ale já chci. Tracy, milujú tě.”

Opatrně se od něj oddělila a trochu se posunula stranou, aby mohl zase zaujmout pozici za volantem. Jak se oba oblékali, Tracy pokračovala. „Nemyslíš, že při tomhle zasnoubení zacházíš trochu daleko?”

„Tracy, já nic nepředstírám,” odpověděl, natáhl paži

přes sedadlo a vzal ji za ruku. „Přemýšlím o toto celé dny. Vlastně na to ani nedokážu přestat myslet. Nechci tě ztratit. Chci, aby sis mě vzala. Vážně.”

Tracy zalapala po vzduchu jako ryba na souši. Na krátký, nádherný, oslnivý moment si dopřála tomu uvěřit. Pak ji opět nasadila otěže realita.

„Ricku, ty nemiluješ mě,” řekla s nepříjemnou příchutí těch slov na jazyku. „Miluješ Tracy, s níž jsi strávil týden.”

„Jo,” vyštěkl, „tebe.”

„Ale to není mé skutečné já,” řekla a zvolna zavrtěla hlavou. „Tahle chladná štíhlá žena není pravá Tracy. Pravou chtít nebudeš. Nebo, že by sis přál tu, která se málokdy obléká jinak než do vytahaných triček a odřených džínů? Kterou víc než lidé uspokojuje dobrá kniha?”

„Promineš?” zeptal se. „Myslím, že vím, co cítím.”

Tracy si upjatě přihladila sukni. „Vím, že si to myslíš,” řekla.

Když kdosi silně zaklepal na okénko, Tracy sebou polekaně trhla.

„Kruci,” zahučel Rick, jak je stahoval. „Ahoj Mi-keu,” pozdravil vzápětí.

„Bennete nejsi už na parkování u majáku trochu

starý?”

Rick letmo pohlédl na Tracy a poté se opět zahleděl na kamaráda z mládí. „A starší taky o tuhle chvíli,” řekl.

Policista Mike Destry se narovnal a prohodil: „Neprokážeme si vzájemně laskavost, co? Najměte si pokoj.”

Tracy si oběma rukama zakryla tvář.

Rick nastartoval

„Lidičky, tak nashle na srazu,” řekl Mike a vrátil se k zaparkovanému policejnímu vozu za nimi.

„To snad ani není pravda,” zamumlala Tracy za krytem z dlaní.

„Musíš v tom vidět tu světlou stránku,” řekl Rick ponuře á současně sledoval odjíždějící policejní vůz, „mohl sem přijít před pěti minutami.”

Tracy hlasitě zaúpěla. „Do zítřejšího večera si o tom bude povídat celé městečko.”

„Výborně,” opáčil Rick stručně a zařadil zpátečku. „Chci, aby se celý tenhle zatracený svět dozvěděl, co k tobě cítím. Snad mi pak konečně uvěříš.”

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Balónky a fábory vyhlížely báječně. Z reproduktorů instalovaných po obou stranách letitého pódia zněla hlasitě všehochuť hudby z posledních čtyřiceti let a vlaječky zavěšené na zdech ohlašovaly nejrůznější zúčastněné maturitní ročníky. Stoly sténaly pod množstvím jídla a pití.

Dav lidí zaplňoval taneční parket po straně, na němž se předvádělo vše od foxtrotu až po nerozlišitelný současný taneční styl.

Byla to celkem pěkná slavnost. Tak proč se nebavím? přemítala Tracy. Protože, zodpověděla si mlčky vlastní otázku, dosud, nedorazil Rick.

Možná, že nepřijede, pomyslela si. Možná chce od ní po včerejšku zůstat co nejdál. A možná, šeptem se v ní ozýval jakýsi slabý hlásek, to takhle bude nejlepší. I když ho zase touží vidět, nebylo by pro oba jednodušší, kdyby sé rozešli právě teď? ř

Srdce se jí při téhle představě bolestně sevřelo a pojednou se :celá Školní slavnost i její pošetilý plán zdály bezúčelné. :

Ani na tomhle oblečení už nesejde* pomyslela si a letmo se rukou dotkla safírově modrého módního výtvoru. Koupila si jej, aby oslnila lidi, na které si sotva pamatuje. Chtěla udělat dojem: odhodit svou kuklu

a stát se motýlem, kterým vždycky snila být. A ten motýl se teď chytil do vlastní sítě.

Přelétla pohledem celou scénu. Tváře se slévaly jedna v druhou. Smích a hlasitý hovor jí ohlušoval uši. Nohy trýzněné na nemožně vysokých podpatcích ji už bolely a úsměv, který se stále záměrně snažila udržet na tváři, byl stejně reálný jako diamantový snubní prsten na jejím prstě.

Mohlo by to být reálné, říkala si, zatímco znovu vzpomínala na návrh, který Rick včera večer vyslovil. Při vzpomínce na první sladký poryv radosti, jenž prožívala, než ho opět porušila skutečnost, se krátce nadechla.

Pro Tracy snad mohlo být všechno spojené s milováním nové, přesto dobře věděla o návrzích podnícených vášní. Pokud by byl úplně při smyslech, nikdy by jí manželství nenavrhl. Jak by mohl?

Kdosi do ní zezadu strčil. Otočila se a setkala se s jakýmsi nepovědomým zakřiknutým mužem. Sklesla pohledem na červenobílomodrou jmenovku, kterou měl jako všichni ostatní přišpendlenou na prsou.

Zatímco o ní přemítala, pohlédl muž na její vizitku a poté se na ni ohromeně a s obdivem zadíval.

„Tracy Hallová?” zeptal se, zjevně udiveně.

„Ano… ” odpověděla Tracy váhavě a v tom si vzpomněla.

,,Dennis. Biologická větev,” řekla a v duchu si dodala: taky kapitán basketbalového družstva, běžec a obecný ideál mužského ve třídě.

„Vypadáš fantasticky,” řekl dost hlasitě, aby přehlušil hudbu. „Nebyl bych tě poznat”

Tracy sebou trochu trhla než řekla: „Díky.”

Okamžitě si uvědomil, jak jeho poklona vyzněla. „Nemínil jsem…no, vždyť ty víš, co jsem měl na mysli.”

„Jo.” Počastovala ho nacvičeným, úsměvem a řekla:

„Já vím,” a hned poté se vmísila do davu, jenž ji pohltil. Je jí jasné, co chtěl povědět. Totéž, co každý/s kým ten večer už mluvila. Sakra, měla by být spokojená. Přesně odezva, kterou přece od bývalých spolužáků očekávala. Teď se ale zdá, že na tom už vůbec nezáleží. Lidé ji opět soudí jen podle zevnějšku. Pravá Tracy, ta žena uvnitř, zůstává bez povšimnutí.

Proplétala se lidmi, razila si jimi cestu a současně zachytávala útržky rozhovorů.

„Víš, ten je už po smrti,” říkal nějaký muž posmutněle.

„Jo, je to tak, Danny.” „Ne!”

Rychle se pohnula dál. ;

„Nevypadá děsně?” ozvala se nějaká žena konsternované.

„A co jsi čekala?” zeptala se její přítelkyně. „Využívá kupóny na potravinové zboží a ne plastickou chirurgii!”

Tracy se ušklíbla a klestila si cestu dál, až zezadu narazila na dvě ženy, které o její bezprostřední přítomnosti neměly ani potuchy.

„Tak kdepak je ten snoubenec. To bych ráda věděla.”

„Myslela jsem si, že přijdou spolu.”

Tracy se kousla do rtu.

Ženy právě rozmlouvaly o ní. Byla si tím naprosto jistá. Měli s Rickem přijet ke škole společně, ale Tracy přijela dřív. Od té doby vlastně nedělá nic jiného, než že ho hledá. S

„Je mi jasné, že šlo o lež,” říkala zrovna ta žena, „Rick určitě nestojí o svatbu s tou malou šprtkou Tracy Hallovou… bez ohledu na to, jak vypadá dnes večer.”

. Tracy se trochu zapotácela. Dobře sice věděla, že se posluchač o sobě málokdy dozví něco dobrého, přesto

našpicovala ucho, aby masochisticky vyslechla zbytek proslovu té jízlivky. „Proboha, vždyť je to důstojník od námořní pěchoty. Potřebuje ženu, která zvládá i jiné věci, nejen počítač.”

„Ale…” chystala se namítnout její přítelkyně.

„Koneckonců,” vrněla jízlivka dál, „šprtku ze studovny vytáhnout dokážeš, ale nemůžeš studovnu vytáhnout ze šprtky.”

Následoval pištivý smích a Tracy si pospíšila dál. Slepě a zoufale se z davu lidí potřebovala dostat. Vše, co ta ženská řekla, se až nápadně krylo s myšlenkami, které se jí stále honily hlavou, už od Rickova návrhu.

Se zamumlanými omluvami si razila cestu k nejbližšímu východu, ale než mohla uniknout, uchopila ji za paži čísi ruka. „Tracy?” zeptala se nějaká žena, „jsi

to ty?”

Předem se zatvrdila proti další dvojsmyslné pokloně a otočila se tváří k ženě, jejíž jméno na jmenovce znělo Janette Taylorová, bývalá organizátorka roztleskáva-ček při sportovních zápasech.

„Senzace,” řekla. „Meg mi sice povídala, jak báječně vypadáš, ale je to vážně senzace.”

„Díky, Janette,” zamumlala Tracy. „Ty taky.”

Druhá žena se rozesmála a uznale ji popleskala. „Díky, ale tři děcka mé období krásy už ukončila.”

„Tři? Blahopřeju,” řekla Tracy a poprvé za celý večer se nefalšovaně usmála.

„Moc mi nelichoť,” varovala ji Janette, „při sebenepatrnějším podnětu se dokážu vytasit s fůrami fotek.”

Mezitím, co Janette pokračovala, přitočily se k nim blíž dvě či tři další ženy. „Meg mi povídala, že jsi teď na volné noze, že máš svou vlastní samostatnou práci. Počítače, že?”

„Ano,” odpověděla Tracy a obezřetně na Janette pohlédla.

„Není to skvělé?” zamumlala jedna z naslouchajících žen, „To by se mi líbilo, pracovat jen za sebe.”

„Takže,” zeptala se Janette, „ty vlastně sestavuješ vlastní programy?”

Překvapená Tracy hleděla z jedné ženy na druhou a současněji docházelo, že je jejich zájem opravdový. O ni. Ne o její zásnuby. Ani o nový vzhled. O ni samotnou.

Trochu se uvolnila a zmínila se o jednom ze svých nejnovějších programů. Při zmínce o něm jedna z žen zavřískla. „Tak tohle je tvá práce?” zeptala se a popadla Tracy za ruku. „Ten program ušetřil manželově společnosti tisíce dolarů!” Otočila se a rozhlížela se po lidech. „Počkej, až mu povím, kdo jsi… “

Tracy zavrtěla hlavou. „Moje jméno mu nic neřekne. Já jsem jen další počítačová šprtka.”

„Jo,” řekla žena, když se ironicky zasmála. „To i Bili Gates, ten magnát přes počítače.”

Prima. Takhle o tom nikdy dřív neuvažovala.

„Představte si,” zahuhlal kdosi další natolik hlasitě, aby ho Tracy zaslechla, „je krásná, má skvělou kariéru a teď i Ricka Benneta. Život nic moc víc neobnáší.”

Tracy po tváři nakrátko přelétl nevýrazný toužebný úsměv. Nemá dokonalý život. Nic takového. Ale dřív si nikdy neuvědomila, že vlastně má i své kvality.

To falešné zasnoubení… s Bradem… Zdálo se teď tak bláhové. K pocitu úspěšnosti žádného muže nepotřebuje. Od nuly si vybudovala slušně prosperujfcí firmu. Vlastní pěkný dům. Má pár dobrých přátel. Rodinu, která ji má ráda. Co víc by si žena mohla přát?

Ricka, zašeptal vnitřní hlas.

Přesto se v duchu ujišťovala, že i bez něj nebude její život tak zlý.

Jen, pomyslela si s ostrým bodnutím, podstatně osamělejší.

Rick se k ní dostal zezadu právě v okamžiku úplného závěru téhle rozmluvy. Poslední hodinu se Tracy pokoušel sehnat, ale cestou ho zastavila nejméně polovina maturantů z jeho ročníku. Muž ve slavnostním stejnokroji budí pozornost vždycky.

Zachytil Janettin pohled. Chvíli na něj kriticky hleděla a pak se zazubila.

„Tracy,” řekla, „myslím, že si s tebou tenhle pán chce zatančit.”

Tracy se obrátila čelem k Rickovi a jemu vše ostatní v sále zcela vybledlo. V očích se jí odrážela modř jejích šatů a diamantové náušničky ve tvaru kapek, jež jí zdobily uši, se ve stropním osvětlení leskly a třpytily. Od včerejší noci se mu vyhýbá a teď, když ji má přímo před sebou; ohromením oněmí.

Dlouhou chvíli mu trvalo, než se dostatečně ovládl, aby prostě řekl: „Tracy, zatanči si se mnou.”

Přikývla, a když ji vzal za ruku, následovala za ním na taneční parket. Z reproduktorů zaznívala nějaká balada z let šedesátých. Vtáhl ji do náruče a oba se začali pohupovat v rytmu hudby.

„Měli jsme se slavnosti zúčastnit společně,” řekl.

„Proč si šla beze mne?”

„Myslela jsem, že to tak bude jednodušší,” odpověděla se stále sklopeným zrakem.

„Pro tebe?”

„Pro nás pro oba,” odpověděla. „Vypadáš báječně,” zašeptal jí do ucha a vdechl její jemnou květinovou vůni. „Díky.”

“Miluju tě,”řekl.

Rychle na něj pohlédla. Oči se jí lítostivě leskly a Rick cítil jakoby mu srdce sevřela nějaká pěst. „Ricku, nfe Prosím ne.” „Tracy, chci si tě vzít.”

Kolem nich rychle vířily a rozmlouvaly okolní páry, ztracené ve vlastních světech, aniž by vnímali ostatní.

„Povídala jsem ti, že jsou mé šance… mikroskopicky mizivé.”

„O tom to není,” namítl. Jistě, nosí-li pod srdcem jeho dítě, chce se stát její součástí. Ale nejen to. Chce se štát součástí jejího života. Jejího srdce. Nečekal, že se tak beznadějně zamiluje, ale teď, když se to stalo, by mu sakra aspoň mohla uvěřit.

Pokusila se od něj oddálit, ale držel ji pevně, jakoby s obavou, že kdyby ji teď pustil, navždy by ji ztratil. V posledních několika dnech si uvědomil, že jeho život bez ní by byl zoufale prázdný. Manželství je z hlediska povolání i mimo něj riskantní nabídkou. Ale určitá rizika přece za podstoupení stojí.

„Tracy, miluju tě,” zopakoval opět tiše, tak, aby ho zaslechla jen ona. ?

Zavrtěla hlavou a Rickovi se zdálo, že se jí v očích zatřpytil lesk neuroněných slz. „Ne. Nemiluješ.”

Tvrdohlavá. Paličatá. Jak si ji přitahoval blíž k sobě, zesflil své sevření na jejím zápěstí.

V tom hudba náhle ustala, až to tanečníky trochu zaskočilo, přes pódium přešel muž středního věku a chopil se mikrofonu. Opět se Tracy pokusila Rickovi vyklouznout, ale ten to nedopustil. Ne teď. Už nikdy.

„O.K., lidičky,” uvedl se muž na pódiu rozšafně, „je načase udělat si docházku. Každý zde v sále si zakoupil lístek do tomboly o tyhle ceny a nyní zjistíme, kdo kterou získal.”

Z davu zazněl potlesk a smích. Lidé se natlačili blíž k pódiu. Tracy byla přimáčknuta na Ricka, který ji ochranitelsky objal. Nevzdá se. Ne, je-li v sázce jeho… jejich budoucnost.

Po skončení slavnosti si ji vezme stranou. Někam, kde by si mohli v klidu promluvit. Nějak Už najde slova, jimiž by se jí ze své lásky vyznal. Přiměje ji, aby uvěřila. Příští chvíle se nesla v duchu předávání malých cen nejstaršímu i nejmladšímu účastníku, osobě, která přicestovala z největší dálky a několika dalších ocenění. Nakonec moderátor oznámil: „A nyní naše cena pro absolventa, který se nejvíc změnil.” Pro efekt se odmlčel, zahleděl se do listu v ruce, rozhlédl se po shromážděných a ohlásil: „Tracy Hallová.”

Tracy trochu v Rickově náruči ztuhla a pokývla lidem poblíž, kteří jí blahopřáli. A zatímco ji Rick neochotně pouštěl, vzduch rozčeřil zdvořilý potlesk. Tracy se mlčky vydala k pódiu, aby vystoupila po schůdcích a převzala cenu.

Všechny zraky se upíraly jen na ni. Tracy se nervózně sevřel žaludek, když cenu převzala a sevřela ji v roztřesených rukou. A pak byla řada na ní, aby pronesla krátkou řeč.

Tiskla pevně tu hloupou cenu a zahleděla se na zástup shromážděných. Zaznamenávala důvěrně známé tváře..». rodičů, sestry, Rickovy rodiny. A nakonec pohlédla i na Ricka. V parádní uniformě mu to neuvěřitelně slušelo. Vysoký, hrdý a čertovsky hezký. V tom se Rick usmál a Tracy si uvědomila, co řekne.

Odkašlala si a jen doufala, že se jí nebude hlas třást pod vlivem silného citového vypětí, které v ní v tu chvíli narůstalo. „Děkuju vám,” řekla a zvolna se rozhlížela po všech zúčastněných, „ale myslím, že si tuhle cenu opravdu nezasloužím.”

Trochu sice zrozpačitěla při zahučení, které ze zástupu zaznělo, ale pokračovala dál. „Víte, já se nezměnila. Ne opravdu.”

Potřásla hlavou a zatřepala před sebou rukou, aby tak zdůraznila svůj vnější vzhled. „Pod těmihle hezkými šaty a líčidlem jsem to pořád já. Šprtka Tracy.” Nadechla se pokračovala: „To vy jste se změnili. Vy všichni. Myslím, že je to tím, že jsme všichni dospěli. Přestali jsme lidi klasifikovat a snažíme se jeden na druhého dívat jako na jedince.”

Reptání trochu zesílilo, ale Tracy stále nedomluvila. „Já… chtěla jsem se domů vrátit jiná. Jako nová a vylepšená Tracy Hallová.” Posmutněle se pousmála. „Ale nakonec jsem přišla na to, že mi úplně vyhovuje stará Tracy.”

Ozval se vlažný rozpačitý potlesk a Tracy se usmála na matku s otcem. Pak se pohledem opět vrátila k Rickovi a svou malou veřejnou zpověď zakončila. „Mám—li tu být upřímná, zdá se mi; že byste měli vědět, že nejsem ani zasnoubená.” Krátce odhlédla od Rickovy zachmuřené tváře a zadívala se na svou rodinu. „Víte, chtěla jsem na vás všechny udělat dojem a tak jsem si vymyslela snoubence a pak se do celé věci zapojil Rick… a prostě… nějak se to vymklo z ruky.” Když řeč končila, hrany ceny se jí už zařezávaly do dlaní. Pozdravilo ji napjaté mlčení a Tracy se silně kousla do vnitřku tváře. Pro duši snad zpověď nemusí být tak špatná, pomyslela si. Ale těžko ji neslo její srdce.

Pak to zaslechla. Nějaké ruce zatleskaly. Zprvu tichý potlesk, který pozvolna sílil a šířil se. Otočila hlavu a pohlédla na Ricka, který se vydal k pódiu, aniž by přestal tleskat. Lidé se před ním rozestupovali a dělali mu místo. Tracy téměř slyšela, jak jsou všichni zvědaví, co bude následovat. Stejně jako ona.

Když se ocitl přímo před pódiem, podíval se na ni a zřetelně nahlas řekl: „Tracy, vezmi si mě.”

„Ricku… ” odvrátila se od něj na dost dlouho, aby si na tvářích zaujatého publika povšimla rozkvétajících úsměvů. ‘

„Vezmi si mě,” zopakoval, tentokrát hlasitěji. „Mi-luju tě.”

Co to zase provádí? Jejich pohledy se spojily a Tracy v jeho zelených očích spatřila neústupné odhodlání. Poznala, že neexistuje způsob, jak se téhle situaci vyhnout.

„Ricku, vždyť mě ani neznáš,” řekla a přistoupila tak na veřejnou rozmluvu. „Snad mě ani milovat nemůžeš.”

„Mýlíš se,” odpověděl suše.

Zavrtěla hlavou a cítila, jak jí v očích pálí slzy. Svírala teď cenu stejně pevně jakou tonoucí záchranné lano.

Rick se na ni zvolna usmál a Tracy se zastavilo srdce.

Pak se rozhovořil, jako by byli úplně sami a ne obklopeni půlkou města. ;,Líbí se mi, jak si všímáš jmenovek servírek a mluvíš s nimi jako se starými známými.”

Tracy se zadrhl dech.

„Líbí se mi s jakou láskou přistupuješ k dětem. Líbí se mi, že se bavíš stejně jako ony.” Nepatrně potřásl hlavou. „Líbí se mi, jak mi pomáháš zahlédnout krásu západu slunce. Tvůj smích mě zahřívá a tvé slzy mi lámou srdce.”

Tracy se zhluboka a roztřeseně nadechla. Rick se ušklíbl. „A líbí se mi, že si do polévky sypeš led, aby sis ji ochladila.”

Kdosi v zástupu se rozesmál.

Po Tracyině tváři stekla slza.

„Líbí se mi, že nosíš brýle, protože tě kontaktní čočky v očích pálí.”

Tracy, dýchej, připomínala si. Dýchej.

„A líbí se mi, že tvou představu dobré knihy splňuje technický manuál.”

Smích zesílil a tentokrát se Usmála i Tracy. A zatímco shlížela na muže pod pódiem, jehož tak cele milovala, v podbřišku se jí usazoval báječný hřejivý pocit.

Nevšímá si jen jejího pečlivě upraveného zevnějšku. Opravdu vidí ji samou. Miluje ji.

„Vidím, že mě opravdu znáš,” řekla tichým zajíka-vým hlasem.

„Hlavně se ale,” pokračoval Rick a současně sledoval pozorně její tvář, „líbím sám sobě, jsem-li s tebou. Jsem rád… když jsme spolu. Tracy, já tě miluju.” A s úsměvem dodal: „A ty zase mě.” Natáhl paži k její ruce, sňal jí prsten, jenž si sama zakoupila, a rychle jej nahradil jiným, který koupil to odpoledne. Kroužek z bílého zlata obsahoval safír ve tvaru hvězdy obklopený diamanty.

„Ten safír mi připomíná tvé oči,” řekl a poté jí zlehka políbil na prst s prstenem.

„Och, Ricku… ” zašeptala Tracy a rychle mu pohlédla do tváře.

Zdálo se, že s nimi společně dýchá celý sál. Dav vyčkával.

Ale Tracy ho sotva vnímala. Její pohled se pevně spojil s Rickovým. Zračila se v něm její budoucnost. V duchu děkovala osudu, že ji nakonec dovedl k téhle neopakovatelné chvíli. Tiše vyřkla slova, na která čekal.

„Ano, milujú tě.” ,

Rick varovně pozdvihl prst.

„Tuhle větu si zapamatuj.”

Ozval se další potlačovaný smích publika.

Tracy se ušklíbla a přikývla. V jediném krátkém týdnu nalezla svou životní lásku. Bláhový plán ze směšných pohnutek na počátku se změnil v počátek zcela nového života. Společného a radostného. Pohlédla do jeho hlubokých zelených očí a tiše řekla: „Kdo vůbec potřebuje Brada?”

Rick se rozesmál a pozvedl paže. Tracy se o něj opřela a Rick ji snesl z pódia dolů, kde oba splynutí v dlouhém vroucném polibku, jenž ženy v jejich blízkosti častovaly upřímně závistivými povzdechy.

Sálem otřásl hromový aplaus.

A když Tracy objala Ricka kolem krku a oddala se kouzlu, jež se mezi nimi rozhostilo, zdálo se jí, jak kdosi poblíž zašeptal: „Kdo je to Brad?”

EPILOG

Tábor Pendleton, nemocnice na základne Po osmi měsících a třech týdnech

„No tak, Tracy,” promluvil lékař naléhavě, „ještě jedno pořádné zatlačení.”

„Nemůžu,” odpověděla po zasténání a znovu sklesla do manželovy náruče. „Jsem moc vyčerpaná.”

„Tohle zvládneš, Tracy,” zahučel Rick a odhrnul jí z čela potem zvlhlé vlasy. „Musíš to zvládnout,” dodal s něžným úsměvem.

„Ne, nejde to,” namítla slabě. „Vzdávám to.”

Rick se zasmál a zavrtěl hlavou.

„Teď už to vzdát nemůžeš, miláčku. Miminko už je skoro tady.”

Nikdo to nemůže vědět lépe než Tracy. Hluboko v nitru se jí schouleně krčí další bolest a sbírá sílu, aby se ohlásila.

Tracy se zhluboka nadechla, zvedla ruku, dotkla se Rickovy tváře a řekla: „Odvez mě domů, ano?”

Políbil jí dlaň a zavrtěl hlavou. „Nemůžu, miláčku. Ne, dokud to tady neskončíš.”

„Rozmyslela jsem si to,” řekla a zadívala se na lékaře sedícího na stoličce u nohou lůžka.

„Chci císařský řez. Nebo nějaké prášky. Anebo palicí do hlavy.”

„Příliš pozdě,” odpověděl jí lékař mírně. „Tracy, vaše dítě je už skoro na světě.”

„Vidíš, zlato,” řekl Rick a zlehka ji políbil na čelo. „Ještě jedno zatlačení a budeme mít miminko, na které tu čekáme.”

„Jsem moc utahaná,” zamumlala. Po desetihodinové úmorné námaze si už přála jen spát.

„Tracy, ty to dokážeš,” zopakoval Rick.

Bolest se stupňovala, natahovala se po ní, šířila se do každičkého koutku jejího těla. Zasténala, jak se bolest dále stupňovala. Zatraceně dobře ví, co přijde.

„Nemůžu.”

„Ale ano.”

Rick spatřil v jejích očích únavu a sdílel ji s ní. Poté, co celonoční zápas milované ženy sledoval, přál si jediné: zvednout ji z lůžka a utéci s ní pryč. Chránit ji. Postarat se o ni. Ale na soucit teď není čas. Jako vycvičený voják od námořní pěchoty věděl, že mužstvo občas potřebuje pořádně prudký kopanec. Samozřejmě, obrazně řečeno.

Ztišil hlas a pošeptal jí do ucha: „Pamatuješ, jak jsem ti tehdy tu první noc v motelu říkal, že jsme možná zplodili dítě?”

Tracy přikývla.

„Měl jsem pravdu, ne?”

Kysele se na něj usmála. „Myslím, že mě na to nikdy nenecháš zapomenout.”

To je zatraceně pravdivé. Manžel se musí pevně zachytit každé výhody, kterou se mu podaří získat. „No a pravdu mám i v tomhle případě. No tak, miláčku, ještě jednou zatlač a jsme z toho venku.”

„Slibuješ?”

Rick, neochotný slibovat něco, co nemůže s jistotou zaručit, se nejdřív podíval na lékaře. Když lékař přikývl, znovu se otočil k ženě. „Slibuju.”

„Tak dobře…” řekla a jak se jí zmocňovala bolest, tvář se jí už začínala stahovat.

Rick ji podpíral silnými pažemi.

Tracy se zhluboka nadechla, trochu’zasténala, pak zavřela oči a ze všech sil zatlačila.

O celou věčnost později lékař vykřikl: „Tak Tracy, to je ono!”

Vzduch prořízl rozhořčený nářek novorozeňátka a pár sestřiček se potěšené rozesmálo.

Rick jen zíral na malého zrudlého a svíjejícího se človíčka, na kterého se tolik načekali. Cítil, jak mu Tracy tiskne ruku, a když na ni pohlédl, viděl, že jí po tvářích volně stékají slzy.

„Taje tak nádherná,” dojatě pronesla Tracy, když jí lékař dcerunku předal.

Rick se nad svou rodinku naklonil, pohladil konečkem prstu tvářinku své dcerky a zazubil se: „Není jen krásná,” řekl pevně. „Je také další generací Benneto-vých mariňáků od námořní pěchoty.”

„Kapitáne, já tě milujú.”

„Já tebe taky, Piho.”