Maureen Child

MILUJ MĚ NĚŽNĚ

PRVNÍ KAPITOLA

Nevěsta byla celá puntíkovaná. Elvis blýskal flitry. Lovec odměn na sobě měl džíny. A ženich pouta na rukou.

Jenny Blakeová sevřela pugét papírových gardénií o něco pevn ěji a zírala na muže, který se málem stal jejím manželem. Málem. Kdyby se onen lovec odměn opozdil jen o pár minut, byla bych bezpečn ě vdaná, pomyslela si.

Kdyby…

Přejela pohledem k muži, který se představil jako Nick Tarantelli, lovec odměn. Byl vysoký, štíhlý, s vlasy černými jako noc a o čima, které se zdály ještě tmavší, a právě se chystal odvést Jennina ženicha přímo od oltáře.

Dva reproduktory náhle zahltily malou, klimatizovanou kapli nezapomenutelnou „Hun-ka-Hunka-burnin’ love”. Reverend Elvis Throckmorton, poněkud tuctový ve srovnání se svým mnohem slavnějším jmenovcem, jehož obrazy pokrývaly téměř celou černým sametem potaženou stěnu za jeho zády, sebou trhl a nervózně zasignalizoval své ženě Priscille, aby vypnula magnetofon. Elvis Presley zmlkl uprostřed slova a těch pár lidí, jež se shromáždilo v kapli s honosnýmnázvem Miluj mě něžně, se v rozpacích podívalo jeden na druhého.

„Promiň, zlato,” prolomil ticho spoutaný ženich. „Mám dojem, že tu svatbu budeme muset na nějakej čas odložit. “

„Na jak dlouho?” zeptala se Jenny navzdory absurditě celé situace zcela vážně. „Tipnul bych si,” odpověděl za n ěj lovec odměn, „pět až deset.” „Let?” vyjekla Jenny a vyděšeně pohlédla do jeho bezedných očí. „Ne,” ucedil koutkem úst. „Minut.”

Byla tak zmatená, že jeho sarkasmus ani nezaznamenala.

Byla to její vina, o tom nebylo pochyb. Jako obyčejně nechala všechno na poslední chvíli. Kdyby se začala starat alespoň o měsíc dříve, všechno by dopadlo jinak. Koho by ale napadlo, že bude nakonec tak těžké koupit si manžela?

„No tak, Tý,” přemlouval ženich. „Dovolte mi aspoň jeden polibek na rozloučenou. ” Jenny instinktivně couvla.

Tarantelli si toho všiml. „Řekl bych, že dáma nemá zájem, Jimmy,” pronesl s významně zvednutým obočím.

„Ovšemže se s ním nehodlám líbat,” odsekla Jenny. „Vždyť se sotva známe.” Reverend Elvis pomalu zavrtěl hlavou a nespokojeně mlaskl.

Lovec odměn se napřímil, položil nenuceně ruku na rameno svého zajatce a podíval se na Jenny. „Vy ho neznáte?”

Zatímco nervózně popotahovala za papírové okvětní plátky své svatební kytice, dovolila si poprvé řádně prohlédnout svého téměř manžela. Zhodnotila pohledem jeho fuchsiově zbarvené sportovní sako, z nějž vykukovala jasn ě růžová košile, rozepnutá až téměř k jeho pupku. P ět zlatých řetízků se ztrácelo v zcuchaném tmavém houští pokrývajícím jeho hruď jako kožešina. Ze tří kostek na opasku se mu vysypala barevná sklíčka a zůstala po nich jen čtvercová prohlubeň. Pak zaznamenala jeho silné plné rty a malá zelená očka a stěží potlačila zachvění. Znát se s tímhle člověkem? Kdyby ho náhodou potkala někde v parku, hodila by po něm svou peněženkou a s jekotem vystřelila pryč. A právě za něj měla v úmyslu se provdat. „Ne,” řekla rozhodně. „Neznám ho.”

Lovec odměn naklonil hlavu ke straně a zadíval se na svého zajatce. „K čertu, Jimmy,” řekl a zavrt ěl hlavou. „Trochu jsem tě podcenil. Dokážeš zřejmě ukecat i naprosto cizí ženskou. Šestá, pokud se nepletu. “

„Osmá,” opravil ho Jimmy a sebevědomě se zatahal za klopy svého příšerného saka. „Osmá?” zopakovala Jenny.

„Jo.” Nick Tarantelli ji sjel pohledem. „Jimmy je totiž něco jako profesionální ženich.”

„No tohle… “

„Má to jen jeden háček,” pokračoval nevzrušeně. „Jimmy neuznává rozvody. Je to tak, Jimmy?” Tarantelli zatahal muže za límec a donutil ho stoupnout si na špičky.

„Rozvod,” spustil Jimmy přiškrceně, „je metla Ameriky. Všichni se rozvádějí. Pokud jde o mě, já se jen snažím změnit to. Upevnit společenskou etiku. ” Tarantelli se rozesmál.

„On je bigamista?” zeptala se Jenny nevěřícně. To je vážně v Las Vegas tolik zoufalých žen? Divila se. Já myslela, že jsem jediná. „Mimo jiné,” přitakal lovec odměn.

Bez jakéhokoli dalšího vysvětlení se otočil a zamířil k východu s protestujícím Jimmym ve vleku. „Dělá to pětatřicet dolarů, mladá dámo. “

Jenny odtrhla pohled od ženicha, definitivně mizejícího z jejího života, a otočila se ke kazateli. Throckmorton k ní pohotově natáhl dlaň. Flitry na jeho bílém hávu jí vesele zablýskaly vstříc. „Ale vždyť žádná svatba nebyla. “

„To mě nezajímá,” řekl stroze a pečlivě si přilízl svého napomádovaného ježečka. „Platíte za náš čas a za použití kaple. “

Tvářil se naprosto lhostejně. To by pravý Elvis nikdy neudělal, napadlo Jenny mimoděk. Neměla ale čas se dohadovat. Zalovila v mali čké červené kabelce, vylovila požadovanou č ástku a peníze vložila do reverendovy nastavené dlaně. Byla pryč,než se rozhoupal k poděkování.

Lovec odm ě n…Koho by napadlo, že takoví lidé dnes ješt ě existují? Naposledy ten pojem slyšela v nějakém starém filmu s Johnem Waynem.

Nick otevřel dveře od vozu a pomohl Jimmymu vlézt na přední sedadlo. Když obcházel svůj sedan nepopsatelně hnědé barvy, uslyšel klapot blížících se podpatků. Zašklebil se a mrkl na hodinky.Osm večer. Od devíti od rána se honil po celém Las Vegas, když pátral po Jim-mym Baldinim, a byl už hodně unaven. Dost unaven na to, aby ještě poslouchal nářky nějaké oklamané nevěstinky.

Zvláště pak takové, která není s to pochopit, jaké štěstí měla.

„Pane,” řekla Jenny a zarazila se. Nick tiše zaúpěl. „Promi ňte, zapomněla jsem vaše jméno,” dodala kvapně.

„Tarantelli,” zopakoval. „Nick Tarantelli.” „Aha, jasně.”

Zůstala stát vedle něj, takže se Nick mohl podle libosti kochat jejíma velkýma, modrýma očima. Hezká, pomyslel si. Zatraceně hezká na to, aby se musela zahazovat s někým takovým, jako je Jimmy ,Velká huba’.

Zařadil zpátečku. Nejsem tu proto, abych hodnotil její půvaby, připomněl si.

„Dámo,” řekl nevrle, „jsem utahanej, rozmrzelej a hladovej jako vlk.” Založil si ruce na prsou. „A rozhodně nemám náladu poslouchat nějaký řeči o zhrzený lásce. ” „Což takhle poslechnout si důvod?”

Nick zdvihl obočí. Tak té se jen tak nezbavím, pomyslel si. Přelétl po ní rychlým znaleckým pohledem. Stopětašedesát centimetrů výšky, odhadl. Velice pěkných centimetrů, mimochodem. Postavička tanečnice z vegaského nočního klubu, ale v oblékání se asi moc nevyzná. Její červené šaty s velikými bílými puntíky se k ní příliš nehodily, nicméně se mu líbilo, jak pěkně se vzdouvají jejími plnými ňadry. Sahaly jí sotva do půli stehen a umožňovaly mu tak zálibně pohlédnout na její nohy, ne moc dlouhé, zato však mistrovsky tvarované. Teprve nyní zaznamenal nebezpečně vysoké podpatky jejích střevíčků a automaticky je odečetl od svého původního odhadu, čímž dospěl k stosedmapadesáti centimetrům. „Vynadíval jste se dostatečně?” vyrukovala nečekaně s otázkou. Pomalu k ní zvedl oči. „Protentokrát. “

Její př ísn ě sevř ená ústa se uvolila k nucenému úsměvu. „Pane Tarantelli…” za čala.

„Nick.”

„Nicku. ” Přikývla, pak si dala ruce v bok. „Ráda bych vám to vysvětlila. “

„Nemusíte se namáhat, dámo. ” Věděl o ní, co vědět potřeboval. A co vědět chtěl. Obešel ji a vsunul klíček do dveří na straně řidiče. „Do toho, proč jste si chtěla vzít Jimmyho , Velkou hubu’, mi vůbec nic není. “

„Velkou hubu?”

Pobaveně se zachechtal a vzápětí toho zalitoval. „Vy ho vážně vůbec neznáte, co?” „Už jsem vám to říkala.”

V tu chvíli se k nim přihnal horký pouštní vítr a jeho nenadálý poryv nadzdvihl Jenniny krátké šaty. Nickovi vyschlo v hrdle.

„Pane - chci říct, Nicku,” spustila Jenny bez jakéhokoli náznaku rozpaků, „musím vám to vysvětlit, protože věřím, že pak Jimmyho - nebo Velkou hubu, když chcete - necháte, aby si mě vzal.”

„Cože?” zeptal se zcela vyveden z rovnováhy. Nechápavě se na ni díval. To ji od té svatby neodradí ani fakt, že je Jimmy bigamista?

Nový závan větru jí svál blonďaté pramínky vlasů do očí. Odhrnula je nenuceným, ladným pohybem. Nick vše mlčky sledoval a teprve po chvíli se odhodlal vyslovit to, co se mu celou dobu dralo na jazyk.

„Dámo, vám nejspíš úplně přeskočilo.”

„Jenny. Jenny Blakeová,” řekla jen a natáhla k němu ruku.

Instinktivně ji uchopil. Chvíli podržel Jenninu drobnou dlaň ve své, pak ji rychle pustil a strčil ruku do kapsy, jako by se o ni bál.

„Dobře, Jenny Blakeová,” začal, odhodlán nedívat se na její slibně se rýsující ňadra. „Měla byste mi být spíš vděčná, že jsem tu svatbu přerušil. ” „Vy to nechápete. “

„Ne, Jenny Blakeová,” vybuchl. Loktem se opřel o špinavou střechu auta. „Vy to nechápete.” Trhl bradou směrem ke svému spolujezdci a ř ekl: „Tady náš Jimmy by si vás vzal, strávil s vámi svatební noc a ráno by byl ten tam a spolu s ním všechno, co má cenu větší než deset centů.” Začervenala se tak, že to bylo vidět i v snášejícím se soumraku. Nick nevěřil svým o čím. Žena, která se doopravdy č ervená! A ta si cht ěla vzít právě Jimmyho! „Žádná svatební noc by se nekonala,” hájila se Jenny. „A taky se konat nebude, to si teda buďte jistá. ” „Pořád to nechápete, pane Tarantelli. “

„Další trefa, zlato. Fakt to nechápu.” Narovnal se, sáhl po klice dveří a trhnutím je otevř el. „Přesněji řečeno, ani nechci chápat. ” Ohlédl se po ní. „A teď, když dovolíte, pojedu předat Jimmyho poldům a pak se domů vyspat. ” „Nemůžete ho odvézt pryč!”

Nic mi do toho není, opakoval si Nick tvrdošíjně. Je mi srdečně jedno, proč si tahle potrhlá ženská chce vzít takového prevíta, jako je Jimmy. Je mi srdečně jedno, že se tváří jako děcko, co se ztratilo mámě.

Se zatnutými zuby nasedl do auta a zabouchl se vevnitř. Čím dřív budu doma, tím lépe, pomyslel si. Pak vytočil okénko, vykoukl ven a řekl tak klidně, jak jen byl schopen: „Sbohem, Jenny Blakeová.”

Nastartoval, dal tam zpátečku a s hlavou napůl otočenou dozadu začal couvat. „Hej, Tý…” ozval se Jimmy.

„Zklapni,” okřikl ho Nick. „Kdybys mi dneska ráno nezdrhl, mohl jsem být tohohle všeho ušetřenej. ” „Ale já jen -”

„To by stačilo, Jimmy.” Vrhl krátký pohled na svého zajatce. „I když je pro mě záhadou, jak se ti daří přimět ženské, aby si tě vzaly, nejsem zrovna tvůj příznivec. Takže buď tak laskav a drž zobák, jasný?” Jimmy pokrčil rameny.

Nick vzdychl, zařadil rychlost, podíval se skrz čelní sklo a zaklel.

„Pokoušel jsem se vám to ř íct,” ř ekl Jimmy. Rozesmál se. Když se na n ěj Nick varovn ě podíval, zmlkl.

Zabrzdil, prudce otevř el dveř e a vystoupil ven. Mrzuté bručení motoru se nápadně podobalo zvukům, jež se linuly z Nickova hrdla. S rukama v bok zíral na ženu rozvalenou na kapotě vozu.

DRUHÁ KAPITOLA

Jenny se zachytila stěrače. Pravou rukou svírala zámek kufru. Ležela na zádech a hlava se jí směšně třásla v rytmu motoru, brumlajícího kousek pod ní. Podívala se na Nicka Tarantelliho a ztěžka polkla. I když před ní poskakoval, všimla si, jak rozzlobeně se tváří. Ale co, řekla si v duchu, já jsem si také tenhle večer představovala trochu jinak. * „Co to, ksakru, děláte?” zařval na ni. „Snažím se vás zastavit.”

„Proč?”

„Musím se vdát!”

Mlčel a viděl, jak se na něj dívá s rostoucí nervozitou. Zatvářil se chápavě a v Jenny vzplála jiskřička naděje. Snad se to přece jen povede. Možná i lovec odměn má cosi jako srdce, usoudila. A určitě vidí, jak důležitá ta svatba pro mě je.

Věděla, že Jimmy ,Velká huba’ není právě nejideálnějším manželem, neměla však na vybranou.

Pak v ní začala hlodat pochybnost: platí vůbec sňatek s bigamistou?

Zamračila se a nechala to plavat.

Nick Tarantelli zatím znovu nastoupil do auta. O vteřinu později motor zmlkl a Jenny ulehčené vydechla. Přesto se však ani nepohnula, rozhodnutá hájit místo, které okupovala, tak dlouho, dokud si nebude jistá, že lovec odměn jejího ženicha neodveze.

Vrátil se k ní a podíval se na ni pohledem plným očekávání. Jenny cítila, jak jí vysychá v hrdle. Teprve nyní si všimla nádherného odstínu hnědi jeho očí, připomínajícího barvu prvotřídního brandy.

„Proč jste to neřekla rovnou?” zeptal se mírně.

„Hmm?”

„Měla jste říct rovnou, že čekáte dítě. ” „Dítě?”

„Zatraceně, neměla byste se vrhat na jedoucí auta,” vyštěkl a sáhl po ní, aby jí pomohl dolů. „Něco se vám může stát. “

Zapíchla se podpatky do štěrku parkoviště a zavrávorala. Na okamžik se zachytila jeho předloktí, nabyla rovnováhy a odtáhla se. Voněl po Old Spice a ještě po něčem, co nedokázala identifikovat. Old Spice. Vždycky tuto vůni milovala, myslela si však, že všichni ctitelé této staromódní kolínské již vymřeli jako dinosauři - nebo ji zaměnili za zženštilé francouzské vůně. K Nickovi Tarantellimu se však vůně Old Špice hodila jako k nikomu jinému a Jenny rozhodn ě odmítala připustit, že by to bylo pouze tím, že vypadal téměř přesně jako ti muži, které si pamatovala z někdejších reklam a kteří ji přitahovali.

„Taky byste neměla nosit tyhle vysoké podpatky,” vytrhl ji Nick z příjemného snění.

„Proč ne?” zeptala se a rychle se podívala na střevíce s „Vašemu,sa

téměř decimetrovými jehlami, které si koupila minulý týdemozřejmě.”

„Kvů li dítěti přece. Každý ví, že těhotné ženy mají nosit „Mému?“Je

rovnou podrážku, aby náhodou neztratily rovnováhu a ny si

neupadly. ” přitiskla

To je legrace, pomyslela si Jenny. Jako by boty měly n ěco ruku na

společného se zdravotním stavem těhotných žen. Pak jí to prsa. „Já

konečně došlo. přece žádné

Těhotná?Já?

,,Kvůli jakému dítěti?“zeptala se.

dítě

nečekám!”

„Jistěže

čekáte.”

„O tom

bych nejspíš měla vědět

já

nejlíp,nemy

slíte?”

„tak proč tedy všechen ten poprask kolem toho,že se musít e vdávat?”

Tyčil se přímo nad ní. Jenny se poprvé v životě cítila oprávněná použít této fráze. Není divu, pomyslela si. Když je někdo tak strašně dlouhý…

Zaklonila hlavu, aby mu dohlédla do očí. „Řekla jsem, že s e musím vdát. O tom, že by to bylo kvůli dítěti, nepadlo ani slovo.”

„Tak proč tedy?”

„Kvůli mojí babičce.”

Nastalo ticho. Jenny vyčkávala.

Konečně Nick zvedl ruce na znamení kapitulace. „Necháme toho, dámo. Vlastně mě to vůbec nezajímá. ” Vykročil k autu.

„Musíte mě vyslechnout,” řekla prosebně a vystartovala za ním.

„Ne, nemusím. A neopovažujte se lézt znovu na to zatracený auto. Tentokrát bych se už nenechal zastavit. “

S pěchat na tak vysokých botách, jako byly ty její, byla nerozvážnost. Jenny si to uvědomila zlomek vteřiny předtím, než se jí jeden podpatek zaklesl v díře v zemi. Duchapřítomně natáhla ruce před sebe, takže dopadla na ně místo na obličej.

„Oh…. “

Neviděla ho přiskočit, pouze ucítila jeho ruce v pase, ruce, které ji zvedly z asfaltu parkoviště a postavily ji zpět na nohy. Držel ji a Jenny se tomu rozhodně nebránila. „Jste v pořádku?” zeptal se.

„Myslím, že jo.” Odtáhla se a podívala se dolů. Zasténala. Skrze roztrhané černé punčochy s koso čtvercovým síťováním se řinula krev. Rozbitá kolena byla plná špinavé škváry. Její dlaně nevypadaly o mnoho lépe.

Do očí se jí vedraly slzy. Rychle zamrkala, aby je zarazila, ale bylo to zbytečné. Měla smůlu, příšernou smůlu a nejvíce ji ničilo, že si za to může sama. Nick vzdychl. „Kde máte auto?”

„Nemám žádné,” vzlykla a hřbetem ruky si utřela nos. „Bezva.” Zamyslel se. „Kde bydlíte? Seženu vám taxíka.”

„Nechci taxíka. Chci se vdát.” V kolenou jí začalo škubat bolestí a měla pocit, jako by jí někdo strouhal dlaně na obzvlášť ostrém struhadle.

„Váš ženich má trochu jiné plány,” prohodil. „V jakém hotelu bydlíte?”

Popotáhla, předklonila se a odlepila cáry punčoch, aby jí nepřischly k rozbitým kolenům. „U

Sindibáda.” „Ježíšmarjá!”

Jenny se prudce narovnala. „Co zase?”

„Chcete si vzít Jimmyho Baldiniho a bydlíte u Sindibáda?” Nevěřícně zavrtěl hlavou. „Koledujete si o pořádnej malér, dámo.” Chytil ji za loket a zatímco ji vlekl k zadním dveřím vozu, mumlal si polohlasně: „Měl bych vás nechat, ať se tam do toho doupěte klidně vrátíte. Je to váš život, co riskujete, a já tu nejsem od toho, abych vám to rozmlouval. Hergot, vždyť vás ani neznám!” Jenny sykala bolestí, Nick ji však vůbec nevnímal.

„Jenže to bych asi ve večerních novinách našel vaší fotku,” pokračoval. „,Turistka s rozbitými

koleny zavražděná v známém doupěti neřesti u Sindibáda.’ Ne. Na to fakt nejsem zvědavej.” Trhl

rameny. „Celou noc by mě trápil pocit viny a vůbec bych se nevyspal.”

Škubl za kliku, otevřel dveře a pokynul jí, aby nastoupila.

„Sindibádovo doupě neřesti?” zeptala se Jenny, stále váhající.

„Nejhorší místo v celém Las Vegas,” řekl ponuře.

„Dnes ráno mi připadalo celkem seriózní.”

„To je pochopitelné. Krysy vylézají až v noci.” Kývl bradou ke svému spolujezdci. „Jen se podívejte tady na Jimmyho.” „Hej!” ozval se dotčený hlas zevnitř. „Ticho tam!” okřikl ho Nick.

Jenny k němu zvedla hlavu a pozorovala, jak si pouštní vítr pohrává s jeho tmavými vlasy.

V tričku lasvegaské univerzity, džínách a odřených kovbojských botách vypadal v tu chvíli zcela

bezstarostně.

Záviděla mu. Možná bych se přece jen jednoduše měla na tu svatbu vykašlat, napadlo ji. Alespoň

pro dnešek. Bleskový pohled na potlučená kolena ji v tom ještě více ujišťoval.

Pak se ozvaly pochyby. To si s ním opravdu sedneš jen tak do auta? Vždyť ho vůbec neznáš.

„No?” řekl netrpělivě. „Nastoupíte si? Nebo radši jezdíte na kapotě?”

„Neměl by spíš váš zajatec sedět na zadním sedadle?”

„Já tu byl dřív,” ozval se pohotově Jimmy.

„Ne,” řekl Nick, ignoruje ho. „Je neškodný. A kromě toho ho chci mít po ruce, kdyby se náhodou rozhodl utéct.”

„Nikdy neutíkám,” řekl Jimmy pyšně.

Jenny se přidržela dveří. „Kam mě vlastně odvezete?”

Vlídný záblesk v jeho očích ji ujistil, že chápe její váhání.

„Buďte bez obav, Jenny Blakeová,” řekl a snad poprvé se pousmál. „Odvezu vás k té nejlepší chůvě v Las Vegas. “

„K chůvě?”

„Máte hlad, ne?” zeptal se, zatímco nastupovala. „Ona je totiž i zatraceně dobrá kuchařka.”

Poté, co vyložil Jennina ex-ženicha na místní policejní stanici, obrátil Nick vůz na rušnou tř ídu plnou obchodů. Byl nucen jet krokem, takže Jenny měla dostatek času prohlédnout si vše, co chtěla. Soumrak přešel zvolna v noc a kasina se probudila k životu. Přes den byla jen tuctovými budovami, hrbícími se podél rušných chodníků, v noci však zaplála neony, které zapudily stíny a ozářily oblohu jako nějaká umělá náhražka duhy.

Jenny zírala s ústy doko řán na davy tísnící se na chodnících a co chvíli jen zatajila dech, když se některý z chodců bezhlavě vrhl mezi projíždějící vozy, s peněženkou sevřenou v hrsti a očima pevně upřenýma na nejbližší hernu.

Zavrtěla hlavou a pokusila se věnovat pozornost nevídaným architektonickým klenotům, které

míjeli. Caesar’s Rome hotel, betonová sopka, pirátská loď v plné palebné síle -to byla jen nepatrná

část nekonečného lasvegaského zábavního parku pro dospělé, kterou zahlédla.

„Poprvé ve Vegas?” zeptal se Nick.

Jenny do něj zabodla pohled. „Jak jste to poznal?”

Zasmál se. „Jen jsem hádal.”

Po pár minutách zabočil Nick do klidnější a temnější vedlejší ulice. I zde se nacházely různé obchody a obchůdky, na rozdíl od kasin na hlavní třídě však nehýřily tolik světly a barvami. Zahnul po cestě k mohutnému, dvoupatrovému domu, z něhož se vzápětí vyklubala restaurace, navenek vyhlížející jako staré viktoriánské panské sídlo. Na parkovišti před ní stálo plno aut. Nebyla to však krása domu, co Jenny zaujalo: byl to prostý bílý nápis nad mřížovím, klenoucím se nad vchodem, nápis, který hlásal: Terasa Tarantelli. Znovu střelila pohledem po Nickovi. „To patří vám?”

Zavrtěl hlavou. „Mé rodině.” Vklouzl na volné místo poblíž zadního traktu domu a pomohl Jenny ven.

Zavedl ji k zadnímu vchodu restaurace. I když ji pevně držel, těch pár metrů chůze po oblázky poseté zemi pro ni bylo značně dobrodružných a přísahala si, že je to naposledy, co si vzala na nohy tak nemožně vysoké boty.

Nick otevřel dveře do kuchyně a k Jenny zavály vůně tak lahodné, že se jí rázem ohlásil vyčítavým kručením žaludek. V tu chvíli jí došlo, odkud pochází ta záhadná vůně, kterou, jak si vzpomněla, z Nicka cítila takřka od prvního okamžiku. Byla to vůně italského koření. „To, že je italské, neznamená, že musí smrdět česnekem na sto honů!” ozval se temperamentní ženský hlas.

Jenny uslyšela, jak se Nick uchichtl.

„Já jsem tu šéf, madam,” ohradil se velitelský mužský hlas, jehož majitele Jenny v téže chvíli zahlédla. Byl jím vysoký muž, jehož hrudník připomínal sud a břicho pneumatiku náklaďáku. Na hlavě mu seděla vysoká bílá čepice šéfkuchaře. Vařečkou bujně mával na drobnou ženu, s níž se právě dohadoval.

„Ale používáte moje recepty,” ohradila se žena. Černé vlasy, hojně protkané šedivými, měla staženy vzadu na krku do pevného uzlu. Velké hnědé oči se zdály zabírat převážnou část obličeje, jehož výraz, navzdory situaci, měl daleko blíže k úsměvu než k rozhořčení.

Kolem obou diskutujících se zcela bez zájmu míhalo několik dalších kuchařů a pomocníků a jeden z nich málem porazil Jenny.

„Haló, mami!” zahulákal Nick. Jenny viděla, jak se ona drobná žena oto čila a jak se její tvář rozzářila širokým vlídným úsměvem.

„Nicky!”

Jenny se na něj rychle podívala. Místo rozpaků, které očekávala, uviděla stejně bezprostřední úsměv. Nedokázala od něj odtrhnout oči. Usmívající se Nick Tarantelli byl totiž natolik hezký, že by se na něj vydržela dívat celý den:

„Žádnej česnek,” zakř i čela žena na šéfkuchař e ješt ě jednou a pak se vyřítila k nim. Spráskla ruce a vzápětí poplácala synovy tváře. „Nicky! Nečekala jsem tě dnes večer. ” „Ahoj, mami,” šeptl Nick. Sehnul se a políbil ji krátce na tvář. „Marianna Tarantelli, Jenny Blakeová,” ujal se představování. „Jenny je -”

„Říkejte mi mamá,” přerušila Nicka jeho matka a zářivě se na Jenny usmála. „Každý mi tak říká.

Co se stalo?” zeptala se a přejela znepokojeným pohledem po Jenny.

„Upadla jsem,” hlesla Jenny a bezradně pokrčila rameny.

„Oh… Jak se to stalo?” V očích se jí divoce zablýsklo. „Někdo do vás strčil?”

„Ne,” vydechla Jenny. „Vlastně jsem se hnala za vaším synem.”

Matka se otočila jako na obrtlíku a zapíchla ukazováček do synovy hrudi. „Proč nutíš takovouhle hod ňoučkou dívenku, aby se za tebou honila?”

„Já ji nenutil,” bránil se Nick. „A kromě toho, jak můžeš věd ět, že je hodňoučká?”

„Hmmff!” Matka se na n ěj ušklíbla a oto čila se k n ě mu zády. Láskypln ě zatahala zaraženou Jenny

za bradu. „Má to napsaný v očích. Ty to nevidíš, Nicky?”

Nick rychle sklonil hlavu k zemi. Mlčel.

„Tak!” Matka popadla Jenny za loket. „Teď hezky půjdete s mamá a ona se o vás postará, protože ona ví nejlíp, jak na to. A zatím mi můžete hezky popořádku vyprávět, co vám ten můj kluk udělal.” Vyrazila s Jenny pryč, ještě dříve však zavolala přes rameno: „Nicky! Jdi nahoru a přines Jenny nějaké oblečení tvé sestry. Vypadají, že budou zhruba stejně rostlé. ” „Oh, to není třeba,” namítla Jenny.

„Ovšemže je to nutné,” umlčela ji mamá Tarantelli a popleskala ji po ruce. „Nemůžete chodit v takhle roztrhaných šatech a punčochách. “

Jenny se sotva stačila ohlédnout, Nicka však už nezahlédla. Zřejmě uháněl vyplnit matčiny rozkazy. Po pravdě řečeno, nedivila se mu.

Nick v Ginině pokoji dlouho nepobyl. Přehrabovat se v sestřině šatníku ho nijak zvlášť nelákalo.

Mimo to jasn ě vid ěl, že Gininy svršky budou Jenny p říliš malé p řes prsa a př íliš velké v bocích.

Máma musí být slepá, pomyslel si. Serval z věšáku sestřin župan a vypadl z pokoje.

Cestou ze schodů přemýšlel, zda vůbec udělal správně, když přivedl Jenny domů. Ale ano, usoudil

nakonec. Jeho matka pomohla už více bludným duším než sama Matka Tereza.

Přece jsem ji nemohl odvézt zpátky do hotelu Sindibád, říkal si. Představil si ji tam a po zádech

mu přeběhl mráz.

Jak jen dokázala najít v celém Las Vegas práv ě tenhle hotel? Nešlo mu to na rozum. Byl to snad instinkt? Otřásl se při té myšlence. Nesmím zapomenout, že se právě chystala provdat se za Jimmyho, což svědčí o mnohém.

A co znamenaly všechny ty její řeči o tom, že se musí Vdát? Připomněl si zvláštní pocit úlevy, když mu řekla, že není těhotná, a zarazil se. Co mi, k čertu, vlastně je po tom, jestli čeká dítě nebo ne? napadlo ho. Vždyť ji vůbec neznám!

V duchu zaklel a pustil se znovu po schodech dolů. Cosi mu říkalo, že ten podivný příběh ještě zdaleka nekončí. Nechtěl se tím ale znepokojovat: jediné, co ho teď vážně zajímalo, byla dobrá večeře a jeho vlastní postel.

„Do kdy že se to musíte vdát?”

Jenny sykala bolestí a pozorovala, jak jí mamá Tarantelli obratně potírá rozbité koleno jódovou tinkturou. „Do čtyř dnů,” řekla.

„Hmm. ” Mamá přiložila kousek gázy k hrdlu lahvičky a lahvičku obrátila dnem nahoru. Pak se jala ošetřovat Jennino druhé koleno. „A říkáte, že Nicky toho vašeho ženicha nechal zavřít?” Jenny se pevně zachytila dřezu, o který se opírala. Jód v čerstvé ráně pálil jako oheň. Příliš se jí nechtělo mluvit o Jimmym Baldinim jako o „svém ženichovi”, nakonec však přitakala. „Taková hodná dívenka jako vy by si neměla nic začínat s chlapama, co zrajou pro kriminál.” Mamá zavrtěla hlavou, aby své tvrzení zdůraznila.

„Nevěděla jsem, že je bigamista,” bránila se Jenny. Oheň se přesunul do její dlaně. „Vlastně jsem ho neznala vůbec.”

„Tak proč jste si ho, k čertu, vůbec chtěla vzít?”

Jenny se prudce otočila a spatřila Nicka, opřeného o zárubeň dveří.

„Právě jsem to říkala vaší matce,” začala a vzápětí ucukla před další dávkou tinktury. Nickova matka ji však pevně přidržela. „Nemám času nazbyt. Musím se vdát do čtyř dnů.” „Nač ten spěch?” zeptal se proti své vůli.

„Jestliže se do čtyř dnů nevdám,” ř ekla Jenny rozechvěle a z o čí jí vyhrkly slzy, „moje babi čka zemře. “

TŘETÍ KAPITOLA

Nick nebyl vůbec překvapen. Díval se do jejích čirých modrých očí a věděl, že to, co právě řekla, myslela naprosto vážn ě. Rychlý pohled na jeho matku ho ujistil v tom, že tomu uvěřila i ona. Na tom nebylo nic divného: vzpomněl si, že jeho matka věří třeba na uhranutí a na hromničku - svíci, která uchrání dům před bleskem. Ty dvě si evidentně padly do oka.

S lyšel se, jak se ptá: „Co má vaše svatba společného s životem nebo smrtí vaší babičky?” Měl pocit, jako by místo něj promluvil někdo jiný. „Je to rodinná kletba,” odpověděla Jenny vážně.

Matka p řikývla. Zdvihla pravou ruku a sevřela palec dvěma prostředními prsty, čímž obvykle zapuzovala uhranutí.

Nick bezmocně vzdychl. Kletba. Samozřejmě. A nakonec, proč by to nemohla být pravda? připustil v duchu, když uvážil celý řetěz podivných náhod, které mu přivedly do cesty Jenny. „Babička je můj jediný př íbuzný,” dodala Jenny klidn ě. „Musím ji zachránit.” Nick se zamračil. Všiml si, že dosud žmoulá

v ruce sestřin župan. Hodil ho Jenny. „Oukej, nechme na chvíli kletbu kletbou. Mohla byste mi říct, jak jste se dala dohromady s Jimmym ,Velkou hubou’?” Neunikl mu záblesk zájmu v očích jeho matky.

Jenny pokrčila rameny a přehodila si župan přes ruku. „Mluvila jsem s ředitelem hotelu a vysvětlila mu svojí situaci. Dal mi pár jmen a Velká huba byl první, kdo souhlasil. ” Nick na ni zíral v němém úžasu. Jestliže byl na hoteliérově seznamu potenciálních ženichů Jimmy, bál se třeba jen domyslet, na koho všeho mohla Jenny narazit. Jimmy byl pěkný ptáček, alespoň však nebyl nebezpečný.

Otočila se k němu a Nick ucítil, jak se mu svírá žaludek. Musela plakat, zatímco byl nahoře, uvědomil si. Oči měla zarudlé a na tvářích měla černé šmouhy od řasenky. Nesnášel pláč, přesněji řečeno, ženský pláč. Nikdy si nepřipadal více bezmocný, jako když viděl nějakou ženu plakat. Sjel po ní pohledem. Byla rozcuchaná, okraj šatů jí visel v cárech podél stehen a kolena a dlaně měla potřísněné tinkturou. Přesto všechno byla příliš hezká na to, aby na ni nemusel myslet. Měla štěstí, že ji její „ženichové” neviděli, pomyslel si s úlevou.

„Nemějte strach,” ozvala se opět mamá. Uzavřela lahvičku s roztokem a schovala ji zpět do lékárničky. Poplácala Jenny po rameni. „Můj Nicky se o to už postará. “

„Cože?” Odlepil se ode dveří a zastavil se pár kroků od matky. Vrhl na ni pohled, př i kterém by zamrzla voda, matka mu však dokázala čelit.

„Slyšel jsi,” řekla. „Je to tvoje vina, že se Jenny nevdala. Teď je to na tob ě.”

„Moje chyba? Měla by mi děkovat, že jsem tý svatbě zabránil!” Připadal si jako v nějakém

bláznivém filmu.

„Děkovat ti?” zaburácela mamá Tarantelli. „Za co, prosím tě? Za to, žes zavraždil její babičku?”

Přitiskla si ruku na prsa. „Tak tohle dneska dělá policie, Nicky? Vraždí stařenky?”

„Co?” Nicky pustil z uzdy svůj temperament. Za těch pár let, co byl na světě, si na podobné scény

již zvykl a věděl, že na takovýhle útok je třeba odpovědět pouze protiútokem. „Tak za prvé,” řekl

důrazně, „už nejsem policajt, a ty to dobře víš. “

Mávla rukou. ‘

„Za druhé: kdybych chtěl vraždit stařenky,” zvýšil hlas a napřímil se, „nezačínal bych u cizích!” Matka na něj vytřeštila oči.

„Promiňte, já… ” vykoktala Jenny, ale nikdo jí nevěnoval pozornost.

„Díky bohu, že tě neslyší tvůj táta - budiž mu země lehká,” zamumlala mamá a rychle se

pokřižovala.

„Táta by souhlasil se mnou. “

„Promiňte… ” pokusila se Jenny podruhé, opět bezvýsledně.

„Čeho jsem se to dožila! Můj syn, můj vlastní syn se otočí zády k ženě, která za ním přijde pro pomoc. ” Mamá vrtěla hlavou. Tvářila se naprosto znechuceně. Nick cítil, že začíná ztrácet půdu pod nohama.

„Nepřišla za mnou pro pomoc, mami,” namítl. „Zatkl jsem jejího ženicha.” „Kdybyste mě pustili ke slovu… ” „A s tím ty se chlubíš?” „Přesně tak,” plácl Nick.

„Prosím vás!” zavyla Jenny a teprve nyní docílila toho, že se k ní hádající se matka a syn obrátili. „Paní-” řekla rychle, vzáp ětí se opravila: „Mamá, tohle není starost vašeho syna.” „Tak to slyšíš,” řekl Nick a významně rozhodil rukama.

Mamá ho jen zpražila pohledem a vzala Jenny za ruku. „Ale samozřejmě, že je, děvenko. Nicky

vám najde novýho manžela.”

„Tak moment, mami.”

„Na to nezbývá čas,” namítla Jenny.

„Ale zbývá. Celé čtyři dny,” připomněla jí mamá a usmála se na ni. „To je pro Nickyho moře času. Zná spoustu hodných chlapců, mám pravdu, Nicky?”

Hodných chlapců. Nick tiše zaúpěl. Napadlo ho, jak by se jeho bývalí kolegové policisté tvářili, kdyby je někdo nazval „hodnými chlapci”. „Mí přátelé jsou už vesměs ženatí,” vyhrkl. Doufal, že tím matku konečně odzbrojí. „A ti, co nejsou, se ženit nechtějí. “

„Hloupost!” Matka znovu mávla rukou. „Všichni muži se chtějí oženit. Jen je potřeba, aby jim to ženy připomněly.” „Mami… “

Nick cítil, jak se celá záležitost vymyká jeho kontrole. Byl nešťastný. Shlédl dolů na matku a věděl, že to bude on, kdo prohraje. Jako vždy.

Na okamžik zatoužil po tom, aby tu s ním nyní byli jeho sourozenci. S Ginou, Tonym a Dinem by

matku spíše zahnali do defenzívy. Alespoň jednou v životě.

Ale Gina byla v New Yorku, Dino v kasinu - a Tony? O Tonym nikdo nevěd ěl.

„Zvládnu to sama, mamá,” vytrhla ho z úvah Jenny.

Navzdory své nechuti být součástí celé této frašky, slyšel se Nick, jak říká: „To rozhodně. Už jednou jste předvedla, jakej máte talent. “

Jenny se na něj dotčeně podívala a Nick zmlkl. Cítil se trapně za tu hádku, kterou s matkou Jenny

předvedli. Ale vždyť to vlastně celé odstartovala ona, uvědomil si okamžitě. I když, pomyslel si

trpce, i bez ní by se nějaká příčina našla. Hádky byly denním chlebem Tarantelliových.

Odlepila se od dřezu a vztyčila se před ním v celé své délce. I tak mu nesahala výš než k hrudi.

„Ráda bych vám připomněla, že nebýt vás, pane Tarantelli, mohla jsem už být vdaná. “

Ale naštěstí nejste, prolétlo Nickovi hlavou dříve, než tomu stačil vědomě zabránit. Zarazil se. Co

je mi, k čertu, po tom, jestli je vdaná nebo ne? Podíval se jí do očí a zjistil, že jejich modř tají

kdesi v hloubi i trochu zeleně, tak jako moře. Dívat se do nich nějakou chvíli, mohla by se z toho

vyvinout závislost, pomyslel si.

Závislost, bez níž se rád obejdu.

Pak si všiml, že na něj Jenny zírá jako v transu.

„Já -” vypravila ze sebe s námahou a opět oněměla. „Děkuji vám oběma za všechno, ale radši se vrátím do hotelu. “

Mamá Tarantelli nesouhlasně mlaskla a sevřela Jenninu paži jako v kleštích. „Ani nápad. Budete

bydlet tady.”

„Oh, to nemohu,” vydechla Jenny a snažila se osvobodit.

Nick zarytě mlčel. Stalo se to, co očekával. A vlastně s tím, byť neochotně, musel souhlasit. Nikdy by dívku jako Jenny nepustil k Sindibádovi.

„Ovšemže můžete,” vedla mamá neochvějně svou. Vyrazila ke schodům s Jenny v závěsu. „Budete bydlet v pokoji mého syna Tonyho.”

„Přece mu neobsadím pokoj,” protestovala Jenny a obrátila se k Nickovi s bezmocným výrazem v tváři.

Nick si jí ani nevšiml, místo toho přistoupil ke své matce, která zůstala stát pod schody, s tváří bolestně staženou. Nick věděl, co jí táhne hlavou. Vzal ji kolem ramen a přitiskl ji k sobě. Chvíli ji tak držel, než se ohlédl po Jenny a řekl: „Tony tady není. Můžete bydlet v jeho pokoji, jak dlouho chcete. Je to tak, maminko?”

„Jo,” vydechla mamá. Napřímila se, smutně se usmála na Nicka a přikývla. „Přesně tak, jak Nicky říká.”

„Ale to není třeba… ” ozvala se opět Jenny. „Vážně se o sebe postarám sama. ” „To nebude nutné. Můj Nicky je nesmírně rád, že vám může pomoct. ” Změřila si ho pohledem, který u ní viděl naposledy, když mu bylo deset a rozbil okno restaurace baseballovým míčkem. Nick si s úžasem uvědomil, že se v té chvíli zase cítí jako provinilý malý kluk. Než se nad tím stačil zamyslet, odřízla mu matka všechny únikové cesty dvěma prostými slovy: „Že, Nicky?”

Po večeři, vykoupaná a odpočatá, seděla Jenny v rozvrzaném křesle u okna. Pouze škubavá bolest v kolenou jí připomínala její nedařený plán. Hleděla ven do tmy a snažila si namluvit, že všechno nicméně nakonec dopadne dobře.

Její rozum ji však neposlouchal. Umíněně jí připomínal, že jí zbývají pouhé čtyři dny na to, by si našla manžela. Před očima viděla rozesmátou tvář své babičky, jediného člověka, kterého na celém světě měla.

Musím ho najít, opakovala si, dodávajíc si tím sebedůvěru.

Opřela si hlavu a zaměřila pohled na jednu zvláště jasnou hvězdu na černém nebi. Kéž bych měla alespoň trochu víc času, zatoužila.

Víc času? Za čtyři dny ti bude sedmadvacet, připomněla si důrazně. Jak dlouho bys chtěla ještě

otálet?

Povzdychla si. Všechno by mohlo být dnes jinak, kdyby bývala nečekala na zázrak. To byla ta chyba, uvědomila si. Od malička slýchala babiččiny zkazky o osudové lásce, o souznění duší. Jak by jim mohla nevěřit? Jak by mohla nevěřit, že políbí-li toho pravého, projede jí celým tělem blesk a zažehne v jejím srdci věčný oheň?

Kolikrát jsem to zkusila? zamyslela se. Naštěstí ne mnohokrát.

A přece, kdybych se nenechala tolik vést srdcem, mohla jsem už dnes mít rodinu a moje babička by si užívala klidné stáří bez jakékoli hrozby.

Ozvalo se zaklepání na dveře. Jenny sebou trhla a otočila se. „Ano?”

„To jsem já, Nick. “

Pomalu vstala a vykročila ke dveřím.

Ve světle chodby vypadal Nick ještě vyšší.

„Zajel jsem k Sindibádovi vyzvednout váš kufr.”

„Oh!” Ucouvla, aby mohl vejít dovnitř. „Děkuju vám.” Jakkoli pohodlně se cítila v Tonyho plandavé košili, byla ráda, že má zase u sebe své věci. Nick hodil kufr na postel, až se pod ním prohnula matrace. „Váží nejmíň tunu,” zavrčel.

Trochu jsem to s tím balením přehnala, pomyslela si Jenny. Jako vždy.

Nick se k ní obrátil. „Ještě jste mi neřekla, jak jste kápla zrovna na Sindibáda? Bodla jste

špendlíkem do plánu města?”

Jenny vycítila, jak po ní přejíždí pohledem a náhle si připadala, jako by košile, kterou měla na sobě, byla průhledná. Zapátrala po místnosti a uviděla vlněnou přikrývku, složenou v nohách postele. Přispěchala k posteli, popadla ji a přehodila si ji přes ramena jako šál. Teprve pak odpověděla na jeho otázku: „Byl to nejhezčí hotel bez kasina, který jsem viděla. ” Tázavě zdvihl obočí. „Nemáte ráda hazard?”

„U druhých lidí mi nevadí,” řekla, i když tak docela nechápala tu posedlost, s níž lidé házejí peníze do automatů, které jim je jen zřídka vrátí s výhrou zpět. „Sama jsem ale štěstí nikdy neměla.” Zasmál se.

„Co je tu k smíchu?” zeptala se.

„Vy.” Sedl si na kraj postele a prohlížel si Jenny, jako by byla dvouhlavé tele. „Nehazardujete, protože nemáte štěstí.” „Tak nějak.”

„Přesto ale klidně hazardujete s Jimmym ,Velkou hubou’ coby manželem. “

„To je něco jiného,” ohradila se, ačkoli si skutečně připadala trochu směšně. „Kromě toho nemám na vybranou.”

„Ach,” řekl a významně přikývl, „ovšem. Ta kletba.”

„Ano.”

Prohrábl si vlasy a opět si připomněl, že mu do toho, co dělá, vůbec nic není. „Takže jste si vybrala hotel Sindibád, protože nemá kasino.”

„Jednak, a jednak proto, že tam, jak se mi alespo ň zdálo, bydlí mnoho dalších žen.” Hlava mu bezvládn ě klesla na prsa a z úst se mu vydralo hýkavé zasmání.

„Jste úžasná, Jenny Blakeová,” řekl jí poté. „Víte o tom?” Bylo více než zřejmé, že jí nedošlo, co

byly zač ony ženské od Sindibáda. Nemohl tomu uvěřit.

„Asi bych vám měla poděkovat. Za kompliment.”

Vstal a vykročil ke dveřím. Radši vypadnu, než na to přijde, řekl si.

„Nicku,” zavolala, „vybalila jsem si v hotelu pár věcí. Vzal jste -”

Přerušil ji. „Všechno jsem posbíral, sbalil a přinesl vám to. “

Zdálo se mu, že se začervenala, krk by na to však nedal. Vzpomněl si na tenoučké prádélko, které našel rozložené v jejím pokoji. Že by tohle byl ten důvod? Usoudil, že ano.

Představa toho prádla ho, k jeho značné nelibosti, vzrušila. Slyšel, jak mu Jenny ostýchavě děkuje za pomoc, a i když věděl, že dělá velkou chybu, ještě jednou po ní přejel pohledem. Stěží potlačil zasténání. Jak je možné, přemýšlel, že i v té staré Tonyho flanelce vypadá více sexy než by vypadala v černém negližé značky Viktoriino tajemství?

Pokoj mu začal být malý. Musel pryč. Okamžitě. Bez jediného slova se otočil a vystřelil z pokoje jako namydlený blesk.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Kam že šla?” Nick uskočil z cesty šéfkuchaři a sehnul se, aby nevrazil hlavou do nízko zavěšené dekorace v podobě měděného rendlíku.

„Do kaple,” odvětila mamá. Přestala míchat omáčku na špagety a zamyšleně si mnula bradu. „Objímej mě - ne. ” Zavrtěla hlavou. „Miluj mě spěšně? Ne, nějak jinak. ” „Miluj mě něžně?” zeptal se Nick a odpověď znal dříve, než mu ji matka stačila potvrdit přikývnutím. „Proč?”

„Proč co?” Mamá sáhla po nádobce se skořicí a štědře přikořenila neodolatelně vonící omáčku. Nick instinktivně ustoupil. „Proč šla zase do té zatracené kaple, ksakru?”

Matka zalapala po dechu, přitiskla si ruku na prsa a vykulila na syna oči. „Takhle ty mluvíš se

svou matkou…!”

„Mami…”

„Nech si to svý ,mami’. Jenny šla hledat manžela a můžeš za to jen ty!” „Já?”

„Kdo jinej?” Oklepla vařečku o okraj hrnce, pak ji odložila vedle plotny. S rukama v bok se

naklonila k Nickovi. „Už je tu třetí den a ty ses

ani neobtěžoval přivést aspoň jednoho z tvých policajtských kamarádů. ” „Samozřejmě, že ne!” „Tak! Dokonce to přiznáváš!” Mamá zdvihla ruce v patetickém gestu. „Nepomohl jsi jí, takže si musí pomoct sama. “

Otočila se a začala se prodírat přeplněnou kuchyní pryč od něj, zatímco si mumlala střídavě cosi v italštině a angličtině. Nick byl rád, že se nikdy nenamáhal naučit se italsky. Nepřál si rozumět tomu, co říkala.

Sběrači nádobí, kuchaři a servírky poletovali sem a tam jako v nějaké podivné kolektivní hře a rodinné při nevěnovali nejmenší pozornost. Byli na to již zřejmě zvyklí.

Jedna ze servírek vrazila do Nicka. Když se po ní podíval, zamrkala na něj a spálila ho ohnivým, chtivým pohledem.

Ještě před týdnem by jí byl úsměv oplatil a bez otálení by na její výzvu přistoupil. Díval se do jejích hnědých očí a přitom však myslel na jiné, nevinné a modré.

Nebylo to poprvé. V posledních třech dnech strávil v rodinné restauraci celkem více času než za předchozí tři týdny. Bránil se přiznat si, že je to kvůli Jenny, jeho tělo mu však dávalo jednoznačnou odpověď.

Stačilo, aby se Jenny objevila, a jeho nervo vá vlákna byla rázem přetížena vzruchy. Nick se přistihl, že je vzrušený snad ještě častěji, než když mu bylo třináct a byl po uši zamilovaný do své učitelky biologie.

Nejhorší bylo, že Jenny cítila totéž. Dokázala se na něj podívat tak, že v něm spustily všechny

poplašné signály. Ani to ho však nepřesvědčilo, aby se od ní držel co možná nejdále.

S ervírka do něj vrazila podruhé. Tentokrát se jí podařilo otřít se mu ňadry o paži. Zamračil se,

krátce na dívku kývl a vydal se za matkou.

Dohonil ji v hlavní jídelně, kde právě prostírala.

„Podívej, nemůžu jen tak přijít k nějakému kámošovi a říct mu: ,Nechtěl by sis vzít jednu holku,

kterou jsem náhodou potkal, a to dneska, pokud možno?’”

„Eh! Co je na tom tak hrozného, vzít si Jenny? P ř ece to není žádná šereda!”

To tedy není, pomyslel si Nick. Ale vzít si někoho přece jen člověka k lecčemus zavazuje. „O to

přece nejde, mami.”

Máchla rukou a přeběhla k vedlejšímu stolu. Sklonila se nad ním a smetla z bělostného ubrusu několik imaginárních smítek. „Jenny zbývá už jedinej den na to, aby zachránila babičku,” připomněla mu. „Vždyť je to hloupost!”

Mamá Tarantelli se napřímila, pokřižovala se, hmátla po slánce, nasypala si pár zrnek do dlaně a hodila je přes levé rameno za sebe.

„Kletba není hloupost, Nicky. To je vážná věc. To ty ale nepochopíš a necháš jednu milou starou dámu, kterou dokonce ani neznáš, umřít.” „Mami… “

„Co uděláš příště. Nicky? He?” Mamá pomalu, smutně pokývala prošedivělou hlavou. „Strčíš mě pod náklaďák? Nebo radši vyhodíš do povět ří sanatorium pro starý lidi?” Nick vzdychl. „P řestaň s tou komedií, mami. N ěco vymyslím.”

„Ty!” odfrkla mamá. „Měl sis začít lámat tu svou hlavu dřív. Já už jsem to vymyslela sama a Jenny souhlasí. Když během dneška nenajde manžela, vezme si ji Dino.”

„Dino!”

„Máš snad něco proti svému bratrovi?”

Vůbec nic, myslel si Nick. Až na to, že před ním není v bezpečí žádná ženská, pokud nemá to štěstí, že je jí víc než padesát let. Maličkost, kterou však těžko mohl říci své matce. „Dino je do ženění žhavěj asi tak jako já.”

„Je to hodnej chlapec,” namítla matka. Zkřížila ruce na prsou. „On by takový hezký žábě, jako je Jenny, určitě pomohl.”

To jo, pomyslel si Nick. Rovnou do postele. Ač nebyl sám žádný svatoušek, musel připustit, že ve srovnání s jeho mladším bratrem byl Don Juan jen ubohý amatér. Ať už to bylo jeho klukovskýma zelenýma očima, chápavým úsměvem či tím klidným, trpělivým způsobem řeči, ženské se o něj doslova praly.

Zatímco já jsem tu od toho, abych se hádal s mámou. Rozhodl se změnit téma. „Kdy odešla?”

„Kdo, Jenny?”

„Samozřejmě, že Jenny.”

Matka se poťouchle usmála. „Asi před hodinou. Říkala, že dneska rozhodn ě n ěkoho užene. A víš ty co, Nicky? Myslím, že se jí to povede.”

„Zatraceně!” Nick prolétl kolem matky, proběhl restaurací a vyrazil ven, kde stál jeho vůz. Asi jsem měla počkat do večera, až nebude takové vedro, pomyslela si Jenny. Srpnové slunce ji shora nemilosrdně smažilo. Cítila, jak jí krůpěje potu stékají po zádech a zachycují se nad příliš těsným pasem jejích úzkých šatů. Hučelo jí v hlavě, vlasy už dávno ztratily tvar a lesk a padaly jí do obličeje v potem zvlhlých pramenech.

Sklonila hlavu a podívala se na své sytě modré boty s podpatky jen o málo nižšími, než měly ty, v nichž podnikla první pokus o ulovení ženicha. Ušklíbla se. Rukou si uhladila kratičké nebesky modře a bíle pruhované šaty a posunula si trochu výš úzký popruh maličké bílé kabelky, který ji už začínal řezat do ramene.

Náhlý poryv žhavého větru jí zvedl sukni až nebezpečně vysoko a hodil jí do očí a zároveň do ztěžka oddechujících úst hrst písku odkudsi z nevadské pouště.

Toužila před tím sluncem utéct, vrátit se do svého tak nečekaně získaného pokojíku nad restaurací, jen tak tam sedět a na nic nemyslet. Zmizet těm zvědavým, hladovým očím mužů, jimž se nabízela, a varovným pohledům dvou žen navlečených v upnutých kožených sukních, sahajících

jim sotva pod zadek, a ve vršcích od bikin, které jí dávaly nepokrytě najevo, že vnikla na jejich území.

Ale nemohla.

Nadechla se, vypnula prsa a vyzývavě pohodila hlavou. Načechrala zdobený lem příliš hlubokého V výstřihu a nuceně se usmála, i když se jí chtělo spíše plakat. Opustila svou práci sekretářky, svůj byt, prostě všechno, jen proto, aby mohla přijet sem, najít si ženicha a zachránit život své babičce.

Po chodníku se k ní rychle blížil nějaký muž. Zaměřila ho a nespouštěla z něj oči. Když přišel blíž, jediným pohledem zaregistrovala lesk jeho polobotek, bílé hubené nohy a černé plandavé ponožky. Tri čko s oslem a nápisem I Lost My Ass In Vegas měl nedbale zastrčené do obnošených khaki šortek. Nos měl spálený od slunce, nazrzlé vlasy přilíplé k hlavě a oči schované za draze vypadajícími slunečními brýlemi.

To je on, řekla si Jenny. Od něj mi nehrozí žádné nebezpečí. Vzpomněla si, že někde četla, že zabijáci se obvykle oblékají co možná nejméně nápadně, aby si je nikdo nezapamatoval. Tohoto muže naopak nebylo možné nepřehlédnout. „Promiňte,” řekla a zastoupila mu cestu.

„Nazdárek,” řekl komicky a posunul si brýle na špičku nosu. Z jeho bledých vodnatých očí Jenny

málem dostala mořskou nemoc.

„Doufala jsem, že byste mi mohl pomoci. “

Zeširoka se rozkročil, vypjal hubený hrudník a chápavě se na ni zazubil. „Pomoci s čím?” Přejel ji rychlým pohledem a nakonec zakotvil u jejího výstřihu. Jenny se mimoděk otřásla. Doufala, že bude jiný než všichni ti, které až dosud zastavila. Poznala, že se mýlila. Navzdory rozčarování se rozhodla zkusit to. Neměla na výběr. Nechtěla přidělávat starosti mamá Tarantelli.

„Napadlo mě, jestli byste se se mnou nechtěl oženit. ” „He?” Couvl o krok. Jenny ho však nehodlala pustit.

Máchla rukou směrem k Elvisově kapli. „Mohli bychom si skočit támhle,” řekla na vysvětlenou. „Jen pět minut. Víc nechci. Vlastně jde o maličkost. “

„Zbláznila jste se?” Nervózn ě se podíval ze strany na stranu, jako by pátral po jejím pasákovi. „Ne. Jsem jen zoufalá. ” Přiblížila se k němu o další krok a chytla ho za ruku. Ucukl jako zasažený elektrickým proudem. „Co to děláte, ženská?”

„Zaplatím vám,” vyhrkla, neboť cítila, že ho ztrácí. „V žádným případě!”

Znovu k němu vztáhla ruku. Odskočil s mrštností, kterou by v jeho nezdravě vypadajícím těle

nehledala.

„Nešahejte na mě!”

„Sto dolarů.”

„Jste vážně cvok.” Proklouzl kolem ní a vyděšeně uháněl pryč.

„Dvě stě,” zaječela za ním Jenny. „Říkáte pět set?” ozval se hluboký mužský hlas za jejími zády. Udělala čelem vzad a ztratila rovnováhu. Nick ji popadl za loket dříve, než stačila spadnout. Pak ji pustil a rychle strčil ruku do kapsy.

„Co tady děláte?” zeptala se a zvrátila hlavu dozadu, aby mu viděla do obličeje.

„Máma mi řekla, co se chystáte udělat a já jí nevěřil. Tak jsem se přišel přesvědčit na vlastní oči.”

Byla ráda, že ho vidí - svým způsobem. Okamžitě to však v duchu sama sobě popř ela. Když se ale

jeho prsty dotkly jejího lokte, celým tělem jí prolétla vlna znepokojivě příjemného pocitu.

P řikryla si to místo na lokti dlaní druhé ruky. „Fajn. Už jste mě viděl, tak zase běžte.”

„To nepůjde.”

Jenny se zakabonila, dala si ruce v bok a začala netrpělivě poklepávat špičkou boty o chodník.

„Nebudu moci dělat to, co musím, když na mě budete koukat. “

„Proč ne? Třeba vám přinesu štěstí. Vidím, že jste ho zatím moc neměla.”

„Jak to víte?”

Trhl hlavou směrem, kterým prchl onen poslední nešťastník. „Aha, ten,” řekla s despektem.

„Taky ještě pořád stojíte tady venku. Kdybyste měla štěstí, byla byste už pod čepcem. ” Jenny si povzdechla. „Tak dobrá. Máte pravdu. Zatím jsem moc úspěšná nebyla, ale věřím, že

budu.”

Nick se opřel o zákaz parkování a nenucené překřížil nohy. „Dobře víte, že byste mohla být zavřená za prostituci. “

Jenny zalapala po dechu. „Prostituci?” vybuchla. „To tedy sotva. Přece se nikomu neprodávám. Naopak chci zaplatit jim. “

„Nový trik, uznávám. ” Vážně pokýval hlavou. „I tak to policie posoudí jako prostituci, o tom jsem skálopevně přesvědčenej. “

„Oh, proboha,” zamumlala. Ramena jí poklesla. Někteří z mužů, s kterými se dala do řeči, s ní skutečně jednali jako se šlapkou. Na možnost střetu s policií však ani nepomyslela. Co tedy dělat? Vzdát to a nechat babičku umřít? Z očí jí vytryskly slzy. Rychle zvedla ruku a otřela si je. Dívala se smutně na řeku lidí, plynoucí po chodnících. Někde v té řece plul i ten, který by byl ochoten si ji vzít. Jen ho najít.

Znovu si otřela oči. Nick se zahleděl na její rozmazaná líčidla. Všiml si, jak se jí chvěje brada. Začal se cítit nepříjemně. Rychle sklonil hlavu, aby neviděl, jak pláče.

Napadlo ho, že v těch kratičkých šatech, s bujným poprsím a střevíčky s vysokými podpatky vypadá jako začínající filmová hvězda padesátých let. Byl to zázrak, že se ji někdo nepokusil znásilnit rovnou tady na ulici. A snad ještě větší zázrak byl, že některý z mužů nezneužil její důvěřivosti. Otřásl se při pouhé myšlence na něco takového.

Jenny popotáhla nosem a Nick sebou cukl. Věnoval jí opatrný, kradmý pohled, a okamžitě toho zalitoval. Stála se sv ěšenou hlavou a rukou si zakrývala o č i. Pokud měla v úmyslu utajit př ed ním to, že pláče, pak se jí to ani v nejmenším nepodařilo. Černé slzy se jí koulely po tvářích a stékaly na šaty, kde se slévaly do truchlivě černé skvrny.

Nemohl to déle snášet. Jeho slabost v tomto směru byla známá: jeho sestra Gina jí dovedně využívala k svému prospěchu celé dětství. Nickovi stačilo, aby si na to vzpomněl, a zježily se mu vlasy hrůzou.

Jennin pláč ho však zasáhl mnohem hlouběji. Její smutek nebyl ani v nejmenším předstíraný a snad díky tomu, že se obešel bez nářků a srdceryvných vzlyků, byl tak dojemný. Jenny pouze tiše stála a slzy jako hrachy se jí koulely dolů po tvářích.

Pak se v Nickovi cosi pohnulo a než si uvědomil, co vlastně dělá, držel ji v objetí. Položila si mo krou tvář na jeho hruď a Nick ji pomalu, konejšivě hladil po zádech, nahoru a dolů. Pak ji hladil po vlasech a přitom mumlal, co mu přišlo právě na jazyk v zoufalé snaze utěšit ji. Nic nepomáhalo.

Jeho zoufalství dosáhlo vrcholu, když se slyšel, jak šeptá: „Já si vás vezmu, Jenny. ” Škytla a omámeně se na n ěj podívala. „Co jste říkal?” Díval se dolů do jejích hlubokých očí a zopakoval to.

„Proč?”

Proč vlastně? Zarazil se. Na to neměl odpověď. Proto, že se nemohl už déle dívat na to, jak pláče?

Proto, aby se nemusel už mučit představou, jak říká své ano nějakému úplně cizímu chlapovi -

nebo, což by snad bylo ještě horší, jeho povedenému bráškovi?

Nejméně ze všeho se mu chtělo vymýšlet si pro ni nějakou odpověď.

„Podívejte se na to takhle,” řekl a pustil ji. „Potřebujete do zítra manžela a rozhodně ho

neseženete tady na ulici tím, že budete obtěžovat turisty. Tak proč bych jím nemohl být já?” Nick

se otřásl. Věděl,že to, co řekl, má pěkně daleko k přesvědčivosti.

„Hmm.” Jenny zamyšlen ě pokývala hlavou. Rukou si prohrábla vlasy. „Uvědomujete si ale, že spolu budeme muset vydržet až do mých osmadvacátých narozenin? Jinak to totiž přestane platit a moje babička stejně umře.”

Zase ta zatracená kletba, pomyslel si Nick. Byl však dostatečně rozumný na to, aby začal něco namítat.

„Chápu.”

„Za rok se můžeme rozvést,” dodala, jako by slibovala malému chlapečkovi nějakou dobrotu, když přestane zlobit.

Rozvod, zaznělo Nickovi ozvěnou v hlavě. To už jsem zažil, a rozhodně si to nechci nikdy zopakovat. I když, co je to, jeden rozvod navíc? uvažoval. Je lepší vzít si ji a vědět, že je v bezpečí, než se třást hrůzou, kdo se jí zase připlete do cesty. A co víc, pomyslel si škodolibě, zavřelo by to pusu mé matce.

To však nebyly jediné důvody. Ačkoli si to nebyl ochoten připustit, Jenny Blakeová mu za těch pár dní vlezla pod kůži. Snad za to mohl ten opar nevinnosti, který ji halil, snad její umíněnost zachránit babičku před tou nesmyslnou kletbou. Nebyl si jistý. Co však věděl naprosto jistě, byla skutečnost, že ji rozhodn ě nemůže nechat dál korzovat po Las Vegas a snažit se uplatit nějakého chlápka, aby si zahrál na jejího manžela.

„Beru,” řekl a byl za to odměněn úsměvem, při kterém se mu srdce rozbušilo dvojnásobnou rychlostí.

„Ach. ” Jenny nevěřícně zavrtěla hlavou a přitiskla si dlaň na ústa. „Nedokážu ani říct, jak se mi

ulevilo.”

Přikývl.

Sklonila hlavu a posunula si výstřih trochu výš. Teď už mohla. Nick zaťal ruce v pěst, aby je nenapadlo pomoci jí s tím.

„Když si uvědomím, že nebýt vaší dobroty, mohla moje babička umřít…” Vzlykla a Nick zaskř ípal zuby. „Ani nevím, jak vám mám poděkovat. “

Měl chuť říci jí, aby začala nosit košile s dlouhým rukávem a límcem až ke krku, uvědomil si však, že by to pravděpodobn ě vůbec nepomohlo. Byl si téměř jistý, že by Jenny vypadala sexy i v pytli od brambor.

Zamračil se. Beru si ji proto, abych jí pomohl, připomněl si. Nic mezi námi není. A nebude. A teprve v tomto okamžiku mu došlo, k čemu se to vlastně zavázal.

PÁTÁ KAPITOLA

Jenny navlhčila další papírový kapesníček stírala si rozmazanou řasenku z tváře. S utrápeným povzdechnutím se naklonila k zrcadlu. V matném osvětlení toalety vypadala přímo hrozně. Oči měla rudé a opuchlé, její pobledlou tvář dosud místy hyzdily našedlé šmouhy, vlasy jí zplihle splývaly po straně obličeje a nos jí hořel od slunce. Červenající se nev ěstinka. Útrpně hled ěla na spálený krk a tu část hrudi, kterou před chvílí tak okatě vystavovala na odiv. Taky mě mohlo napadnout, abych si koupila nějaký krém s filtrem, říkala si v duchu. A nesmývatelnou ř asenku. Takové maličkosti ji vůbec nenapadly. Jediné, na co byla schopná myslet, byl život její babičky, který měla v rukou. Z velkého reproduktoru schovaného mezi bílými umělými oleandry v rohu dámské toalety zaburácela další skladba. Jailhouse Rock, Vězeňský rock. Jenny se ušklíbla na svůj odraz v zrcadle. Sotva si dovedla vzpomenout na méně vhodnou skladbu pro místo, kde se odehrávají obřady tak významné, jako jsou svatby. Pak si vybavila Nicka ve chvíli, kdy vstoupi-li do kaple. Vypadal jako člověk, který právě vykonal svou poslední cestu. Jailhouse Rock. Jak příznačné…

„Myslí si, že já jsem nadšená z toho, jak to dopadlo?” oslovila bezútěšně vyhlížející tvář v zrcadle. „Kdyby nesbalil pana Velkou hubu, mohla jsem být vdaná a on by si teď nemusel dělat žádné násilí. “

Přikývla a pramen vlasů jí bezvládně spadl do čela. Zamračila se a pokusila se ho poněkolikáté uvěznit za uchem, pak si načechrala náprsenku a hrábla po kabelce. Chtěla to mít co nejrychleji za sebou.

Přece jen má tahle svatba jednu světlejší stránku, napadlo ji, když sáhla po klice z broušeného skla. Když už se tedy musím vdát, pak je lepší vdát se za Nicka Tarantelliho než za toho podvodníka Baldiniho.

Křečovitě sevřela skleněný výstupek. Vdávám se. Vdávám se za člověka, kterého znám tři dny a s nímž jsem strávila sotva pár hodin.

Zároveň však věděla, že si bere muže, o kterém dívky tajně sní - vysokého, tmavého, hezkého.

Když ho pozorovala při chůzi, tajil se jí dech, avšak nic naplat, byl to cizí člověk.

Jenny na okamžik spočinula pohledem na tapetě s fialkami, lemující dveře toalety. Mám na to?

zapochybovala. Mám na to, abych zůstala rok s mužem, kterého sotva znám? Před očima jí náhle

vyvstaly důvěrně známé rysy její babičky a připomněly jí, proč to vlastně dělá.

Nebylo co řešit. Pro babičku by udělala ochotně všechno na světě.

Nasadila příjemný úsměv, otevřela dveře a vešla do nevkusného altánku vyzdobeného umělými květinami. Ve výklenku s růžovobílými krepovými záclonami zněla další Elvisova píseň, tentokrát Havajská svatební.

Díky bohu, oddechla si. Nijak netoužila vykonat tu krátkou cestu k oltáři s vidinou vězňů v pruhovaných oděvech, cinkajících řetězy a pouty. „Připravena?” ozvalo se zprava a Jenny se otočila po hlase.

Neubránila se, aby si ho neprohlédla, a Nick zvedl oči v sloup. Byl nacpán v půjčeném obleku o dvě čísla menším, než by potřeboval, na krku měl kravatu, prodávající se jako suvenýr z Las Vegas - příšernou věc, posetou pestrobarevnými světélky na baterie - a v klopě mu sedělo poupě růže žluté barvy, zhotovené z umělé hmoty. „Vypadáte -”

„Nechci to slyšet,” přerušil ji. „Schválně jsem se vyhnul všem zrcadlům, co tady mají, jen abych byl ušetřen toho, jak vypadám. “

Jenny chápavě přikývla a automaticky se jala upravovat mu uzel vázanky.

„Dík,” řekl a zatvářil se, jako by měl místo vázanky na krku oprátku. „Ta hrozná věc váží nejmíň metrák. Nejspíš to bude těmi bateriemi.”

Usmála se. Možná to nakonec nebude tak hrozné, napadlo ji. Nick se jevil jako ochotný spoluhráč.

Snad mu ta ochota vydrží cel ý rok.

„Je to od vás velice hezké,” řekla Jenny.

„Hmm.”

„Víte, myslím, že bych byla schopná si n ěkoho najít. Ještě máte čas si to rozmyslet.” Drž zobák! okřikla se v duchu. Co to plácáš? Chceš zase trčet na ulici jako nějaká šestáková coura? Nick k ní sklonil hlavu a Jennino srdce vypadlo na okamžik z rytmu. Vážně by neměl být takhle hezký, pomyslela si.

Pak se zamračil, nadechl se a vzal ji za loket. Pomalu vykročili směrem ke dvojitým dveřím, za nimiž se skrýval samotný oltář i s oddávajícím. „Nemám v úmyslu si to rozmyslet. Vidět vás na lovu byl jeden z nejhrůznějších zážitků mého života. ” „Nikoho jsem nelovila.”

„A co ten chlápek s oslem?” Zvědavě se na ni podíval.

Vzpomněla si, o kom to mluví. Byl to ten poslední kolemjdoucí, kterého se snažila - Zarazila se.

Tak fajn, ulovit, připustila. Ale vedl mě k tomu seriózní důvod.

Nick se znenadání zastavil. Jenny zavrávorala a dotčeně se na Nicka podívala.

„Proč, k čertu, pořád nosíte tyhle chůdy?” vyhrkl a věnoval kritický pohled jejím vysokým

podpatkům. „Ještě se vám ani nestačila zahojit kolena od minule.”

„To není pravda. Mn ě se takovéhle věci hojí velice rychle.”

„Naštěstí.”

Jenny se vzpřímila v celé své nepatrné výšce. „A kromě toho, tenkrát jsem měla třiapůlpalcové

podpatky. Tyhle jsou jen třípalcové.”

„Tak jo. Zapomeňte na to, že jsem n ě co řek’.”

„Vy z toho nejste moc nadšenej, co?” udeřila na něj a pokusila se vytrhnout se mu.

„A měl bych být?”

Prohrábl si vlasy v bezmocném gestu. Černé kadeře poslušně zaujaly zase své místo. Dokonce i vlasy má perfektní, pomyslela si Jenny s nelibostí. „Tak proč si mě vlastně berete?”

„Z mnoha důvodů,” řekl otráveně. „Jeden z nich je ten, že nevzít si vás by s sebou přineslo o něco víc nepříjemností než vzít si vás. ” „Jak tomu mám rozumět?” „Jak chcete. “

Neměl potřebu říci jí, že si ji bere hlavně proto, aby už nemusel poslouchat matčiny výčitky. Dveře z ulice se otevřely a proužek slunečního světla se zařízl do příšeří místnosti. Nick mrkl přes rameno na mladý pár, který právě vešel. Oba svatebčané byli oblečeni v tom nejlepším, co si mohli dovolit, a se šťastnými úsměvy pospíchali k nim. „Stojíte ve frontě?” zeptal se nastávající novomanžel. „Eh?…” Jenny k němu p řekvapeně vzhlédla.

„Ne,” přisp ě chal Nick s odpovědí. Ustoupil stranou a strhl Jenny s sebou. „Můžete jít.” „Vy jste tu ale byli dřív,” namítla nevěsta. Nick si všiml vzrušení v jejích očích. „Na tom nezáleží,” řekl. „Jen jděte.”

„Díky, pane. ” Mladík položil své vyvolené ruku kolem ramen a vyrazil ke dveřím. Jakmile vtrhli do kaple, př edsíň zalily první tóny Love Me Tender, Miluj mě n ěžn ě. „Vypadali tak šťastně,” zamumlala Jenny. „Jo. Zatím. “

„Podívejte,” řekla a ostře se na něj podívala.

„Vážím si toho, co děláte, ale jestli hodláte strávit zbytek roku takhle naloženej, radši si přece jen najdu jinýho ženicha. “

Nick k ní shlédl se svých výšin. Nestačí jí moje dobrá vůle? položil si otázku. Zřejmě ne. Neměl bych přece jen vycouvat? zněla další otázka. Nick se znal, velice dobře se znal. K ideálnímu manželovi měl na hony daleko a vcelku oprávněně se obával, že Jenny stejně po pár měsících bude ochotná udělat cokoli, dokonce i zapomenout na kletbu, jen aby s ním už nemusela mít vůbec nic společného.

Pak si ale představil Jenny po boku Dina a nebylo co řešit. Poškrábal se vztekle na tváři. „Omlouvám se. Stačí?” Zůstala na něj překvapeně zírat, vylekána jeho tónem.

Ovládl se. „Za všechno může tahle zatracená kravata. Mám obavu, že se co nevidět udusím. ” „Proč jste si ji bral?”

„Nápad reverenda Elvise.” Ušklíbl se. „Půjčil mi sako a kravatu, protože zastává názor, že by každý ženich měl být na svůj ,velký okamžik’ patřičně vystrojen.”

Poprvé od chvíle, kdy překročili práh kaple, se Jenny usmála. Nickovu hruď zalil p říjemný pocit. Ten pocit trval tak dlouho, než ji napadlo zvednout ruku a povolil mu uzel pod krkem. Svěží vůně rozkvetlé zahrady zaútočila na jeho čichové buňky a Nick křečovitě zaťal zuby. „Co to děláte?” procedil s nejvěťšími obtížemi.

„Chtěla bych, aby se můj ženich cítil pohodlně, ne jako ve svěrací kazajce.”

Prudce a hlasitě se nadechl a Jennina vůně mu vtrhla do nosu dvojnásobnou silou. Srdce mu

začalo narážet do hrudi, jako by se chtělo osvobodit.

Neptal se, proč. Nechtěl to vědět.

„A teď dáme dolů to sako,” řekla Jenny a zatáhla za ně.

„Vám se nelíbí?” zažertoval. Doufal, že zase převezme kontrolu nad celou situací, zejména pak nad sebou samým. „Vždycky jsem si myslel, že mi kostka sluší.”

Když si odložil sako a kravatu na poblíž stojící židli, Jenny se do něj zavěsila, zvedla k němu hlavu a velice tiše řekla: „Děkuju vám. Za to, co pro mě děláte. “

S pojen s Jenny prozatím jen loktem Nick cítil, jak mu paží projíždí cosi jako elektrické výboje, jak tyto výboje stoupají výš a transformují se v jeho hrudi. Nešlo mu na rozum, že i s uplakanýma očima, šmouhami na tváři a zplihlými vlasy je tak krásná. Byl v tom až po uši…

„Máte prstýnek?” zeptal se reverend Elvis šeptem.

Nick připlácl ruku postupně na všechny kapsy své džínové košile. Byly prázdné, samozřejmě. Ta svatba přišla příliš nečekaně. „Ne, nemám.”

„To nevadí,” řekla Jenny. „Vlastně ani žádný nepotřebuji.”

„To je předpis, má milá,” řekl reverend, pak se naklonil k Nickovi a znovu zašeptal: „Mám tu jeden pěknej. Nechal bych vám ho se slevou.”

„Dobře.” Nick se na Elvisovu napodobeninu zamračil. Tak zoufale si přál mít celý tenhle obřad za sebou, že se ani nepozastavil nad kazatelovou nabídkou. Jindy by ho bez váhání obvinil z toho, že si vytváří vlastní předpisy, a vyčetl mu, že se tak pokouší z rozrušených novomanželů vyždímat ještě něco navíc.

Elvis pohotově zakýval prstem na svou ženu Priscillu, předstírající dojetí v rohu kaple. Rozběhla se napříč místností, vzala kožený kufřík z jedné z lavic vzadu a pospíchala zpět k oltáři. „Jak velký, zlato?” zeptala se pohotově. „Hmm?”

„Jak velký prsten? Nevíte? Nevadí, změříme to. Momentíček. ” Otevřela kufřík. „Ach tak. Velikost pět,” vzpamatovala se Jenny.

„To je báječné.” Žena vyjmula zlatý prsten s masivním, do o čí bijícím kamenem. „Mám tu jeden

speciálně pro vás, s krásným diamantem.” Odkašlala si. „Umělým, samozřejmě.”

„Vezmeme si tenhle,” přerušil Nick její produkci a natáhl se po prostém, obyčejném prstenu z

kovu zdánlivě připomínajícího zlato. Měď, tipl si, a doufal, že alespoň pár dní vydrží. Vrhl na

Jenny rychlý pohled. Dodatečně jí koupím nějaký slušný prsten, rozhodl se.

„Oh,” vydechla Priscilla otráveně a podívala se na svého kabonícího se manžela.

„To je dobrý, Cillo,” vyštěkl Elvis. „Běž dozadu a připrav rejži.”

Priscilla sklapla víko kufříku a poslušně odběhla.

„Navlíkněte jí ho, pane,” zavrčel reverend, který se ani nepokoušel skrývat své rozladění, že mu zase osud přihrál do cesty takového krkouna.

Nick ho poslechl. V tu chvíli mu hlavou projela vzpomínka na jinou svatbu. V kostele. S rodinou a přáteli. A na Angelu. Násilím vzpomínku potlačil.

Jenny upřeně hleděla na prsten, který jí navlékl. Nemohla se od něj odtrhnout. Tak se vdávám, pomyslela si. Babička bude žít.

„Z moci, jež mi byla propůjčena státem Nevada, a s pomocí Krále rokenrolu prohlašuji vás za muže a ženu.”

Jenny konečně odtrhla pohled od svého levého prsteníčku a vzhlédla k svému manželovi. „Teď se laskavě polibte,” řekl Elvis netrpělivě. „Za chvíli tu mám další svatbu. ” „Nemusíte mě líbat,” špitla Jenny.

„Zrovna tahle část mi nijak nevadí,” ujistil ji Nick. Sklonil se k ní a políbil ji.

Jenny to ucítila takřka okamžitě. Bylo to jako šíp, vystřelený přímo do srdce. Blesk, o kterém jí

říkala její babička. Tak přece, pomyslela si těsně před tím, než jí rozum vypověděl službu.

Zavř ela o či a op řela se o Nicka. Rukama ho objala kolem krku a držela se jako tonoucí př í-slovečného stébla. Pootevřela ústa a když ucítila, jak jeho jazyk klouže dovnitř, dlouze vzdychla a plně se oddala pocitu, který ji celou zaplavil.

Jeho ruce se změnily v dva písty, tlačící ji k sobě a tvarující její tělo podle svého. Cítila, jak se proti ní vzepjal, a instinktivně pohnula boky. Okamžitě sjel rukou po její páteři a přidržel ji. Neochotně, se zasténáním, se pak odtrhl od jejích rtů.

Jenny se znovu natáhla po jeho ústech. Nechtěla, aby ten okamžik skončil tak brzy. Nick byl však neoblomný. Přidržel ji za loket a odstrčil ji mírně od sebe.

Podívala se mu do očí a rázem věděla, že s ním ten polibek udělal totéž, co s ní. Pochopil to, co já? ptala se v duchu. Než stačila vyčíst nějakou odpověď, jeho oči se zase zatáhly záclonami netečnosti.

Nevadí, řekla si. Já jsem pochopila. Pochopila jsem, že Nick Tarantelli je ten pravý. Muž, kterého jsem celé roky hledala. Jak ho však o tom přesvědčit dřív, než bude naše roční manželství u konce?

„Šedesát pět dolarů,” vytrhl ji z úvah reverendův strohý hlas.

Zamžikala a otočila se k němu. „Posledně to bylo jen třicet pět dolarů.” Sáhla po kabelce, Nick

však odmítavě mávl rukou.

„A co prsten?” řekl Elvis. „A rýže.”

„Jaká rýže?” zeptal se Nick. Právě v té chvíli ho do obličeje udeřila hrst drobných bílých zrnek. Otřel si tvář a sáhl do kapsy pro peněženku. „Dík,” řekl a podíval se na Priscillu, která po něm neobyčejně ochotně hodila další hrst rýže.

„Můj Nicky se oženil!” Mamá Tarantelli zvedla cíp zástěry a otřela do něj oči, i když byly zcela suché. „Jsem tak šťastná!”

Ozval se nesmělý potlesk několika sběračů nádobí, Nickův varovný pohled jej však vmžiku umlčel. Obrátil se zpátky k matce. „Nech toho, mami. Víš dobře, proč jsme se vzali, tak tomu nepřidávej žádný jiný smysl. “

„Ať tak nebo tak, jsi ženatý,” opáčila mamá. Popadla Jenny a přivinula si ji na hruď. Pak se znovu zaměřila na Nicka. „Taky jsi mě mohl pozvat na svatbu.”

„Já to vzdávám,” řekl Nick rezignovaně. Opřel se o okraj jednoho ze sporáků, zcela slepý k mrazivému pohledu šéfkuchaře.

„Všechno se to seběhlo tak rychle, mamá,” vysvětlovala snaživě Jenny.

„Nevadí, nevadí. ” Mamá se zamračila na Nicka. „Jsem přece jen máma. Nikdo důležitý. “

„Mami…”

„Důležité je, že se Nicky oženil. A navíc s takovou hodnou dívenkou.” Mamá Tarantelli vyslala k Jenny pátravý pohled. „Jste Italka?” „Ne. Je mi líto.”

Mamá pokrčila rameny a mávla rukou. „Ale hlad máte, co?” „No…” začala Jenny.

„Ne. ” Nick se odtrhl od plotny, kde si šéf kuchař začal pohrávat s jako břitva ostrým porcovacím

nožem, a přistoupil k Jenny. „Nezůstaneme na večeři. Zastavili jsme se jen pro Jenniny věci. “

„Ach tak… ” řekla mamá významně a pokývala hlavou.

„Nezačínej zase, mami.” „Vždyť jsem nic neřekla. ” „Vím, na co myslíš. “

„Tak ty umíš taky číst myšlenky, co? No to se podívejme. “

„Myslím, že bychom měli -” pokusila se Jenny přerušit další rodící se hádku, ale neměla šanci. „Nepotřebuju žádný zvláštní nadání, abych věděl, na co myslíš. ” „I kdybych si myslela já nevím co, je to moje věc.”

„Pokud ovšem neuděláš nějakou pitomost.” „Nicku,” řekla Jenny. „Co kdybychom -” „Pitomost?” zaječela mamá. „Tak tvoje matka je pitomá?” „To jsem neřekl!”

„Promiňte!” zařvala Jenny. Oba se k ní rázem obrátili. „Co kdybys šel nahoru a pomohl mi s kufrem, Nicku? Stavíme se tu zítra, mamá, jste pro?” „No jo,” řekla mamá.

„Tak to bychom měli.” Jenny vykročila ke schodům.

Nick se za ní díval a brzy neviděl nic jiného, než její pohupující se boky. A nohy. Na to, jak je

prťavá, má neuvěřitelně krásné nohy, pomyslel si.

V zádech cítil matčin zvídavý pohled. „Tak zítra, mami,” řekl.

„Dobrá, dobrá,” zamumlala mamá a dívala se, jak její syn hbitě stoupá do schodů.

„Madam,” ozval se šéfkuchař se stoickým klidem. „Děláte mi z kuchyně holubník.”

Mamá se usmála. „Viděl jste, Same, jak po ní

můj Nicky koukal?” zeptala se. Poškrábala se na bradě. „Tahle Jenny. Ta by mohla Nickyho udělat šťastným,” mumlala si polohlasně.

„On je ale pěkn ě tvrdá palice.” Podívala se na šéfkuchař e a zahrozila na něj prstem. „Budu mu muset pomoct.”

Sam se zamračil. „Neřek bych, že potřebuje pomoct. ” „Ne?” zadeklamovala mamá. „Vždyť je to mužskej!”

ŠESTÁ KAPITOLA

Jenny položila bochník čerstvého chleba na drátěnou podložku, aby vystydl, a opřela se o roh kuchyňské linky. Přelétla pohledem po malé útulné kuchyňce a usmála se. Všechno jen zářilo, deskou ledničky počínaje a modrobílým linem konče. Uplynulé tři dny nedělala nic jiného než uklízela Nickův domek. Něčím se mu musím odvděčit za to, co pro mě udělal, říkala si.

Přesto si však stále uvědomovala, že jedna pomyslná miska vah výrazně převažuje druhou. Nickově oběti nemohla nějakým úklidem vůbec konkurovat. „Čemu se směješ?”

Jenny sebou trhla a poplašeně se ohlédla po Nickovi, opírajícímu se o futro dveří. Vypadal úchvatně. Modré tričko, které měl na sobě, kopírovalo jeho vypracovaný hrudník. Stál se založenýma rukama, jednu dlouhou, odžínovanou nohu nenucené překříženou přes druhou. Nemohla od něj odtrhnout oči.

„Jenny?”

„Hmm?”

„Čemu ses smála?” zeptal se trpělivě. „Já? Ničemu. ” Přistoupila k lednici. „Dáš si trochu chlazeného čaje?” „To nemusíš, Jenny.”

Zarazila se s rukou na držadle dveří. „Co nemusím?” „Posluhovat mi,” řekl. „Mně to nevadí.”

Přistoupil ke stolu a uloupl pořádný kus chleba, nedbaje Jennina varování. Házel si dýmajícím soustem z ruky do ruky, dokud neusoudil, že se už dá jíst. „Stejně to nemusíš dělat,” řekl a zakousl se do popraskané kůrky. „Baví mě vařit. “

„O to přece nejde,” řekl s plnými ústy. „Tohle není opravdové manželství, Jenny. Nemusíš si hrát na manželku.”

Bylo jí, jako by od něj dostala facku. Věděla, že to není opravdové manželství, ale pokaždé, když se na Nicka podívala, věděla i to, že by mělo být opravdové. Že jsou si s Nickem souzeni. Proč by jinak přišel právě včas, aby jí nedovolil provdat se za nesprávného muže?

Jenny v tom zřetelně viděla zásah osudu. A blesk její babičky, který ji skutečně zasáhl, toho byl dostatečným důkazem. Odmítala ignorovat ho.

Byla ochotná dát Nickovi čas, aby si uvědomil a přijal to, co ona již věděla. Neměla však v úmyslu vzdát se těch příjemných maličkostí, kterými, jak tušila, může tento zdlouhavý proces poněkud urychlit. I kdyby to mělo být jen banální pečení chleba. „Je vážně výborný,” řekl Nick uznale a znovu sáhl po bochníku. Neusmála se. ač se jí chtělo. I když tvrdil, že

si nepřeje, aby se o něj starala, výsledek mu zjevně nebyl proti vůli.

„Už jsi pro dnešek skon čil?” zeptala se, když si povšimla temných kruh ů pod jeho o čima. „Hmm? Jo.” P řikývl. Přistoupil k ledni čce, otevřel ji a chvíli studoval její obsah. Pak vytáhl láhev vody.

„Vypadáš unaveně,” ř ekla a vzpomněla si, jak sebou celou noc neklidně házel v posteli. „V poslední době jsem se moc nevyspal.”

„Nechápu proč.” Pokrčila rameny a zatvářila se naprosto nevinně. „Myslím, že tvoje postel je velice pohodlná.”

„Taky jsem si to myslíval,” zavrčel a začal loupat nehtem etiketu láhve.

Jenny se zachvěla pocitem viny. Vybavila si jejich první společnou noc, která se neobešla bez hádky.

Když Nick vylezl z ložnice s polštářem a přikrývkou v náručí a zamířil k pohovce, rázně ho zastavila.

„Jestli má někdo spát na pohovce, tak to budu já,” řekla. „Neobtěžujte se,” utrousil přes rameno.

„Stejně neusnu, s vědomím, že se krčíte tady na gauči.” Změřila si pohovku pohledem a dospěla k

závěru, že je minimálně o třicet centimetrů kratší než Nick. „Vždyť se tam, proboha, ani

nevejdete!”

„To bude dobrý.”

„Myslím to vážně. “

„Jenny,” oslovil ji tónem, kterým obyčejně hovo ří rodiče s malými d ětmi. „Tohle je můj dům a v

něm rozhoduju já.”

S tím nemohla souhlasit.

„Následujících tři sta šedesát čtyři dní to bude náš dům,” řekla. „Měli bychom si tu pravomoc nějak rozdělit.”

Nato Nick zabručel něco, čemu nerozuměla. Bůhví proč v tom však zaznělo jméno jeho bratra.

„Co jste říkal?”

„Nic. ” Povzdechl si. „Takže, co navrhujete?” „Abychom postel sdíleli oba, to je jasné. ” „Cože?”

„Myslím samozřejmě na spaní,” dodala rychle.

Přikývl. „Nebude to dělat dobrotu. ” „Ale bude.” „Věřte mi, Jenny.”

Zkřížila ruce na prsou a vyzývavě se na něj podívala. „Bude muset,” řekla. „Protože pokud trváte na tom, že budete spát na kanapi, ustelu si na zemi.”

„To je směšné. Nevidím jediný důvod, proč bychom se oba měli cítit nepohodlně.” „Takže není co řešit,” řekla Jenny a shrábla polštář a pokrývku, které Nick mezitím pohodil na kávový stolek. „Jsme dva dospělí lidé, Nicku. Můžeme spát v jedné posteli, aniž bychom… aniž by se nám věci vymkly z rukou. Věřím vám.”

Otočila se k němu zády a zamířila do ložnice. Neměla v úmyslu nechat ho spát samotného. Byla si jistá, že patří k sobě. Čekala na něj příliš dlouho na to, aby dovolila nějakému starému kanapi překazit její plány.

Netušila, že těch pár prvních dní pro něj bude tak těžkých. Pro ni bylo nádherné trávit noc přitulená k jeho pevnému tělu. Poslouchat spolehlivý tlukot jeho srdce. Cítit jeho teplo a nechávat se jím prostoupit. Nemohla si stěžovat. Bylo to skvělé - přesněji řečeno, mohlo by být, kdyby se odhodlal smířit se s nevyhnutelným a poddat se té touze, která spala v posteli s nimi. „Jenny?” Vzhlédla. „Promiň?” „Kde ses toulala?”

Náhle měla pocit, jako by se kuchyň začala zmenšovat. Pohlédla do jeho temných očí a napadlo ji, co by asi řekl, kdyby mu prozradila, na co myslela. Nebyla si jistá. Koneckonců, spát vedle ní bez jediného dotyku se ukázalo pro něj být nesmírně vyčerpávajícím úkolem. „Trochu jsem se zamyslela. Cos říkal?”

Nick pokrčil rameny. „Jen to, že mám pro dnešek padla. Pokračování zítra. “

„Koho honíš tentokrát?” Dosud přesně nevěděla, co vlastně obnáší jeho práce, že mu zabírá tolik času. Když se zrovna neproháněl po městě a neověřoval tipy, které dostal, trávil celé hodiny v malém pokojíku, kterému říkal pracovna.

Pracovna byla jediným místem v domě, o němž jí výslovně řekl, aby ho neuklízela, a zároveň místem, které by pořádný úklid potřebovalo víc než cokoli jiného. Jednou či dvakrát se jí podařilo nakouknout dovnitř a byla zděšena hromadami papírů, spisů, obrázků, rozesetými po stole i po zemi. Měla nesmírnou chuť vtrhnout dovnitř a dát místnost do pořádku, Nick však trval na tom, že přesně ví, kde co má.

Prohlížel si napůl sloupnutou etiketu. „Nějakýho chlápka, co už léta neplatí na dítě. Jeho bývalá manželka ho v Kalifornii zažalovala a on utekl. Policie si myslí, že by mohl být někde tady, zkoušet štěstí. ” „Hraním?”

Podíval se na ni a ústa mu zkřivil slabý úsměšek. „Jo, hraním. To ty vlastně neschvaluješ, že?” „Ne jako perspektivní investici.”

Nick přikývl, odšrouboval závěr láhve a dlouze se napil. Jenny fascinovaně pozorovala hru svalů na jeho silném opáleném krku při polykání a jen velice neochotně se s tou podívanou loučila. „Mamá chce, abychom přišli do restaurace na večeři. “

„Dobrá.”

„Nemusíme, pokud se ti nechce,” dodal až příliš kvapně. „Myslím, že to bude legrace. “

„Legrace?” Pokrčil rameny. „To nevím. Mohlo by to ale být, řekněme… zajímavé. Gina přijela z New Yorku a jak jsem slyšel, měl by tam být i Dino.”

Rodinné setkání. Proč ne? Jenny jen doufala, že se jí podaří udělal takový dojem, aby jí všichni

ochotně pomohli proměnit její manželství v něco víc, než je roční formální svazek.

Nick se projevil jako čtenář myšlenek. „Všichni už vědí, z jakých důvodů jsme se vzali,” řekl.

„Zdálo se mi vhodné jim to povědět. “

„Jistě,” souhlasila, i když si myslela spíš opak.

„Nikdo jiný se to nedoví,” pokračoval. Zavřel láhev. „Velice těžko se to totiž vysvětluje.” Usmál se. „Kromě mé matky dneska na kletby už asi nikdo nevěří. “

Jenny přikývla. Byla ráda, že nikdo z Nickových přátel nebude vědět o pravých příčinách jejich manželství. Bude to tak pro ni mnohem jednodušší. A kromě toho přece měla v úmyslu přimět Nicka brát jejich svazek vážně.

„Takže bychom se asi měli chovat jako šťastní novomanželé,” řekl. „Mám na mysli před lidmi. ” Semkla pevně rty, aby potlačila úsmě v, a v duchu si poblahop řála k prvnímu dílčímu úsp ěchu. P řesto jí kousí ček úsmě vu utekl ven a Nick si ho všiml. Díval se na její plné, svě ží rty, a jeho t ělo ožilo touhou. Stejnou touhou, s jakou musel bojovat, když Jenny políbil v té zatracené kapli, kde to všechno začalo.

Byl znepokojený: Jenny v něm vyvolávala pocity, které neuměl ovládat. P ři svatebním obřadu málem vypadl z role. Když se o něj opřela a z úst se jí vydral sten, musel zmobilizovat všechnu svou pověstnou sebekontrolu, aby ji nestáhl k zemi a nepředvedl reverendovi a jeho ženě zadarmo podívanou jako z erotického filmu.

S vatbu nicméně ve zdraví přestál, a stejně tak i pár následujících nocí. Bylo by to mnohem snazší, kdyby neměl v domě jen jednu ložnici.

To, jak je jeho dům malý, si uvědomil, až když se přistěhovala Jenny. Ať se podíval, kam se podíval, všude nacházel známky její přítomnosti. Ve vůni čerstvě pečeného chleba, v teplé večeři, která ho každý večer č ekala. Pod zrcadlem v koupelně se povalovala kulma a make-up. Nejhůře mu bylo, když slyšel ze sprchy její lehce falešný zpěv. Tehdy se usilovně snažil myslet na cokoli, co ho právě napadlo, jen aby se ubránil představě jejího nahého těla. Hrozil se toho, že přijde o rozum. Ploužil se jako stín, vyčerpán touhou, která ho dnem i nocí sužovala. Od svatby se vlastn ě po řádn ě nevyspal. Žádný chlap na sv ět ě by nedokázal usnout s tak p ů vabným, vyzývavým stvořením vedle sebe.

Jenny by dokázala vzbudit i mrtvého, o tom Nick nepochyboval. A on měl k mrtvému zatraceně daleko.

Otočil se k Jenny zády a zároveň zabouchl dveře ledničky. Než si mohla všimnout, do jakého stavu ho uvedla, zmizel kdesi v předsíni. „Kam jdeš?” zavolala za ním.

„Dát si sprchu,” zakřičel přes rameno. Ledovou, dodal v duchu.

S polečenský sál v Terase Tarantelli byl plný lidí, růžových a bílých balónků, čerstvých květin a

papírových srdcí.

Mamá se skutečně vyznamenala.

Po počátečních rozpacích se Nick s Jenny na té napůl narozeninové a napůl svatební party přece jen zabydleli.

„Nikdy si ta jména nezapamatuju,” posteskla si Jenny svému tanečnímu partnerovi. „Klidně je zapomeňte,” řekl Dino a zdvihl významně obočí. „Soustřeďte se jen na mě.” S předstíraným zděšením se zeptala: „A co můj muž?”

„Tím bych se neznepokojoval,” řekl s protřelým úsměvem a sevřel Jenny v pase o něco pevněji. „Co mě mrzí, je to, že mi mamá nezavolala, když jste potř ebovala ženicha.”

Jenny cítila žár Dinovy dlaně, na rozdíl od Nickova dotyku ji však nechával chladnou. Podívala se do švagrových zelených očí a pomyslela si, o co snadnějších by mohlo být nejbližších dvanáct měsíců, kdyby si vzala Dina. Věd ěla však, že vzít si někoho jiného než Nicka by byla fatální chyba.

Pootočila hlavu a podívala se po svém manželovi. Nalezla ho, jak stojí v hloučku pěti či šesti dalších mužů. Smál se a bavil se s nimi tak živě, že se zdálo, jako by na ni úplně zapomněl. Uvědomovala si, jak snadný a nekomplikovaný je jeho vztah s přáteli, a smutek se v ní rozlil jako chladná temná kaluž.

Ona tu žádné přátele neměla. Všichni patřili k Nickovi. Jediná osoba v sále, ke které měla nějaký

vztah, byl on. A právě on se ze všech sil snažil nevšímat si jí. Kromě pár povinných pózování pro

fotografa se od ní držel stranou od té chvíle, kdy sem přišli.

Dokonce ani jeho matka ho nedokázala přesvědčit, aby si se svou ženou zatančil.

Dino s ní nešetrně smýkl dokola, takže se musela pevně chytit jeho ramene. Její pohled však

znovu zabloudil k Nickovi. Viděla, jak se vítá s Ginou, vysokou dívkou s přívětivýma tmavýma

očima a dlouhými černými vlasy. Když jí v jedné chvíli nenuceně dal ruku kolem pasu, projelo

Jenny bodnutí závisti.

Nick poslouchal, co mu jeho sestra říká, pak se náhle napřímil a zavrtěl hlavou. Jenny se zamračila: Přála si, aby mohla slyšet, o čem se spolu baví.

„Obávám se, že přesně takhle se budete tvářit po většinu toho roku, kterej máte před sebou,” ozval se Dino.

„Cože?” Neochotně odtrhla oči od Nicka a vzhlédla k jeho bratrovi. Na rtech mu zahrál úsměv. „Tak takhle to je,” řekl důrazně.

„Co jako?” „Milujete ho?”

„Vždyť ho sotva znám,” řekla a rychle sklopila hlavu. Teď si musí říkat, že jsem pěkná husa, když se v pár dnech zabouchnu do jeho bratra, napadlo ji.

„Ehm-hm. ” Přitiskl ji blíže k sobě. „Milujete ho. ” „S měšné, co?”

Zavrtěl hlavou. „Ne. Směšný bylo, jak od sebe Nick odháněl každou ženskou od tý doby, co ho opustila Angela. ” Usmál se. „Až na vás. “

Jenny klopýtla, Dino ji však obratně zachytil. Navzdory mrazení v zádech slyšela, jak z ní leze: „Kdo je Angela?”

„Nickova bývalá manželka. ” Zarazil se. „Vy jste o tom nevěděla?” „Povídejte mi o ní,” vyklouzlo jí z úst dříve, než tomu mohla zabránit.

„Není moc co říct, vážně. Milá italská holka, co si vzala nejstaršího bráchu, aby nakonec utekla s nejmladším. “

S Tonym, doplnila si v duchu Jenny. No tohle! Rozhlédla se po místnosti a uvid ěla Nicka, jak se na ni mračí. Když si všiml, že se dívá, rychle ucukl pohledem.

Jenny pochopila, proč se nikomu nechtělo mluvit o Tonym. Nedivila se už, proč byl Nick takovým zarytým odpůrcem manželství, když se s ním setkala. Jeho žena mu utekla s bratrem. Muselo to pro něj být hrozné.

„Proč si mě tedy vzal?” vyslovila nahlas otázku, kterou si už nějakou chvíli kladla. Uvědomila si to, teprve když Dino odpověděl.

„Překvapuje vás to, co?” Dino vyslal bleskový pohled k Nickovi. „Dívá se na nás. Vlastně na vás. “

Než se mohla přesvědčit sama, Dino s ní hodil ve svižné otočce tak, aby zůstala stát zády k jeho bratrovi.

„Nekoukejte se tam. ” „Proč ne?”

Dino se zazubil. „Protože přesně takhle se tvářil naposled toho večera, kdy mě přistihl, jak se snažím zmizet s jednou fanynkou, na kterou si sám dělal zálusk. ” „Chcete říct, že je rozzlobený?” „K nepříčetnosti.”

Jenny vytrhla svou ruku z Dinovy. Chtěla se ztratit z tanečního parketu, a to hned. „Ne, nedělejte to. ” Přitáhl si její ruku zpátky a přitiskl ji k sobě.

„Dino… “

„No tak, švagrová. Proč ho nezkusit ještě chvíli smažit ve vlastní šťávě?” Prohnaně se zašklebil. „Neuškodí mu, když ho donutíme vylézt z té jeho ulity.”

Několika dlouhými tanečními kroky zavedl Jenny do středu parketu. Kolem nich zavířily fábory z krepového papíru. Dino bez většího úsilí roztočil Jenny tak, až jí zavlála sukně a odhalila její nohy. Celý sál se jí slil v jednu jedinou rozmazanou šmouhu barev. Trvalo chvíli, než se jí přestala točit hlava. Zamžourala před sebe - přímo do mrazivě chladné tváře svého manžela.

SEDMÁ KAPITOLA

Vztek. To bylo to, co Nickem lomcovalo. Byl však dalek toho, aby zkusil analyzovat, co cítil. A to byla škoda. Kdyby to totiž udělal, identifikoval by současně i několik dalších emocí. Touhu. Chtíč.

Téměř po celou party se mu dařilo držet se v bezpečné vzdálenosti od Jenny. Dokonce úspěšně ignoroval zcela otevřené narážky mamá Tarantelli, že by bylo dobré svou novopečenou manželku provést. Pak přišla Gina se svým postřehem, že se Jenny na party cítí asi pěkně nepříjemně, protože tu nezná ani živou duši.

To zapůsobilo víc než matčiny pobídky a Nick se odhodlal jít Jenny vyzvat k tanci. A vtom to uviděl.

Byla nalepená na Dina tak, že budila pozornost všech hostů. Jako by to nestačilo, vířil s ní jeho mladší bratr po parketu tak vehementně, že se jí sukně zvedala až nad kolena a odhalovala všem přítomným mužům její krásně tvarované nohy.

Nepřekvapilo ho, když zjistil, že oči všech mužů v sále jsou přilepeny k ní. Jakmile ji poprvé uviděl v těchto šatech, věděl, že dnešní večer nemůže dopadnout dobře. Modrozelené

hedvábí, z něhož byly ušity, zdůrazňovalo nazlátlou barvu její kůže a dalo vyniknout jejím světlým vlasům, a navzdory decentnímu střihu jí lnulo k tělu jako kombiné.

Očekával sice, že z ní chlapi nespustí oči, nepočítal však vůbec s tím, že jeho samotného posedne taková hrozná žárlivost.

Když jeden z jeho nejlepších přátel, Steve Chavez, polohlasně pronesl své hodnocení, musel se Nick hodně ovládat, aby ho neposlal k zemi. Ten nával vzteku byl však pouhým zlomkem toho, který pocítil, když viděl, jak ji Dino ohnul přes koleno v samotném finále jejich už tak šokujícího tance.

S tál nad ní dříve, než stačil doznít potlesk. „Můžu vystřídat?”

Dino na něj mrkl přes rameno a pak zvedl Jenny jediným elegantním, plynulým pohybem. S dokonale zahraným úžasem se zeptal: „Ty? Ty a tancovat?”

Znovu spustila hudba a Nick vzal Jenny za ruku. „Jdi si hrát se svými kamarády, Dino.” Slyšel, jak se jeho bratr rozesmál, ale bylo mu to jedno. Podíval se Jenny do očí a vnímal jen její ruku na svém rameni. Začali se kolébat v pomalém rytmu. „Zbožňuji tuhle starou písničku,” řekla Jenny zasněně.

Nick svraštil čelo a očima vyhledal matku. Nemýlil se: byla to právě ona, kdo se ujal výběru repertoáru.

Nebylo možné přehlédnout ji. Tolik malých, zralých italských žen, zubících se stále na celé kolo, v sále nebylo. Dokonce se opovážila na Nicka zamrkat. The Second Time Around pomalu dozníval,

než však Nick stačil Jenny navrhnout, aby si šli raději sednout, do sálu vytryskla další pomalá, zasněná skladba.

Smyslný hlas Karen Carpenterové nenechal nikoho na pochybách, o co v písni We’ve Only Just Begun jde. Nick zavrtěl hlavou a ani si nevšiml, že se ostatní páry stáhly ze středu parketu a vytvořily kolem novomanželů široký kruh.

Jenny se rozesmála. Krásný zvuk, pomyslel si Nick. Stejně krásné bylo držet ji a společně s ní čelit matčiným průhledným manévrům. Nechal ruku poklesnout až k jejímu pasu. Bloudil pohledem v její dosud se usmívající tváři a nechápal, proč se mu zdá, jako by ji znal odjakživa. Z náhlého popudu si dal její pravou ruku na rameno a objal ji oběma pažemi. Sepjala dlaně vzadu na jeho krku a Nick cítil, jak mu její prsty vpalují do kůže své otisky. Přitiskl ji blíž k sobě. Lehce zavrávorala a Nick se usmál. Podpatky, samozřejmě. Kdybych měl aspoň trochu rozumu, všechny její boty bych vyhodil, pomyslel si. Jenže s nimi bych přišel i o své sny o Jenny s vysokými podpatky, v průhledném krajkovém prádle, které jsem našel v jejím hotelovém pokoji, připomněl si a byl vděčný, že Jenny neumí číst myšlenky.

Kroužili zvolna po parketu, soustředěni jen sami na sebe. Opřela se o něj a způsobila, že Nickovo už tak strnulé tělo ztuhlo ještě více. Planulo touhou, kterou mohlo uhasit pouze jediné.

Zadržela dech a zavlnila boky v jeho dla—

nich. Nick odhodil to málo, které zbylo z jeho sebekontroly, a sklonil hlavu, aby ochutnal Jennina ústa. Našel je čekající, pootevřené a sálající.

Zapomn ěl na všechno kolem. V tu chvíli pro n ěj existovala pouze Jenny. Cht ěl ji líbat, dotýkat se jí. Bylo to pro něj stejně nezbytné jako dýchání. Zvedl ji do náruče a zabořil svůj obličej do opojné hebkosti jejího hrdla. A pak uslyšel potlesk.

Jenny zvrátila hlavu a se zavř enýma očima p řijímala jeho laskání. Zať ala prsty do jeho ramen a tiše zasténala.

Když zaslechla potlesk, trhla sebou jako zasažená střelou. Prudce otevřela oči a vyplašeně se rozhlédla po okolních párech. Nick ji opatrně spustil na zem. Zavrávorala, ale Nickova pevná paže ji přidržela.

Polilo ji horko, které nemělo nic společného s touhou. Zakryla si tvář dlaněmi a vysloužila si pískot davu.

Nick ji sevřel v náručí, jako by ji chtěl ochránit. Přitiskla se k němu. Toužila ztratit se v něm, zmizet všem těm zvědavcům kolem.

Oba si uvědomili, že právě provedli něco nepatřičného, něco, co by se mělo odehrávat v soukromí ložnice, ale bylo jim to jedno. Koneckonců, byli novomanželé - alespoň pro většinu přítomných. „Ještě jednou, Nicku!” zahulákal kdosi. „Jo, jen do toho! Chci to taky vidět!”

„Nenechávej jí čekat!” ozval se další muž. Dav zašuměl smíchem.

„Tak dost,” ozvala se mamá a připojila se k nešťastné dvojici. „Nech si zajít chuť, Martini,” řekla a zpražila pohledem staršího břichatého chlapíka.

Jenny se úlevně usmála. Byla ráda, že se pozornost hostů alespoň na chvíli odvrátila od ní a od Nicka.

Mamá energicky zamávala rukou nad hlavou a po čkala, až se dav uklidní. Někdo vypnul hudbu. „Právě přišel telegram,” oznámila mamá tak, aby to každý slyšel. Otevřela ho a zač ala číst.

„,Drahá Jenny. Stop. Dostala jsem tvou zprávu. Stop. Blahopřeji, všechno nejlepší a hodně štěstí tobě i Nickovi. Stop. Těším se, že se s ním brzy setkám. Stop. Líbá Tess.’”

Jenny cítila, jak se jí do očí derou slzy. Babička Tess byla v pořádku. A co víc, chystala se přijet. Nick vytušil, co pro Jenny ten telegram znamená. Pohladil ji po ramenou a podal jí kapesník. „Dneska večer nechci vidět žádné černé šmouhy,” šeptl a Jenny se škytavě zasmála. „A hádejte, odkud to př išlo,” zvolala mamá. „Ze Švýcarska!”

Znovu se na telegram zadívala, jako by nemohla uvěřit, že přišel z takové dálky, a pak ho s přehnanou opatrností složila. Přistoupila k Jenny, papír jí podala a políbila ji na tvář. „Kletba je zlomena,” zašeptala a Jenny jen mlčky přikývla.

„A ještě něco,” řekla mamá. „Máme pro vás svatební dar.” Po kratičké pauze dodala: „Vlastně ho má Dino. Ale byl to můj a Ginin nápad.”

Několik zasvěcených se pobaveně zasmálo. Dino vstoupil do kruhu světla a postavil se vedle své matky. Neočekávaně jí vlepil polibek na temeno hlavy a uhnul, když se po něm ohnala. Pak popošel k Nickovi a Jenny a podal jim velkou zapečetěnou obálku. „Co je to?” zeptal se Nick a nedůvěřivě t ěkal očima z obálky na bratra a zase zp ět. „Líbánky.” Dino se zakřenil.

„Dino…” řekl Nick varovně. Jenny se na něj překvapen ě podívala.

„To byl mámin nápad,” hájil se Dino zvýšeným hlasem. „Pak se k ní přidala Gina a… sakra!” Znovu se přikrčil a matčina ruka ho těsně minula. „Proti nim nemá člověk nejmenší šanci. Tak všechno nejlepší, vy dva! ” „Otevři to!” vykřikl někdo.

„No tak,” pobízel netrpělivě další. „Co v tom je?”

S e zaťatými zuby podal Nick obálku Jenny a ta ji opatrně roztrhla. Nahlédla dovnitř a zalapala po

dechu. S vytřeštěnýma očima se podívala na Dina.

Zazubil se a zamrkal na ni.

„Řeknete nám už konečně, co v té obálce je?”

Nick se natáhl Jenny přes rameno, podíval se do obálky a velice, velice pomalu se napřímil. Po chvíli odkašlávání oznámil všem kolem: „Je to rezervace pokoje v hotelu Taj. Na tři dny a dvě noci.”

„Ne jen tak nějaké pokoje,” poopravil ho Dino a v očích se mu spokojeně zablýsklo.

„Můj velký bratříček a jeho ženuška stráví příští víkend v Prezidentském apartmá. ” Vysekl oběma zdvořilou poklonu. „Pozornost ode mne a mých zaměstnavatelů.”

V tu chvíli se strhl bouřlivý potlesk. Dino využil nastalého hluku po svém: rychle se naklonil k Jenny, políbil ji na tvář a zašeptal: „Takové př íležitosti by byl hřích nevyužít…” Pozorn ě se na něj zadívala. Ve tváři mu hrál šibalský úsmě v. Další člověk na mojí straně, pomyslela si vděčně a pevně sevřela obálku. Díky spojenectví rodiny začala věřit, že Nicka přece jen dostane.

O dvě hodiny později musel Nick Jenny doslova odvléct. Hosté se už odebrali domů a zbyl po nich takový nepořádek, že Jenny trvala na tom, že pomůže paní Tarantelli s úklidem. „Necháme to na zítra,” ř ekla jí mamá. P řikryla si rukou ústa a zívla. „Personál se o to postará.” „Vždyť to mám za půl hodiny hotové,” namítla Jenny.

Nick nervózn ě p řešlápl z nohy na nohu. Další půlhodinka ve spole čnosti jeho matky byla dnes večer už nad jeho síly. Zatahal Jenny za ruku.

„V žádném případě,” zaprotestovala mamá rázně. „Byl to večírek na vaši počest. Musela bych se hanbou propadnout, kdybych vás měla nechat uklízet. “

„Vážně, mamá,” přesvědčovala dál Jenny a vytáhla z poloprázdného hrnce s italskými nudlemi zmačkaný papírový fábor. „Mn ě to vůbec nevadí. Byl to krásný večírek. Aspo ň budu moci n ějak vyjádřit svůj dík.”

Mamá se na ni zářivě usmála. Popleskala ji po tváři.

„Jsi hodná holka, Jenny. ” Střelila pohledem po Nickovi. „Neříkala jsem ti to?” Neohrabaně přikývl. Říkala mu to. A nepochyboval, že mu to ještě mockrát zopakuje. „Nejlíp mi poděkujete, když půjdete domů, do postele. ” Mamá vykročila ke dveřím. „Dobrou noc,” zavolala přes rameno. „Krásn ě se vyspěte.”

Nick ji sledoval s takřka nenávistným úšklebkem. Krásn ě se vysp ěte… Dělá si legraci? Vtom v

něm zatrnulo. Mozek se mu rozběhl na plné obrátky. Nečekaný večírek. Překvapení v podobě

pokoje v hotelu Taj. Sladkobolná hudba, kterou mamá po celý večer sama vybírala. Bylo nad

slunce jasnější, že mamá rozjela kampaň na podporu Jenny. Kampaň proti němu.

Pokradmu se podíval na svou ženu. Rozhlížela se po sále, připomínajícím bojiště, a na rtech jí

hrál lehký úsměv. Najednou měl pocit, že musí dýchat dvakrát rychleji.

Jenny vůbec nepotřebovala matčinu pomoc. Dokázala si s ním poradit úplně sama.

Viděl, jak se natahuje po provázku jednoho ze zbylých balónků. I přes výši jejích podpatků jí

chybělo ještě pár centimetrů. Sjel pohledem k jejím nohám. Jak se natahovala, odkrývaly se před

ním stále více a více.

Přiměl se odtrhnout pohled od toho vzrušujícího představení. Natáhl ruku, stáhl tři nebo čtyři balónky a podal jí je.

„Bylo to od nich milé, že?” zeptala se s úsměvem a měla na mysli jeho rodinu.

Ačkoli ho napadaly vesměs zcela jiné přívlastky, souhlasil. „To ano. “

„Úžasný večírek,” vzdychla a op ět se rozhlédla kolem. Pak si uvědomila, že dosud tiskne v dlani obálku se svatebním darem. Výmluvně s ní zamávala. „Celé tři dny v Prezidentském apartmá! Dovedeš si to vůbec představit?”

Jeho kamenná tvář se k Jennin ě nadšení dokonale nehodila. Mít tu teď Dina, uškrtil bych ho, ř íkal si v duchu. Tř i dny o samot ě s Jenny -byť v apartmá nejluxusn ějšího z vegaských kasin - pro n ěj byly něčím naprosto nepředstavitelným a nepřijatelným. „Podívej, Jenny -” začal.

„Slyšela jsem o takovýhle místech,” př erušila ho. „Dokonce jsem v televizi viděla n ějakou reportáž z takového velkého kasina.” S rozzá řenýma o čima se zatočila dokola. Balónky jí ví řily kolem hlavy.

Klopýtla a pohotový Nick ji zachytil.

„Nikdy by mě ani ve snu nenapadlo, že v jednom z nich budu bydlet.”

Nedokázal jí říci ne. Bylo by to jako ublížit malému dítěti. Vzal ji za ruku a vykročil ke dveřím. „Pojďme, Jenny,” řekl sklesle.

Venku se zastavila a zdvihla hlavu k nebi. Bylo plné hvězd: ne neónových, ale skutečných.

Nemohla se na ně vynadívat.

„Podívej na tu krásu,” šeptla uchváceně.

Nick se opřel o kapotu vozu, zkřížil ruce na prsou a zíral na Jenny. „Opravdu krásné,” řekl. Nemluvil však o nočním nebi. „Věříš v přání, Nicku?” „Jak to myslíš?”

Podívala se na něj. „Lidé si něco přejí, když vidí padat hvězdu. Věříš, že se takové přání vyplní?” Přál si, aby tomu tak bylo. Díval se na ni a věděl, že by velice rád věřil v přání. V přání, v lásku na první pohled a v lásku navěky. Nevěřil ani těm p řáním. Už ne.

„Ne.”

Zklamání jí přelétlo tváří jako stín. Jako by se zastyděla, že dělá něco nepatřičného, Jenny okamžitě vyčarovala nový úsměv.

„To nevadí.” Znovu zaklonila hlavu, zavřela oči a řekla: „Budu věřit za mě i za tebe. “

Její vlasy v měkké měsíční záři světélkovaly. Chvíli se mlčky soustředila’, pak vydechla a obrátila

se k Nickovi s úsměvem, který nejspíš nebi pár hvězd ukradl.

Cítil, jak se mu kolem hrudi svírají jakási neviditelná chapadla. „Co sis přála?” zeptal se

přiškrceně.

„To nemohu říct. “

Přistoupila k němu a položila mu ruku na předloktí. Horký poryv větru se opřel do balónků a foukl je Nickovi do tváře. Podívala se mu do očí. „A teď domů.”

Jednoho dne příští týden vylezl Nick ze své pracovny a zamířil do obývacího pokoje. Zůstal však stát a díval se na Jenny. Věděl, že se to u něj stává zvykem, ale nedokázal tomu zabránit. Od oné svatební party byl jak posedlý. Nemohl vymazat z mysli vzpomínku na ten spalující polibek. A, upřímně řečeno, ani nechtěl.

Kdykoli si vybavil tu zběsilou, palčivou touhu, kterou tehdy pocítil, celý se roztřásl jak narkoman bez své obvyklé dávky. Nikdy předtím se necítil tak živý.

Každou noc ležel vedle Jenny a propadal zoufalství. Když se k němu minulou noc nevědomky ve spánku přitiskla, utekl z postele a musel se jít projít. Zůstat tam znamenalo jen jediné: vzbudit ji a udělat jí to, na co myslel čtyřiadvacet hodin denně.

Nejhorší na tom bylo, že mu procházka vůbec nepomohla. Nepomohlo ani to, čím se snažil sám sobě argumentovat. Dokonce ani vzpomínka na všechno zlé, v co se zvrhlo jeho první manželství, nepomáhalo.

Zavrtěl hlavou, znechucen sám sebou, a vzápětí měl mysl opět plnou Jenny. Seděla v jeho starém koženém křesle, položila si knihu veršů, kterou právě četla, na klín a začala se protahovat. Její pohyby překypovaly smyslností.

Safírově modrý satén noční košile zdůrazňoval křivky jejího těla a laskal je jako pohlazení milence. Znovu se schoulila v křesle a dál se věnovala Waltu Whitmanovi. Nick se prudce nadechl, otočil se a vrátil se zpět do pracovny.

Zavřel za sebou dveře a sedl si za stůl. S pohledem upřeným na rozevřený spis si řekl, že by se měl spíš soustředit na to, jak polapit svého nejnovějšího „klienta”. Ale ani podvodník takového kalibru ho nedokázal odpoutat od myšlenek na Jenny.

Byla plná protikladů. Nevinnost jejích modrých očí ostře kontrastovala s jejími svěžími, po polibku volajícími ústy. Neuvěřitelně vzrušující tělo v sobě ukrývalo milovnici poezie. Sváděla ho sebemenším pohybem a přitom se červenala rozpaky.

Opřel se lokty o stůl a složil hlavu do dlaní. Pouhé dva týdny manželství jí stačily k tomu, aby se zde úplně zabydlela. Aniž se nějak výrazněji snažila, vnesla pořádek do zmatku, který zde dříve

vládl.

Musel se sám sobě zasmát. Jenny ochotně pomáhala matce v restauraci, kdykoli to bylo potřeba. Mezitím se stačila stát vyhlášenou pečovatelkou o děti z celého sousedství a když viděla, jak se jejich starý soused lopotí venku s nějakou prací, šla a bez váhání ji udělala za něho. Byla bezmála tak nezávislá jako Nick sám, a přitom jí zřejmě nijak nevadilo, když se na ni někdo začal stále častěji spoléhat. Naopak, zdálo se, že ji to jen těší.

Nicka však nikdy o nic nepožádala. Veškeré domácí práce dělala sama, dokonce sama opravila tekoucí umyvadlo v koupelně.

Když mě připravuje o rozum doma, co se asi stane během těch proklatých líbánek, ptal se Nick stále častěji. Co se stane, až budeme sami dva, obklopeni vším tím luxusem, tam, kde nebude žádná pracovna, žádné povinnosti? Věděl to naprosto jistě. Byl ztracen.

Zamračil se, prohrábl si vlasy a sáhl po propisce. Měl bych něco dělat, pomyslel si. Na přemýšlení budu mít dost času v noci, až budu ležet a civět do stropu.

OSMÁ KAPITOLA

Hotelový zřízenec s dramatickým gestem rozrazil dvojité dveře.

Jenny přešla práh a na místě zkameněla. S pokleslou spodní čelistí zírala v němém úžasu na luxusní apartmá.

Okna, zabírající celou stěnu, nabízela nevídaný pohled na Las Vegas a okolní poušť. Nad vrcholky vzdálených hor se houfovaly černé bouřkové mraky, chystající se zaútočit na město, jež se zatím těšilo z oslnivě modré oblohy a slunečních paprsků.

Š tědře vycpaná pohovka podkovovitého tvaru stála naproti kamennému, mramorem obkládanému krbu. v němž plynové plameny vesele pohlcovaly atrapy dřevěných polen. Před ním, na plyšovém červenohnědém koberci, byly rozložené velké pohodlné polštáře jako výzva k milostným hrátkám. Celý výjev doplňovala láhev šampaňského naložená v ledové tříšti a dvě útlé, vysoké sklenky. Jenny se namáhavě nadechla a prohlédla si zbytek pokoje. Starožitné stoly byly doslova zasypány čerstvými květy, jejichž vůně v chladivém vzduchu apartmá působila více než opojně. Blyštící se bronzové točité schody v ústraní mizely v neviditelném podkroví. Jen

ny cítila, jak jí vysychá v hrdle. Tušila, že podkroví skrývá ložnici.

Téměř nevnímala, jak sluha provádí Nicka pokojem. Jako ve snách přistoupila k oknům. Pohled na město z tř icátého poschodí jí způsobil závrať. Rad ěji se zadívala na hory na obzoru, p řipomínající rejdiště stínů.

Když jim Dino daroval tyto „líbánky”, byla nesmírně vzrušená. Přitom věděla okamžitě, v co by ráda proměnila jejich pobyt zde, v tomto zvláštním, izolovaném mikrosvětě. Nyní však, tváří v tvář té nádheře, začalo její sebevědomí vadnout. Po jejím smyslu pro nebezpečná dobrodružství jako by se země slehla. Ušklíbla se sama sobě. Prostředí, jehož se chystala využít ve svůj prospěch, z ní vysálo veškerou odvahu jako upír. Podívala se stranou a upoutala ji další součást interiéru.

Oslnivě bílé piano stálo pyšně v kruhu slunečního světla: zdálo se jí, že ji vyzývá k doteku. Několik starožitných židlí drželo stráž u skleněného jídelního stolu, schopného pohostit snad dvacet lidí. V rohu na opačném konci pokoje, za falangou vzrostlých fíkusů, se nacházel plně vybavený pracovní stůl, nepostrádající počítač, fax a telefon. Otočila se, aby si prohlédla i druhou stranu pokoje. Ze zdi na ni hleděla obrazovka s širokou úhlopříčkou, doprovázená kompletní hifi-aparaturou a regály naditými cédéčky a videokazetami.

Jenny se vydral z hrdla sten zoufalství. Zavřela oči. Co tady, proboha, dělám? ptala se. Byla zvyklá na přenosný radiomagnetofon, devatenáctipalcovou televizi a na občasnou sklenku piva. Jak jsem vůbec mohla očekávat, že do takovéhoto prostředí zapadnu, i když jen na pár dní? A jak tady, u všech svatých, mám svádět Nicka, když si připadám jako Alenka v říši divů? „Pěkné, co?” ozvalo se těsně za ní. Nick. Ani ho neslyšela přijít.

„Eh, to jo,” řekla. P ěkné? Spíš ohromující. Oslnivé. A deprimující. „Hezká vyhlídka.” „Hmm.” No tak, vzpamatuj se přece, pobídla se Jenny. Řekni něco. „Kde je ložnice?” zeptala se. Právě to si ze všeho nejméně přála vyslovit. Zrudla.

Nick zvědavě zdvihl obočí, pak však kývl hlavou ke schodům. „Nahoře, v podkroví. ” Přikývla. „Myslím, že si vybalím věci. ” Proklouzla kolem něj pro své zavazadlo. „Dobrý nápad.” Vykročil za ní. „Běž nahoru. Já vezmu kufry.”

„Tak jo.” Skvělé, pomyslela si. Vážně konverzace na úrovni. Kousla se do rtu a vyrazila ke schodišti. Jak ho, probůh, můžu chtít přesvědčit, abychom začali naše manželství brát opravdově, když se nezmůžu na jedinou solidní větu? táhlo jí hlavou. Objala prsty chladivé bronzové zábradlí a začala stoupat vzhůru.

Nick zatnul zuby a odlepil oči od pohupujících se Jenniných boků. Nechtěl sletět z té nablýskané konstrukce a zlomit si vaz.

Aspoň bych to měl za sebou, pomyslel si pochmurně. Lepší, než umírat po kouskách, den za dnem.

Pak uslyšel, jak Jenny vzdychla úžasem. Vyběhl po schodech a zastavil se vedle ní. Kufry mu vypadly z rukou a temně udeřily o zem.

Přímo proti nim stála ta největší postel, jakou kdy v životě viděl. Podél složitě vyřezávané pelesti postele byla naskládána celá řada barevných polštářů a na malém stolku u nohou postele stála další láhev šampaňského. Byl ztracen.

S tál před závěrečným, nejobtížnějším testem svého odříkání. Měl co dělat se dvěma protivníky: s postelí, rozlehlou jak divadelní pódium a s ženou, jejíž pouhá přítomnost v něm budila jedinou touhu: zapomenout na všechno a jen se s ní milovat.

Přinutil se odtrhnout od té nevídané postele oči. Byl by se mohl radovat z toho, že se konečně vyspí, Nick však věděl své. I kdyby byla Jenny na opačném konci města, nedovolila by mu ani na chvíli zamhouřit oka.

Bledě modré záclony halící okna pouštěly dovnitř pouze tolik světla, aby ložnice svou přízračností vyvolávala sugestivní pocit soukromí. Avšak až na postel a několik stolků postrádala jakékoli další zařízení. Ke vzdálenějšímu konci pokoje byl přilepen šatník s vestavěnými zásuvkami a toaletním stolkem, nepostrádajícím kromě oválného zrcadla ani speciální osvětlení. Pootevřené dveře napravo vedly do koupelny a Nick si raději ani nepředstavoval, jaké rafinované svody ukrývá.

Začal si mnout bradu a obrátil se na Jenny. Jestliže ráno vypadala vzrušením celá bez sebe, nyní se zdálo, že by se nejraději vsákla do země.

Zavrtěla hlavou a přistoupila k posteli. Posadil se opatrně na kraj. Svěsila ramena, složila ruce do klína a zašeptala něco, co Nick nezachytil. „Co?”

Zvedla hlavu a unaveně se usmála. „Jen jsem říkala, že to možná nebyl nejlepší nápad. ” Překvapen tak prudkou změnou jejího postoje vykročil k ní, po několika krocích se však zarazil. Sednout si k ní na postel bylo totéž jako zahrávat si s ohněm. „Co tě přimělo změnit názor?” zeptal se.

„Tohle všechno.” Rukou opsala křivku zahrnující celou ložnici. „Je to… Je toho na mě p říliš.” Krátce se zasmála. „Těžko říct, co jsem očekávala, tohle ale určitě ne.”

Nick měl naprosto stejný pocit. Nepřekvapil ho však interiér, ale Jenny. Ani ve snu by se nenadál, že to s ní takhle zamává. Byl přesvědčen, že se všude hned cítí jako doma. Vidět ji takhle skleslou ho zasáhlo víc, než si byl ochoten přiznat.

„Není to zvláštní?” pokračovala Jenny a podívala se na něj. „Většina lidí by teď asi byla radostí bez sebe. “

„Nejspíš,” připustil. Já ale ne, dodal v duchu. Nikdy si nepotrpěl na takovou okázalou nádheru, která ho nyní obklopovala. Sem by se hodil spíš Dino, pomyslel si. „Skoro se stydím začít vybalovat,” řekla Jenny.

Znovu se rozhlédla po místnosti, lehce se otřásla a lehla si na záda. S rukama doširoka rozhozenýma připomínala středověkou mučednici.

Nickovi přeběhl mráz po zádech.

„Chceš v ědět, co je na tom nejlegračn ější?” zeptala se, a aniž vyčkala odpovědi, dodala: „Měla jsem v úmyslu tě tady svést. “

„Cože?” Zděšeně si uvědomil, že jeho tělo zareagovalo, jako by bylo probuzeno k životu správně zvoleným heslem.

Pokývala hlavou. „To byl můj tajný plán. ” Dlouze vydechla a chvíli jen tak nehybně ležela. „Abych pravdu řekla, nikdy jsem nikoho vědomě nesvedla. Tys měl být první. ” Jaké štěstí, pomyslel si Nick.

„Viděla jsem spoustu filmů a přečetla spoustu knih,” řekla, „takže bych možná věděla, jak na to. Ale stejně by to asi nefungovalo.”

Nefungovalo? Jen samotná zmínka o svádění ho vzrušila tak, že se sotva ovládal. Sípavě se nadechl a podíval se na ni. V jejím obličeji se jasně zrcadlilo zklamání z toho, jak její plán skončil. Když uslyšel, jak si povzdechla, několika kroky překonal tu vzdálenost, která je dělila, a klesl vedle ní na postel. Neexistovala síla, která by ho dokázala zadržet. „Proč by to nemělo fungovat, Jenny?” zeptal se.

„Oh. ” Mávla rukou a s očima upřenýma na strop pronesla se zjevnou neochotou: „Víš stejně dobře jako já, že o mě prostě nemáš zájem. “

Copak nevidíš, co se mnou děláš? chtělo se mu vykřiknout. Jestli je tohle projev nezájmu, jak se pak projevuje zájem?

„Od svatby jsi mě dokonce ani nepolíbil, pokud nepočítám tu party. To bylo ale něco jiného.” „Co to podle tebe bylo?” Ten polibek ho dodnes pálil na rtech. „Tam jsi mě políbil proto, že tě Dino vyhecoval.” „Nevyhecoval mě. “

„Ale jistě, že jo. ” Zamračila se na něj. „Ani tě nenapadlo zatančit si se mnou, dokud to neudělal

on.”

Plácl sebou vedle ní. Prokoukla ho, a to se mu nelíbilo, stejně jako se mu nelíbilo, že tančí s Dinem. Políbil ji ale proto, že… protože musel. To nečekané zjištění jím otřáslo. Musel ji políbit, protože to pro něj bylo stejně životně důležité jako dýchání.

Zakryl si rukou oči. Najednou mu bylo všechno jasné. Byl příliš dlouho sám, bez ženy. Od té doby, co ho opustila Angela. Těch pár náhodných známostí, které měl, neznamenaly prakticky nic. Jen ho ještě více utvrdily v odhodlání nenechat se vlákat do nějakého vážnějšího vztahu. Jedna lekce mi stačila, říkal si. Vtom si uvědomil, že se Jenny o své minulosti dosud vůbec nezmínil. „Nejde o to, že bych tě nechtěl,” začal. „Prosím tě,” přerušila ho. „Přece nejsem slepá.”

Pobaveně se na ni podíval. Možná nejen slepá, pomyslel si, ale i hluchá, když neslyšíš, jak se na mně začíná všechno párat.

„Chtěl jsem tě,” řekl přidušeně. „A pořád chci. Jenže naše manželství není skutečné. Je to jen vzájemná dohoda, Jenny. Dočasná výpomoc. Copak jsi na to zapomněla?”

„Samozřejmě, že nezapomněla.” Zamračila se na strop. „Myslím si ale, že manželství je manželství, ať je jaké je. “

„Ne, není. Tohle manželství za rok skon čí.” Vyslovil to a cítil, jak se utápí v zoufalství. Když se zase vynořil, pokračoval: „O sexu nepadlo ani slovo. Není součástí naší dohody a -” „Nemusíš se snažit být milý,” přerušila ho. Zvedla ruku, chvíli si ji prohlížela a pak ji nechala bezvládně padnout na postel. „Předstírat, že se ovládáš kvůli tomu, je směšné. Proč nepřiznáš, že tě nepřitahuju? Myslíš, že to nevím, když celé noci ležíš vedle mě a ani to s tebou nehne?” Ztěžka vzdychla a zamračila se ještě víc. Nebo to byla lítost, co se jí zračilo ve tváři? „Vždycky jsem si myslela, že ten osudový blesk zasáhne nás oba.” „Blesk?” Sundal ruku z obličeje a překvapeně se na Jenny podíval. „Ten, o kterém jsem ti povídala. Pamatuješ?”

„Oh, ano.” Přikývl. Blesk. No ovšem. Blesk a kletba. Copak na to se dá zapomenout? Popotáhla a Nick zostražitěl. Snad, proboha, nezačne brečet? To by mi ješt ě tak scházelo! „Když jsem to ucítila, myslela jsem si přirozeně, že to musíš cítit i ty, a tím pádem, že se z nás stanou opravdoví manželé, a doufala jsem, že si uvědomíš, že to nebyla kletba, co nás svedlo dohromady, ale naopak požehnání odněkud shůry a že -”

Zmlkla uprostřed své litanie a Nick s rostoucí úzkostí pozoroval, jak se jí po tváři kutálí první slza. Znovu popotáhla, otřela si oči hřbetem dlaně a pevně stiskla rty.

„Neměla bych brečet,” řekla upjatě. „Jsi hodný člověk a pomohl jsi mi z nesnází. Zachránil jsi mou babičku.” Tiše vzlykla a uronila další slzičku. „Není to tvoje chyba, že mě nechceš.”

Nick k ní vztáhl ruku, aby ji ukonejšil. Aby zastavil ty zatracené slzy. Jenny se však schoulila do jeho náruče, hlavu si položila na jeho hruď a pevně ho objala. Pokrčila jednu nohu a narazila na něco tvrdého. Nick zasténal.

Zajíkla se, zvedla hlavu a rozzářeně se na něj podívala. „To je kvůli mně?”

„Vidíš tu snad někoho jinýho?”

Ucítil její prudce se dmoucí hruď a přitiskl se k ní.

Když ji políbil, měl pocit, jako by jím projel elektrický výboj. Byl však příliš dalek toho, aby to bral jako varování, Políbil ji ještě naléhavěji, povzbuzen tím, že jeho jazyk nenarazil na žádnou překážku. Tiše zasténala a byl to ten nejkrásnější zvuk, jaký kdy slyšel. Vzplanul touhou, kterou mohla uhasit jen ona. Objal rukou její zadeček a přitiskl ji tam, kde byla jeho bolest nejsilnější.

Zabručel cosi nesrozumitelného a odtrhl se od jejích rtů. Vyškrábal se na nohy a zvedl ji. Držela se ho, jako by na tom závisel celý její život. Jediným trhnutím stáhl hedvábný přehoz. Odhodil peřiny na opačný konec postele.

A pak už neexistovalo nic jiného než ona. Položil jí ruce na ramena. „Jestli nechceš, máš poslední šanci říct mi

to.”

Olízla si náhle zcela suché rty. Podívala se do jeho tmavých očí a oslepila ji záře, kterou v nich spatřila. Věděla, co to znamená.

Že p řišla ta chvíle, na kterou tak dlouho čekala.

Čekal na její odpověď, ale nebyla schopná promluvit. Všechna slova jí náhle p řipadala p říliš fádní. Nechala za sebe promluvit své ruce. Začala si rozepínat šaty.

Nick nepotřeboval vědět více. Stáhl si košili přes hlavu a odhalil Jenny svou širokou, svalnatou hruď. Neodolala a pohladila ji. Trhaně se nadechl, chytil ji za ruku a políbil její dlaň.

V příštím okamžiku se jejich oblečení ocitlo v jediné neuspořádané hromadě na podlaze. Nick vzal Jenny do náruče, klekl si na postel a opatrně ji položil doprostřed. Dívala se, jak se k ní pomalu sklání. Cítila žár sálající z jeho těla.

Políbil ji na ústa, potom začal krátkými polibky mapovat její hrdlo směrem dolů. Jenny zavzdychala a zvrátila hlavu.

Zachvěla se očekáváním, když se jeho pravá ruka vydala napříč jejím tělem. Sevřel prsty její bradavku a Jenny sebou vzrušeně trhla.

Zvedl hlavu a věnoval jí krátký úsměv. Věděl, co chce, a udělal to. Začal její bradavku laskat jazykem. Jenny zavzdychala a vztáhla k němu ruce. Zachytila se jeho ramen tak pevně, jak jen dokázala.

Jazykem opisoval vlhké, horké kroužky kolem bradavek. Rukou sjel po jejím hrudním koši, na okamžik se zastavil na jejím hebkém břiše a pak se rázem ocitl v samotném srdci její rozkoše. Zazmítala sebou a vzepjala se proti jeho ruce. Chtěla víc, chtěla všechno.

Žádná blízkost jí nebyla dostatečně blízká. Její tělo bylo tělem touhy. Nevěděla, co si s ním počít,

věděla jen to, co nechce: aby přestal. Cítila naléhavý dotek jeho vzrušeného pohlaví.

Pak zvedl hlavu. Chtěl vidět její tvář, když se prstem vydal tam, kde ještě nikdy nebyl. Nelitoval

toho: její oči se rozšířily a její boky se mu opět vypjaly vstříc.

„Začínáš mě svádět, Jenny?” zašeptal ochraptěle a škrtl rty o její.

„Neřekla bych,” vydechla a vzápětí zasténala, když se jeho prst odvážil o trochu hlouběji. „Mýlíš se,” řekl a zahleděl se na ni, jako by ji viděl poprvé v životě. „Svádíš mě každým svým vzdechem, každým svým zachvěním.”

Vzhlédla k němu skrze mlhu, kterou měla před očima, a uvěřila. Viděla tu trýzeň, kterou zakoušel, stejnou, jakou trpěla ona. Uvolnila jednu ruku a začala ho hladit po jeho zarostlé hrudi. Zachvěl se pod jejím dotekem. Přejela prstem pro změnu po jeho bradavce a donutila ho bolestně zavzdychat.

Laskal ji tam, kde to vnímala nejintenzivněji, až jí tělem začaly zmítat otřesy, které by zachytil snad i seismogram. Vzepjala se v bocích v zoufalé prosbě. „Prosím, Nicku. Prosím…” zavzlykala. „Je to bezpečné?” zeptal se.

„Cože?”

„Bezpečné, Jenny,” procedil skrz stisknuté zuby. „Je bezpečné dokončit, co jsme začali?” „Ano.” Přikývla a navlhčila si jazykem rty. „Se mnou ti nic nehrozí.”

V duchu vyslal vděčná slova díků komusi neznámému.

Sevřel její hýždě, lehce se posunul výš a pomalu do ní vnikl. „Oh, Jenny… ” zasípal. „Jsi jako dělaná pro mě. “

Uvolnila se a její nitro se mu přizpůsobilo. Ze rtů jí splynul tichý sten. A pak se jejich těla roztančila, doprovázená zrychlující se hudbou jejich dechu. Vykřikla jeho jméno. V tomtéž okamžiku Nick vyrazil vpřed jako smyslů zbavený a v doznívajícím echu jejího výkřiku jí dal všechno, co muž může ženě dát.

DEVÁTÁ KAPITOLA

Jenny přejela rukou po Nickově hrudi a pak ji nechala sklouznout dolů jeho břichem. Když se její prsty lehce dotkly vnitřní strany jeho stehna, otevřel oči. „Dobré jitro,” řekla a políbila ho.

Zareagoval okamžitě: převrátil Jenny na záda, vzepřel se na lokti a podíval se na ni. Políbil ji přesně tak, jak si přála. Pak se usmál. „Proč nespíš?”

„Nejsem ani trochu unavená,” odvětila a začala ho lechtat tam, kde před chvílí přestala. Krátce se zasmál. „Postel je i ke spaní, víš?” „Ještě toho naspíme. “

„Zatím jsme se k tomu vůbec nedostali,” připomněl jí a znovu se zasmál.

Její rty rozvlnil spokojený úsměv. Po třech dnech téměř beze spánku se cítila naprosto skvěle. Byla nabitá energií.

„Spánku se přikládá větší význam, než doopravdy má,” řekla zasvěceně a prsty ohodnotila jeho erekci.

Nick zalapal po dechu. „Jenny… “

„Chci tě zase cítit v sobě, Nicku.” Zvedla hlavu a začala ho líbat na krk. „Ještě jednou, než to tu

budeme muset opustit. “

Nepotřeboval přemlouvat. Svěsil hlavu

a vzal do úst její bradavku, jež se mu tyčila vstříc. Laskal ji jazykem a spokojeně pozoroval, jak se k němu Jenny začíná tisknout.

Nepřestávala ho hladit a Nicka zaplavila neovladatelná touha zmocnit se jí, jako se jí zmocňoval celý víkend. Pokaždé, když se do ní nořil, doufal, že nasytí svůj hlad po ní. Pokaždé však musel začínat znovu. A každý další zoufalý pokus byl opět premiérou.

Přikryl dlaní tu tepající skulinku mezi jejíma nohama. Její boky se mu vydaly vstříc v mlčenlivé výzvě. Přivítat ho jako vzácného hosta. Ale Nick si tentokrát dával načas.

Zvedl se klekl si mezi její rozhozené nohy, aniž by dbal jejího tichého protestu. Vklouzl pod ní

dlaněmi a nadzvedl ji v bocích.

„Nicku?” Vztáhla k němu ruku, ale zavrtěl hlavou.

„Dej mi nohy na ramena,” řekl jí.

Místo toho se neklidně zavrtěla v jeho dlaních. Došlo jí, co chce. „Nicku, já… ” „To bude v pořádku,” přerušil ji. „Poj ď, poslechni mě.”

Udělala, co žádal, a zavřela oči. Nick viděl, jak zaryla prsty do hedvábných lůžkovin, až jí zbělaly klouby.

Pak sklonil hlavu a polaskal ústy její pohlaví. Zajíkla se a škubla sebou jakoby na protest, ale přidržel ji a nechal pracovat svůj jazyk.

Jenny se snažila popadnout dech, ale nešlo to. Ve spáncích jí bušila krev. Její tělo zalévaly rozbouřené vlny žhavé rozkoše. Otevřela oči.

Měla by se chvět rozpaky, místo toho však přihlížela, jak si s ní pohrává. A pak ucítila, jak se z dálky blíží poslední vlna a nese ji ke břehu.

Zasténala a natáhla k Nickovi ruce. Bála se přílišné intenzity toho, co cítila. Potřebovala někoho, kdo by ji zachránil před utonutím.

„Nicku… Prosím,” zašeptala přerývaně. „Buď se mnou. Ve mně.”

Neochotně se vzdal své zábavy a dovolil jí položit se na záda. Chtěl se na ni převalit, ale vyklouzla mu. Naznačila, aby si sám lehl. Sedla si na něj. Vstřebávala ho beze spěchu, kousek po kousku. „Ach, Jenny,” zasténal a cítil, jak s ní splynul.

Sevřel její boky a Jenny se začala pohybovat, umožňujíc mu vniknout tak hluboko, jako dosud nikdy předtím. Rukama bloudila v jeho vlasech. Pak se jich chytila, jako by je chtěla vyrvat i s kořínky. Vypjala se jako luk, zadržela dech a její vědomí se rozlétlo na kusy. Vykřikla Nickovo jméno. Ucítila, jak se pod ní vzepjal a pak v jejím nitru vytryskl horký gejzír jeho vyvrcholení. Zhroutila se na něj a udusila jeho zemí otřásající vzlyk. Byli na břehu.

Nick zdvihl oči ke stropu. Slyšel jen svůj zrychlený dech. Země se opět začala točit kolem své osy.

Stále spojen s Jenny, uvědomil si, co vše se událo za ten neuvěřitelný víkend. Pochopil, že byl u zrodu něčeho nového. Trvalého. A zmocnil se ho strach.

Poprvé v životě pochopil, co to skutečně znamená milovat se.

Neexistovala slova, kterými by to dokázal popsat. Všechny jeho předchozí zkušenosti byly jen neumělou napodobeninou toho, co prožil nyní.

A co už se nikdy nebude opakovat, až odsud odejdeme, prolétlo mu vzápětí hlavou.

Zamračil se. Začal Jenny hladit po zádech. Bylo to poslední pohlazení, které si mohl dopřát. Ještě

jedna takováto noc, a už by ji nikdy nemohl nechat odejít.

Přiměl ji lehnout si vedle něj. Vztyčil se a posadil se na okraj postele, co nejdál od jejího svůdného těla.

„Nicku?”

Ohlédl se přes rameno a spatřil v jejích očích naléhavou otázku. A bolest. A překvapení. A ještě něco stálo v těch jasných modrých očích. Něco, co mu pomohlo udržet svou touhu po ní na uzdě.

Sny.

Bílý laťkový plot kolem jejich domu. Tváře jejich nenarozených dětí.

Vyskočil z postele jako uštknutý a zmizel v koupelně. Pustil studenou vodu a strčil pod ní hlavu. „Jsi v pořádku?” zavolala za ním Jenny.

Ne! chtělo se mu vykřiknout. Viděl v jejích očích budoucnost, právě takovou budoucnost, které se celá dlouhá léta snažil vyhýbat. Už nemohl být nikdy v pořádku. „Jo,” řekl jí. „Jen si chci dát sprchu.” „Dobrý nápad.”

Vyčerpaně se opřel čelem o chladivé sklo zrcadla. Vybavil se mu výjev z minulé noci. Sprchovali se spolu. Až do té chvíle Nick netušil, co vše se dá dělat v tom nevelkém prostoru.

„Nicku?”

Napřímil se, podíval se do zrcadla a setkal se s Jenniným starostlivým pohledem. Zabalila se do hedvábného přehozu a vypadala snad ještě přitažlivěji, než když na sobě neměla ani nitku. Nick neměl šanci. ., S talo se něco?”

Jo. „Ne,” řekl.

Vykro čila k n ě mu, ale p řišlápla si cíp své improvizované tógy. P řistála mu v náru č í. Vzhlédla k němu a provinile se usmála. „Promiň. Neudržím se na nohou ani bez vysokých podpatků. ” Když si byl jist, že nabyla rovnováhy, ucouvl o krok.

„Co se děje?”

Zhluboka se nadechl a řekl jí to. „Myslím, že to nemá budoucnost, Jenny. ” „Co?” Rozhodil paže. „Ty. Já. My.”

„Měla jsem dojem, že to právě začíná nějakou budoucnost mít,” řekla a vlídně se na něj usmála. Právě, pomyslel si, a křečovitě sevřel okraj umyvadla. „Podívej,” vypravil ze sebe, „tenhle víkend byl…”

„Báječný?” napověděla mu.

„Hezký,” poopravil ji. Mén ě vhodné slovo jsem si vážn ě vybrat nemohl, ušklíbl se v duchu. „Hezký.” Zamračila se. Zkřížila ruce na prsou a čekala.

„Ale je u konce. Musíme se vrátit zpátky do reality a v ní na tohle není místo. ” „Chceš říct, že v tvé realitě není pro nás dva místo, chápu to správně?”

Přistoupila k němu a vzala ho za ruku. „Proč, Nicku? Prožili jsme něco výjimečného. Sám to víš.” Zachvěl se naléhavostí jejího doteku. „Bylo to skvělé, Jenny. Ale nemá cenu si něco nalhávat. Jsme manželé na jeden rok. ” „Nemuselo by to tak být. ” „Ale je to tak. “

„Proč nechceš ani slyšet o jiné možnosti?”

Nick si opláchl obličej, prohrábl si vlasy a pak zvedl oči k její tváři v zrcadle. „Už jsem si manželství jednou vyzkoušel,” řekl chladně. Ušklíbl se a dodal: „Byl jsem mizerný manžel. Věř

mi.”

„Je třeba dvou lidí, usilujících o totéž, aby manželství fungovalo. ” „Někteří lidé se pro něj prostě nehodí.”

„To je nesmysl. ” Usmála se a marně čekala, že zareaguje stejně. „Není to nesmysl. Moje manželství bylo katastrofální.” „Dino mi řekl o tvé ženě. “

Nick si pohrdavě odfrkl. „Řekl ti, že kvůli mn ě matka už p ět let neviděla svýho nejmladšího syna?”

Zavrtěla hlavou.

„Jediné, co mi řekl, bylo, že Angela utekla s tvým bratrem. “

„Jediné?” zvolal chraptivě. „Co bys chtěla ještě slyšet? Svou neschopností vyrovnat se s tím jako rozumný člověk jsem ublížil celé své zatracené rodině. ” „Neublížil jsi jí. Angela a Tony jí ublížili.”

„Ne!” vykřikl a chvíli mu trvalo, než se uklidnil. „To já svou neschopností donutil Angelu hledat útočiště u Tonyho. To já donutil Tonyho odjet z Las Vegas!” „Nicku -” „Já prostě nejsem manželský typ. Smiř se s tím.” „Miloval jsi Angelu?” zeptala se tiše.

Myslel si, že ano. Avšak to, co cítil, když byl s Angelou, bylo nesrovnatelné s tím, co cítil v přítomnosti Jenny. Nevěděl, co na to říci. Nevěděl nic, kromě toho, že se musí držet co nejdál od Jenny. Pro dobro jich obou. „Co já vím,” vydechl. „Myslel jsem si, že ano.”

„Tentokrát je to jiné,” řekla rychle a stiskla mu ruku. „Tentokrát to cítíš doopravdy. Já to vím.” „Probůh, Jenny… “

„Cítíš to!” vykřikla a trhnutím ho obrátila čelem k sobě. „Zasáhlo tě to stejně jako mě.” Zapíchla mu prst do hrudi. „Viděla jsem ti to v o čích. Cítila jsem to, když ses se mnou miloval. Je to osud.” Podíval se na ni a vyslovil největší lež svého života. „Necítím vůbec nic. Je to stejný nesmysl jako ta tvoje kletba.”

A Vrhl na ni rychlý pohled a ulevilo se mu. Žádné slzy. Vidět ji teď plakat by ho snad zabilo. „Proč to děláš?” zašeptala.„Proč to chceš všechno zničit?”

„Dělám jen to, na čem jsme se oba domluvili, když jsme se brali.” Poškrábal se na bradě. „Dodržuju uzavřenou dohodu.”

„Dohodu,” zopakovala bezvýrazně. Pomalu pokývala hlavou a sjela pohledem k místu na jeho těle, které ho jednoznačně usvědčovalo ze lži. „Možná jsi přesvědčen, že jednáš správně, ale tvoje tělo má na to jiný názor,” upozornila ho.

„Jenny!” zvolal. „Muselo by se mnou být něco v nepořádku, kdyby mě někdo takový, jako ty, nevzrušoval. To ale neznamená vůbec nic, k čertu!”

Trhla sebou, jako by ji udeřil. Zbledla. Nick by byl rád vzal ta slova zpět, ale bylo příliš pozdě. Jseš to ale parchant, osopil se na sebe v duchu. Takovej parchant, že ti ani nevěří, že to všechno děláš pro její dobro.

„Zkrátka nejsem ten správný muž pro tebe. ” Zavrtěl hlavou. „Probůh, Jenny. Vždyť jsem si s sebou na tyhle líbánky nevzal ani kondom. Nebýt tebe, kde bychom teď byli…” Zdálo se, že pobledla ještě více. Sevřel se mu žaludek.

„Jenny?” „Co?”

„Říkalas, že jsi chráněná, že?”

Kousla se do rtu, pak si rychle p řikryla ústa dlaní. Sklopila oči k zemi. „Takhle jsi to myslel?” Zatočila se mu hlava. „Jo. Proč bych se asi jinak ptal?”

Zachv ěla se a p řitáhla si př ehoz až k brad ě. „Já… myslela jsem, že ses ptal… kvůli nemocem…

Víš?”

Teď už to věděl. „Oh, bože! ” Zvedl oči k nebi.

„Tak jsem ti řekla, že si nemusíš dělat starost. Protože jsi byl první. Vlastně ještě Patrick Ryan… ale to nám bylo oběma osmnáct, takže…” Zarazila se. „Takže ten se vlastně nepočítá,” plácla. „Cože?” zeptal se a nechápavě se na ni podíval.

„Byli jsme moc mladí a -” pokrčila rameny „-prostě nám to př išlo jako dobrý nápad, ale -” Čím dál lepší, pomyslel si. Tak ona je to prakticky panna, a já na ni spoléhal, že to má pod kontrolou. Měl na sebe vztek, ten však záhy vystřídaly obavy. Obavy o Jenny. „Za jak dlouho se pozná, jestli jsi těhotná?” zeptal se.

Hrdě zvedla hlavu. „Nedělej si starosti, Nicku. Dokážu se o sebe postarat. “

„Tohle se týká nás obou, Jenny.”

„Je poněkud př edčasné o tom mluvit.”

Nenapadlo ho nic, co by na to měl ř íci. Unaven ě si promnul oči. Nezbývá, než čekat. A doufat, že měli štěstí. Nebo spíše smůlu. Jenny se mlčky odebrala z koupelny.

Ucítil, jak se mu svírá srdce. V tom nastalém tichu si připadal osamělejší, než kdy předtím. Podíval se na sebe do zrcadla.

„Modli se, aby z toho nic nebylo,” procedil skrze zuby. Na okamžik mu bleskla myslí představa kulatící se Jenny. S úsměvem ho vyzývala, aby si sáhl. Zahnal tu myšlenku jako toulavého psa.

Nic takového. Bude to lepší, pro ně pro oba. Věřil, že to časem pochopí i Jenny. Jednou si na tyto chvíle vzpomene a bude mi vděčná, že jsem byl dostatečně silný, abych ji dokázal opustit, přemýšlel.

„Silný?” zeptal se svého dvojníka v zrcadle. „Nebo hloupý?”

Je to blázen, opakovala si v duchu Jenny. znovu a znovu. Naprostý blázen. Zastavila se u oken z ložnice. Roztáhla záclony a dívala se na probouzející se den.

Jeho hrubá slova ji hluboce zasáhla. V tu chvíli by ho byla snad zaškrtila. Ani to by zřejmě nic nezměnilo, pomyslela si. Až do posledního dechu by tvrdil, že má na mysli moje dobro.

Ohlédla se přes rameno na zavřené dveře koupelny. Uvědomila si, že její city k němu právě procházejí zkouškou vytrvalosti. Nedokázala mu odpustit, že by byl schopen bez jediné výčitky se vzdát toho, co se před nimi začalo rýsovat.

Nevěřila mu. Nevěřila, že ho nezasáhlo to, co ji. A přísahala si, že z něj musí vyrazit pravdu. Neměla co ztratit -nic jí totiž nezbylo. Vzdala se domova, práce, přátel - všech jistot, které měla. Zbyla jí jediná. Její babička. Zamračila se a pohledem se vydala k vzdáleným vrcholkům hor. Sedmadvacet let čekala na to zatracené znamení osudu, na ten pověstný blesk. Dočkala se. Ukázal jí Nicka. Neměla důvod nevěřit. Chtěla věřit.

Chtěla někomu patřit. Někomu, kdo by ji potřeboval.

Mimoděk si položila ruku na břicho. Rodí se v něm skutečně nový život? Vrásky jí zmizely z čela. Usmála se.

Začala doufat, že ano. Těšila se.

Alespoň jeden z rodičů se musí těšit, pomyslela si.

Vzpamatovala se. Zatáhla záclony, otočila se čelem ke dveřím a čekala, až Nick vyjde ven.

Jenny, která na něj čekala, byla nová Jenny. Byla pevně rozhodnuta nenechat se jen tak odehnat.

Nejen on, ale i ona, Jenny Blakeová-Tarantelli, si totiž uměla postavit hlavu.

DESÁTÁ KAPITOLA

Uplynulo n ěkolik dní. Jenny sed ěla v boxu restaurace a nimrala se ve své porci t ě stovin. Restaurace byla plná jako obvykle, Jenny však ruch kolem vůbec nevnímala. Přišla sem hledat pomoc, nyní však váhala, má-li se vůbec na mamá Tarantelli se svým problémem obrátit. Jinou možnost nicméně neměla. Povzdechla si a pokusila se soustředit na jídlo. „Mangia,” pobídla ji mamá italsky. „Jez. Jsi moc hubená.”

„P řestaň ji otravovat, mami.” Gina se zasmála a s gustem napíchla velký kus salátu. Pobaven ě se podívala na svou švagrovou. „Kdybys jedla pokaždé, kdy ti mamá řekne, vážila bys za chvíli metrák. “

Gina na mat činy pobídky zjevně nereagovala: byla vysoká, štíhlá a v bled ě zeleném kostýmu, který měla na sobě, navíc nesmírně elegantní.

Mamá se na ni zamračila a dále se věnovala Jenny. „Tak řekneš mi, co se stalo, nebo mě necháš

hádat?”

Jenny k ní zvedla oči. Té opravdu nic neunikne, to se musí nechat, pomyslela si.

Od okamžiku, kdy opustili hotel a jejich líbánky byly u konce, žili Jenny a Nick jako dva

znepřátelené národy v období dočasného smíru. Nick byl zdvořilý, pozorný a pokud byl okolnostmi nucen zdržovat se doma, držel se od Jenny co nejdál.

Doufala, že ho jejich soužití nakonec zlomí. Že pochopí, jak báječn ě by se spolu mohli mít. Projevil však mnohem větší odolnost, než očekávala. Rozhodla se tedy jít za jeho matkou, aby se dověděla něco více o Angele a Tonym, a doufala jen, že se jí tím nijak nedotkne. Vypravila se do restaurace kolem oběda a ke své radosti zde našla i Ginu. Přišlo jí to vhod: čím více spojenců mohla získat, tím lépe.

„Ježíši, mami,” zareagovala Gina. „Copak se pořád musí něco dít?”

„Ne, slečno advokátko, nemusí,” opáčila mamá. „Ale tentokrát se přece jen něco stalo, nemám pravdu?”

Těm přívětivým hnědým očích se nedalo lhát, což ostatně Jenny ani neměla v úmyslu. Váhavě přikývla.

„Aha! ” Mamá vrhla vítězný pohled na svou dceru a současně vzala Jenny za ruku. „Tak co to je?

Mně to můžeš říct. Co Nick zase udělal?”

Jenny překvapeně vykulila oči. „Nic neudělal. “

Mamá se zamračila. „Nic? O co tedy jde?”

Gina se na Jenny starostlivě podívala. „Jsi v pořádku?”

„Jo. Ne. ” Zavrtěla hlavou. „Myslím, že jo. Chci říct, že se cítím docela dobře. ” „Nejsi těhotná?” vyhrkla mamá s nijak neskrývanou nadějí. „Mami! ” okřikla ji Gina.

„Ne,” ujistila ji rychle Jenny,. hodlající za každou cenu včas zabránit další z obvyklých tarantelliovských .výměn názorů’. „Nejsem těhotná.” Respektive zatím tomu nic nenasvědčuje, opravila se v duchu. Vyloučit to však nemohla. Přála si mít Nickovo dítě, ale představa, že by mělo být následkem neopatrnosti, ji, po pravdě řečeno, děsila. „A podle toho, jak se věci mají,” špitla, „asi ani nikdy nebudu.”

Mamá se zamračila ještě více než před chvílí. „Co je s Nickym?” uhodila na Jenny. „Není na tebe hodnej? Žádný strach, holka zlatá. Já si s ním promluvím.”

„Oh, to ne,” vykřikla Jenny. Vzápětí si uvědomila, kde je, a rychle se rozhlédla kolem. Skoro všichni přítomní se na ni dívali. Přikrčila se a řekla: „Jen to ne, mamá. Prosím.” „Někdo to udělat musí.”

„Ježíši, mami!” Gina se naklonila nad stůl. „Nick nepotřebuje tvojí přednášku o životě,” řekla tiše.

„Co? Neslyšelas, co říkala Jenny?”

„Proto jsem s tím nezačala,” vložila se Jenny v pravý čas.

„Tak proč tedy?”

Nejlepší bude říci to na rovinu, rozhodla se Jenny. Bez obalu. Zhluboka se nadechla.

„Nick nechce, aby naše manželství pokračovalo. Chce počkat rok, podle dohody, a pak vycouvat.”

„A ty to nechceš?” zeptala se Gina mírně. „Ne,” řekla Jenny. „Já ho totiž mám ráda.” „Výborně!” zvolala mamá

a spráskla ruce. Jeden ze zákazníků po ní hodil nevraživý pohled. „V ěnujte se svýmu,” doporu čila mu. „Mangia. Jezte.” „Je to špatné - mít ho ráda, myslím?”

„Samoz řejmě, že to není špatné.” Mamá zpražila dceru pohledem. Popleskala Jenny po ruce. „Hodíte se k sobě, ty a můj Nicky. Jste jeden pro druhého jako stvořený. Nech to na mně.” „Já to vím,” povzdechla si Jenny. „Ale Nick to nechce vidět.” „Proč ne?” zajímala se mamá.

„Říká, že je mizerný manžel. Říká, že kvůli němu jste přišla o svého nejmladšího syna. ” Mamá se prudce nadechla a Gina se po ní okamžitě podívala.

„Mami?”

„To nic,” řekla paní Tarantelli a zdůraznila to zavrtěním hlavy. Pohlédla na Jenny. „Co vám ten blázen napovídal o Angele a Tonym?”

Jenny byla vděčná, že mamá Tarantelli nijak nevadí o tom mluvit. „Moc mi toho neřekl. Jen to, že Angelu zklamal, a tak utekla s Tonym, když viděla, že manželství s ním byl omyl. Viní se z toho, že Tony odešel a že vám ublížil.”

Mamá pomalu přikývla, setřásla Gininu chlácholící ruku a zcela zbytečně si upravila svůj bezvadný drdol.

„Nicky,” zamumlala. „Vždycky byl takový. Už jako malý kluk si myslel, že musí na každého dohlížet. Dělal policistu, víš,” řekla zjihle. „Rád pomáhá lidem. Je to dobrej člov ěk, můj Nicky.” Jenny přikývla. Věděla již, jak se Nick staral o své sourozence, když byli malí. Věděla, jaký je. S mutně se pousmála. Uvědomila si, že

Nick, ať už si je toho vědom, nebo ne, je člověk, který nejen že ochotně přijímá jakoukoli zodpovědnost, nýbrž ji i sám vyhledává.

S tal se policistou, aby pomáhal lidem. V tom se mamá nemýlila. Jenny si všimla, že nyní coby lovec odměn, jakkoli ošidně ten titul zněl, má spadeno především na muže, kteří se vyhýbali svým povinnostem, manželským nebo otcovským. Na muže, kteří odmítali svým ženám platit výživné. Nebo na takové typy, jako byl Jimmy Baldini, kteří se ženili, aby vzápětí své ženy opustili. Zatímco k takovým mužům byl nelítostný, s jejich obětmi hluboce cítil. Nejlepším příkladem toho byla ona sama. Ačkoli ji vůbec neznal, vzal si ji, jen proto, aby zachránil život její babičce. „Oh, Nicky si vždycky všechno moc bral,” pokračovala mamá. „Ale tohle?” Povzdechla si a vzala Jenny za ruku. „Angelu nemohl uspokojit nikdo,” řekla smutn ě. „Angela.” P řimhouřila oči. „Pořád něco chtěla. Pořád si na něco stěžovala. Kup mi tohle, kup mi támhleto, říkala. Proč si se mnou nepovídáš? Proč mě necháváš doma samotnou?” Mamá si odfrkla. „Copak chlap může sedět doma? Chlap musí pracovat, ne se jen snažit udělat radost ženské, které stejně nic radost neudělá.”

„Angela,” přidala se Gina, „byla sobecká ženská. Pijavice. Ať Nick udělal cokoli, všechno bylo špatně. Nikdy jsem nepochopila, proč si ji vůbec bral.”

„Ha! ” vybafla mamá. „Řeknu ti proč. Protože když ji uviděl, přestal myslet hlavou.”

Jenny přikývla. Dávalo to smysl. Sama, když uviděla Nicka, měla dojem, že si její rozum vzal

dovolenou.

„Ať tak nebo tak,” ř ekla Gina, „vzal si ji. Ale dlouho jim to nevydrželo. Když jí Nick nevěnoval veškerou svou pozornost, zaměřila se na Tonyho. “

„Zničila mi dva syny,” zašeptala mamá. „A jednoho z nich mi dokonce ukradla. Kdyby se tu ukázala, proklela bych ji…!”

Jenny ani na okamžik nezapochybovala, že to mamá myslí smrteln ě vážn ě.

„Tony byl mladej. A hloupej,” uzavřela Gina. „Utekl s ní jako uličník a teď se nejspíš stydí vrátit se zpátky.”

„Myslíte, že jsou pořád spolu?” zeptala se Jenny.

„Pche,” ušklíbla se mamá. „Tu ženskou si jako manželku vůbec neumím představit. Tonyho už taky nechala být, na to dám krk. Jen nevím, kde,” Na chvíli ztichla a do očí se jí vkradl smutek. Pak se ošila, jako by ho chtěla ze sebe setřást. „Říkáš, že se Nicky viní z toho, že Tony odešel?” zeptala se Jenny.

„Ano.”

„Promluvím si s ním,” řekla rozhodně.

„Nedělejte to, mamá,” zažadonila Jenny. „Nick se dozví, že jsem s vámi o tom mluvila. A to bych nechtěla. “

Matka se zamračila a obrátila se tázavě ke své dceři. Gina přikývla. Mamá se nechala přesvědčit. „Dobrá. Ale měla bys něco vědět, Jenny.”

„Ano?”

Mamá se zazubila. „Můj Nicky je fešák po mně. Tu svojí paličatost ale zdědil po tátovi, budiž mu země lehká. ” Pokřižovala se, pak mrkla na Ginu. „Pamatuješ? Tvůj táta měl srdce z kamene. Ale přesto dokázal poslouchat a připustit, že se zmýlil. ” „Pamatuju, mami. “

„A Nicky je taky takovej. ” Mamá opět sevřela Jenninu dlaň. „Uvidíš. Pochopí, jak byl hloupej, a všechno bude dobrý. “

Jenny se usmála a přikývla, i když si nebyla ani zdaleka tak jistá jako mamá. „A až se to dá všechno do pořádku, postaráš se mi o nějaký ty vnoučátka, jo?”

Pokud byla Angela sobecká, věčně nespokojená žena, bylo na Jenny, aby Nicka přesvědčila, nakolik se od ní liší. Musela mu dokázat, že bez ohledu na to, jak moc si přeje být s ním, dokáže si poradit i bez něj.

Začnu tím, že si najdu práci, rozhodla se. Už ji stejně nebavilo být doma, zvláště v poslední době, kdy se zde Nick tak málo zdržoval.

Vystoupila z taxíku, zaplatila a zamířila k domu. Možná bych si nejdříve ze všeho měla pořídit auto, napadlo ji. Sehnat n ějaké levné, ojeté nemůže být v Las Vegas žádný problém. Napadlo ji,

že by se s výběrem mohla obrátit na Nicka, pak to však rázně zavrhla. Mnohem efektnější bude, když se o to postarám sama, řekla si.

Vybrala ze schránky poštu a vstoupila do příjemně chladné předsíně. Jen tak ze zvědavosti projela došlé dopisy. Jeden byl pro ni. Ten rukopis by poznala mezi tisíci. Babička Tess. Odložila kabelku a zbytek pošty na nejbližší stůl a roztrhla obálku.

„Drahoušku,” stálo na listu papíru, který našla uvnitř. „Jedu k vám. Musím vidět nového člena naší rodiny. Čekejte mě patnáctého. Nemůžu se do čkat. Líbá Tess.”

Nového člena rodiny. Jenny si začala zamyšleně kousat ret. Byla velice ráda, že opět uvidí svou babičku, nedokázala si však představit, jak se asi bude snášet s Nickem. Babička Tess nikdy nepřekypovala taktem a diplomatičností, a Nick? Nick byl jak poraněný medvěd. Zalitovala, že už nemá práci. Tak by aspoň mohla být osm hodin pryč z domu. Pak se tím však přestala znepokojovat. Babička Tess nikdy v žádném městě dlouho nevydržela. Nejvýš tak den, dva, a už ji to zase hnalo někam dál. Připravím se tedy na babiččinu návštěvu, rozhodla Jenny, a práci si najdu hned, jak odjede.

Znovu přelétla očima stručný dopis. Patnáctého? Propána, vždyť to je už zítra! Navzdory alarmujícímu zjištění se usmála. To je celá babička Tess, pomyslela si. Ta si nikdy na žádné velké plánování nepotrpěla. Mělo to jeden háček: totéž předpokládala i u ostatních. S úsměvem zamířila rovnou do kuchyně. Nepřivítat babičku skořicovým závinem by bylo jako nedat žíznícímu poutníkovi sklenici vody.

Nick si lokl piva a zamračil se. Nedokázal odtrhnout oči od tančícího páru. Babička? Vyprskl.

Tess O’Reilly Blakeová se nepodobala žádné babičce, kterou znal. Očekával chatrnou stařenku s

kůží jako pergamen, s třesoucím se hlasem a uslzenýma očima. Byl psychicky připraven na to, že

se bude belhat ve své ortopedické obuvi, nebo ještě spíše, že neudělá ani krok bez jeho opory.

Dokonce se nazpaměť naučil telefonní číslo místní pohotovosti. Více se zmýlit nemohl.

Dino udělal úkrok vzad a roztočil svou partnerku v elegantní piruetě. Babiččina sukně zavlála ve

vzduchu.

Nick se zamračil ještě více, jakoby na truc vesele se smějící neúnavné staré dámě. Nyní už věděl, po kom má Jenny tak úžasné nohy.

Babička Tess tvrdila, že jí je „hodně přes sedmdesát”, nevypadala však na víc než na padesát. Nick by se dokonce vsadil, že kdyby si obarvila své krásně udržované sněhobílé vlasy, považovali by ji lidé za čtyřicátnici.

Něco zabručel a přesunul svou pozornost na druhý pár, na Jenny s Nickovým bývalým kolegou ze služby, Danem Herediou. Dan přišel sice s Ginou, ale velice rychle se přeorientoval na Jenny. A Nickovi se zdálo, že se k ní tiskne až příliš důvěrně.

Ale co mi je vlastně do toho? napadlo ho. Po tom, jak jsem se k ní v poslední době choval, bych jí nemohl mít za zlé, ani kdyby si sbalila kufry a práskla za sebou dveřmi. Natáhl se po láhvi piva. To by ona ale nikdy neudělala, pomyslel si. Ze strachu o babiččin život.

Chudinka babi čka, ušklíbl se. Jediné nebezpečí, které by ji mohlo ohrozit, je to, že se př íliš unaví tím věčným trdlováním.

Kapela dohrála jeden z evergreenů Glenna Millera a tanečníci zamířili ke svým stolům. Nick zatnul zuby a čekal, až se k němu připojí jeho společníci. Jako první se přihrnuli Dan s Jenny. „Díky,” řekla Jenny.

„Bylo mi potěšením,” zazubil se Dan a obrátil se k Gin ě, neboť zač ala další skladba. „Co ř íkáš

téhle?” zeptal se. „Ukážeš mi, jak se to tančí?”

„Ráda, strážníku,” utrousila Gina. Vstala a zavěsila se do něj.

Odešli a Jenny prohodila: „Tvůj kamarád je vynikající tanečník. “

Vypadala úžasně. Tmav ě červené šaty ji těsně obepínaly a hluboký výstřih odhaloval její ňadra právě natolik, aby Nick ztrácel dech. Bylo skutečným utrpením sedět naproti ní a vědět, že k ní nemůže vztáhnout ruku a dotknout se jí. Že už ji nikdy nebude mít.

„Škoda, že sis nevzala jeho,” plácl a v tu chvíli by si byl nejradši dal pár facek. Mohly za to jeho kalhoty, příliš těsné na to, aby se do nich vešlo veškeré jeho vzrušení. „Možná,” řekla netečně.

Dotklo se ho to, a nepomohlo ani říkat si, že má tisíc důvodů chovat se takhle. Nebo ještě hůře. „Nikdy není pozdě,” zavrčel. „Ve Vegas se denně rozvádí stejně lidí, kolik jich do manželství vstupuje. “

„Budu o tom uvažovat. ” Její modré oči byly náhle jako dva kusy ledu. Kdyby mohl pohled zabíjet, byl by Nick v tuto chvíli na onom světě.

„A jak se mají moje dvě holubičky?” zeptala se Tess, když ji Dino přivedl ke stolu a sám se vydal k baru.

Nikdo neodpověděl a zdálo se, že budou mlčet navěky, nebýt Tess. „Fajn,” řekla. „Tak ven s tím.”

„Ven s čím?” zeptala se Jenny, která předstírala překvapení.

„No tak, Jenny. Znám tě dostatečn ě dobře.” P řejela pohledem od jednoho ke druhému. „Čekám, že mi n ěkdo z vás ř ekne, co se to tu vlastně děje. A to hned teď.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

„To je, s prominutím,” řekla Tess, když Jenny skončila, „ta největší hovadina, kterou jsem kdy slyšela. “

Nick se zazubil a kývl na Jenny. Kdo by očekával, že to bude právě Jennina babička, kdo vynese tak jednoznačný soud nad tou nesmyslnou kletbou?

„Tess,” ohradila se Jenny, a uhnula před Nickovým vítězným pohledem. „Zapomněla jsi na pratetičku Penelopu?”

Babička se zamračila, napila se piva a zeptala se: „Co je s ní?”

Nick zdvihl oči v sloup. Dalo se tušit, že se Jenny nebude chtít tak snadno vzdát.

„Když jsem byla malá,” spustila Jenny, „máma mi o ní několikrát vyprávěla. O tom, co se s ní

stalo, protože nebrala kletbu vážně. “

„Tvoje máma,” řekla Tess rázn ě, „nepobrala zrovna moc rozumu.” „Možná že ne, ale řekla mi jen to, co slyšela od tety Bernice.” Tess vyprskla smíchy.

Nick se zamračil. Představil si, že by tu teď s ním místo Tess seděla teta Bernice. Pivo už začínalo účinkovat.

„Tak nebo tak, tetička Penelope se nevdala

do svých sedmadvaceti.” Jenny stř elila pohledem po Nickovi, pak pokračovala: „Říkala, že si kvůli nějaké bláznivé kletbě neuváže na krk prvního chlapa, kterého potká.” „Rozumná ženská,” prohodila Tess.

„A právě toho rána v den jejích sedmadvacátých narozenin,” řekla Jenny dramaticky, „přejela její babičku Hortensii rozvážka ledu.”

„Což vůbec nic nedokazuje,” dodala Tess. „Bylo všeobecně známým tajemstvím, že Hortensie nasávala.” Kývla na Nicka. „Tvrdila, že jí brandy pomáhá na revma.”

„Babičko!”

„Jenny.” Tess vzala vnučku za ruku. „Vážím si toho, cos udělala. Opravdu.” Zatvářila se přísně. „Ale je to úplně absurdní.”

Nickovi bylo Jenny líto. Tess si mohla přece jen počínat trochu taktněji. Vždyť Jenny podstoupila celé to dobrodružství jen proto, aby zachránila její život.

Tess si oba dlouhou chvíli pozorně prohlížela. „Řeknu vám na rovinu, že nemám v úmyslu umřít dřív, než za takových třicet let. Ať už zůstanete spolu, nebo ne. ” Zaměřila se na Nicka. „Líbíš se mi, chlapče. Jsi dobrý člověk a máš bezvadnou rodinu. Jenny mohla dopadnout daleko hůře.”

„Díky.”

„Ale vaše manželství je věcí pouze a výhradně vás dvou. Nedovolte, aby vám do něj kdokoli zasahoval.”

„To jsem ani neměl v úmyslu,” ujistil ji Nick a napadlo ho, že by neškodilo, kdyby se Tess ukázala častěji. Líbila se mu.

Tess vstala od stolu. „A teď půjdu do kuchyně a zkusím přemluvit Mariannu, aby si k nám šla na chvíli sednout. Lítá tam, chudák, jako hadr na holi. ” Zamrkala na Jenny a štípla ji do tváře. „A pak musím najít toho tvýho švagra, aby mě zase provedl. Tancuje jako Fred Astaire. ” Jenny se přinutila k úsměvu tak násilně, až se Nick otřásl.

Rozuměl jí: věděl, že ztrácí půdu pod nohama. A pocítil potřebu udělat cokoli, jen aby se cítila lépe.

To je ale blázinec, pomyslel si. Ještě před pár dny jí dělal ze života peklo, zatímco dnes by nejraději všechno změnil. Připadal si jako zloduch.

Zhluboka se nadechl. Vzpamatuj se, poručil si. Přece se nakonec nenecháš zviklat. Napadlo ho, jestli není ten pravý čas naopak všechno skončit. Odejít, dokud vyhrává. Pro dobro jich obou.

Tess se obrátila k odchodu. „Vidíš? Já ti to říkal,” oslovil Nick Jenny. „Žádná kletba neexistuje, stejně jako žádný blesk z čistého nebe.” Tess se zarazila a prudce se otočila.

„Ta kletba je nesmysl, to ano,” řekla Nickovi. „Ale ten blesk ne.”

„Cože?” zeptal se a nevěřícně se na Tess zadíval. Podvědomě vytušil Jennin vítězný úšklebek.

Tess přikývla. „Věř mi. Poznala jsem to na vlastní kůži. Bylo to tehdy, když mě poprvé políbil Clive, můj druhý manžel. Úpln ě mě to p řibilo k zemi.” Tess se posmutn ěle usmála. Nevěděl, co říci.

„Znamená to, žes potkala pravou lásku, viď?” zeptala se Jenny. Nick zadržel dech. Čekal na odpověď, i když ji znal.

„Ovšem, zlato. A práv ě proto bych s ním byla zů stala dodnes, nebýt toho zatraceného balónu.” „Balónu?” neubránil se Nick zv ědavosti.

„Můj manžel byl vzduchoplavec,” vysvětlovala babička Tess. „Horký vzduch propálil jeho balón, naneštěstí právě, když přelétal nad lesem. ” Povzdechla si.

„Chápu,” řekl Nick. Nechápal nic. Jen se díval, jak Jenny vyskakuje ze židle a dojatě objímá Tess. „Díky, Tess. “

„To nic,” řekla babička a políbila ji. „Chápu dobře, že už si ten blesk zašpásoval i s vámi?” Jenny přikývla. Nick cosi zabručel.

„To je báječné,” řekla Tess. „Ale pamatujte si, že blesk sám o sobě není žádný zázrak. Zázrak je to, čeho je poselstvím. “

Nick se zahleděl do modři Jenniných očí. Instinktivně vycítil, že se za nimi skrývá tatáž moudrost, jež byla vlastní babičce Tess, a kterou přibývající léta jen prohloubí, a byl zaskočen zjištěním, že si přeje, aby u toho mohl být.

„To světlo vám pomáhá najít jeden druhého,” řekla Tess a zadívala se nejprve na Jenny, pak na Nicka. „Lásku ale musíte v sobě najít sami. “

Nicků v pohled se střetl s Jenniným. Uhnula a podívala se na pódium, kde hudebníci pomalu balili své nástroje. Prstem pohladila laciný kroužek na svém prsteníku. Vzpomněl si, že jí chtěl koupit jiný. Lepší.

Do čista na to zapomněl. Nebo za tím bylo n ěco jiného - obava, že dát jí pravý prsten by znamenalo přiznat opravdovost i jejich manželství?

„Oh!” přerušila Tess jeho úvahy. Byl rád. „Ještě mám jednu radu týkající se lásky. ” „Ano?” zeptal se neochotně. „Vyhýbejte se horkovzdušným balónům.”

S těmito slovy vyrazila babička Tess směrem ke kuchyni a nechala Nicka a Jenny napospas tichu plného nevyřčených otázek.

Jenny se na okamžik zastavila na prahu. Měla dost času popřemýšlet o všem, co řekla babička Tess. Celou cestu z hotelu Nick neřekl ani slovo.

Tess měla pravdu. S výjimkou té kletby, samozřejmě. Jenny byla dosud pevně přesvědčená, že pevné zdraví a elán její babičky je výsledkem jejich stále trvajícího manželství.

O tom, co říkala Tess o lásce, však ani na okamžik nezapochybovala. Sama se již přesvědčila, že cítit blesk osudu je něco úplně jiného než v něj uvěřit. A že nestačí, aby v něj věřila ona sama: musí uvěřit i Nick.

Dospěla k názoru, že jediným způsobem, jak v Nickovi probudit lásku k ní, je stát se na něm nezávislou. Pokud mu dokáže, že je schopná postarat se sama o sebe, zbaví ho tak pocitu zodpovědnosti za ni a snad onu prázdnotu po něm zaplní láska.

A kdyby ani tohle nepomohlo, zauvažovala a nev ěděla, jak dál, tak… tak vymyslím něco jiného. Vešla dovnitř a Nick zavřel dveře. Klíče hodil na nejbližší stolek. „Pěkný večer,” řekl tiše.

„Jo.” Pěkný večer, ušklíbla se Jenny. Sotva stojím na nohou.

Pak si vzpomněla, jak mamá Tarantelli radostně zareagovala na její prosbu o práci, a vlilo jí to novou sílu.

„Výborný nápad,” zvolala. „Vždycky jsem se snažila vzbudit alespoň v jednom ze svejch povedenejch dítek zájem o restauraci. Ale ti o tom necht ěli ani slyšet.”

„Nikdy jsem servírku nedělala, mamá,” přiznala se Jenny. „Ale slibuji, že udělám všechno proto, abych to zvládla. “

„Já vím, já vím. Kdo jinej by to měl zvládnout, než taková hezká a šikovná holka, jako ty. Uvidíš. ” Pohladila Jenny po tváři. „Chceš začít hned zítra?” „To by bylo skvělé. “

„Dobrá. A teď se běž zase věnovat babičce, musím dodělat omáčku. ” Tak mám práci, pomyslela si radostně.

Jak rychle se můj život změnil, říkala si v duchu. A o co krásnější by mohl být, kdyby Nick

konečně otevřel oči.

„Tvoje babička se mi moc líbí. “

„Ty jí taky.” Jenny vyklouzla z bot, sehnula se pro ně a zamířila do ložnice. „Bude mi chybět. ” „Nějaký čas tu zůstane, ne?”

„Bohužel asi ne. ” Zívla a zakryla si ústa dlaní. „Povídala něco o Egyptu. O velbloudích závodech. “

„O velbloudích závodech?”

„Hmm. Navštěvuje je každý rok. ” „To mě nepřekvapuje. “

Jenny hodila boty na zem vedle postele a vzala ze židle modrou hedvábnou noční košili. „Podívej, Jenny —”

„Nicku, jsem -” řekla současně s ním. Zarazila se. Byla příliš unavená na nějakou diskusi. Dal jí přednost. „Jsem unavená,” dokončila. „Půjdu spát.”

Přikývl a vrazil ruce do kapes. „Chtěl jsem ti něco říct, ale snad to počká do rána.”

Jenny zavrt ěla hlavou. „Bude to muset počkat do več era,” oznámila. „Ráno jdu do práce.” Oto čila

se a dříve, než stačil cokoli říci, zmizela v koupelně.

Do práce?

Zíral na dveře koupelny, jako by čekal, že na nich najde odpověď na své otázky. Vytáhl ruku z kapsy a podrbal se ve vlasech. Kdy sehnala práci? A kde? Jenny? V Las Vegas? Otř ásl se. Začaly ho napadat ty nejhorší možnosti.

Než si vůbec stačil uvědomit, co dělá, proběhl pokojem, chytil kliku dveří koupelny a trhnutím otevřel. Zůstal stát jako přimražený.

Jenny se právě chystala pod sprchu. Překvapeně se otočila. Vlasy zvlhlé párou jí v pramíncích rámovaly obličej. Pootevřela ústa.

Oči se mu svezly po jejím nahém těle a jeho mužství si o ni řeklo. V tu chvíli zapomněl vše, co se jí chtěl zeptat, co jí chtěl říci. Uvědomoval si jen, jak je to dlouho, co ji naposledy držel v náručí. A jak moc mu scházela.

Musel ji mít, dnešní noci, bez ohledu na to, co přinese zítřek a dny následující. Potřeboval cítit její žár, její lásku.

Zabouchl za sebou dveře, jako by se bál, že mu uteče. Neodvažoval se promluvit: bál se, že ho hlas odmítne poslouchat. Upřeně se na ni díval. Stačil jediný její náznak, aby odešel, a ud ělal by to, navzdory své touze.

Strhl ze sebe košili a ani nevnímal knoflíky, jež se rozlétly po zemi. Pak zůstal stát a čekal na její znamení.

Vešla pod sprchu. Otočila se a podívala se na něj. Voda jí stékala po ramenou a ňadrech. Nick zasténal.

Natáhla k němu ruku v tiché výzvě.

S hodil ze sebe zbytek šatů a vešel k ní. Zavřel skleněné dveře sprchy. Vzal ji kolem boků a přivinul ji k sobě. Jak je maličká, pomyslel si, když ucítil její hlavu na své hrudi. Pak ucítil na svých prsou její rty a přestal přemýšlet. Nebylo o čem. Objala ho v pase a zaryla mu nehty do kůže zad.

S evřel v rukou její dokonalý zadeček a usmál se, když uslyšel, jak se zajíkla. Pak se její rty přisály k jeho ploché bradavce.

S pustila ruku známou cestičkou po jeho těle, mírně se odtáhla a vzala ho do dlaně. Z úst se mu vydral trhaný vzdech. Zvrátil hlavu. Její útlé prsty ho nepřestávaly dráždit. Pak sáhla za sebe a vzala mýdlo, zatímco se Nick se zaťatými zuby bránil předčasnému vyvrcholení. Pomalu mu začala mydlit ramena, ruce, hruď, počínala si, jako by šlo o přípravu k jakémusi rituálu. Druhou rukou hladila již umytou kůži a v místech, jichž se takto dotýkala, probouzela v Nickovi takové vzrušení, které žádná voda nemohla smýt. Pak nabrala trochu pěny z jeho hrudi a rozetřela si ji po svých ňadrech.

„Oh, Jenny, co to se mnou děláš?” vzdychl a sklonil hlavu, aby ji mohl políbit na ústa.

Uhnula a přitiskla se k němu. Než se stačil vzpamatovat, začala se třít vlhkými ňadry o jeho tělo.

Nick už nedokázal déle čekat.

„Jsi tak skvělý,” řekla a prstem uhladila proužek tmavých chlupů protínajících jeho rovné břicho. Když opět nahmátla jeho horké tuhé pohlaví, zasténala. „Chyběl jsi mi, Nicku. Chyběl mi ten pocit, cítit tě zase uvnitř sebe.” Zaklonila hlavu a podívala se mu přímo do očí. Nick měl pocit, že se do těch průzračných tůní zřítí. „Chci tě cítit tak hluboko, aby nás už nic od sebe neodtrhlo.” Sklonil se a podmanil si její ústa. Jazykem je odemkl a vyc hutnával každé jejich zákoutí. Jennina ruka ho nepřestávala soužit, ba naopak, dodala svému laskání na síle.

Znenadání ji přestal líbat a natáhl se po sprchové hadici. Sundal ji ze závěsu a nechal ji na chvíli volně viset. Teplá voda jim stříkala po nohou a Jenny k Nickovi vyslala tichou otázku. Ještě však nebyl ten pravý čas na odpovědi. Byl čas na malou pomstu za její mučení. Otočil ji a přiměl ji, aby se o něj opřela zády. Pak kolenem rozevřel její stehna. Vzdychla a přitiskla se zadečkem k jeho erekci. Zatmělo se mu před očima. Přesto jí nepřestal držet, zatímco druhou rukou uchopil hadici sprchy.

„Nicku?” zašeptala a snažila se k němu opět přitisknout. „Co chceš dělat?” „Uklidni se, Jenny,” řekl vlídně a vzal do úst lalůček jejího ucha. „A uvolni se.” Pak obrátil hadici proti ní a zaměřil ji přímo do centra její touhy.

Zazmítala sebou, ale držel ji pevně. Tryskající voda dopadala na její pohlaví a Jenniny pohyby nabyly na vláčnosti.

Trhaně dýchala a podlamovala se jí kolena. Kdyby ji Nick pustil, zhroutila by se k zemi. Náhle jí ze rtů splynul bolestný sten. Vymrštila ruce a objala Nicka kolem krku. Její pánev se roztančila. Sklonil se a začal ji líbat na krk. Pozoroval její prudce se dmoucí hruď. Věděl, co to znamená. A pak náhle, v okamžiku, kdy očekával, že se mu rozsype v rukou, se od něj odtrhla a prudce odstrčila hadici sprchy. Energicky se k němu obrátila a s nezkrotnou vášní ho políbila. „Ne. Chci tebe, Nicku. Chci tě mít v sobě, až do konce,” řekla pak.

Ucítil, jak se jeho srdce vzedmulo jak probuzený vulkán, jednou, dvakrát. A pak začalo znovu bít, pravidelně, silně, svobodně. S naprosto zmatenými pocity Nick sáhl po Jenny a přitiskl ji k sobě jak neposlušný kus oděvu. Bez větší námahy ji zvedl a naklonil se kupředu,-dokud se zády neopřela o zeď.

„Dej mi nohy kolem boků,” vyzval ji, jako by si ani nevšiml, že to již udělala.

Jejich těla se dotýkala, jako by střádala zbytek sil na rozhodující střetnutí. Pak Jenny naposledy

zašeptala svou prosbu.

Nick se jí vrhl vstříc. Splynul s ní. Začal se pohybovat, tam a zpět. Prsty se zapletla do jeho vlasů a otřásala se pod silou jeho invaze.

Voda jim crčela po nohou. Ucítil, jak se mu náhle Jenniny nehty zaryly do zad. Slyšel ji sténat jeho jméno. A pak už nic. O vteřinu později explodoval hluboko v jejím lůně.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Jenny úhledn ě složila př ikrývky a spolu s polštář em je odnesla do ložnice, kde je položila na židli v rohu.

Nick vylezl ze sprchy. Zamračil se na ni a vyštěkl na ni za poslední tři dny snad po stopadesáté: „Proč, ksakru, musíš spát na kanapi? To prostě nechápu.”

Otočila se k němu zády, aby neviděl, že se usmívá. Ještě téže noci po jejich milování ve sprše si ustlala ve vedlejším pokoji a od té doby tam spala každou noc. Nešlo o to, že by litovala, co se mezi nimi odehrálo. Naopak, byla šťastná.

Měla však oprávněné obavy, že ve společné posteli by mu už nikdy nedokázala odolat. A to by nabouralo její plán. Nechtěla moc - pouze nechat Nicka chvíli o samotě, aby si sám uvědomil, že ji miluje.

Po třech dnech začínala být s výsledky své taktiky docela spokojená. Nick byl nevrlý, mrzutý a snadno vybuchoval kvůli každé maličkosti - zkrátka a dobře, cítil se, k Jennině radosti, mizerně. „Už jsem ti říkala,” odpověděla mu, zatímco se česala, „že jsem si uvědomila, že máš pravdu. Tohle naše manželství je opravdu jen formální, takže není d ů vod, pro č bychom měli jeden druhému znep říjemň ovat život ješt ě i v noci.” „A co kletba?” zeptal se. Opřel se o dveře a díval se na ni. „Netvrdila jsi náhodou, že musí jít o opravdové manželství?”

„Myslím, že stačí, když spolu žijeme v jedné domácnosti. “

Něco zabručel a Jenny rychle sklonila hlavu, aby skryla další úsměv. Potřebovala se usmívat: měla co dohánět. Podívala se na sebe do zrcadla, vzala kabelku a vykročila k Nickovi. Postavila se na špičky, letmo ho políbila a řekla: „Je to od tebe milé, že ti tolik leží na srdci osud mé babičky.”

„To je přece důvod, proč jsme se vzali… “

„Já vím.” Obrátila se a zamířila do pokoje. Hřálo ji první dílčí vít ězství: Nick uznal, že spolu musí zůstat, aby kletba byla definitivně zažehnána. „Hezký den,” zavolala přes rameno. „Budeš doma na večeři?”

„Myslím, že ne,” řekla. No ne? pomyslela si. Že bych mu začínala chybět? „Mamá říkala něco o tom, že mě bude potřebovat i po zavírací hodině.” „To samý říkala už předevčírem.”

Jenny se zastavila. Pootočila se a dopřála jeho žádostivému pohledu popást se na jejím profilu. „Je to moje práce, Nicku.”

Prohrábl si vlasy a přistoupil k ní. „Jo, já vím. Jenže tě už skoro ani nevidím. “

„Ale Nicku… Stejně jsi celý den někde venku.” Zvedla k n ěmu oči přetékající nevinností.

„To sice jo, ale… “

Přerušilo ho zaječení klaksonu a Jenny se rozběhla ke dveřím. „Musím letět,” řekla spěšně a vyběhla ven. „Mám tu taxi. “

„To je další věc,” navázal Nick. Přidal do kroku a dohonil Jenny na schodech. „Proč platit za taxíky? Můžu tě do práce odvézt sám a večer tě zase vyzvednout.”

Jenny mávla rukou. „To není nutné. Můžu si to dovolit. Kromě toho uvažuji o tom, že si koupím svoje vlastní auto.”

Otevřela dveře otlučeného žlutého taxi a nasoukala se dovnitř. Když se rozjeli, ohlédla se. Nick stál před domem a díval se za ní.

Nick vklouzl na své oblíbené místo v zadní části Terasy Tarantelli. Přejel pohledem po restauraci plné hladových zákazníků. Konečně spatřil Jenny.

S těžkým podnosem v ruce se proplétala mezi stoly. U jednoho se zastavila, položila podnos a usmála se na kolem sedící hosty tak, jak už se na něj dlouho neusmála.

Začala servírovat a s úsměvem přijímala žertování zákazníků. Když skončila, vytáhla z kapsy účet a zkontrolovala ho. Holohlavý muž po její pravici zvedl ruku a rozverně ji poplácal po zadku. Nick ztuhl. Už se chystal vstát, když uviděl, jak Jenny uskočila, zamračila se a odměnila hříšníka varovným zahrožením vztyčeného prstu.

Zatraceně, ulevil si Nick. Tak takhle trpět nebudu. Ani v matčině restauraci.

Proč jsi sem vůbec přišel? uslyšel jakýsi posměšný hlas kdesi uvnitř sebe. Neměl bys náhodou

honit ty své zločince? Zamračil se. Jeho práce ho v posledních dnech vůbec nelákala. Vzpomněl

si, že má plnou kapsu výzev, jimiž ho neúnavě zasypával jeho makléř. A přece se mu do nich

nechtělo.

Nevěd ěl, co se s ním d ěje. S jeho psychikou, samozř ejmě. Fyzické p říznaky byly více než jasné. Nikdy v životě netoužil po žádné ženě tak, jako po Jenny. Každý další den bez ní pro něj znamenal úplné peklo.

Za těch pár dní přišel na to, že mu nechybí pouze milování. Chyběla mu Jenny. Doma se prakticky neukázala. Jako by ani nebyli manželé. Bloudil po domě jako tělo bez duše. Cítil se osamělý. A když se, výjimečně, přece jen dostala domů včas, byla tak unavená, že s ním ani nepromluvila. Celé noci nespal. Zjistil, že nedokáže usnout, necítí-li ji vedle sebe. Převaloval se ve tmě, s nastraženýma ušima lapal každé její vzdálené vydechnutí a čekal na útlou, něžnou ruku, která by se mu ovinula kolem hrudi. Čekal marně.”

Op řel se o tmavě hnědé polstrování boxu a mra čil se na ženu, která byla jeho manželkou, ale která se tak vůbec nechovala.

Od kdy to trvá? zapřemýšlel. Kdy jsem si vlastně uvědomil, jak důležitá pro mě je? A jak se s tím mám, k čertu, vyrovnat? „Ahoj, Nicku.”

Trhl sebou a otočil hlavu po hlase. „Ahoj, Maegan,” pozdravil mladičkou servírku. „Dal sis načas.” Pohodila hlavou, až se jí černé kudrlinky rozklinkaly jako zvonky. V očích jí pobaveně zablýsklo. „Myslely jsme, že se z tebe stane stálý zákazník, když tu teď pracuje Jenny.” Nechal její poznámku bez odezvy a zeptal se: „Jak jí to vlastně jde?”

„Skvěle.” Maegan omluvně pokrčila rameny, než dodala: „Sice upustila pár podnosů a polila nějaké hosty, co ji pořád… ale jinak je perfektní. Rozená servírka.”

„Hmm.” Neposlouchal ji. Sledoval očima každý krok své ženy. Z každého jejího gesta bylo patrné, že dělá svou práci s opravdovým, nefalšovaným nadšením. „Dáš si to, co obvykle?” „Ano, Maegan,” řekl. „Díky.” Usmála se. „Jsem tu hned.”

Jenny se rozhlédla po místnosti a zachytila jeho pohled. Nick se usmál a kývl na ni. Zvedla ruku a zamávala mu. Pak se opět dala do práce.

Nick tiše zaklel. Mít tu už své pivo, obrátil by ho do sebe najednou.

Objevilo se před ním za chvíli. Vzhlédl, aby Maegan poděkoval, místo ní se však střetl s přísným pohledem své matky.

„Za co můžeme vděčit tak vzácný návštěvě?’.’ zeptala se. „Taky tě rád vidím, mami,” opáčil.

Mamá vklouzla na sedadlo vedle něj a povzdechla si. „Pěknej blázinec už od rána. “

„No jo.”

„To se tebe netýká, jak vidím.”

„Cože?” Nick odtrhl zrak od Jenny a podíval se na matku.

.„Nevypadáš moc zaměstnan ě. Chodíš sem každý den a pozoruješ Jenny.”

Ošil se a natáhl se po láhvi piva. Napil se. „Mám polední pauzu.”

Mamá se zachechtala. „Máš primovou práci, Nicky. Kde jinde by sis mohl dopřávat tříhodinové pauzy na oběd?” „Nech toho, mami.”

„To by se ti hodilo,” odfrkla mamá a poplácala Nicka po ruce. „Když chceš, abych toho nechala, tak přestaň chodit do mý restaurace. “

Už to zase začíná, pomyslel si Nick unaveně. Na diskutování s matkou se dneska skutečně necítil. Chtělo se mu spát. „Pořád ten burzián?”

„Co?”

„Ten chlápek, co se stará o všechny tvý akcie?” Jim Torrance. „Co je s ním?”

„Nic.” Mamá pokrčila rameny. „Jen sem volal a ptal se, jestli tu nejsi. Říkal, že se mu neozýváš a neodpovídáš na dopisy. “

„Dám to do pořádku.” Nick vzdychl a za čal seškrabávat etiketu z láhve.

Mamá chápavě pokývala, pak se na syna starostlivě zadívala. „Vypadáš utahaně, Nicky.”

„Jo. Nejspíš proto, že jsem utahanej.”

„Oho, tihle novomanželé. ” Mamá se krátce zasmála a zavrtěla hlavou. „Prožíváš zlatý časy, Nicku. Měl by sis to užít. “

Zlatý časy? Že jsem si toho ještě nevšiml, měl chuť říci.

„Ta Jenny je báječná holka,” řekla mamá znalecky. „Mám jí moc ráda. “

„To mě těší. “

„Není ani trochu jako tamta. “

„Mami, prosím tě. Nechci o tom mluvit. “

„Ale já jo. Jsem tvoje máma a ty mě budeš poslouchat. “

To mi ještě scházelo, pomyslel si rezignovaně. Zas ta stará písnička.

„Co se stalo, stalo se,” řekla mamá Tarantelli důrazně. „Vím, že si kladeš za vinu, že Tony odešel.”

Nebylo vyhnutí. „Mami… “

„Mlč! Te ď mluvím já,” okřikla ho mamá. „Byla to Angela, kdo p řinutila Tonyho utéct. Ty s tím nemáš nic společného. “

„Kdybych si ji nevzal, Tony by ji nikdy nepoznal. “

„Jo, jistě. ” Mamá udeřila do stolu. „A kdybych si já jednoho sobotního večera nezašla zatancovat k Synů m Itálie, nikdy bych nepotkala tvýho tátu, ty by ses nikdy nenarodil a nikdy by sis nevzal Angelu. ” Chytila Nicka za bradu a mírně s ním zatřásla. „Je to tedy i moje vina, že Tony zdrhl s tou… s tou ženskou?” „Ovšem že ne.”

„A stejně tak to není ani tvoje vina. ” Zavrtěla hlavou nad jeho nechápavostí, hned nato se k němu naklonila a políbila ho na tvář. „P řestaň s tím, Nicky. Přestaň s tím dřív, než ta poběhlice bude mít na svědomí dva moje syny.”

Podíval se jí do očí a viděl v nich lásku, s kterou mohl vždycky počítat. Lásku a pořádný kus netrpělivosti.

Co když má pravdu? přemýšlel. Co když je skutečně načase odpoutat se od minulosti a začít

myslet na budoucnost? Začít žít budoucností.

Budoucností, kterou si už nedovedl představit bez Jenny.

„Tak dobře, mami,” řekl a objal ji kolem ramen. „Budu o tom přemýšlet.”

„Fajn. Jsem ráda, že si konečně uvědomuješ, jaké jsi měl štěstí, že ti osud p řihrál do cesty Jenny.” Po pravdě řečeno, až dosud si to neuvědomil. Byl sice rád, že ji potkal, ale nebylo to málo, být

rád?

„Víš, Nicky… “

„Hmm?” Zpozorněl.

„Jenny bylo dneska ráno špatně.” Zadívala se na strop. „Nebudete náhodou mít dítě?” Dítě? Celý zkoprnělý se podíval na matku a potom začal hledat Jenny. Není na ní nic znát, prolétlo mu hlavou, když ji uviděl. Vzápětí se uchechtl. Co by na ní také mělo být vidět? Jestli je těhotná, tak sotva pár týdnů, uvědomil si.

Promítl si těch pár týdnů v paměti. Líbánky. Tři neuvěřitelné dny v luxusním apartmá. Přeskočil několik dní. Milostná scéna v koupelně. Mimořádný zážitek. Překřížil nohy, aby skryl své vzrušení.

Dítě. Tu možnost nemohl vyloučit. Zamračil se. Taková neopatrnost. Pokud se týkalo líbánek, sehrálo svou roli nedorozumě ní. Ale ta show ve sprše? To byla jeho chyba. Jeho slabost. Věd ěl dobře, že se Jenny nechrání, a přesto to dotáhl až do vítězného konce.

Musel si loknout piva. Musel spláchnout myšlenku, která ho právě napadla. Ta se však spláchnout nenechala.

Co když jsem si někde v hloubi duše přál, aby to takhle dopadlo?

Tak dost, poručil si. Kdyby Jenny byla těhotná, řekla by mi to, usoudil. Byla příliš upřímná na to, aby něco takhle důležitého přede mnou tajila. Zaplavil ho podivný pocit prázdnoty a Nick si k svému naprostému údivu uvědomil, že je zklamán. „To sotva, mami. Ta pravděpodobnost je skoro nulová.”

Matka posměšně zafuněla. „Mluvila jsem s Dinem, chlapče. Říkal, že jsi za celé tři dny v hotelu nevylezl z pokoje. Co jste tam teda celou tu dobu dělali? Hráli jste prší?” Vzápětí její tvář zvlídněla. „Tvůj táta, Bůh mu žehnej, mi dopřál čtyři děti. Nedělalo mu to žádný potíže. ” Hmmm. Nick se zamyslel. Ještě jednou si projel v hlavě erotický film, zachycující pár posledních týdnů jeho a Jennina života. Pravděpodobnost se mu náhle zdála být vyšší. Dítě. Děcko. Děťátko.

Byla to vzrušující představa - o nic méně vzrušující než šokující. Znovu zapátral po Jenny, našel ji a očima ohmatal její břicho. A ucítil v něm život.

Vyschlo mu v hrdle. Představil si Jenny s děckem v rukou. Jenny ukládající děcko do postýlky. Pak uviděl přicházet sám sebe. Stoupl si vedle ní.

Stáli vedle sebe, zahaleni sametovou tmou, a láskyplně hleděli na spokojeně chrupající skvrně. On, ona, ono. Rodina.

Pochopil, že Jenny miluje. Vstal. Zřejmě příliš prudce, protože se mu zatočila hlava. „Tak zatím, mami. Zase zítra. “

Přikývla. „No jo, no jo,” hartusila. Dívala se, jak si to její syn namířil rovnou k Jenny. „To je najednou spěchu.” Když už byl téměř u ní, uviděl, jak se zapotácela. Sklenice jí vyšplíchla na podnos. Přiskočil k ní a pevně ji chytil za ruku. „Nicku?” Podívala se na něj. „Co to děláš?”

„Proboha, Jenny,” zvolal, když uviděl její vysoké podpatky. „Tohle bys te ď neměla nosit.” S klouzla pohledem ke svým lodičkám. „Neboj, jsou pohodlné,” řekla. „Kdybys upadla,” trval na svém, „mohla bys ublížit dítěti.” „Jakému dítěti?”

Mávl rukou a usmál se. Přivinul ji k sobě. „Mamá mi všechno řekla. “

Jenny ho odstrčila a přelétla pohledem restauraci, až objevila svou tchyni. Mamá pokrčila

výmluvně rameny a uculila se od ucha k uchu.

„Můj bože,” zamumlala Jenny a popadla Nicka za ruku. Nevěděla, má-li se začít smát nebo běsnit.

Mamá to bezesporu myslela dobře. Ale co když ji teď Nick bude chtít jen proto, že je těhotná? V

náhlém rozhodnutí prošla kuchyní a zamířila k zadním dveřím. Nicka vlekla za sebou.

Horký vzduch ji udeřil do tváře. Vítr se proháněl parkovištěm a přinášel vůni blížícího se deště.

Jenny si smetla vlasy z obličeje a probodla Nicka rozhořčeným pohledem. „Nejsem těhotná!”

Úsměv mu zmizel ze rtů. „Mamá ale říkala -” „Mamá se zmýlila.” „Jseš si jistá?”

„Naprosto,” vybuchla. Její perioda se dostavila právě včas, aby ji ujistila, že z víkendu v Taj nic

nevzejde.

„Oh. ” Zatvářil se zklamaně, pak se však opět rozzářil. „A co ta záležitost ve sprše? Nepoužili jsme žádnou ochranu, pokud vím. “

Měl pravdu. V tomto případě mu mohla dát jednoznačnou odpověď až za další měsíc.

Dítě?

Manžel. Dítě. Rodina, o které vždy snila.

Podlehnout té představě bylo nesmírně lákavé. Ještě lákavější by to bylo, kdyby byl jejich vztah v

naprostém pořádku. Vzhlédla k Nickovi a dívala se, jak mhouří oči proti slunci. Milovala ho.

Nehodlala s ním však zůstat, pokud by se nepřiznal ke svým citům k ní.

Zamyslela se. A co kdybych mu trošku pomohla? Není právě tohle ta pravá příležitost?

Postavila se proti němu a ostře na něj pohlédla. „A i kdybych těhotná byla, tebe by se to ani v

nejmenším netýkalo.”

„Cože?” Měl dojem, že se přeslechl.

„Dal jsi mi jasně najevo, že naše manželství je jen dočasné, a že na tom nehodláš nic měnit.” „Teď ale nemůžeme myslet jen na sebe, Jenny. ” Shrnul si vlasy z čela. „Musíme myslet na naše

dítě.”

„A co když se žádné nekoná?” Nastavila záda prudkému nárazu větru. „Co pak?” zakřičela přes

rameno.

„Jenny, já -”

„Já vím. Angela a Tony,” přerušila ho nekompromisně. „To už znám.” „Ti s námi přece nemají vůbec nic společného. ” „Ti s námi mají společného víc, než je zdrávo!”

Nick se obrátil a prudce vyrazil pryč. Po několika krocích se zastavil a vrátil se. „Copak to nechápeš?” zvolal a naklonil se k Jenny. „Můj bratr kvůli mně odešel. ” Zavrtěla hlavou.

„Tony odešel, protože chtěl. Angela odešla, protože chtěla. ” Viděla, jak Nickovi tuhnou rysy, ale

nenechala se odradit. „Bez ohledu na to, jak moc by sis to přál, odpovědnost za celý svět nést

nemůžeš.” Musela se nadechnout. „Tony a Angela se rozhodli, že spolu utečou. Na ostatní v tu

chvíli nejspíš ani nepomysleli. Byli šťastní. Tobě to nedává za vinu nikdo - ani matka, ani Dino,

Gina, zkrátka nikdo. To jenom tobě to pořád straší v hlavě.”

Napřímil se a uraženě odvrátil hlavu.

Jenny ho vzala za ruku a čekala, až její slova stráví.

„Doufala jsem, že si uvědomíš, jak báječně nám spolu je. Jestli jsi ale odhodlán nechat mě jít, jen abys splatil nějaký neexistující dluh, pak si mě nezasloužíš.”

Trhl sebou a sevřel její dlaň. Palcem něžně pohladil laciný prstýnek na jejím prstě. „Skoro všichni mí známí v manželství selhali,” řekl tiše. „A já to nechci spáchat podruhé.”

Pokrčila rameny. „Možná přišel čas, aby ses přestal chovat jako tví známí a začal se chovat jako

chlap.” Spatřila v jeho očích bolest a téměř zalitovala, že to vůbec řekla.

Téměř.

Aspoň teď ví, co si myslím, řekla si v duchu. A je na něm, jak se k tomu postaví. S vědomím toho, že udělala vše, co mohla, vymanila se z jeho sevření a vrátila se do práce.

Polední dav setrvával v restauraci. Nikomu se nechtělo ven, do deště. Vítr svištěl v korunách stromů.

Jenny se usmála na zákazníka a podala mu jeho účet. Pak se otočila, utřela si slzy, které se jí draly z očí a posmutněle se smířila s tím, že dnes se Nickova vyznání lásky už s největší pravděpodobností nedočká.

Odešel těsně před tím, než vypukla průtrž mračen a nyní už zřejmě seděl doma, vychutnával klid a

plánoval rozchod.

„Proč se na chvíli neposadíš?”

„Hmm?” S pohledem upřeným do Maeganina starostlivého obličeje zavrtěla hlavou. „Ne, díky. Jsem ráda, že mám co dělat. ” Aspoň nemám čas vyčítat si, co jsem před chvílí řekla Nickovi, dodala v duchu. „Jenny! “

Ten hlas byl natolik silný, že překřičel vítr, hukot deště i rachot nádobí. Popošla pár kroků ze svého obvyklého místa a podívala se ke dveřím.

Stál v nich Nick, mokré vlasy přilepené k hlavě, promočený na kost. Zlostně blýskal očima a přinutil všechny zvědavce věnovat se opět svým talířům. Vypadal úžasně.

Když zahlédl Jenny, tvá ř se mu rozjasnila. Utř el si obli č ej a jako slalomář k ní zač al kli čkovat mezi stoly. Co chvíli se omlouval, aniž se vůbec podíval, komu. Měl oči jen pro Jenny. Když k ní konečně doklopýtal, vroucně ji objal a políbil ji s takovou silou, že se zapotácela. Jenny byla v tu ránu mokrá jak žába, ale nevšímala si toho. Cítila se v jeho náruči bezpečně jako loď v přístavu. Probudila se v ní naděje, o níž si myslela, že už definitivně vyhasla, a prohřála každičký kout její drkotající duše. Když se nasytil jejích rtů, vzpamatovala se a rozum jí napověděl, aby jeho jednání raději nepodsouvala žádné skryté významy.

Kdosi za ní začal tleskat. Mamá, napadlo Jenny, avšak neohlédla se, aby své podezření potvrdila. Jejich pohledy se střetly. Nick si klekl na jedno koleno, uchopil její ruku a pomalu jí z prstu stáhl nevzhledný snubní prsten. Zatajila dech. To už Nick lovil kdesi v kapse. Pak vytáhl nový prsten a navlékl jí ho. Podívala se na něj: byl celý ze zlata, z něhož zářila safírová hvězda lemovaná diamanty.

Otevřela bezhlesně ústa.

„Má barvu jako tvoje oči,” řekl Nick procítěně.

Jako ty oči, které se v příštím okamžiku zalily slzami. Slzami štěstí.

Nick zaregistroval jakýsi šum za svými zády. Koutkem oka zahlédl matku, poskakující vzrušením. Ostatních si nevšímal. Nezajímali ho. Zajímal ho pouze jediný člověk na světě. Jasným a silným hlasem se jí zeptal: „Jenny Tarantelli, vezmeš si mě znovu?” Popotáhla a kousla se do rtu. Po tvářích se jí kutálely slzy jako hrachy.

Nick vydržel pohled na ně a v duchu si přísahal, že jí po celý zbytek života nedá příležitost k dalším slzám. Pokud mu ovšem řekne své ano.

Odpověď nepřicházela. V rostoucích obavách stiskl její drobnou dlaň. „Vezmi si mě, Jenny. Prosím,” naléhal. „Doopravdy. Napořád.”

Jenny však stále mlčela. Plakala a dívala se na něj dolů, jako by ho viděla poprvé v životě. Zvolna se zvedl, položil jí ruce na uplakané tváře a něžně ji políbil. „Miluju tě, Jenny. Staň se mojí ženou.”

Trhaně se nadechla, zvedla ruku a odhrnula mu mokré vlasy z čela. „A já miluju tebe. A navždy budu. Nejspíš ještě déle. “

To nebyl kámen, co mu spadlo ze srdce. To byla celá hora.

Za bouřlivého potlesku všech přítomných ji zvedl do náruče a zamířil ke dveřím.

O pár hodin později se Jenny probrala v posteli. Protáhla se a se zalíbením se zadívala na tělo svého manžela. Vztáhla k němu ruku. „Ty mě zničíš,” zasténal Nick.

Nikdy v životě se necítila lépe. A i přesto, že se Nick vymlouval na únavu, připravila si pro něj ještě jedno malé překvapení. Když ho dostatečně vzrušila a Nick si ji přitáhl na sebe, rozesmála se. „Musí m uznat, že jsi v dokonalé formě. “

Sjel rukou po jejích zádech a zastavil se na jejím zadečku. Přestala se smát. Zachvěla se napjatým očekáváním. Ještě chvíli čekala a pak se na něj obkročmo posadila. Začala ho lechtat prsty nohy. „Mamá se těší na vnoučata. Nechceš ji zklamat, doufám…?”

Nick se zazubil, sevřel Jenny v bocích a posunul ji tam, kde ji chtěl mít. Zasténala a nechala ho dobýt ji.

O chvíli později Nick prohodil: „Nesmíme dopustit, aby byla mamá zklamaná. ” Jenny se k němu přimkla tak těsně, jak jen mohla. Políbila ho.

Nick zaúpěl a zamumlal: „Jestli to takhle půjde dál, budeme brzy potřebovat mnohem větší dům… “