Maureen Child

VE VLASTNÍ PASTI

PRVNÍ KAPITOLA

Caitlyn Monroeová zaklepala jen jednou a hned potom vstoupila do lvího doupěte.

Jako každý zkušený krotitel lvů byla připravena na všechno, co by ji mohlo potkat. Na rozzuřenou bestii, upoutanou na řetězu, která jen čeká na příležitost někoho rozsápat? Pravděpodobně. Nebo na něžnou předoucí kočičku? To už bylo méně pravděpodobné. Ty tři roky, po které pracovala pro Jeffersona Lyona, ji poučily, že muži se spíše chovají jako agresivní vrčící živočichové než jako nějaké přizpůsobivé bytosti.

Jefferson byl svérázný a panovačný muž. Nepřipouštěl žádné jiné názory než právě ty své, což z něho dělalo mimořádně úspěšného podnikatele, někdy však i nelítostného šéfa.

Na to ovšem už byla zvyklá. Snášet jeho vrtochy bylo pro ni běžné. Po šoku, který zažila o víkendu, ji už nemohlo nic překvapit. Dnes jako obvykle půjde jen o běžný rutinní styk. Její výhodou bylo, že už Jeffersona Lyona za ta léta velmi dobře znala. Věděla, co může očekávat a nijak ji nepřekvapovaly drobné výstřelky, ať už byl jejich důvod jakýkoliv.

Pěkně děkuju, pomyslela si. V sobotu večer jsem si toho zažila opravdu dost.

Když vstoupila do pracovny, její šéf zvedl hlavu a Caitlyn musela připustit, že ten pohled stál za to. Měl silnou hranatou bradu a jeho pronikavý pohled by okamžitě odhalil jakýkoliv pokus o nějaký podvod. Tmavé vlasy, stylově upravené, mu vzadu padaly přes límeček košile. Byl jako pirát moderního věku, bez sebemenších skrupulí pokud se týkalo obchodu -jedním slovem Modrovous. Většina jeho spolupracovníků a podřízených jej obcházela s okázalým respektem. Pouhá zmínka o tom, že se někde objeví jejich šéf, způsobila, že se všichni rozprchli. Měl pověst tvrdého chlapa ne vždy hrajícího fair play. A ode všech vyžadoval naprosto perfektní práci.

Až dosud s ním Caitlyn vycházela dobře. Jako od své osobní asistentky od ní očekával, že bude vždy pohotově po ruce. Před tím, než u něho nastoupila, se na jejím místě asistenti měnili každých pár měsíců. Ve své rodině byla Caitlyn nejmladší z pěti sourozenců a byla zvyklá jednat rázně a tvrdě pracovat.

„Co to má znamenat?” vyštěkl na ni a zadíval se na hromadu složek, která ležela na jeho mahagonovém psacím stole.

Zcela normální situace, pomyslela si Caitlyn a rozhlédla se po jeho rozlehlé kanceláři. Stěny byly vymalované modrou barvou a jejich jednotvárnost porušovalo jen několik obrazů Lyonových námořních lodí. Před krbem, který byl nyní vyhaslý, stál konferenční stůl a po jeho stranách byly dvě kožené pohovky. Na druhé straně místnosti bylo vidět bar. Jeffersonův psací stůl stál před velkým skleněným oknem, které zaujímalo celou jednu stěnu od podlahy až ke stropu a poskytovalo nádherný výhled na celý přístav.

„Taky já vám přeju dobré jitro,” řekla, nevyvedená

z míry jeho otázkou. Na jeho způsob komunikace si za ta léta už dávno zvykla.

Když u Jeffersona začala pracovat, naivně se domnívala, že jako jeho osobní asistentka bude svým způsobem také jeho spolupracovnice. Že jejich pracovní vztah bude něco víc než jen jeho udělování příkazů a jejich plnění z její strany.

Netrvalo dlouho a byla vyvedena ze svého omylu.

Jefferson neměl žádné obchodní partnery, měl jenom své zaměstnance. Byly jich tisíce. A Caitlyn byla jen jedním z tohoto davu. V každém případě místo, které zastávala, bylo dobré místo a ona si toho velmi vážila. Také však dobře věděla, že nebýt jí, byl by její šéf úplně ztracený, což si sám nikdy zcela neuvědomoval.

Přešla místností až k jeho stolu a položila jeden list papíru na spisy, které tam ležely. Čekala až si jej vezme a prohlédne.

„Váši právní zástupci nám faxovali nějaká data o Morganově lodní společnosti. Podle nich to vypadá, že smlouva s nimi je výhodná.”

Vzhédl k ní a Caitlyn v jeho pohledu zaregistrovala záblesk zájmu.

„O tom, zda je to výhodné nebo ne rozhodnu já,” připomněl jí. Kousla se do rtu, aby mu neřekla, že pokud ho nezajímá názor jeho právních zástupců, pak není jasné, proč o něj vůbec žádal. Stejně by nemělo žádný význam mu to říkat. Určitě by nechtěl nic takového slyšet. Jefferson Lyon si sám vytvářel svá pravidla. Byl ochotný vyslechnout i názory jiných lidí, ale pokud s nimi nesouhlasil, ignoroval je, a dělal si vše po svém.

Poklepávala špičkou své černé lodičky na vysokém

podpatku o modrý koberec. Zatímco čekala, dívala se oknem ven na moře, které se rozprostíralo až k obzoru. Lodě pro osobní dopravu soutěžily s loděmi převážejícími kontejnery a jiný náklad, o místo v zátoce před přístavem. Některé z nákladních lodí se pyšnily stylizovaným logem Lyonovy lodní společnosti. Remorkéry táhly za sebou z přístavu několikrát větší lodě než byly samy. Veškerá lodní doprava se nejvíce tísnila pod mostem Vincenta Thomase, který odděloval zátoku s přístavem od volného moře.

Základnou lodní flotily společnosti Lyon Shipping byl přístav San Pedro v Kalifornii, jeden z nejfrekventovanějších přístavů v celé zemi. Ze své pracovny mohl Jefferson sledovat, jak jeho lodě vyplouvají a vplouvají do přístavu. Mohl sledovat i každodenní práci v docích - obrovské lodní jeřáby, dělníky, nakládající a vykládající zboží, a provoz své společnosti, která z něho udělala jednoho z nejbohatších mužů světa.

Ale Jefferson nebyl mužem, který by obdivoval a opájel se touto scenerií. Naopak, seděl k tomuto velkému oknu zády a většinu času věnoval prohlídce a sledování administrativních výkazů.

„Ještě něco?” zeptal se, když viděl, že se Caitlyn nehýbá z místa.

Zadívala se mu do očí a zažívala stejný pocit jako vždy, když se jejich zraky setkaly. Okamžitě si vzpomněla na konverzaci, kterou absolvovala v sobotu večer se svým bývalým snoubencem Petrem.

„ Ty si mě nechceš vzít, Cait, že?” řekl, potřásl hlavou a vytáhl peněženku. Položil na stůl dvacetidolar za nápoje, které vypili, a znovu na ni pohlédl. „Zřejmě to nejsem já, do kterého jsi zamilovaná.”

Udiveně na něho upřela oči, jako kdyby mu na krku vypučela ještě jedna hlava. „Podívej se! Nosím tvůj prsten.” Zamávala mu před nosem rukou, aby si vzpomněl na dvoukarátový diamant zasazený v bílém zlatě, který jí věnoval před šesti měsíci. „ Za koho jiného bych se měla vdát? “

Petr ztěžka vydechl. „Není to zřejmé? Vždy když jsme spolu nemluvíš o nikom jiném než o Jeffersonu Lyonovi. O tom, co dělá, co řekl, co plánuje.”

Je tomu opravdu tak? Ani si nevšimla. Ale i kdyby to byla pravda, co na tom?

„ Ty o svém šéfovi taky mluvíš, “připomněla mu Caitlyn. „Říká se tomu běžná konverzace.”

„Ne, to není jenom konverzace. To je ON! Lyon.”

„A co je sním?”

„Jsi do něho zamilovaná.”

„Cože?”

Její hlas zazněl jako nějaké vysoké zavytí, které by snad byl schopný slyšet jen pes. „ Ty ses snad zbláznil!”

„ Určitě ne,” odpověděl Petr. „Ale ani mě nenapadne, abych si vzal ženu, která ve skutečnosti chce někoho jiného.”

„ Tak dobře,” řekla Caitlyn, stáhla prsten z prstu a položila jej na stůl před Petra. „ Tady máš. Ty si mě zřejmě nechceš vzít, že? Vezmi si svůj prsten, ale neobviňuj z našeho rozchodu mě, Petře.”

„ Tobě to ještě nedošlo?” zeptal se a potřásl hlavou. „ Vždyť ty ani nevíš - nebo nechceš vědět - co k tomu chlapíkovi cítíš.”

„Je to můj šéf a to je vše.”

„Opravdu?” Petr vyskočil ze židle, postavil se vedle stolku a zíral na Caitlyn. „Začni trochu přemýšlet, Caitlyn. Uvědom si, že pro Lyona nebudeš nikdy ničím

jiným než jeho podřízenou. Bere tě jako každý jiný inventář v kanceláři, nic víc.”

Caitlyn nevěděla co na to říct. Celá ta konverzace ji úplně šokovala. Vše, co dnes Petrovi řekla, bylo politování nad tím, že kvůli jejich plánované svatbě nemůže jet do Portugalska. Měla by tam dohlédnout na jednání o nové velké lodi, kterou tam Jefferson zamýšlí koupit. A to přimělo Petra, aby odvolal jejich svatbu, kterou už delší dobu plánovali.

Už před měsícem rozeslali oznámení a složili zálohu na uspořádání svatební hostiny v Laguně. A najednou se vše zhroutilo.

Jak jenom mohlo Petra napadnout, že je zamilovaná do svého šéfa ? Proboha, vždyť Jefferson Lyon je arogantní nadutý patron a ke všemu ještě nadmíru nudný společník. Měla by podle Petra nenávidět svoje zaměstnání jenom proto, aby mu tím usnadnila život?

„Je mi líto, že to takhle dopadlo,” řekl Petr a napřáhl k ní ruku. Včas se ale zarazil a ruku zase svěsil. „Doufám, že zůstaneme dobrými přáteli.”

„Pokud se týká mě, tak jsi se svým podezřením úplně vedle,” odpověděla a zadívala se do očí muže, se kterým byla odhodlaná strávit zbytek života.

„Ani nevíš, jak bych si přál,” řekl Petr toužebně, „aby to byla pravda.”

Potom se otočil a odešel. Caitlyn zůstala sama s holým prsteníčkem a rozedranou duší.

„Caitlyn!”

Jeffersonův hlas jí pronikl do uší jako výstřel a vytrhl ji ze vzpomínání.

„Moc se vám omlouvám, šéfe.”

„Ještě jsem vás neviděl tak nesoustředěnou,” řekl.

„Byla jsem jen…” Co mu mám na to říct? ptala se sama sebe. Mám mu přiznat, že můj partner zrušil zasnoubení kvůli podezření, že jsem zamilovaná do svého šéfa? Nebyl by pro to právě teď nejvhodnější čas? Do toho, Caitlyn!

„Byla jste jen co?” vyzvídal a nenápadně se na ni při četbě nějakého spisu zadíval.

„Ale nic.” Nic mu neřeknu, rozhodla se. Nic o zrušení plánované svatby. Nakonec se mu ale stejně bude muset přiznat, protože právě před několika dny už požádala o čtyři týdny dovolené na svatbu a líbánky. Bude muset nějak vysvětlit, proč už dovolenou nebude potřebovat.

„Jen jsem vám chtěla připomenout, že ve dvě hodiny máte schůzku s vedoucím nábytkářské firmy Simpson Furniture a potom oběd s

Claudií.”

Jefferson se zády opřel do svého křesla, potaženého modrou kůží, zkřížil ruce v klíně a řekl: „Na Claudii nemám dnes čas. Tu schůzku odvolejte a… něco jí pošlete, ano?”

Caitlyn si nenápadně povzdechla. V duchu si představila konverzaci s Claudií Stevensovou, poslední z řady nádherných modelek a hereček. Claudia nestála jenom o Jeffersonův obdiv a občasné schůzky. Chtěla upoutat jeho úplnou pozornost, což se jí ovšem nedařilo.

Caitlyn předem věděla, co bude následovat. Jefferson už několik posledních schůzek zrušil a nejraději by asi zrušil celou Claudii. Pro něho byla na prvním místě práce, soukromý život se tomu musel podřídit. Za poslední dobu se s žádnou ženou nestýkal déle než asi šest týdnů.

Petr se tolik mýlil ve svém podezření. Nikdy by se

nezamilovala do muže, jako je Jefferson Lyon. To by nemělo žádnou budoucnost.

„Asi ji tím moc nepotěším.” Obdařil ji spikleneckým úsměvem. „Takže dárek místo schůzky. Vyberte nějaký vhodný šperk.”

„Dobře,” odpověděla a ještě se otázala: „Zlato nebo stříbro?”

Napřímil se, vzal do ruky pero a naklonil se nad papíry, ležícími na psacím stole. „Stříbro.”

„Co jiného,” zamumlala si pro sebe Caitlyn. Už to byla skoro tradice, že zlaté šperky byly určené pro ženy, které s Jeffersonem zůstaly déle než tři týdny. „Postarám se o to.”

„Plně vám důvěřuju,” řekl a naznačil jí, že už může odejít. Když opouštěla obrovskou pracovnu, uslyšela za sebou zvolání:

„Caitlyn!”

Zastavila se, otočila a spatřila, jak sluneční paprsky pronikající oknem zlatily jeho vlasy. „Ano, pane?”

„Nepřeju si, aby mě dnes, mimo tu odpolední schůzku ve dvě hodiny, někdo vyrušoval.”

„Prosím.” Vyšla z kanceláře, zavřela za sebou dveře a vyčerpaně se o ně opřela zády.

Tak to má konečně za sebou. Už si myslela, že tuto situaci neustojí, ale nedala na sobě nic znát, přestože se jí žaludek svíral strachy.

Nakonec, to že ji snoubenec opustil, ještě neznamená, že tím její život končí.

Jefferson pracoval celý den, vyřídil všechno, co měl v plánu, a konečně kolem šesté zvedl hlavu od stolu. Za ním se zapadající slunce odráželo od hladiny oceánu, ale ani teď neměl náladu, aby obdivoval tuto nádhernou scenerii. Čekalo ho ještě několik záležitostí, které

vyžadovaly jeho plnou pozornost. Nejdůležitější ze všeho byly záležitosti týkající se koupě nové osobní lodě. Jediný pohled na dopis, který právě ležel navrchu, jej přiměl, aby okamžitě stiskl tlačítko interkomu.

„Caitlyn, potřebuju, abyste sem okamžitě přišla.” O minutu později vešla do jeho kanceláře i s kabelkou přes rameno, tak jak ji zastihl jeho příkaz těsně před odchodem ven.

„Co se děje?”

„Tohleto,” odpověděl, vstal a šel jí vstříc. V ruce držel dopis, který jí strčil před oči. „Přečtěte si druhý odstavec.”

Jefferson ji pozoroval, jak si při čtení dopisu zastrkovala pramen blond vlasů za ucho. Viděl, jak se její výraz v okamžiku, kdy zpozorovala chybu, okamžitě změnil. Tohle přece nebyla Caitlyn. Nejlepší asistentka jakou kdy měl. Nikdy neudělala žádnou chybu. To byl taky důvod, proč u něho tak dlouho vydržela.

Jejich spolupráce probíhala velmi hladce, bez překvapení, bez potíží. Vše podle pravidel, které sám určil. Chyba, kterou Caitlyn udělala, zbořila jeho představy o ní.

„Okamžitě to opravím,” řekla a zvedla k němu zrak.

„Dobře. Ale mě neznepokojila ani tolik ta chyba samotná jako fakt, že jste se jí vůbec dopustila.” Prstem ukázal na řádek, který upoutal jeho pozornost. „Zaměnit pět set milionů dolarů za padesát milionů dolarů je naprosto nepřípustné.”

Vydechla tak prudce, že se pramen vlasů nad jejím čelem rozevlál. „Zatím si toho nikdo mimo vás nevšiml a dopis ještě neopustil kancelář.”

„Mohlo se to snadno stát.”

„Ale nestalo se.”

Zkřížil před sebou ruce a zadíval se shora na ni. I na svých vysokých podpatcích byla téměř o hlavu menší než jeho sto devadesáti centimetrová postava. „Stejně mi to v souvislosti s vámi nějak nehraje.”

Znovu vydechla a souhlasně přikývla. „Tu chybu jsem neudělala já, dopis psala Georgia.”

Ve vnitřnostech se mu rozlil velice nepříjemný pocit. Byl mužem, který očekával od svých podřízených stejnou zodpovědnost, jakou měl vůči společnosti sám. Za písemnou administrativu byla zodpovědná Caitlyn. To, že jí někdo pomáhal a dopustil se při tom chyby, jej rozhněvalo.

„Co s tím má Georgia společného?”

Georgia Morrisová byla starší žena, zaměstnaná u společnosti už více než dvacet let. Prakticky patřila k inventáři. To však neznamenalo, že by Jefferson mohl být slepý k jejím chybám.

Každá dobročinnost má své meze.

Caitlyn považovala za nutné svoji spolupracovnici obhájit. Napřímila se a vystrčila bradu. „Georgia je velice schopná pracovnice a usilovně pracuje. Prostě udělala chybu.”

„Chybu za čtyři sta padesát milionů dolarů!”

Trhla hlavou. „Snažila se mi pomoct.”

„Proč vy najednou potřebujete pomoc v práci, kterou vykonáváte bezchybně už dva roky?”

„Tři.” „Cože?”

„Už tři roky,” upřesnila. „Pracuju u vás už tři roky.” Ani si toho nevšiml, měl vždy pocit, jako kdyby u něho byla odjakživa. Byla neodmyslitelnou součástí organizace společnosti.

„To je další důvod, proč byste se měla se svými úkoly vypořádávat sama,” namítl Jefferson, který si náhle všiml vzdoru v jejích očích. Proč se má Caitlyn co rozčilovat?

Jako kdyby četla jeho myšlenky, okamžitě se snažila co nejvíce se uklidnit. Ještě než začala mluvit zhluboka se nadechla.

„Měla jsem velmi těžký den a Georgia se mně snažila pomoct.”

„Jenomže podle mého názoru solidarita ještě nezaručuje perfektně odvedenou práci.” Jeffersona nezajímalo, jestli měla Caitlyn těžký den nebo ne. Nikdy nechtěl být zatažený do osobních věcí svých zaměstnanců. Neměl zájem, aby se zaměstnanecké vztahy změnily v pečovatelskou službu. Každý by měl své osobní záležitosti považovat za skutečně zcela osobní.

„Váš názor mě ani trošku nepřekvapuje,” zamumlala si pro sebe Caitlyn. „Cože?” „Ale nic.” Zamračil se.

„A jestli pořád ještě zamýšlíte požádat Georgiu, aby za vás převzala práci během vašich líbánek, tak si to dobře rozmyslete. Nebyl by problém požádat nějakou agenturu, aby na příslušnou dobu za vás zajistila spolehlivou náhradu.”

„To nebude zapotřebí,” odpověděla a sundala kabelku z ramene.

Jefferson se krátce zasmál a namítl: „Bude to velmi zapotřebí. Chcete odejít na celé čtyři týdny a považuju za naprosto nemyslitelné, aby po celou tu dobu vaši práci převzala Georgia.”

„Ne,” řekla Caitlyn, „tak jsem to nemyslela. Chtěla

jsem jen říct, že žádnou náhradu nemusíte hledat, protože já vůbec neodejdu.”

Se zamračenou tváří pozoroval, jak vzala do levé ruky stránku, která si vyžadovala opravy. Všiml si, že z jejího prstu zmizel diamantový prsten, který posledních šest měsíců nosila. Takže to byl hlavní důvod jejího těžkého dne?

Zatraceně!

Poškrábal se rukou za krkem. Nechtěl nic vědět o jejím soukromém životě. Dával přednost tomu, aby jejich vztahy byly přísně obchodní. Pokud by Caitlyn nežádala o čtyřtýdenní dovolenou na své líbánky, nevěděl by ani nic o tom, že se vůbec chce vdávat.

Najednou se ukazuje, že nejen ke sňatku nedojde, ale že bude i on osobně nucený se k tomuto faktu nějak vyjádřit. „Co je s vašimi líbánkami?”

„Bez sňatku nemůžou být ani líbánky,” odpověděla pohotově, aby se vyhnula jeho vyslýchání.

Co má na to říct? Má jí vyjádřit soustrast? Nebo jí naopak blahopřát?

To by však překračovalo jeho zásadu nenechat se vtáhnout do osobních záležitostí svých zaměstnanců. Proč se každá snaží vdát a připoutat se tak po zbytek svého života k jednomu muži, o kterém předpokládá, že je lepší než všichni ostatní? Tohle bylo pro Jeffersona záhadou.

Náhle si uvědomil, že přiznávat se ke svým názorům před svými podřízenými by nebylo vhodné. „Takže je po všem?” „Na to mohu odpovědět jen ano,” uslyšel z jejích úst. Zřejmě se mýlil. Jak se zdálo, ona neměla o nic větší zájem bavit se o svém

bývalém snoubenci než on

o něm něco poslouchat. Přesto si však najednou uvědomil, že by se přece jenom rád dozvěděl, jak to s tím ukončením jejího zasnoubení bylo.

Na základě svých zkušeností věděl, že ženy nemají nic jiného raději než nimrat se ve svých citech, svých přáních a ve svých vztazích. Caitlyn bude asi výjimkou z tohoto pravidla.

Ta mezitím přešla ke svému stolu ve vedlejší místnosti a zasedla k počítači. Jefferson ji následoval. Pozoroval, jak se její prsty mihotaly nad klávesnicí jako prsty virtuózního klavíristy. Nakonec stiskla instrukci, přikazující dopis vytisknout. Když tiskárna vyplivla příslušný list papíru, podala mu jej.

„Tady to je, krize je zažehnaná.”

Rychle přelétl text, potom se na ni zadíval. Přestože právě prodělávala značnou osobní krizi ze zrušeného sňatku, nebylo na ní nic znát. Byl jí za to vděčný. Nebyl by rád obklopený plačícími ženami. Přál si, aby jeho život probíhal bez nějakých emocionálních otřesů.

„Děkuju vám.”

Pokývla hlavou, vypnula počítač a znovu si přehodila kabelku přes rameno. „Je-li to vše, pak bych už ráda odešla.”

„V pořádku,” odpověděl, ustoupil a vrátil se zpět do své kanceláře. Potom jej něco napadlo, vrátil se a oznámil jí: „V případě, že se nebudete tedy vdávat, předpokládám, že byste mohla odjet do Portugalska, jak jsem původně plánoval.”

„Cože?”

Neodpověděl ihned a odcházel do své kanceláře. Caitlyn jej beze slova následovala.

„Odjíždíme za tři týdny. Osobně nám zajistěte loděnky. Chci, abyste jela se mnou. Vzhledem k tomu, že

se vaše situace změnila, nevidím důvod, proč byste mě nemohla doprovázet.”

Posadil se ke svému psacímu stolu. Přiložil opravený dopis k dalším dokumentům o koupi lodě a pohodlně se opřel zády o křeslo. Když zpozoroval záblesk v pohledu své asistentky, oči se mu zúžily.

„To je vše, co mi řeknete?” zeptala se. „O čem?”

„O tom, že sešlo z mé svatby.” „Co víc bych vám k tomu měl říct?”

„Vlastně nic,” odpověděla. Tón jejího hlasu však jasně napovídal, že očekávala nějaký delší komentář.

„Pokud očekáváte mé vyjádření, že je mi to velice líto, máte je mít.”

„Ach, bože!” Přiložila jednu ruku na prsa a rozšířila oči nepředstíraným šokem. Pak s rozhořčením nabrala vzduch do plic. „Bylo to tak upřímně srdečné, že nemůžu popadnout dech, Jeffersone. Počkejte chviličku, než se z toho vzpamatuju.”

„Prosím?” Vstal a zpříma se jí zadíval do očí. Za ta léta, co u něho Caitlyn pracovala, u ní nikdy nepozoroval, že by podléhala nějakým emocím. Často byl už svědkem jejího sarkasmu, to ano. Ale vůči němu se vždy chovala s profesionálním odstupem. Až doteďka.

„Vám to není ani trošku líto. Vy budete jen rád, že mě budete mít vždy okamžitě po ruce.”

„Ale to je přece vaší povinností - být vždy okamžitě po ruce,” připomněl jí, nechápaje její rozhořčení.

„Promiňte mi, to jsem ale…” vrhla na něho pohled, jako kdyby ho nikdy předtím neviděla.

„Co je to s vámi?” Napřímil se a opřel se oběma rukama o

stůl.

„Máte naprostou pravdu. Je to moje povinnost. Vyplývá z mé práce, za kterou jsem vám velice vděčná. Ale když se Petr ke mně tak ošklivě zachoval.” „Petr? Kdo je Petr?”

„Můj snoubenec přece,” odměnila ho zničujícím pohledem. „Byla jsem s ním šest měsíců zasnoubená a vy ani nevíte, jak se jmenuje?”

„Proč bych si já měl pamatovat nějaké zatracené jméno?” zeptal se a zastrčil si obě ruce do kapes. Konverzace se začala ubírat směrem, který pro něho začínal být nepříjemný.

„Protože,” dívala se mu zpříma do očí, „v lidských vztazích se považuje za normální zajímat se své blízké spolupracovníky.”

„Vy nejste žádný můj blízký spolupracovník, jste moje podřízená,” zasupěl.

Vyděšeně se na Jeffersona podívala. „To je vše?”

„Co byste chtěla slyšet ještě víc?”

„Víte,” začala Caitlyn a sevřela levou rukou řemen od kabelky, kterou měla pověšenou na rameni, „začínám věřit, že to myslíte opravdu vážně.”

„Co mám myslet vážně?”

„Jestli jste to dosud nepochopil, tak bych vám to asi sotva vysvětlila.”

„Poslední útočiště ženy, zahnané situací do kouta,” řekl a zakroutil hlavou. „Čekal jsem od vás víc, než stěžovat si na nepochopení,

Caitlyn.”

„A já jsem čekala…” ztěžka vydechla a odhodila si z očí pramen vlasů, který jí tam spadl, takže mohl zahlédnout zlověstné plamínky v jejích očích. „Ani vlastně nevím, proč jsem čekala něco jiného. Takže promiňte a zapomeňte na to.”

„Výborný nápad,” řekl Jefferson a ihned se chopil

příležitosti, jak zakončit tento rozhovor. „Zapomeneme na to, že se tento rozhovor vůbec kdy konal.”

„Slibujete mi to?” Caitlyn sevřela ještě pevněji ucho kabelky a zamířila ke dveřím.

Jefferson stál, díval se za ní a někde uvnitř mu hlodal znepokojující pocit. Tohle se mu nelíbilo.

DRUHÁ KAPITOLA

„K čertu s mužskými.” Znechucená Debbie Harrisová pozvedla svoji sklenku. „Na naše zdraví.”

Také Janine Shakerová držela před sebou sklenku připravena si přiťuknout s ostatními.

„Ať se nám daří,” připojila se k oběma Caitlyn a dotkla se sklenkou obou dalších. Potom usrkla svého martini a zhluboka vydechla.

Po víkendu, který prožila, nemluvě o diskusi s Jeffersonem, bylo příjemné setkat se s přítelkyněmi. Ženy si navzájem lépe rozumí.

„Jsi v pořádku, zlato?” zeptala se Debbie, dívka s velkým a snadno zranitelným srdcem. „Myslím, jestli ti opravdu nic není?”

„Jsem v pohodě,” odpověděla Caitlyn, sama překvapená tím, jak jsou ta slova pravdivá. Dobrý bože! Vždyť jí sešlo ze sňatku s Petrem. Neměla by mít hlavu plnou smutku? Neměla by někde v ústraní ronit slzy?

„Nemůžu pochopit, jak tě Petr mohl podezřívat, že miluješ svého šéfa?” řekla Janine a rozesmála se. „Lyon by si z tebe mohl akorát tak dělat blázny.”

„Myslím, že Petr se prostě zalekl a hledal nějaký důvod, jak ze sňatku vycouvat. Křivák jeden,” vyslovila svůj názor Debbie.

„Ale obvinit ji, že je zamilovaná zrovna do Lyona?” zavrtěla hlavou Janine. „To je absurdní.”

V této chvíli nedovedla Caitlyn na Jeffersona pomyslet jinak než se zaťatými zuby. Zamilovat se do něj? Ani nápad. Připadají atraktivní? To ano. Vždyť je normální ženská. Ale tím, že jej považuje za atraktivního, to končí.

„Jeffersona Lyona mi ani nepřipomínejte,” zamumlala Caitlyn a vzala si z košíku uprostřed stolu další kousek tortily. Při chroupnutí, které se ozvalo, si představila, jak se mu láme vaz. „Když jsem Jeffersonovi oznámila, že žádná svatba ani líbánky nebudou, tak jediné, co mi řekl, bylo, že v tom případě s ním budu moct jet do Portugalska, jak původně plánoval.”

„V každém případě Petr zřejmě použil Lyona jako záminku,” znovu připomněla Debbie.

„Byla to od něho stupidní výmluva,” řekla Caitlyn. Nepřipustila si ono zvláštní rozechvění, které vždy prožívala, když se ocitla v Jeffersonově blízkosti. To byla jen taková přirozená ženská touha, prostě něco, co v každé ženě musí vyvolávat dobře vypadající chlap. Nic víc.

„Můžeš být ráda, že ten tvůj Petr přišel s návrhem na zrušení svatby měsíc předem,” řekla Janine, „a ne jako ten můj exženich, který mi tři dny před obřadem poslal lístek se slovy: Sorry baby, tohle není nic pro mě.”

„Už jsi to řekla matce?” otázala se Debbie, která se předem lekala, co uslyší.

Obě přítelkyně znaly nejen Caitlyn, ale i její rodinu, a dovedly si velice dobře představit, jaký to musí být pro matku šok, když se dozví, že ze svatby její dcery sešlo.

„Matka byla tak šťastná, že už se konečně vdám, a tak si jistě dovedete představit, jak ji to vzalo, když jsem včera oznámila, že se s Petrem rozcházím. Od okamžiku, kdy mě Petr požádal o ruku, měla dokonce připravené šaty, které si chtěla na mou svatbu obléct.

Čtyřikrát byla matkou ženicha a teď se konečně měla stát matkou nevěsty.”

„To je strašné,” zamumlala Debbie.

„Když mi to říkala, tak ta slova o matce nevěsty vyslovila dokonce s velkými písmeny,” dodala Caitlyn. „Tolik se na všechno těšila. Ještě štěstí, že jsme se s Petrem dohodli, že se na přípravě i nákladech budeme podílet společně. Kdyby se všeho měla ujmout matka, byla by schopná pro naši svatbu najmout celou katedrálu nebo něco takového. Jejím snem byla veliká show a nesmírně se na to těšila.”

„Bude se za to na tebe zlobit,” poznamenala Debbie.

„Měla by spíše nenávidět Petra,” zavrčela Janine.

„Ať je to, jak chce,” pohodila hlavou Caitlyn, „hlavně že už to máme za sebou.

Debbie se na ni podívala přes stůl. „Mně se pořád nechce věřit tomu, že ten Petr je takový ničema. Připadal mi jako docela solidní chlap.”

Janine dopila a zamračila se na prázdnou sklenku. „Oni ze začátku všichni vypadají jako solidní chlapi. Mike ti taky připadal ohromný, dokud ses nedozvěděla, že má současně ještě dvě další ženy.”

Asi před půl rokem měla Debbie několik týdnů před svatbou, kterou plánovali v Las Vegas, když vyslechla telefonický hovor určený Mikeovi. Pochopila z něj, že mu volá jeho vlastní žena. Krátce na to se objevila ještě další Mikeova manželka. Ted byl Mike ve vězení, kam patří každý bigamista.

„Tak to bývá,” přemítala Debbie a třela si prázdné místo na svém prsteníčku, kde ještě před šesti měsíci zářil starožitný měsíční kámen. Potom trhla hlavou a zadívala se na Janine. „Ale stejně jsi na tom byla nejhůře ty, když ses teprve tři dny před svatbou dozvěděla, že je po všem.”

Janine přikývla. „John měl vždy smysl pro dramatické napětí. Ničema jeden.”

„To byl ale mizerný rok, co?” Debbie si odhodila dlouhé blond vlasy přes rameno dozadu a její pohled přejel od Janine ke Caitlyn. „Při tom byl současně tak romantický.”

„To je třeba přiznat.” Janine zamávala na servírku prázdnou sklenkou. „Nejpozoruhodnější na tom je, že během jednoho roku jsme se všechny tři zasnoubily i taky zasnoubení zrušily.”

„Je to zřejmě projev nějaké kosmické symetrie,” poznamenala s povzdechem Caitlyn. Konečky prstů nevědomky objížděla mokrou kruhovou stopu, kterou její sklenka zanechala na stole. „Alespoň, že jsme my tři zůstaly spolu pohromadě.”

„Díkybohu.” Janine přimhouřila své hnědé oči, když si vychutnávala svůj drink.

Taky Caitlyn upila likér ze sklenky a olizovala si zbylé kapky z horního rtu. „Všechny tři jsme byly zasnoubené a všem třem nám to nevyšlo. Co asi o nás budou říkat lidi?”

„Že jsme příliš dobré pro ty průměrné muže, kteří nás tady obklopují,” navrhla Janine a zazubila se.

„To určitě,” přidala se Debbie se smíchem. „Ale nezapomeňte, že díky tomu jsme opět tady, u stejného stolu a ve stejném baru jako každé pondělí během posledních pěti let.”

„Miluju tenhle bar Na Molu,” zvolala Janine a znovu začala mávat na servírku prázdnou sklenkou.

„To my všechny,” dodala Caitlyn a taky vyprázdnila svoji sklenku martini, aby se mohla přidat k objednávce. Nenápadně si začala prohlížet ostatní hosty v přeplněné místnosti. Bylo tam několik „kravaťáků”, kteří se zde zřejmě zastavili na drink při cestě z práce. Ale většina hostů byla jako Caitlyn a její přítelkyně -v džínsech a tričkách, aby si tady na chvilku odpočinuli a popovídali v příjemném prostředí s přáteli. Každé pondělí se tady taky zastavily tři ženy na drink a obvyklý babinec. Ovšem toto pondělí, po tom, co se vyznaly ze ztroskotaných zásnub a navzájem se politovaly, se stalo obzvláště významným. Caitlyn kroužila prstem po okraji sklenky a pozorně studovala výraz tváře obou svých přítelkyň. Přistihla se, že má veselou náladu, přestože prožívala značně kritickou životní situaci. Ty tři ženy byly přítelkyněmi už od střední školy, kdy se jednou potkaly ve vazební cele.

Caitlyn, která vyrůstala jako jediná dívka mezi čtyřmi bratry, vždy toužila mít nějaké sestry. A ty právě našla v Janine a

Debbii. Staly se jí bližšími než kdokoli z lidí, které znala. „Je to super mít ve svém nejbližším okolí takovýhle příjemný bar, kde se skoro všichni znají. Je to taková naše oáza klidu.”

„Přesně tak!” souhlasila Debbie a dopila poslední doušek ze své sklenky. Opřela se loktem o stůl, zadívala se na obě své přítelkyně a řekla: „Tohle je náš azyl. Ať jsme sebevíc zdeptané, najdeme útěchu tady. Na stejném místě, stejný den, ve stejnou

dobu.”

„Takže?” Janine se odmlčela, protože jim servírka přinesla další objednané nápoje a sebrala prázdné sklenky.

Když odešla, Debbie sáhla po své sklence a upila notný doušek bledězeleného likéru. „Proč jsme spokojené s tímto místem? Proč nezkusíme něco nového?”

Caitlyn se na ni zamračila. „Jako například co?”

„Jako…” Debbie na okamžik zmlkla a hledala slova. „Nenapadá mě okamžitě nějaký příklad, ale obecně by to chtělo, abychom něco udělaly.”

„Možná -” řekla Janine, potom rychle sklapla pusu a zavrtěla hlavou. „Ne, nic. Pokračuj.”

„To nejde, aby ses s námi chtěla podělit o nějaký nápad, a potom to najednou utnula,” protestovala Caitlyn.

„Tak dobře, já vám to řeknu.” Janine se zazubila na své přítelkyně a usrkla ze své sklenky. „Přemýšlím o tom už několik dní. Žádná z nás se nakonec nevdala, přestože jsme to plánovaly. Měly jsme na to dokonce připravené peníze i žádosti o dovolenou.”

„No a… ” zvědavě ji přerušila Debbie.

„Minulou noc,” pokračovala Janine, „mně napadlo, proč nevyužít nastřádané peníze sice jinak, ale spolu?”

„Jak?” zeptala se Caitlyn, zaujatá touto myšlenkou.

„Mám na mysli nevázanou uvolněnou dovolenou,” vysvětlila Janine, zřetelně pyšná na tento nápad. Oči jí zářily a ústa měla roztažená v širokém úsměvu. „Každá si vezmeme čtyřtýdenní volno, které už jsme stejně plánovaly, a vyrazíme spolu. Najdeme si nějaké fantastické exotické místo, kde budeme odpočívat, popíjet a užívat si podle libosti.”

„Máš to docela dobře promyšlené,” poznamenala Debbie.

„Ze váháš,” připustila Janine. „Myslím na to od sobotního večera, kdy mi volala Caitlyn a svěřila se mi se svým rozchodem s Petrem. To mě úplně vytočilo. Potom jsem si uvědomila, že když jsme si letos všechny tři leccos vytrpěly, zasloužily bychom si za to nějakou odměnu.”

Debbie vydechla, napila se a postavila sklenku na stůl. „To nezní špatně.”

Caitlyn uslyšela v uších tep vlastní krve. Zmocnilo se jí vzrušení. Měla za sebou opravdu mizerný víkend. Nezasloužila by si trochu legrace? Teď se k tomu otevírá cesta. Přikývla a řekla: „To je výborný nápad. Kdy vyrážíme?”

Janine pohlédla na obě své přítelkyně a rozesmála se. „Přípravu můžeme zvládnout během dvou týdnů. To je dost času, abychom si všechno zařídily, ale naštěstí zase dost málo času na to, abychom si to rozmyslely a nikam nejely.”

„Má pravdu, Caitlyn. Jestliže nepojedeme teď,” varovala Debbie, „nepojedeme nakonec nikam.”

„Správná připomínka,” souhlasila Caitlyn. Dobře se znala a měla obavu, že pokud se nerozhodnou hned, začne za pár dní uvažovat o tom, zda by raději neměla ty peníze ušetřit a jít do práce jako hodná holčička. „Takže na to máme dva týdny -můžeme zajistit všechny rezervace.”

„A kam si budeme co rezervovat?” ozvala se s praktickou připomínkou Debbie.

Šuměni hlasů v místnosti se mísilo s hudbou ze starého jukeboxu. Zvenku bylo slyšet, jak vítr od oceánu naráží do skel oken, ale uvnitř - oči Janine vzrušeně zářily tajemným svitem.

„Fantasie!”

„To myslíš vážně?” Caitlyn sáhla po sklence s pitím a začala uvažovat o reálnosti tohoto návrhu. Fantasie byl jeden z nejluxusnějších ostrovů na světě, návštěvo—

vany výhradně zámožnými turisty, kde dokázali splnit představy i velmi náročných rekreantů. Vše, co Caitlyn o tomto místě zatím

četla, hovořilo o vášnivých nocích a nádherných dnech, naplněných romancemi a hýčkáním hostů.

Právě to, co všechny tři teď tolik potřebovaly.

„Pochybuju, že bychom tam vůbec nějakou rezervaci dostaly,” protestovala Debbie.

„Já už ji mám!” zvolala nadšeně Janine a rozverně zamrkala na své přítelkyně. „Zavolala jsem tam včera a složila zálohu za tři pokoje. Měla jsem totiž štěstí -právě byly nějaké rezervace odřeknuté. Myslím, že nám tím osud dává najevo, že bychom si to zasloužily.”

„Tomu se mi ani nechce věřit.”

„Mám vyjednáno, že pokud by se mi nepodařilo vás k účasti přemluvit, mohu rezervace kdykoli zrušit. Zájemců mají pořád

dost.”

Vzrušení projelo Caitlyn celým tělem. Fantasie. Tolik o tomto místě četla v časopisech a ve společenských rubrikách o celebritách. Jak by mohla odmítnout podívat se tam osobně, dokonce se svými nejlepšími přítelkyněmi? Položila jednu ruku doprostřed stolu a řekla: „Jsem pro.”

„Vy samozřejmě víte, že já jsem taky pro, protože jsem s tímto nápadem přišla,” řekla Janine, položila svoji ruku na Caitlyninu a potom se obě podívaly na Debbii.

„Je to bláznivý nápad a vy obě to víte taky - vyhodit fůru peněz jen pro uspokojení okamžitého rozmaru.” Debbie si kousala horní ret a dívala se střídavě z jedné přítelkyně na druhou.

„Tak jaký na to máš názor ty?” zeptala se jí Janine. „Zatím žádný,” odpověděla Debbie, ale po krátké

chvilce ticha taky položila svoji ruku na ostatní. „Chci říct, jedu s vámi.”

„No výborně,” zvolala Caitlyn a opřela se zády do své židle. „Tak to má být. My všechny potřebujeme na nějaký čas vypadnout.”

„Některé z nás víc než ty druhé,” zamumlala Debbie a ukázala hlavou ke dveřím.

„Co ten tady dělá?” zašeptala Janine.

Caitlyn, která seděla zády ke dveřím se otočila a žaludek jí klesl až někam ke kotníkům. Jerfferson Lyon vstoupil do baru, jako kdyby mu patřil. Dokonale oblečený, rychle přejel ostrým pohledem svých modrých očí všechny přítomné, až našel ji. Jeho pohled se na okamžik zastavil a pomalu začal kráčet směrem ke Caitlyn.

„Ach, bože,” zašeptala Debbie. „Nikdy bych nečekala, že se může objevit tady.”

„To opravdu není jeho styl,” dala jí za pravdu Janine.

Caitlyn nezbylo než souhlasit. V záplavě košil a modrých džínsů vynikal jeho oblek od Armaniho jako zářící neonová reklama. Je třeba říct, že by Jefferson musel vynikat v každém davu. Za to mohla jeho přirozená aura. Mocný a sexy až -

Přestaň na to myslet, Caitlyn, přikázala si, když povstala. Ten nával horké krve, který náhle pocítila až v konečcích prstů, je jen díky překvapení, že se s ním setkává na takovém neobvyklém místě.

Pochybovala, že by on mohl mít vůbec tušení o existenci takového baru jako je tento.

Dívala se na něho, ale byla si vědoma, že na něho současně obdivně zírají i všechny ženy v místnosti. Jeffersonova chůze vypadala téměř nedbale, ale při tom vyjadřovala značnou moc. Pohyboval se jako člověk,

který dobře ví, jak tuto moc použít, ale při tom si dává načas. Což muselo každou ženu přinutit k zamyšlení jaký asi je v posteli. Ach, bože, už je tady.

„Caitlyn,” řekl, když přišel tak blízko, aby mu byl v šumu místnosti rozumět.

„Jeffersone, co tady děláte?” její hlas zněl poněkud ostřeji než obvykle.

Zvedl jedno obočí. „Potřebuju s vámi mluvit o ně čem, co nesnese odklad.”

„Jak víte, že jsem tady?”

„Chodíte sem přece každé pondělí.”

Překvapilo ji, že o ní ví i takovouto drobnou informaci. Nepamatoval si jméno jejího snoubence, ale ví, kam chodí každé pondělí.

„To já vím, ale jak to, že to víte vy?”

Pokrčil rameny, pohlédl na její přítelkyně a potom se zahleděl zpět do jejích očí. „Musela jste se o tom někdy zmínit.”

To je sice možné, ale že si to zapamatoval? Zavrtěla hlavou a řekla si, že je to nakonec jedno, jak ji našel. „Takže, o co jde, Jeffersone?”

Zadíval se zájmem znovu na její přítelkyně, nakonec přikývl a rozhlédl se kolem, jako kdyby nebyl spokojený s tím, že je tady tolik lidí. Potom vzal Caitlyn za paži a vedl ji, nebo spíše vláčel, do vstupní chodby, kde nikdo nebyl.

Caitlyn se pokoušela nevšímat si horka, které se rozlévalo od jeho ruky po celém jejím těle. Asi vypila moc toho martini.

Jakmile byli sami, vymanila paži z jeho sevření, zkřížila před sebou ruce a naklonila hlavu, naznačujíc, že poslouchá.

„Co je tak důležité, že to nepočká do zítřka?”

Jefferson se na ni shora zadíval a byl překvapený. Zjistil, že Caitlyn vypadá v soukromí úplně jinak než v zaměstnání. Kam zmizela ta profesionální upjatost, ptal se sám sebe, když ji teď viděl s rozpuštěnými vlasy, které jí padaly až na ramena. Měla na sobě obnošené vybledlé džínsy, které jí padly jako druhá kůže, a bleděmodré tričko, napovídající hodně o dokonalém tvaru jejích prsou. Sandály odhalovaly dlouhé prsty, nalakované hasičskou červení.

I přes tu směs vůní, typickou pro barové místnosti, cítil její jemný květinový parfém, který v kanceláři nikdy nepoužívala. Proto taky trval vždy na tom, aby vztahy v zaměstnání zůstaly výhradně obchodní. Nechtěl vědět nic o rudém laku na nehty, jaký Caitlyn používala, nebo o jejím parfému, připomínajícím rozkvetlou zahradu. Nebo o její dokonalé postavě, schované pod kancelářským kostýmkem.

Odehnal od sebe všechny myšlenky na její půvaby -přišel sem výhradně z pracovních důvodů.

„Dnes večer mi volal otec. Potřebuje mě zítra odpoledne v Seatlu, takže přijďte brzo ráno do kanceláře. Musím vám ještě před odjezdem předat nějaké instrukce.”

„Je váš otec v pořádku?”

„Docela ano,” odpověděl potěšený, že se o něho zajímá. „Je už dva roky v důchodu, ale stále se ještě stará o chod společnosti. Před třemi měsíci měl srdeční záchvat, ze kterého se pořád ještě pořádně nezotavil.”

Bylo to podivné, ale teprve teď si Jefferson uvědomil, že Caitlyn je zatím jediný člověk, se kterým se bavil o zdraví svého otce. Vždy prosazoval zásadu nemíchat osobní záležitosti s pracovními.

„To jsem ráda, že to není nic vážného.” Chvilku se na něho dívala. „Ale to jste mi mohl zatelefonovat.”

To sice mohl, ale měl důvod, proč zvolit osobní setkání. Chtěl jí připomenout, kdo zodpovídá za jejich pracovní vztah. On je jejím šéfem. On dává rozkazy. Na druhé straně, ona si musí uvědomit, že nemůže odejít z jeho kanceláře celá rozzlobená.

Chtěl jí ukázat, že to bude vždy on, kdo bude mít poslední slovo.

Samozř ejm ě , nezamýšlel ji kv ů li tomu vyhledávat v tomto laciném malém baru. Chtěl odjet rovnou do svého bytu na Seal Beach. Ale čím více přemýšlel o tom jejich posledním rozhovoru, o jejím vzdorovitém chování, tím byl rozmrzelejší. Vše, co si uvědomoval, bylo, že určitě opouštěla jeho kancelář s

pocitem vítězství v jejich slovním duelu. Proto se rozhodl, že ji musí vyhledat osobně a dát jí najevo, že tomu tak není.

„Není to pro mě žádný problém, mám to skoro při cestě domů,” řekl a nevrle se otočil, když hlavními dveřmi vstoupil nějaký další host. Počkal, až zmizí za dveřmi baru a obrátil se zase ke Caitlyn. Čekala, co jí řekne, a její hnědé oči svítily odrazem světla přicházejícího z místnosti.

„V každém případě… mé letadlo odlétá v deset, takže vás čekám v šest hodin ráno.”

„Dobře, budu tam.” Otočila se, připravená připojit se ke svým přítelkyním.

Zabránil jí v odchodu tím, že ji chytil za paži. Jeho prsty se sevřely kolem teplé hladké kůže zápěstí. Zatraceně, kdyby mě raději nechal v klidu odejít, pomyslela si.

Avšak v okamžiku, kdy sám pocítil, že je mu velice příjemné dotýkat se takto její paže, ji zase pustil. Po—

lom otevřel venkovní dveře a prošel jimi. Ještě na prahu se zastavil a pohlédl zpět na Caitlyn. Potěšilo ho, že dnes nakonec bude mít poslední slovo on. „Na shledanou ráno.”

TŘETÍ KAPITOLA

Příštího rána dorazila Caitlyn do kanceláře už ve tři čtvrtě na šest a zastihla Jeffersona, jak telefonuje. To ji nijak nepřekvapilo. Bylo běžné, že přicházel do práce dříve než všichni ostatní. Ostatně, vzhledem k tomu, že měl obchodní kontakty po celém světě, musel některé telefonáty vyřizovat i v neobvyklou dobu, aby partnery zastihl v pracovní době podle jejich místního času.

Zanechal jí na stole docela slušnou hromádku spisů k vyřízení. Pustila se do nich hned po tom, co si uvařila čerstvou kávu. Snažila se zaměstnat svoji mysl co nejvíce, aby nemusela přemítat o plánu, který se včera večer všechny tři přítelkyně rozhodly v brzké době uskutečnit. Věděla, že bude-li na to myslet, dospěje nakonec k rozhodnutí z plánované akce vycouvat.

„Což nesmím udělat,” zamumlala si pro sebe.

Vycházející slunce začalo barvit oblohu do zlatová. Vůně čerstvě uvařené kávy naplňovala vzduch a pomáhala jí překonat nepříjemný pocit v okolí žaludku. V koutě místnosti se začal ozývat fax a hlasitě vrčel, dokud nevyplivl několik listů.

Caitlyn vstala, aby je ihned prohlédla. Jednalo se o nabídku jedné další menší lodní společnosti, která se ucházela o spolupráci. Samé obchodní záležitosti jako

obvykle, pomyslela si. Odnesla dopisy ke svému stolu, sepnula je svorkou a uložila do složky. Hned po ránu měla stále co dělat, ale to Caitlyn nevadilo. Milovala svoji práci. Nestávalo se jí, že by znuděně sledovala hodinky, jestli se už neblíží konec pracovní doby.

Zazněl telefon a sáhla po sluchátku. Kontrolka na přístroji oznamovala, že šéfova linka je pořád ještě obsazená, takže to nebude Jefferson, kdo jí volá.

„Lyonova lodní společnost,” ohlásila se.

„Výborně,” uslyšela známý hluboký hlas. „Caitlyn, lásko, vy pracujete už takhle brzo ráno?”

Zvedla oči v sloup a ušklíbla se. Max Striver, prezident lodní společnosti Striver Shipping, s ní vždy nezávazně flirtoval. Ale nebyl nudný ani vtíravý. Jeho řeč byla poznamenaná britským akcentem a Caitlyn vždy slyšela z jeho hlasu úsměv.

„Dobré jitro, pane Strivere. Jak se máte v Londýně?”

„Maxi, říkejte mi Maxi, Caitlyn,” urgoval jako vždy. „A pokud se týká Londýna, je to nesmírně osamělé místo. Musíte mě někdy navštívit.”

„Zapíšu si vás na čekací listinu,” odpověděla Caitlyn a zasmála se. Držela sluchátko mezi hlavou a ramenem a pokračovala v třídění složek, které měla na stole. „Pan Lyon právě hovoří, Maxi. Chcete počkat? Nebo mu mám říct, aby vám zavolal zpět?”

„Pokud byste byla ochotná se se mnou zatím bavit, tak docela rád počkám.”

Ještě štěstí, že se můžu bavit a při tom ještě něco dělat, pomyslela si. „Takže jaké téma si zvolíme pro rozhovor, Maxi?”

„Co kdybyste přestala pracovat pro toho nevrlého Američana a přešla ke mně?”

Caitlyn hlasitě vzdychla. „Maxi, opravdu chcete,

abych pro vás pracovala, nebo chcete jen připravit pana Lyona o jednu kvalifikovanou sílu?”

„Ve skutečnosti bych si přál obojí, lásko,” odpověděl a hlas se mu zadrhl.

Trochu ji to dojalo, i když dobře věděla, že Max Striver ji u sebe touží zaměstnat stejně, jako asi prahne po přestěhování do Tusconu.

„Přetěžuje vás prací,” zdůraznil Max, „zatím co já jsem velmi ohleduplný zaměstnavatel. Měla byste u mě výhodnou pracovní dobu, lepší plat a samozřejmě… i mně.”

Kontrolka u Jeffersonovy telefonní linky zhasla takže Caitlyn mohla odpovědět: „Budu si to vše pamatovat, Maxi. Ale teď už je můj šéf k dispozici, zůstaňte na lince ještě okamžik.”

Přepojila jej na čekačku, zazvonila na Jeffersona, a když se ozval, řekla: ,Máte na lince Maxe Strivera.”

„Zatraceně,” zamumlal Jefferson, „co zase chce?”

„Snaží se mě přetáhnout do Londýna,” odpověděla.

„Pořád? To mu ještě nedošlo do té jeho zatracené hlavy, že vy v žádném případě neopustíte Lyon Shipping?”

Jeho nevrlé zavrčení bylo jasně slyšitelné, ještě když převzal druhou linku.

„Co je, Maxi?” Jefferson se opřel pohodlně do židle a otočil ji do opačného směru, až se před ním objevil přístav a za ním volný oceán.

„Jeffersone, starý brachu, myslíš, že musím mít vždycky nějaký důvod, abych ti zavolal?” „Obyčejně to tak bývá.”

Naklonil se dopředu, aby mohl lépe vychutnávat pohled, který se mu naskytl. Osamělý remorkér s logem

Lyonovy společnosti, křižoval vody přístavu, zanechávaje za sebou rozvlněnou hladinu. Přístavní dělníci nakládali v obrovských sítích zboží do podpalubí nákladních lodí. To byl Jeffersonův svět.

Poznával jej již odmalička. Jeho otec byl přesvědčený, že ani pro jeho dědice neexistuje žádná snadná cesta k vedení společnosti, a trval na tom, že musí projít všemi zaměstnáními od píky.

Nyní Jefferson řídil jednu z největších lodních společností na světě a věděl z vlastní zkušenosti, co od jednotlivých zaměstnanců může chtít. Možná že i to mu pomohlo zůstat klidným při Caitlynině včerejším výlevu emocí.

Strojový zvuk faxu ze sousední kanceláře vyvolal na jeho tváři úsměv. Mohl si být jistý, že Caitlyn zvládne jakékoli zmatky. Vše probíhalo tak, jak mělo.

Stejně si byl jistý i tím, že Max nikdy neuspěje, aby mu odloudil nejzkušenější pracovnici. Když už nic jiného, tak jí v tom zabrání její smysl pro loajalitu vůči firmě.

„Jeffersone? Jsi tam ještě?”

Zamračil se, když si uvědomil, jak se v myšlenkách nechal odvést od obchodního jednání. Pokud se týkalo Maxe Strivera, bylo třeba být při obchodních jednáních s ním stále ve střehu. „Jsem tady, Maxi, ale mám napilno.”

„Nebudu tě dlouho zdržovat, věnuj mi jenom minutku. Chtěl jsem ti jen říct, že jsem slyšel o tvé cestě do Portugalska.”

„No a… “

„V těch docích, kam máš namířeno, museli kvůli stávce zastavit práci.”

„Na základě dohody byla stávka už minulý týden ukončená,” odpověděl Jefferson a musel se držet, aby z jeho hlasu Max nepoznal, že se směje. „Všechny práce už zase pokračuji podle plánu.”

„To rád slyším.”

„Jsem si tím jistý,” dodal Jefferson.

S Maxem soupeřili už mnoho let - od racquetballu až po velké mnohatonážní lodě. Teď, kdy Lyon Shipping chystala během šesti týdnů uvést do chodu svoji největší loď, doufal Jefferson, že v přepravě přes Atlantik Maxe přetrumfne.

„Pravda je, že bychom spolu těžko mohli soupeřit, pokud by tvoje nová loď nikdy neopustila doky, že? V tom případě bych tě značně předběhl.”

Jefferson uchopil své stříbrné pero a ťukal s ním chvíli o stůl a potom je opět odhodil. Opřel se do svého křesla a díval se do stropu.

„Pokud jsem slyšel, ty by ses měl spíš zajímat o svoji pasažérskou loď.”

V následující pauze si Jefferson představoval, jak se nyní Max na své židli napřímil a podíval se do zrcadla, které měl naproti stolu.

„Co tím myslíš?”

„Nó,” ozval se Jefferson, který se nyní nesmírně bavil, „náš člověk ve Francii mi říkal, že ta tvoje nová loď má nějaké problémy se šéfkuchařem.”

„To jsou pomluvy.”

„Možná že ne,” smál se Jefferson. „Víš, kdybys věděl jak jednat se svými zaměstnanci, tak by tvůj nový kuchař právě teď nejel do Portugalska, aby zkontroloval kuchyni na mé nové lodi.”

„Tys mi ho ukradl, že?”

„Nebylo to ani moc obtížné,” připustil Jefferson.

„Ale vážně, Maxi, je třeba lidem zaplatit tolik, kolik si zaslouží.”

Nastala dlouhá pomlka, než bylo slyšet Maxovo odkašlání. Řekl: „Tak tohle kolo jsi vyhrál ty, Jeffe, ale ještě není všem dnům konec.”

Když zavěšoval, Jefferson se pořád ještě smál. Caitlyn byla dostatečně zaměstnaná na svém místě, on už vyřídil důležitou věc s Maxem a při tom nebylo ještě ani osm hodin.

Caitlyn psala oběžník, který bude rozeslán do všech kanceláří společnosti, a její prsty poskakovaly po klávesnici počítače jako baletky. Její mysl byla plně zaměstnaná přepisem Jeffersonova neuspořádaného rukopisu. Ani na okamžik ji nenapadlo, že by jednou mohla využít Maxovu nabídku. „Nepřipadá v úvahu, abyste odtud odešla, Caitlyn,” mumlala si pro sebe, opakujíc tak Jeffersonova slova, ovšem se značnou dávkou sarkasmu. Doplnila si další důvody, které sice nevyřkl, ale bezpochyby je měl na mysli. „Jste příliš spolehlivá. Jste jako můj věrný pes, Caitlyn. Jste vždy připravená pomoct.”

Ani jí tolik nevadil samotný fakt, že se Jefferson nemusí bát jejího odchodu od firmy, jako spíš to, že je o tom s takovou samozřejmostí přesvědčený.

Neměl by se bát, že mu uteče? Neměl by mít alespoň tolik slušnosti a říct: doufám, že nikdy neodejdete, Caitlyn. Jste pro mě velice důležitá.

Zavrtěla hlavou a řekla si, že by ji vlastně Jeffersonova víra v její loajalitu měla lichotit. Ale s jeho postojem se smířit nemohla. Popuzovalo ji, že ho snaha jeho obchodního soupeře přetáhnout ji k sobě, nechává tak klidným.

„Vidíš,” řekla si pro sebe, „to je další důvod, proč bys potřebovala na nějaký čas vysadit. Musíš se zúčastnit toho výletu, Caitlyn. Bude to jen prospěšné, když odtud na nějaký čas vypadneš. Bude užitečné i pro Jeffersona Lyona, když se na nějaký čas bez tebe obejde. Možná, že vůči tobě konečně pocítí nějakou vděčnost. Možná že si konečně všimne, že -”

Ale ne, co to vlastně plácám? pomyslela si.

Caitlyn se zatím nikdy nepokoušela mu připomenout, že je taky žena. Vystupovala vždy jen jako osoba.

Ano, musíš jet na tu dovolenou. Něco musíš změnit. Projev trochu dobrodružného ducha.

Sotva si tyto myšlenky připustila, její podvědomí začalo protestovat. Vždyť nemá žádný důvod, aby odjela pryč. Nebude se ani vdávat, ani nepojede na líbánky. Takže by měla zůstat v zaměstnání. Musí se zachovat zodpovědně. Musí se zachovat tak, jak se zatím vždycky zachovala.

Bud hodná holčička, Caitlyn. Dodržuj pravidla slušného chování. Nesnaž se rozhoupat loďku, ve které stojíš.

„Ach, bože! Já jsem tak nemožná,” povzdechla si.

Opřela se lokty o stůl a složila hlavu mezi ruce. Taková prekérní situace. „Je mi šestadvacet let a v životě jsem neudělala jedinou věc jenom-pro sebe. Nenastal čas, abych si konečně postavila hlavu? Dlužím to nejen sobě, ale měla bych to ukázat i ostatním. Ať mě konečně vidí!”

Samozřejmě, bude to mimořádně drahá dovolená. Ale nemohla by si pro jednou dovolit takový luxus? Nezaslouží si konečně trochu si odpočinout a nabít se další životní energií?

„Bože můj, začínám už uvažovat jako Janine.” Zvedla hlavu a usmála se při vzpomínce, jak ji a Debbii jejich přítelkyně přesvědčovala, že dovolená na ostrově Fantasie je správná věc. „Kdo je Janine?”

Při zvuku hlubokého hlasu, který přicházel odněkud shora, sebou Caitlyn znatelně trhla. Potom si položila jednu ruku na rychle bijící srdce a překvapeně se na něho podívala. „Takhle mě vyděsit. Vždyť by mě to mohlo zabít!”

„Přece víte, že jsem tady,” poznamenal.

„Byl jste ve své kanceláři a telefonoval jste.”

„Jak vidíte, už tam nejsem,” řekl. „Ale nechtěl jsem vás vyděsit.”

Jefferson na sobě neměl svůj obvyklý oblek. Rukávy proužkované košile měl vyhrnuté až k loktům a uvolněná kravata obepínala rozhalený límec.

„Tak, kdo je Janine?”

„To je moje přítelkyně,” vysvětlila Caitlyn a vrátila se pohledem na kopu složek, ležících na jejím psacím stole. Ach, bože, kolik toho asi slyšel? Stál za ní celou tu dobu, co si tady pro sebe mumlala? To je ohromné.

„Včera jste ji viděl v baru.”

„Je to ta štíhlá blondýnka nebo ta rozčepýřená bruneta?” „Ta brunetka, byla jen trochu rozcuchaná.” „A kdo ji tak rozcuchal?”

Ignorovala tuto otázku. Co takový zájem najednou? Chce nějak napravit to, že nevěděl, jak se jmenoval její snoubenec? To bude něco jiného. Jefferson Lyon se určitě necítí být vinný. Tak co ho přimělo k tak přátelské, téměř důvěrné otázce? Proč se nezavřel do své kanceláře, tak jak to dělá každý den? Ovlivnilo ho to ticho a samota velmi časného rána? Byli tady všehovšudy jen oni dva.

„Moc dlouho jste s Maxem nemluvil,” řekla, aby změnila téma rozhovoru. „To opravdu ne.”

Jefferson si jednou rukou prohrábl vlasy. Přimhouřil oči a všimla si, že i čelistní svaly se mu zaškubaly.

„Chtěl mi jenom oznámit, že v docích v Portugalsku je stávka a že jeho loď bude připravená k provozu o měsíc dříve než naše.”

„Ale! Soutěživost konkurentů se ozývá?”

Jefferson si zastrčil obě ruce do kapes kalhot. „Alespoň jsem měl příležitost mu říct, že jsem mu přetáhl jeho lodního šéfkuchaře. Mimoto, stále mi nemůže zapomenou, že kvůli nám přišel minulý rok o ten kontrakt se společností Franco.”

Caitlyn se usmála na svého šéfa. To bylo tenkrát úplné spiknutí. Tu smlouvu se svým šéfem připravovala skoro půl roku. „To vám tehdy velice zvedlo náladu.”

Nadzvedl jeden koutek úst. „V tom máte pravdu. Ovšem tentokrát to bude on, kdo bude triumfovat.”

„Jeho loď je ale menší,” snažila se ho trochu upokojit.

„Jste si jistá?”

„Zjistila jsem to dnes ráno,” oznámila a podala mu dopis, který přišel faxem těsně před nabídkou jedné malé loďařské firmy z Německa. „Obchodní oddělení doků ve Francii, kde si Max objednal loď, bylo velmi ochotné. Požádala jsem je o specifikaci jejich poslední lodě, abychom mohli posoudit jejich možnosti, a oni mi sdělili všechny základní údaje. Naše loď je nejméně o padesát metrů delší a je vhodnější pro plavbu přes

Atlantik.”

Převzal si od Caitlyn fax a obdařil ji tak vděčným úsměvem, že jí srdce poskočilo radostí. Dobrý bože, ona opravdu potřebuje tu dovolenou.

Obdařená notnou dávkou hormonů otočila se na židli a upřela pohled na svůj psací stůl. „Chtěl byste ještě něco, Jeffersone?”

„Ano. Chtěl jsem se ujistit, jestli už jste pro nás zajistila tu cestu do Portugalska.”

Potěšená, že se hovor stočil opět na úřední záležilosti, mu Caitlyn podala hnědou obálku. „Máte tam všechny potřebné dokumenty a informace. Váš pilot už byl informován a letadlo čeká jen na vás. Máte tam i váš osobní pracovní rozvrh a hotel vám obstará auto i s řidičem.”

Přelétl v rychlosti obsah obálky a obrátil se k odchodu do své kanceláře. „Předpokládám, že jste si obstarala také ubytování pro sebe.”

„To nebude třeba.”

„Já vím, ale chtěl bych, abyste byla kdykoliv k dispozici, mimo vaše osobní volno ovšem. Na tom se dohodneme až na místě.”

„Nerozuměl jste mi,” řekla, zhluboka se nadechla a zadržela dech tak dlouho, dokud se její vnitřnosti neuklidnily. Nebylo to pro ni tak snadné. Ostatně, nic s Jeffersonem nebylo snadné. „To není to, co jsem měla na mysli.”

Teprve včera mu oznámila, že se vdávat nebude, a tak automaticky předpokládal, že s ním pojede na tu obchodní cestu do Portugalska. Teď mu musí říct, že i když se vdávat nebude, přesto si plánovanou čtyřtýdenní dovolenou chce vybrat. Na to si musí stoupnout.

Vstala, obešla Jeffersona cestou ke kávovaru a chystala se nalít si šálek kávy.

„O čem to, prosím vás, mluvíte?”

„Chtěla jsem jen říct, že s vámi do Portugalska nepojedu, Jeffersona. Beru si tu plánovanou čtyřtýdenní dovolenou.”

Zamračil se a jeho modré oči se zúžily do dvou úzkých štěrbin. „Když se nebudete vdávat - tak na co, zatraceně, potřebujete to volno?”

„To volno chci, protože už jsem si je předem naplánovala.”

Prošel místností a zastavil se těsně vedle ní. Naplnil si také jeden šálek kávou, usrkl a podíval se na ni. „V této chvíli to není výhodné.”

Sevřela ještě pevněji ouško svého šálku.

„Samozřejmě, že je to výhodné. Naplánovala jsem si tuto dovolenou už před několika měsíci a všechno už mám zařízené.”

„Změnila se situace,” namítl.

„Jaká situace?” Musela zvrátit hlavu nazad, aby se mu mohla podívat do očí. V této chvíli litovala, že je skoro o hlavu menší než on.

„Vy se teď nevdáváte, tak proč byste mě nemohla doprovázet do Portugalska?”

„Protože mě tam nepotřebujete, Jeffersone.”

Jejich zraky se setkaly a Caitlyn cítila, jak z něho přímo sálá jeho moc. „Já rozhoduju o tom, co potřebuju a co ne, Caitlyn. A jako moje osobní asisitentka budete při těchto jednáních nepostradatelná.”

Těžce polkla. „To je trochu moc.” „Prosím?”

Položila šálek na stolek, protože se jí ruka příliš chvěla, vydechla a řekla si, že jestli se někdy konečně odhodlá prosadit svoji vůli, musí to být teď. „Slyšel jste dobře. Pracuju pro vás, Jeffersone, ale nejsem váš sluha. Požádala jsem včas o dovolenou, na kterou mám nárok, a trvám na tom, abych ji dostala.”

„Vezměte si ji až po té služební cestě do Portugalska.” „Ne. Nezlobte se, ale to nemůžu.”

Zatraceně, přece mu neustoupí. Určitě ne dnes.

Před rokem už měla sbaleno, v peněžence letenku na Floridu, kde měla nastoupit na plavbu výletní lodí. O dovolenou tehdy požádala tři měsíce předem. Jefferson ji ale zavolal těsně před odjezdem a žádal ji, aby ho doprovázela na cestě do Francie. Loď na Bahamy tehdy odjela bez ní a ona namísto toho strávila dva týdny tím, že mu dělala poznámky, někdy dokonce fungovala i jako poslíček. Upřímně řečeno, nebyla to nijak těžká práce… ale nenašla při ní ani pět minut, aby si prohlédla Francii a zejména Paříž. A ještě ten rok před tím - z dlouho připravovaného výletu do Irska taky sešlo, protože musela jet s Jeffersonem na nějakou důležitou konferenci do Brazílie. Takže tentokrát už neustoupím, rozhodla se.

Pojede s přítelkyněmi na domluvenou dovolenou ať se to Jeffersonu Lyonovi bude líbit nebo ne. Toto rozhodnutí deklarovat svůj osobní Den nezávislosti jí sice vyvolávalo mrazení v zádech, ale jednou už musí skončit s přehnanou loajálností k zaměstnavateli.

Já jsem Caitlyn, slyš můj hlasitý protest!

Když se střetla s pohledem svého šéfa, neuhnula očima, ale navíc výhružně vystrčila bradu.

ČTVRTÁ KAPITOLA

„Jste strašně sobecká.”

„Já že jsem sobecká?” opakovala Caitlyn a nemohla uvěřit vlastním uším. Ze právě on může něco takového říct! Když je to právě on, kdo se domnívá, že se celý svět točí kolem něho? Je to on, kdo očekává, že kdykoli vkročí do místnosti, každý se hned postaví do pozoru. Byl to on, kdo jí zničil zatím všechny dovolené, o které požádala! „To myslíte vážně?”

„Tohle přece nejste vy, Caitlyn,” řekl úsečně a jeho hlas přešel v zavrčení, které obvykle mělo za následek, že každý z jeho podřízených hledal okamžitě nejbližší únik.

„To opravdu nejsem,” souhlasila Caitlyn, kterou jeho zavrčení neodradilo. Poslední dobu je slyšela příliš často, než aby ji to vyděsilo. „Nejsem to já, proto to musím udělat.”

„To nedává vůbec smysl,” namítl, usrkl trochu kávy a potom odložil šálek na skříňku za sebou.

„Je to naopak naprosto jasné.” Zdvihla vysoko obě ruce, potom je opět spustila a otočila se k němu zády. Odešla od něho pět šest kroků. Cítila jak v ní vře krev a poprvé v životě to uvítala. Zastavila se, otočila se opět čelem k němu a namířila na něho ukazováček, ja-ko kdyby jej chtěla z něčeho obvinit. „Vy vždycky automaticky předpokládáte, že se vzdám čehokoli, budete-li něco potřebovat. Ani vám to vlastně nemůžu mít za zlé, protože jsem vždy dělala přesně to, co se ode mě očekávalo.” „To je obdivuhodné.”

„Byla to až dosud jen má slabost. Očekávali to ode mě moji rodiče, bratři, Petr i vy. Vždycky jste mě svojí panovačností převálcoval a já jsem vám to trpěla. Až doteďka. Déle už ne.”

„Caitlyn, nezapomeňte, že jste můj zaměstnanec!” Jeho hlas byl vědomě klidný. A tolerantní. Ona tenhle tón velmi dobře znala. Hovořil tak vždy, když situace dospěla až na hranici jeho trpělivosti. Ale Caitlyn už nehodlala ustoupit.

„Já vám oznámím, kdy budete moci odjet na dovolenou,” řekl přísně. „Teď potřebuju, abyste mě doprovázela na cestě do Portugalska.”

„Vy mě ale ve skutečnosti nepotřebujete, Jeffersone,” odpověděla a byla ochotná mu své důvody znovu zopakovat. Jestliže však je nechtěl slyšet poprvé, nebude je chtít slyšet ani teď. Nikdy neposlouchal nic, co nechtěl slyšet. „Asistentku vám na požádání obstará hotel, nebo si můžete vzít s sebou Georgiu. Ostatně, všechno potřebné jsem vám už zařídila já předem.”

„Georgiu?” Jeho znechucení nad tímto návrhem jí prolétlo kolem

uší.

No dobrá, pomyslela si. Bylo to trochu laciné. Georgia není schopná poskytnout takové služby, které by Jefferson očekával. Ale vtip je v tom, že on ve skutečnosti nepotřebuje žádné.

„Všechno už máte zařízené, Jeffersone,” řekla s předstíraným klidem, přestože jí při tom žaludek po—

vyskočil až do krku. „Veškeré dokumenty jsou připravené a prokonzultované s právníky. Vše, co potřebujete udělat, je připojit svůj podpis, zajet do doků a nechat namalovat logo své společnosti na příď lodi. Na co tam potřebujete mě?”

„Protože,” odpověděl tiše, „vás platím za to, abyste byla tam, kde bych vás mohl potřebovat. To je vaše práce, Caitlyn.”

V hlavě jí hučelo. Srdce prudce bilo a vnitřnosti se jí kroutily. Je to její práce. Musela přiznat, že je to dobrá práce. Má za to slušnou mzdu, pohodlný byt v činžovním domě a práce se jí

líbila.

Nemohla se však zbavit pocitu, že se stává součástí vybavení kanceláře. Stabilní, spolehlivá, vždy k dispozici -jako třeba kopírka, která potřebuje jen čas od času doplnit toner.

Neočekávala, že Jefferson přijme zprávu o jejím odchodu na dovolenou s radostí. Ale takový odpor nepředpokládala. Všichni lidí si berou dovolenou, proč nemůže i ona?

Jefferson Lyon byl muž, který očekával, že se mu všechno podřídí. Jeho život spočíval v udělování rozkazů, o kterých předpokládal, že budou splněny. Okamžitě. Dovedla si představit, jaký by to s ním asi musel být život.

Petr byl něco podobného, jenom v menším měřítku. Silný, tichý, čitelný. Co to se mnou je, zatraceně, že tak ochotně vždy podlehnu silným mužům? pomyslela si.

„Víte,” zauvažovala nahlas, „měla jsem si toho všimnout už dávno, ale nechtěla jsem si to nikdy připustit.”

„Čeho jste si měla všimnout?”

Podívala se na něho a četla zmatek v jeho očích doprovázený rozhořčeným výrazem tváře. Co to s ním je? Působil dojmem, že žije současně v několika rovinách.

To už poznala a v tomto směru se podobal i Petrovi. Ted si ale uvědomila, že to, co ji přitahovalo k Petrovi, bylo, že jí připomíná… Jeffersona. Ach, bože.

„Co se děje? Nebo jste ztratila paměť?” připomněl se.

„Naštěstí,” odpověděla, když to emocionální oslepení pominulo, „se mi právě vrátila.”

„Tak dobře, možná že bychom se mohli vrátit zpět k práci.”

„Samozřejmě, proto jsem vlastně tady,” poznamenala a zaťukala si z jedné strany prstem na hlavu. Dívala se na něho, jako kdyby si ho prohlížela pod mikroskopem. Proč ji to nenapadlo už dříve. „Vždyť je to pořád stejné, Petr, vy i mí bratři.”

„O čem to tady, proboha, blábolíte?” zeptal se.

„Je to jako zjevení,” řekla tiše, skoro pobaveně, protože se jí náhle vyjasnilo.

„Konečně vám došlo, že mluvíte nesmysly?”

„Ale naopak, teprve teď mi dochází, jaký to má smysl. Ale to vy nepochopíte. Řeknu vám,” pomalu pokyvovala hlavou, aby svým slovům dodala váhy, „trvalo mi to dlouho, ale konečně jsem se poučila. Už s vámi končím a tím i se všemi těmi dominantními typy. Už na mě nebude platit to vaše pánovité chování. Chci něco jemnějšího, citlivějšího, decentnějšího.”

Rty se mu stáhly do úsměšku. „Navrhuju zlatého retrívra.”

„To je váš pohled. Ani se nedivím.”

„Podívejte se,” řekl Jefferson a zastrčil si ruce ještě hlouběji do kapes kalhot. „Zdá se mi, že jsme se dostali někam úplně jinam. Věřte mi nebo ne, mě váš osobní život vůbec nezajímá. Choďte si třeba s Petrem nebo Pavlem, ale až po tom, co se vrátíme z Portugalska.”

„Tak to vám tedy moc děkuju.”

„Teď, když jsme si všechno vyříkali a dohodli se,” obrátil se k ní, jako kdyby se mu konečně podařilo odehnat obtěžující hmyz, „je tady několik věcí, které potřebuji abyste zařídila, než odjedu na letiště. Zavolejte pilotovi, aby byl připravený za hodinu startovat, a potom se spojte s naší kanceláří na Floridě. Řekněte jim, že tam přiletím v pátek, a zrušte všechny schůzky během příštích dvou dnů. Ještě nevím, jak dlouho se zdržím v Seatlu a -”

Pozorovala ho jak se otočil a kráčel sebejistým krokem ke své kanceláři. Předpokládal, že se také ona odebere na své místo. Z toho, co mu říkala, do jeho hlavy neproniklo absolutně nic. Ještě než semkla pevně zuby, zaznělo z jejích úst jednoduché slovíčko: „Ne.”

Zarazil se, otočil se směrem k ní a zdvihl jedno obočí. „Ne?”

Caitlyn se zhluboka nadechla. Rozum jí radil, aby si sedla a v klidu počkala, až se ta bouře emocí přežene. Nechtěla tomuto únavnému, ale logickému našeptávání podlehnout, a proto se naopak rychle rozběhla ke svému stolu. Zavrtěla hlavou, otevřela spodní zásuvku svého psacího stolu a sáhla po kabelce. Zavěsila si ji přes rameno a kabátek si hodila přes ruku. „Slyšel jste dobře. Řekla jsem ne.”

„Caitlyn, už je toho dost na jedno ráno.”

„Co jsem chtěla říct, už jsem řekla,” vyštěkla. Vřelo to v ní a zlost utlumila všechno racionální myšlení -a možná že to bylo dobře. Protože kdyby byla klidná, nikdy by toho tolik neřekla. „To je vše.”

Rozesmál se.

Proboha, on se ještě směje.

Potom se zeptal: „O čem to tady vlastně mluvíte?”

„Odcházím od vás.”

Překvapeně na ni zíral, jako kdyby mu řekla, že porodí Marťana. „Vy nemůžete odejít.”

„Jak vidíte, mohu.” Zamrkala, položila jednu ruku na bušící srdce a cítila, jak se celá uklidňuje, jako kdyby někdo rozlil olej na rozbouřenou hladinu oceánu. Podivné. Očekávala, že ji zachvátí panika, ale nic takového nepřicházelo. Jak měla ráda své zaměstnání, došla k přesvědčení, že v danou chvíli nemůže udělat nic lepšího než rezignovat. „Odcházím.”

„To je směšné.”

Udělal krok směrem k ní, ale ona byla pevně rozhodnutá na svém odchodu trvat. Nesmí připustit, aby se snažil ji přemluvit - nebyla si jistá, zda by v tomto případě našla odvahu mu čelit.

Kde se v ní našla ta touha po nezávislosti? Ten rebelantský duch? Neměla potuchy. Možná že to ještě byl důsledek rozchodu s Petrem. Nebo to vyvolal Petr svým obviněním, že je zamilovaná do svého šéfa. Anebo k tomu dospěla sama svým náhlým nedávným osvícením. Ať už to bylo čímkoli, cítila v kostech, že učinila správné rozhodnutí.

Potřebuje nastartovat novou éru. Musí něco udělat se svojí kariérou i se životem. A to by nebylo nikdy možné, kdyby zůstala v blízkosti Jeffersona Lyona. Ten muž byl příliš mocný. Měl fantastický magnetismus. A byl i zatraceně sexy.

Petr ji obvinil nespravedlivě, že je do Jeffersona zamilovaná. O tom byla přesvědčená. Ale věděla zase velmi dobře, jak ji ten člověk přitahoval. A jak musela neustále bojovat s pocitem, že se jí v jeho blízkosti roztřesou kolena.

„Není to ani trochu směšné,” opravila ho. „Je to absolutně pravdivé,” řekla a obešla roh svého psacího stolu. „A co po vaší dovolené?”

„Je definitivně konec, Jeffersone,” dodala a cítila, jak se v ní opět rozlévá rozhořčení. „Už nikdy nebudu pracovat pro muže, který by ve mně neviděl nic jiného než pohotové a pohodlné zařízení své kanceláře.”

Zamračil se a jeho modré oči poněkud potemněly. Caitlyn cítila, jak ji opouští kuráž. V tom zazněl zvonek telefonu a ona instinktivně sáhla po sluchátku. „Lodní společnost Lyon.”

„Caitlyn, lásko, tady je zase Max. Zapomněl jsem ještě něco říct vašemu šéfovi.”

„Už není mým šéfem, Maxi, ale stejně vám ho hned předám.”

„Co jste to říkala,” zaslechla ještě Maxův hlas, když sluchátko předávala Jeffersonovi.

„Caitlyn,” řekl Jefferson a zavěsil, aniž by promluvil ke svému dávnému příteli a obchodnímu soupeři. „Nedovolím vám, abyste tak jednoduše odešla.”

„Nemůžete mi v tom zabránit, Jeffersone,” řekla a rychle odcházela, aby si to sama ještě nerozmyslela a nevrátila se.

Uplynulo několik hodin a Jefferson nervózně přecházel po velké pracovně otcova domu v Seatlu. Jeho rozhořčení a špatnou náladu ještě podporovala šedá obloha a déšť, bubnující do velkých oken místnosti. Silný vítr ohýbal stromy a jeho hučení bylo jediným zvukem, který rušil jinak tichou atmosféru.

„Tak už si konečně sedni a podepiš ty papíry, abychom s tím skončili,” vyzval jej otec, který už delší dobu syna mlčky pozoroval. „Za hodinu už bych měl být na golfu.”

„Jdeš hrát golf?” zeptal se Jefferson a ukázal rukou ven, „v tomhle počasí?”

Harry Lyon pokrčil rameny. „Mám se tam setkat v klubu s přáteli. Tvoje matka odletěla na víkend do New Yorku, a tak -” Odmlčel se a na dlouhý okamžik se zadíval na syna. Potom se zeptal: „Proč mi neřekneš, co tě tak rozrušilo?”

„Caitlyn dnes ráno odešla.” „Ta tvoje asistentka?”

„Ano.”

Harry zamával rukama. „Proč odešla? Říkal jsi, že to byla vynikající pracovnice.”

„To skutečně byla,” souhlasil Jefferson. Zastrčil si obě ruce do kapes a nepřítomně zíral z okna na padající dešťové kapky.

Posledních několik hodin na nic jiného nemyslel. Během letu do Seatlu si stále v hlavě přemílal ten poslední rozhovor z dnešního rána. Pořád nemohl pochopit, proč se s ním tak náhle definitivně rozloučila? To jí nebylo vůbec podobné.

Najednou uviděl úplně jinou stránku její osobnosti. Nikdy neztratila nervy. Byla ve všem příkladem profesionála. Když ráno uviděl v jejích očích rozhořčení a nespokojenost, uvědomil si - ke svému vlastnímu překvapení - že i v něm se něco změnilo.

„Co s tím budeš dělat?” zeptal se otec.

Jefferson se obrátil, aby se mohl otci podívat přímo do očí. Od té doby, kdy odešel do důchodu, nevypadal nikdy šťastnější. Přesto -nebo možná právě proto - že před několika měsíci utrpěl srdeční záchvat, si od té doby užíval života.

To byl taky důvod, proč si starý muž přál, aby za ním Jefferson přiletěl. Chtěl mu předat žezlo nad rodinnou firmou. Rozhodl se na něho delegovat i všechny své zbývající pravomoci. Za normálních okolností by to Jeffersona nesmírně potěšilo. Cekal na to už mnoho let. Nyní, když měl hlavu plnou odchodu Caitlyn, ho to zaskočilo.

„Takže, co dál?” Harry se zvedl ze svého koženého křesla.

Co s tím udělá dál? přemítal Jefferson. Na to je jenom jedna odpověď. Musí ji dostat zpět. Jefferson Lyon se nikdy nevzdává. To slovo nemá ve svém slovníku. Nikdo se s ním nesmí takovým způsobem rozejít. Alespoň ne tehdy, když mu to nedovolí. A on to Caitlyn nedovolil. Ta žena byla příliš cenná pro jeho společnost. Byla schopná zastávat jakoukoli práci. Byla integrální součástí firmy.

„Získám ji zpět,” odpověděl a jeho mozek už vymýšlel kroky, které bude třeba udělat. Zvýší jí plat? Možná. Poskytne jí delší

dovolenou? Nad tím se zamračil. Mohl by jí ale poskytnout větší výkonné pravomoci - to nebyl špatný nápad. Ale bude to asi chtít víc než jen zlepšit pracovní podmínky, chce-li ji přesvědčit, aby se vrátila. Bude asi muset… Úsměv se mu usadil na tváři, když přemýšlel, co ještě bude muset pro získání Caitlyn udělat.

„To rád slyším.” Harry si opět sedl a složil ruce do klína. „Jaký máš plán?”

Jefferson se otočil k otci, ale neměl v úmyslu se mu se svým plánem svěřit. Určitě by s tím nesouhlasil. Nepochopil by, že jedinou spolehlivou cestou jak přivést Caitlyn zpět, bude - svést

ji.

Je-li nějaká oblast mimo byznysu, ve které se dobře vyznám, pomyslel si samolibě, pak jsou to ženy. Rozehrát milostný románek, svést je, uplácet je šperky a potom ucuknout a ze vztahu vycouvat, to mu vždycky šlo. Ještě bude žadonit, aby své místo dostala zpět, tím si byl jistý.

„Neboj se, táto. Mám celou věc pod kontrolou.” Jefferson se usmíval do okna, smáčeného zvenku dešťovými kapkami.

Teď, když byla nezaměstnaná, neměla Caitlyn důvod setrvávat doma. Namísto toho zavolala do kanceláře rekreačního střediska Fantasie a měla štěstí - získala pokoj, který se právě díky zrušení jedné objednávky uvolnil. To je další osudové znamení, že dělám správná rozhodnutí, usoudila.

Konečně se zcela osvobodila od zaměstnání u Jeffersona. Nicméně ji přepadly určité pochybnosti. Ušetřila si hromadu peněz, takže se může cítit finančně zabezpečená, ale zatím ještě nikdy nebyla nezaměstnaná. Přinejmenším od té doby, co opustila vysokou školu. Zmocnil se jí zvláštní pocit svobody - nikde nemusí být v určenou dobu. Netrápil ji žádný seznam nevyřízených žádostí a nesplněných úkolů.

Srdce jí poněkud nervózně poskočilo, když vystupovala z taxíku před vchodem do hotelu. Opustila svůj byt v činžovním domě a přijela na ostrov skoro dva týdny před plánovaným příjezdem obou svých přítelkyň.

Janine a Debbie byly pro ni vždy velkou oporou. Proto byly také tak dobré přítelkyně. Obě ji podpořily a souhlasily s její rezignací na místo u Jeffersona a přislíbily, že zůstanou s Caitlyn ve spojení, dokud nebudou schopné za ní přijet na Fantasii.

„Do té doby,” šeptala Caitlyn a sáhla po svém kufru, „jsi tady svojí paní a můžeš jenom odpočívat.”

Lehký tropický vánek s vůní moře a sladkou vůní květin ze záhonů, které obklopovaly toto luxusní rekreační středisko, jí jemně čechral vlasy. Zhluboka se nadechla a vychutnávala si krásu a volnost tohoto místa.

„Mohu vám odnést zavazadla?”

Ten hlas ji trochu vylekal. Otočila se a spatřila vysokého pohledného muže v karmínové košili volně splývající přes bílé kalhoty, což bylo něco jako uniforma ostrova Fantasie. Muž se na ni usmíval.

„Ahoj,” usmála se taky.

„Dobrý den. Vítejte na Fantasii,” odpověděl a jeho hnědé oči mu zasvítily. „Dovolte mi, abych vám odnesl zavazadla dovnitř.”

„Děkuju.” Předala mu i svůj kufřík a následovala jej po cestě vedoucí ke vstupní hale. Otáčela hlavu ze strany na stranu a obdivovala bohaté květinové záhony lemující široký chodník. Vzduch byl provoněný kořeněným aromátem a mísil se s osvěžující vlhkou mlhou z malého vodopádu. Vše působilo uklidňujícím dojmem a odnášelo pryč poslední chmury, které si ještě přinášela z domova. Když vstoupila do široce otevřené recepční haly, zastavila se a jen zírala.

Úžasné bylo jediné slovo, které by mohlo její pocit popsat.

Modré dlaždice pokrývající podlahu vyvolávaly dojem, že člověk kráčí po mořské hladině. Bílé proutěné židle s rudými polštáři byly rozesety po hale v menších skupinách a vytvářely tak více konverzačních center. Mezi nimi byly rozmístěny nízké skleněné stolky s křišťálovými vázami plnými pestrých barevných květů.

Při jedné stěně se jako had líně vinul dlouhý kroutící se pult, u kterého bylo možné se registrovat a vyřizovat další hotelové služby. Jeho skleněná deska tvořila vlastně víko akvária, za jehož sklem bylo vidět prohánějící se tropické rybky. Caitlyn přistoupila ke stolu a musela se smát, když viděla, jak se u ní shluklo hejno zlatých, červených a temně zelených rybek, prodírajících se vodními rostlinami.

Stůl byl posázen počítači a telefony, které obsluhovali lidé dokonale oblečení a stejně elegantní jako celé to prostředí. Všichni měli červené košile, bílé kalhoty a úsměv, na který by mohl být pyšný každý dentista.

Zatímco čekala na registraci, číšník, který neustále procházel halou, jí nabídl sklenku šampaňského. Jeho jiskřivá chuť odvála poslední pochyby o tom, zda Caitlyn učinila správné rozhodnutí. Bude mít ještě dost času na to, aby si rozmyslela co dál po odchodu od společnosti Lyon Shipping. Zatím si s hledáním nového místa nebude dělat žádné starosti.

Pro tuto chvíli ráda podlehne hýčkání a svádivým vibracím, které pulzují tímto extravagantním prostředím.

Po dvou dnech pobytu se Caitlyn prese všechno to pohodlí cítila poněkud podrážděná. Dělala, co mohla, aby s tímto pocitem bojovala. Odpočívala na lehátku s bílými a červenými květy, vedle sebe na stolku chlazený tropický drink. Odložila na břicho rozečtenou knížku a zadívala se na hladinu moře.

Až k obzoru se rozlévaly míle a míle modré oceánské vody a těsně před jejím lehátkem načechrané vlnky laškovaly s bílým plážovým pískem. Lehký vánek mírnil horko slunného dne a už ta prostá krása tohoto místa by každému měla stačit, aby se cítil příjemně

a odpočinutě. Namísto toho v mozku vrtající červ nepokoje ji stále vracel k poslednímu rozhovoru s Jeffersonem. Viděla stále před sebou jeho obličej v okamžiku, kdy ho opouštěla. Teď, když od něho odešla, se s ním už asi nikdy nesetká, napadlo ji.

Je to tak správné? Byli opravdu svázaní jen tím jejím zaměstnáním? Jestli ano, pak bylo dobře, že vypadl z jejího života.

Ale je-li to pravda, tak proč se necítím šťastněji? ptala se sama sebe.

„Mám trochu strach,” řekla Caitlyn do mobilu u svého ucha a usrkla ze sklenky jahodový koktejl.

„Z čeho, prosím tě?” chtěla vědět Janine. „Jsi na nej-luxusnějším dovolenkovém místě planety. Všechno se tam okolo tebe točí ve snaze tě hýčkat. Jsi mladá, krásná a svobodná. Vsadím se, že se okolo tebe musí motat nejméně tucet atraktivních mužů, z nichž každý se určitě snaží tě získat!”

„To máš pravdu,” připustila Caitlyn a její zrak klouzal po písku, až zakotvil na opálených mužských tělech, hrajících plážový volejbal.

„Tak čeho se pořád bojíš?”

„Jeffersona,” zasténala.

Nemohla si pomoct. Necítila se dobře, protože ho nechala na holičkách. Odešla z jeho kanceláře i ze života, aniž by ho na to připravila.

„Nechala jsem ho tam bez pomoci. Ani jsem za sebe nenašla nějakou náhradu, kterou bych zaučila.”

„Udělala jsi přesně to, co si zasloužil,” řekla její přítelkyně, a potom dodala k někomu jinému: „Nenechávejte to dítě čichat k hortenziím. Proboha, narodila jste se ve stodole?”

Caitlyn se musela smát. Janine byla vedoucí v jednom z nejpřednějších květinářství, kde bylo pořád plno zákazníků.

„Radím ti upřímně, Cait,” řekla a soustrastně vzdychla, „pusť Lyon Shipping konečně z hlavy. Už to není tvůj problém. Co by to bylo za dovolenou, kdyby se tvůj mozek pořád zaobíral myšlenkami na bývalé zaměstnání.”

„Já vím, že máš pravdu,” odpověděla Caitlyn a opět si usrkla ledového nápoje. „Ale když -”

„Žádné ale,” přerušila ji Janine. „Cait, vyjdi si ven mezi lidi, třeba se i napij, ale zapomeň konečně na toho Jeffersona Lyona, jinak to budou zbytečně vyhozené peníze a není jich málo.”

Míč dopadl těsně vedle ní, pokropil ji sprškou jemného písku a po odrazu od země jí spadl přesně do klína. „Au!”

„Co se děje?” ptala se Janine.

„Zaútočil na mě volejbalový míč,” zamumlala Caitlyn a spatřila nad sebou rozesmátá ústa vězící v mimořádně hezké tváři.

„Moc se omlouvám,” spustil mladík. „Já jsem Chad. Mohu vám jako výraz omluvy koupit nějaký drink?”

„Není třeba, abyste -”

„Neodvažuj se ho poslat pryč jen tak,” nařizovala Janine, které bylo okamžitě jasné, o co jde. „Proto jsi tam, ne?” „Mhm… ” vydala ze sebe Caitlyn, poslechla Janine a prohlížela si pohledného mladíka. „Je hezký?” byla zvědavá Janine. „A jak.” Jako nějaká filmová hvězda, pomyslela si. „Jste v pořádku?” zeptal se. „Docela ano,” odpověděla. „Je mi fajn.”

„Caitlyn,” nařizovala Janine, „nebuď idiot. Nezapomeň, proč jsi tam. Pamatuj na to.”

Pamatovala. Přijela, aby tady odpočívala, potkávala nové lidi, hlavně muže.

Usmála se, spolkla svoji nervozitu a řekla: „Ahoj, Chade. Já jsem Caitlyn a docela ráda bych si dala něco k pití.”

PÁTÁ KAPITOLA

Caitlyn měla jen půl hodiny na to, aby se před schůzkou s Chadem mohla osprchovat a převléknout. Setkají se v baru, kam ji pozval na drink. Pospíchala dlouhou chodbou ke svému pokoji a při tom lovila v kabelce kartu na otevření dveří. V duchu si říkala, že neměla pozvání přijmout, a kdyby zrovna v té době neměla na telefonu Janine, která ji k tomu vlastně přemluvila, asi by to nikdy neudělala.

V tomto okamžiku se příliš společensky necítila. Ne že by neměla zájem se setkávat s novými lidmi - zejména druhého pohlaví - bylo to proto, že její mysl se teď příliš zaměstnávala Jeffersonem. Obávala se, že asi těžko bude moci ocenit přítomnost jiného muže, i když by byl tak atraktivní jako Chad.

To není dobré, řekla bych dokonce, že je to chorobné a špatné, mumlala si v duchu a odložila kabelku do nohou postele. Je mi záhadou, proč já bych měla pořád myslet na svého bývalého šéfa. Je pryč. Odešel z mého života.

„Adios amigo. Sayonara. Ciao.” Skoro to vykřikla a cítila, že jí ta slova na rozloučenou přinesla značné uvolnění. „To poslední do toho nepleťte, je to italsky.”

„Proboha!”

Caitlyn se chytila za hrdlo, otočila se na patě, ztratila rovnováhu a padla napříč na postel. Stačila jen trochu zvednout hlavu a se široce rozevřenýma očima a srdcem tlukoucím až někde v krku zírala na Jeffersona, jak nenucené vychází z koupelny. Za ním se z otevřených dveří vyhrnul mrak páry. Halil ho do mlžného oparu, který mu dával téměř nadpozemskou podobu. Nadskutečný ráz jeho zjevu dodával ještě ručník, omotaný kolem boků.

Měl vlhké vlasy a kapky vody mu stékaly na opálenou hruď, vybavenou mnohem výraznější muskulaturou, než si kdy představovala ve svých snech. Když se zvedla do polosedu, objevil se na jeho tváři podivný úsměv.

„Překvapení!”

„Překvapení?” Na víc se zatím nemohla. Teprve po chvíli dodala: „Co myslíte tím svým překvapení? Co tady vůbec děláte?” Přitiskla si ruku na divoce bijící srdce.

„Jak jste se dostal do mého pokoje? Jak jste vůbec mohl -” Nebyla schopná ani dál mluvit. Jen polkla a nevěřícně na něho hleděla.

Jefferson pokrčil rameny a Caitlyn nemohla nevidět, jak mu při tom zahrály svaly. Upírala na něho strnulý pohled - a to se dívala pořád ještě jen nad ten ručník. Ach, bože, ještě se dostanu do vážného průšvihu. Nemilovala ho, ale nemohla popřít, že ji hluboce sexuálně přitahoval.

Ten pohled by musel každou ženu vyprovokovat, aby se zalykala nadšením.

„Přišel jsem, abych vás odvedl domů,” řekl. „Zpět na Long Beach. Zpět do naší lodní společnosti.”

Samozřejmě. To ji mohlo napadnout hned. Jak mohla být takový idiot. To, že si v jejím pokoji dal sprchu, znamená jen, že se potřeboval po cestě osvěžit, a tak si pomohl tímto trikem. Nedělá to pro ni osobně. Myslí tak, jak Jefferson myslel vždy. Ve prospěch svůj a ve prospěch společnosti Lyon Shipping.

„Já jsem ale z místa od vás odešla. Nepamatujete si?”

Zasmál se. „Vy nemůžete odejít, Caitlyn. Práce je přece váš život. A ze života se neodchází.”

„Najdu si novou práci a rozhodla jsem se i pro nový život.” „Život beze mě? Bez Lyon Shipping?” „Přesně tak. Takový je můj plán.” Skutečnost, že ho poslední dva dny nesmírně postrádala, příliš nemluvila ve prospěch tohoto plánu. „Tomu se mi nechce věřit.”

„Ale jděte, Jeffersone,” odpověděla. „Nechtějte mi namluvit, že jste sem přišel jenom proto, abyste mě přiměl k návratu do zaměstnání, které jsem opustila. Proč jste tady? Ale doopravdy.”

„Po tom, co jste odešla,” řekl a kráčel místností směrem k ní, „jsem na něco přišel.”

Když si uvědomila, že se k ní blíží a je skoro nahý, rychle se odsunula na vzdálenější kraj postele. Při tomto náhlém pohybu péra v matraci zadrnčela, až ji to polekalo. „Na co? Na co jste přišel?”

„Zjistil jsem, že sám potřebuju dovolenou.”

„Haha,” zasmála se tomuto výkladu. „Pokud se pamatuju, vy jste nikdy nepotřeboval žádnou dovolenou, Jeffersone. Jen jednou, jak si vzpomínám, jste odjel na cestu kolem světa a kvůli tomu jste úplně zlikvidoval moji dovolenou. Mimoto, neměl byste být v práci, abyste podnikl svoji obchodní cestu do Portugalska?”

„Máte naprostou pravdu. Nikdy jsem si nevzal dovolenou, i když bych ji býval někdy velice potřeboval. A pokud se týká vaší zničené dovolené, nejsem tady, abych vám něco takového provedl podruhé. Chtěl jsem se jen připojit k příjemnému a veselému prožitku několika dní.”

„Vy chcete prožít něco příjemného a veselého?” -„A pokud se týká mé cesty do Portugalska,” řekl a pročísl si rukou vlhké vlasy, „moje mimořádně schopná asistentka už prakticky všechno zařídila.” Mimořádně schopná!

Nazval ji mimořádně schopnou? To u něho opravdu něco znamená.

Kdyby tak věděla co?

„A mimo to,” připustil s dalším pokrčením ramen, „postrádal jsem vás.”

Caitlyn si odfrkla. Připadalo jí to velice nevkusné. Ale nemohla si pomoct, něco se s ním určitě děje.

„Takže jste mě postrádal. Tomu věřím. Ale nepostrádal jste spíše někoho, kdo za vás pro společnost něco dělá? Vždyť tam nejsem teprve pár dní, Jeffersone.”

Pár dní, během kterých ho ale ona velice postrádala. Ale o to teď nešlo.

„Nejedná se o vaši práci, Caitlyn,” řekl a díval se na ni tak upřeně, že cítila, jak se vzduch mezi nimi smaží. „Jedná se o nás dva.”

Dlouho se na něho dívala. Vše bylo stále podivnější a podivnější. Za prvé - Jefferson, téměř nahý, v jejím hotelovém pokoji. Dále - tvrdí, že ji postrádá. A nakonec - o sobě a o ní hovoří jako o nás dvou?

„No dobře, musím se z toho nějak vzpamatovat. Připadám si jako v nějaké jiné dimenzi,” zamumlala. Uvědomila si, že především nemůže zůstat jenom v plavkách. Čím víc toho na sobě bude mít, tím se bude cítit bezpečněji.

další problém je, uvědomila si, kde se ve mně vzal ten zatracený chtíč? Pracovala přece pro tohoto člověk a už několik let. Pravda je, že ho vždy považovala za aktivního muže, ale nikdy ji nepřepadal takový pocit žádostivosti, aby v ní všechno jen vřelo. Je to tím, že se najednou ocitli mimo pracovní prostředí?

Anebo to má na svědomí ten ručník, omotaný kolem jeho beder? Pořádně se podívala. Nesesunul se mu trochu? „Jsem v úplně jiné dimenzi,” opakovala otupěle. Odtrhla oči od ručníku. „Tím to bude, to je jediné racionální vysvětlení. Anebo mě ranila mozková mrtvice. Ne, to nepřipadá v úvahu. Musí pro to být nějaké další vysvětlení. Anebo jsem uvězněná ve výtahu. Sjedu dolů a dostanu se zase do reálného světa. Sjedu dolů a zjistím, že se vlastně nic takového neudalo.” „Žijete v jiné dimenzi?”

Jejich zraky se setkaly. „Je to pravděpodobnější než uvěřit, že to, co se tady děje, je skutečnost,” řekla.

„Ale ono to tak skutečně je,” řekl hlasem, který jí rozechvěl každý nerv.

„Ne, není,” oponovala. Nedá se přece vtáhnout do nějaké pofidérní hry. Nevrátí se k němu do zaměstnání a nebude se mu koukat pod ručník.

„Jeffersone,” zvolala a ještě se od něho kousek odsunula. „Zapomeňme na chvíli, proč jste sem přišel, a vysvětlete mi alespoň, jak jste se dostal do mého pokoje?”

Usmál se na ni a ona cítila, jak se jí chvějí kolena. To není dobré znamení, lekla se. „Sledoval jsem vás až sem.”

„Tomu zrovna uvěřím,” zamračila se. „Jak jste vůbec věděl, že poletím právě sem?”

„Není obtížné pro muže mého postavení získat jakoukoli informaci, Caitlyn.”

Připustila, že v tom má asi pravdu. Tenhle muž měl známé po celém světě a peněz tolik, že si mohl koupit každou informaci, kterou potřeboval. Proč ale postoupil osobně takovou cestu? A i když zřejmě snadno zjistil, kam jsem odjela na dovolenou, jak se, zatraceně, dostal do mého pokoje?

„Chápu, že vám nedalo práci mě vypátrat, ale jak jste vnikl do mého pokoje?”

Usedl na okraj postele, přičemž se mu zase o kousek posunul ručník a odhalil svalnaté stehno s opálenou kůží, posetou blýskavými světlými chloupky. Dobrý bože!

„Když jsem jim na recepci vysvětlil, že moje manželka sem dorazila o několik dní dříve, ochotně mi vydali další kartu k otvíraní dveří.”

„Vaše manželka!” Jen krátkou chviličku si vychutnávala pocit být manželkou tohoto muže.

„Vy jste jim řekl, že jsem vaše manželka? A oni vám uvěřili?”

„Samozřejmě.”

„Samozřejmě?”

Tvrdil jim, že je jeho manželka. A proč by to tak nemohlo být? Jeho jméno mělo takovou váhu, že by mu pravděpodobně dali klíč, i kdyby neřekl, že je jejím manželem. Peníze nemluví, jak se už dávno poučila, peníze křičíl

„Caitlyn,” řekl a ona musela přimět svoji rozbouřenou mysl k pozornosti. „Zjistil jsem, že všechny pokoje jsou rezervované. Tak co jsem měl, ksakru, dělat?”

„Jet domů!” navrhla a vztekle rozhodila rukama.

„Ne, aniž bych se s vámi setkal.” Nenucené si lehl na bok a podepřel si hlavu rukou. Ručník se zase trochu posunul a Caitlyn zalapala po dechu. Teď už měl zakrytou jenom tu nejpodstatnější část těla.

Caitlyn zavřela oči, mnula si je a v duchu počítala do desíti. Když skončila, začala počítat znovu, ale do dvaceti. Ani to nepomohlo. Cítila se podrážděná, otřesená a značně roztoužená.

Tohle nebyla dobrá situace.

Jefferson ji pozoroval a přál si vědět, o čem přemýšlí. Ve tváři a očích se jí střídalo tolik různých výrazů, že by to asi bylo velmi zábavné.

Ostře ji sledoval, když vstala a udělala pár kroků po pokoji. Otevřeným francouzským oknem, které vedlo na malý soukromý balkon, pronikaly sluneční paprsky. Průsvitné závěsy tančily v lehkém vánku a mihotavé světlo vytvářelo zlaté vlny na jejích dlouhých štíhlých nohách, opálených do barvy teplého medu. Vzpomněl si, že úředník, se kterým se bavil v recepci, ji označil za dámu s úžasnýma nohama.

Jefferson musel připustit, že ten člověk mluvil pravdu. Jak to, že si toho sám nevšiml dříve? Potřásl hlavou a pustil tu myšlenku z mysli - teď se musel soustředit na současnou situaci. Konečně byl tady s Caitlyn a jeho plán se právě začínal uskutečňovat.

Je pravda, že mohl jejich setkání zaranžovat jinak, ale tento způsob mu připadal více… neobvyklý. Nedělalo mu to žádné potíže, ale kdyby byl majitelem tohoto hotelu, vyhodil by okamžitě recepčního, který se dal známým jménem a penězi zlákat ke spolupráci. To však teď nebyl jeho problém.

Pravda taky byla, že když Jefferson zjistil, kde je Caitlyn ubytovaná, koupil všechny volné pokoje, aby recepční nenašel žádnou jinou cestu, než mu vydat klíč od pokoje manželky.

„Tady nemůžete zůstat,” řekla konečně.

„Není žádná jiná možnost. Nemají už ani jeden volný pokoj.”

„Kupte si tady dům.”

„Celý ostrov je v soukromém vlastnictví.” S rukama v bok zvedla bradu a řekla: „To není můj problém.”

„Takhle by neměla mluvit žena se svým manželem,” namítl káravě.

„Nechce se mi věřit, že jste to udělal. Myslela jsem, že jste vymazal slovo manželka ze svého slovníku.”

Jefferson vstal z postele a upravil si ručník. Zaregistroval záblesk zájmu v jejích očích. Usmál se a řekl: „Ale já to udělal. Řekl jsem jim to a teď jsme tady zaregistrovaní jako manželé.”

„S tím nepočítejte,” upozornila ho a kráčela k nočnímu stolku, na kterém stál telefon. „Zavolám do recepce a řeknu jim, že jste lhal.”

„Už jsem je upozornil na to, že mezi námi došlo k manželské hádce.”

„To vám neuvěří.”

„Dovedu být velmi přesvědčivý.”

Zamračila se na něho a Jefferson se musel pousmát, když viděl, jak znejistěla. Bylo mu jasné, že Caitlyn usilovně přemýšlí, jak z této situace vyjít se ctí. Po chvíli řekla: „Tak dobře. Asi by uvěřili vám a je docela možné, že bych to nakonec byla já, kdo by musel opustit svůj pokoj.”

„Je dost pravděpodobné,” řekl Jefferson s neskrývá-

ným potěšením, „že takto by to mohlo dopadnout. Ale já bych nikdy nedovolil, aby se někdo k mé ženě takto zachoval.”

Vydechla tak prudce, že to odfouklo pramínky vlasů, které jí spadly přes tvář. „Vy jste ale bastard.”

„Tak bych nepojmenoval ani psa,” smál se.

„Nevím, o co vám jde, Jeffersone, ale nevyjde vám to, ať máte za lubem cokoli.”

„Z čeho máte strach? Zůstat tady se mnou sama?”

„Nebuďte směšný”

Jedno obočí mu vylétlo vzhůru. „V tom případě nevidím žádný problém.”

„No dobře. Zůstanete tady, dokud vám nenajdou nějaký volný pokoj.”

Což se tak brzy nestane, jak věděl Jefferson velmi dobře.

„Budete ale spát na podlaze.”

„Takže se mě přece jen bojíte. Nebo máte spíš strach

ze sebe?”

„Vaše domýšlivost je opravdu nebetyčná.” „Děkuju vám.” „Pořád nemůžu uvěřit, že je tohle všechno pravda,” zamumlala.

„Tak, a teď navrhuju, Caitlyn,” řekl a přistoupil ke skříni, kam už pověsil nejnutnější svršky, které si stačil vzít při svém rychlém odchodu z domova, „abychom svůj společný pobyt nezahajovali nějakou hádkou.”

„Co máte v úmyslu dělat?”

„Chtěl bych se obléct.”

„Tady?”

„Kde jinde?” Spustil ruce k bokům, aby se mohl zbavit ručníku. Než to stačil udělat, viděl, že Caitlyn běží do koupelny.

„Oblékněte se a vypadněte. Potřebuju se taky převléct, protože mám teď schůzku.” „S mužem?”

Stála ve dveřích koupelny a chvilku váhala s odpovědí. Potom odpověděla a její úsměv naznačoval satisfakci. „Ano, s mužem, dokonce s velmi pohledným mužem, Jeffersone.”

Zavřela dveře a on mohl konečně se znechucením odhodit ručník. Caitlyn je tady teprve dva dny a už má

rande? To moc dobře nezapadá do jeho plánu ji svést. Potom se však poněkud uspokojil při pomyšlení, že svolila, aby zůstal u ní v pokoji. To mohl v každém případě považovat za první úspěšný krok.

Mimo to, uvažoval při oblékání, to že má teď s někým schůzku ještě neznamená, že tím zahajuje nějaký trvalý vztah.

Caitlyn se musela usmívat, aby zakryla svůj nezájem, když jí Chad líčil s jakou obratností uskutečnil poslední burzovní transakci. Téměř usínala při jeho otázce: „Věřila byste tomu? Prodal jsem ty akcie s osmiprocentním ziskem. Takový obchod se mi už dlouho nepovedl.” Vydechl, opřel se do židle a vychutnával svůj triumf. „Není nic více vzrušujícího než finanční trh.”

„To je opravdu fascinující.” Sáhla po sklence a vyprázdnila ji. Snad to bude signál pro číšníka, aby jí donesl další. Těžko vydrží tyto řeči, aniž by se docela opila.

Varování své matky, aby si dala pozor na hezké muže, jí došlo pozdě. Bůh dává, ale taky bere. Hezká tvář často zakrývá jen prázdnou hlavu.

Zatraceně, matka měla pravdu.

„Ahoj!”

Caitlyn sebou trhla, podívala se přes rameno a nemohla ani uvěřit, jak radostně tentokrát uvítala vedle sebe Jeffersona. Samozřejmě mu to nemohla dát najevo. Naopak, sama sebe neustále přesvědčovala, že je jí ted bez něho lépe.

„Ahoj,” odpověděl Chad a přelétal zmateným pohledem od Caitlyn na Jeffersona a naopak.

Jefferson se naklonil a zlehka políbil Caitlyn na tvář. A ještě než v ní začala vřít krev, usmál se na Chada a natáhl k němu pravici. „Caitlyn, drahoušku,” řekl vlídně, „neřekla jsi mi, že se k nám někdo připojí na drink. Lituju, ale do teďka jsem musel vyřizovat nějaké telefonáty. Dobře víš, jak to s těmi obchodními hovory chodí.”

„Hmm…” Pozorovala, jak si sedá vedle ní a mává na servírku. Potom ji rukou objal kolem ramen. Nenápadně se snažila se z tohoto objetí uvolnit, ale on ji stiskl tím silněji.

Mladý muž, který seděl naproti nim, vypadal značně zmateně a Caitlyn mu to ani nemohla mít za zlé.

„Drahoušku,” řekl Jefferson, „představíš mi svého přítele?”

„Jmenuje se Chad,” zamumlala.

„Opravdu? Chad?”

„Jefferson…” dodala ještě Caitlyn.

„Podívejte,” řekl Chad poněkud stísněně, „nevím, o co tady jde, ale s Caitlyn jsme se domluvili, že se tady spolu napijeme

a -”

„A dáte si rande?” zasmál se Jefferson, což se Chada znatelně dotklo. Nebylo čemu se divit. Ani ji to nijak nepotěšilo. Na druhé straně, musela přiznat, že příchod Jeffersona ji vysvobodil z nudné konverzace.

„Co je tady k smíchu?” dožadoval se Chad vysvětlení a jeho tvář lehce zbrunátněla.

„Nic.” Jeffersonovi zmizel úsměv z tváře a oči se mu zúžily na úzké štěrbiny. „Vždy považuju za zábavné, když si moje žena dává s někým rande.”

„ Vaše žena ?” Chad vstal a vrhl na Caitlyn tázavý pohled.

„Nenosíte snubní prstýnky.” Hezký, ale zřejmě značně otrávený muž pohlédl na Jeffersona. „Nic mi neříkala o tom, že je vdaná.”

„Mám-li říct pravdu, pohádali jsme se. Zřejmě se na mě pořád ještě zlobí, nemám pravdu, zlato?” Přitáhl ji k sobě a krátce ji políbil. Od místa setkání jejich rtů se jí rozlil oheň do celého těla a v hrdle jí vyschlo.

„Nechtěl bych se mezi vás nějak míchat -”

„Tomu rozumím.” Jefferson na něho benevolně kývl a zamával prsty na rozloučenou. „Moje manželka je krásná žena. Nepřekvapuje mě, že jste se chtěl s ní sblížit. Ale teď - kdybyste nám prominul… “

Chad zmizel tak rychle, jako kdyby mu za patami hořelo. Když osaměla s Jeffersonem, zeptala se: „Proč to

děláte?”

Znovu pokrčil rameny a zasmál se na ni. „Zachraňuju vás před nudou, nebo ne? Jsem vlastně velký humanista.”

„Jak víte, že jsem se tak nudila?” opáčila. „Chad byl ohromný, vážně. Hltala jsem každé jeho slovo.”

„Zavíraly se vám oči, a pokud můžu soudit podle řeči těla, byla jste blízká mdlobám.”

Caitlyn vzdychla, vykroutila se zpod jeho objímající paže a sáhla po sklence. Když ji vyprázdnila, zamávala na číšníka. Nač předstírat. Byla vděčná Jeffersonovi, že přispěchal v roli zachránce. Kdyby nepřišel, byla by odsouzená k tomu, poslouchat historky o Chadových dalších finančních machinacích.

„Fajn. Připouštím, že jsem se v životě tak nenudila.”

„Co jste čekala?” zeptal se a zazubil se. „Vždyť ten chlap se jmenoval Chad. Je to vůbec nějaké jméno?

Caitlyn se zasmála. „Přestaňte. Na pláži se mi zdál takový milý.”

„Tak vy jste ho poznala na pláži? V tom případě jste zřejmě měla úpal.” „Je tak hezký.” „To já jsem taky.”

Pohodila hlavou. „Možná že by vám slušelo trochu skromnosti.”

„Ta se nemanifestuje slovy.” Posadil se, opřel se lokty o skleněnou desku stolu a zahleděl se jí do očí.

Všechny stolky kolem byly už obsazeny hosty, kteří Mm přišli, aby z pohodlného posezení v elegantním baru pozorovali západ slunce. Za skleněnou přepážkou oddělující bar od vnější terasy se slunce zatím nořilo do oceánu a vytvářelo na nebi a na hladině kouzelné barevné tóny.

Bylo slyšet cinkání sklenek, zpočátku tichý šum konverzace postupně zesiloval, až naplnil celou místnost. K tomu se

přidávala pomalá bluesová hudba přicházející z diskrétně ukrytých reproduktorů.

Jefferson nemohl odtrhnout oči od Caitlyn. Tu sílu jeho žádostivého pohledu cítila až někde hluboko v útrobách. Kdyby nevěděla, že tím jenom sleduje určitý svůj cíl… Ale co na tom záleží, pomyslela si.

Snažila se ignorovat tu romantickou atmosféru i fakt, že dosud na svých rtech cítila jeho účelový, rychlý polibek. Přesto, že by si ve skutečnosti přála, aby ji opravdu chtěl, snažila se vzdorovat své touze.

„Jeffersone,” řekla, když číšník donesl další sklenky martini, „řekněte mi, o co vám opravdu jde.”

Naklonil se k ní blíž a nepřestával se jí dívat do očí. „Proč se stále zdráháte uvěřit, že jsem tady, protože se mi po vás stýská. Zjistil jsem, že jste pro mě daleko víc než jen můj nejspolehlivější zaměstnanec. Že jste pro mě opravdu důležitá.”

Zhluboka a dlouze vydechla, pozvedla sklenku a usrkla ledového nápoje. Neutišila tím horko, které cítila uvnitř, ale uvolnila si alespoň hlasivky.

„Pracovali jsme spolu dlouhá léta, Jeffersone. Jsem-li pro vás tak důležitá, proč jste si toho všiml teprve teď?”

Obdařil ji uličnickým úsměvem. „Protože jste před tím ode mě nikdy neodešla.” Natáhl paži přes stůl, vzal její ruku do své a jemně ji hladil palcem. „Jste pro mě, Caitlyn, opravdu velmi… důležitá.”

Žaludek jí poskočil a srdce začalo prudce bít. Kdyby jen na okamžik uvěřila tomu, co jí teď říká, naklonila by se přes stůl a políbila ho, protože právě o tom už dávno snila. Ale jak by mu mohla věřit? Jak věřit muži, který střídá milenky jako košile, že chce právě ji?

ŠESTÁ KAPITOLA

Při měsíčním světle si Caitlyn s Jeffersonem na procházku nevyšla. Nebylo jí ho ani trochu líto, když si stěžoval, že nebyl schopný usnout na příliš krátké pohovce v

jejím pokoji.

Také se necítila nijak provinile, když se rozkošnicky roztahovala ve své široké královské posteli. Už proto, že by si - možná - přála, mít v této posteli nějakou společnost.

Caitlyn znala Jeffersona příliš dobře. Nepatřil mezi Šéfy, kteří by se doprošovali vzpurného zaměstnance. Nechoval by se k ní takto, aniž by sledoval určitý skrytý cíl. Ale ať byl jeho plán jakýkoli, Caitlyn se rozhodla mu zásadně nic neusnadňovat. S Lyon Shipping a s Jefffersonem Lyonem už definitivně skončila.

Teď si hlavně přála, aby co nejdříve vypadl z jejího pokoje. Protože nic ji tak nepřivádělo k šílenství jako právě jeho trvalá přítomnost a jeho neustálé pozornosti. Navíc cítila, jak ve své neústupnosti vůči němu zvolna polevuje. Ten člověk měl tolik šarmu a osobního kouzla jako nikdo jiný, koho znala. Pokud se Jefferson trvale soustředil na jednu ženu, nedalo se mu odolat.

Když si šla zaplavat - byl tam. Zašla si do baru na

drink - byl tam zase. Zaplatila si kurz surfování. Kdykoli lekce skončila - potkala jeho.

Proto se toho rána rozhodla navštívit malou vesničku, kterou majitel Fantasie postavil pro své zaměstnance. Jedinými lidmi na ostrově, který byl celý v soukromém vlastnictví, byli hoteloví hosté a zaměstnanci rekeačního střediska, kteří bydleli v krásných domcích. Ve vesničce byly všechny potřebné obchody a okázalé butiky s dárkovými předměty, kde turisté mohli utratit všechny peníze, které jim ještě zbyly po zaplacení hotelového účtu.

Povolenými dopravními prostředky na ostrově byla elektrická golfová vozítka a jízdní kola, takže hlavní ulice byla relativně tichá a čistá. Truhlíky s květinami, lemujícími chodníky, dodávaly celému prostoru nejen mimořádnou barvitost, ale i osvěžující aroma. Výkladní skříně obchodů nabízely vše od módního odívání až po drahocenné šperky.

Turisté s obdivem prohlíželi vystavené zboží, často se však na vše dívali jen přes hledáčky svých kamer. Potom odcházeli s pestrými dárkovými taškami plnými zboží, do kopce směrem k hotelu.

Caitlyn to však nijak nelákalo. „Já se z něho snad zblázním,” stěžovala si do mobilu.

Janine si zhluboka povzdechla. „Určitě má s tebou nějaký plán.”

„To mě taky napadlo, jenomže pořád nevím jaký.”

„Přála bych si, abych už tam byla - proboha ne, Michalo, kapradí tam musí přijít jako první, ne až na ty růže jenomže se odtud nemůžu uvolnit dřív.”

„To chápu,” Caitlyn si taky povzdychla. Kdyby tady Janine s Debbií už byly, nějak by se zabavila se svými přítelkyněmi. Mohla by se zbavit Jeffersona mnohem

snadněji, než to dokáže teď. Samozřejmě, pořád s ním ještě musí sdílet každou noc pokoj, avšak alespoň během dne by ho mohla vyhnat ze své mysli.

„On pořád ještě bydlí s tebou, že?” zajímala se Janine.

„Každé ráno kontroluju v recepci, jestli už se neuvolnil nějaký pokoj, ale stále mě odkazují na to, že hotel je plný, takže on opravdu nemá kam jít.”

„Mohla bys ho ale vyhodit ven, ať si spí třeba u bazénu nebo v parku.”

Dobrý nápad, pomyslela si. Pohodila hlavou a jen taktak nešlápla na rozmrzelé batole, které jeho matka táhla za ruku po cestě. Dobře ale věděla, že to by Jeffersonovi udělat nemohla. „Ne,” řekla, „to by nešlo.”

„Tak jak jinak?” zeptala se Janine. „To ho necháš, aby ti takhle ničil dovolenou? Vždyť ty mu nic nedlužíš, Cait. Odešla jsi od něho přece. Nebo si to nepamatuješ?”

„Pamatuju si to dobře, ale -”

„Žádné ale!” přerušila ji Janine. „Všechno, co on dělá, má něj aký důvod - Míchalo, jdi a věnuj se zákazníkovi, když vidíš, že telefonuju, a nebabrej se tady s tím aranžováním.” Zhluboka vydechla. „Přísahám, jestli odtud co nejdřív za tebou neodjedu, tak tady v tom květinářství dojde ke krvavému masakru.”

Caitlyn se rozesmála a cítila se hned lépe. „Jak tě znám, tak zase takový krvelačný typ nejsi.”

„Ale rychle se tady učím.”

„Caitlyn!”

Hluboký hlas zvolal její jméno. Lekla se tak, že na okamžik zkameněla.

„Ach, bože,” zašeptala do telefonu, a když se otočila, spatřila Jeffersona, jak rychle kráčí směrem k ní. „Zase mě našel,” zaúpěla. „Zatraceně, on mě snad sledoval celou tu

dobu.”

„Nezapomeň, že ten ostrov je malý,” poznamenala Jenine.

„To je pravda, ale já ho sotva poznávám,” řekla Caitlyn. Vypravoval se na ostrov ve velkém spěchu a moc svršků si s sebou nepřivezl. Zřejmě si nějaké oblečení koupil teprve tady, ve vesnici, usoudila, protože vypadal úplně jinak, než jak ho byla zvyklá vídat.

Obvykle nosil třídílný oblek, elegantního střihu a perfektně ušitý. Snad proto vypadal vždy tak přísně. Ale teď působil mnohem přijatelněji, vlídněji. Měl na sobě bílé kalhoty a červené tričko s krátkými rukávy a výstřihem do V, což lákalo Caitlyn, aby se tam dotkla prsty jeho opálené kůže. Zlatohnědé vlasy působily v záři slunce velmi letně a i ty jeho oči byly nějak modřejší než obvykle. I on měl u ucha mobil a jeho zamračená tvář zřejmě souvisela s předmětem hovoru.

„Caitlyn, posloucháš mě vůbec?” Janine hlas jí křičel z mobilu do ucha, ale Caitlyn vnímala jenom nějaké nepříjemné hučení. Jak může teď myslet na něco jiného než na Jeffersona, když se k ní blížil s pohledem upřeným do jejích očí?

„Caitlyn, vzchop se. Nedovol mu, aby tě na něco nachytal. Hlavně nedej na nějaké řečičky, ať ti -”

„Já ti zavolám,” přerušila ji Caitlyn uprostřed věty a sklapla svůj mobil.

Jefferson se postavil přímo před ni, nastavil jí dlaň před ústa, jako kdyby jí chtěl zabránit cokoli říct, a mluvil dál s přehnanou trpělivostí: „Ten Petersonův kontrakt je taky v té složce, Georgio.” Otočil oči k nebi, vyrazil netrpělivý vzdech a žádal: „Podívejte se tam znovu.”

Malé zavrtění hlavou vyjadřovalo její údiv i sympatii. Ubohá Georgia. Ta postarší žena byla vždycky tak nervózní při setkání s Jeffersonem, že nebylo divu, když se tím stala ještě neschopnější než obvykle.

„Ne!” volal Jefferson a vrhl na Caitlyn pohled, který říkal:

Vidíte co jste způsobila svým odchodem?

„Mně je jedno, že jste se tam už dívala a nemohla to najít. Prohledejte tu složku pečlivě ještě jednou. Ten kontrakt musí být odeslán ještě ráno. Jestli jej nenajdete, tak -”

„Proboha, dejte mi ten telefon.” Caitlyn nastavila ruku a když jí svůj mobil předal, řekla: „Ahoj, Georgio. tady je

Caitlyn.”

V tom okamžiku začala žena na druhé straně telefonního spojení blábolit o všech potížích, se kterými se zatím setkala -jako že se rozbila kopírka, onemocněla písařka na stroji a že ještě do konce dnešní pracovní doby musí vyřídit tři spisy. Z jejího hovoru byla jasné, v jaké panice se ocitla.

„Uklidněte se, prosím, ano? Všechno se dá stihnout.” Podívala se na Jeffersona, který ji sledoval se stěží utajeným rozhořčením. „Za prvé,” pokračovala Caitlyn, „musíte odeslat ten Petersonův kontrakt. Je určitě v tom pořadači, protože jsem jej tak sama vkládala. Podívejte se po něm znovu a hned jej odešlete.”

„Ta ženská je naprosto neschopná,” mumlal Jefferson a strčil si obě ruce do kapes kalhot. Z výrazu jeho tváře čišela zlost. Vypadal jako král, který žádá něčí hlavu.

„Není, to jen vy jste ji tak vynervoval.”

„Přivede mě do blázince,” oponoval rozčileně.

„To je proto, že jste tak netr-cože? Georgio!” Caitlin se usmála na Jeffrersona. „To je výborné, už jste to našla. Máte dost času, možná že byste to měla doručit

osobně - není to tak daleko.” Po krátké pauze ještě dodala: „Nemáte zač, ráda jsem pomohla.”

Sklapla mobil a odevzdala jej majiteli. „Krize je zažehnaná.”

Zastrčil přístroj do kapsičky trička a zavrtěl hlavou. „Ale jenom proto, že jste jí pomohla.”

„Mohl jste jí pomoct stejným způsobem, protože jste věděl, stejně jako já, kde kontrakt je,” řekla, otočila se a pokračovala ve své cestě po chodníku. Chvílemi se zastavila, nakoukla do výkladní skříně a po očku mrkla na Jeffersona. „Vy prostě nevíte jak jednat s lidmi.”

„Prosím?”

Postavila se k němu tváří v tvář a mírně zaklonila hlavu, aby se mu mohla dívat přímo do očí. „Vy s lidmi nemluvíte, Jeffersone, vy jim jenom dáváte rozkazy.”

„Jsem jejich šéf.”

„To nemusíte pořád zdůrazňovat. Všichni to dobře

vědí.”

„Všichni mimo vás,” neodpustil si poznámku.

„Nezapomeňte, že vy už nejste můj nadřízený,” upozornila ho a zcela ignorovala to malé politování, které se v ní ozvalo. Potom se otočila, aby pokračovala v procházce po sluncem ozářené ulici.

„Ale měl bych být,” zamumlal a upravil svůj dlouhý krok, aby mohl jít vedle ní. „Vy jste ode mě neměla odcházet, Caitlyn. Ten telefonický rozhovor jenom potvrdil fakt, že jste to právě vy, kdo drží prst na pulzu mé společnosti.”

Musela připustit, že jí to zalichotilo. Každý rád slyší, že jeho úsilí je oceňované. Že si někdo všímá toho, jak pracuje. Škoda, že musela odejít, aby si toho její šéf všiml.

„Vy patříte ke mně, Caitlyn.”

„Cože?” Zastavila se poněkud zkoprnělá před klenotnictvím a zadívala se na něho.

Zamračil se na ni. „Slyšela jste mě dobře. Vaše místo je u mě.” Po krátké pomlce ještě dodal: „U Lyon Shipping.”

Ach, já idiot, řekla si pro sebe a odvrátila zrak od Jeffersona k výkladní skříni obchodu, před kterým právě stáli. Samozřejmě, že mluvil o jejím místě. A ona si myslela, že ji chce pro sebe. O to mu jde! Ať už si to chce připustit nebo ne, je tady, na tomto ostrově, protože ji chce získat zpět jako důležitou pracovní sílu.

Silná vlastní touha po něm ji zaslepila natolik, že nepostřehla rozdíl mezi snahou přivést ji nazpět do zaměstnání a získat ji jako ženu. Může se snažit sebevíc, ale vrátit ji do starého života se mu nepodaří. Už nejsem ta stará, poddajná Caitlyn - máš smůlu, hochu, potkal jsi úplně jiného člověka.

Jefferson pozoroval, jak se v krátké chvíli změnil výraz její tváře. Usmál se pod vousy. Ten její rozhovor s Georgií mu skutečně vytrhl trn z paty. Celá ta epizoda v něm jen upevnila přesvědčení, že ji musí získat zpět na její místo. Ale její momentální reakce v něm nezanechala příliš mnoho naděje.

Právě dostal jiný nápad. „Co si to s takovým zájmem prohlížíte?”

„Tohle,” ukázala prstem do výkladní skříně. Zlaté náušnice s drobnými smaragdovými a topasovými kamínky zářily v paprscích slunce a Jefferson v tom okamžiku věděl přesně co udělat. To, co měl udělat už v první chvíli, kdy přijel na tento zatracený ostrov.

Chci ji přece svést a ne otrávit, napomenul se. Musím

hned od začátku nasadit nejmocnější zbraně. Snad ještě není pozdě?

„Pojďte.” Vzal ji za ruku a přes její slovní protest otevřel dveře a vtáhl ji do obchodu.

Za krátkou dobu byli oba zase venku na ulici. V obchodě ponechali klenotníka, aby se radoval ze svého zisku. Na uších Caitlyn visely náušnice a radostně se rozhoupávaly při každém pohybu její hlavy.

„Neměl jste je kupovat,” namítla a natáhla ruku, aby se mohla dotknout zlata a drahých kamenů, jako kdyby prosily o nějaké pomazlení. „A já jsem je neměla přijmout,” dodala. .

„Proč ne?”

Otočila hlavu proti větru, aby jí odvál vlasy dozadu a tak vystavil náušnice plnému slunečnímu světlu. „Ptáte se proč ne? Protože jsou příliš drahé.”

„Jestliže trváte na odchodu ze zaměstnání, považujte je za jistý druh odměny na odchodnou.”

„Já už jsem dostala -”

Nenechal ji ani domluvit. „Caitlyn, proboha, vždyť jsou to jen náušnice. Vypadají na vašich uších nádherně, tak se z nich alespoň trochu těšte.”

Zasmála se a zavrtěla hlavou, aby se potěšila i jejich dotekem s kůží krku. „Tak dobře, moc vám dékuju.”

To, že přijala dárek, v něm uvolnilo určité napětí a odválo obavy, zda se jeho plán zdaří. Bylo na něm vidět uspokojení, blízké dokonce radosti. Ať se nyní stane cokoli, bude pokračovat v úsilí o její svádění, aby ji nakonec dovedl zpět na její místo v zaměstnání, kam bezpochyby patří.

Na Caitlyn vypadaly náušnice ještě nádherněji než ve výkladní skříni klenotnictví. A Jefferson byl přesvědčen, že rozumí šperkům a ženám ještě lépe. Ty

náušnice byly šťastnou volbou. Žádná žena by nechtěla za takový dárek zůstat dlužná. I když to nedělala vědomě, začala se k Jefersonovi chovat přece jen poněkud vlídněji.

Proto usoudil, že teď je nejvhodnější doba, aby udělal další krok, než se Caitlyn zase stáhne do svého nitra.

„Myslím, že byste mi mohla nejlépe poděkovat tím, že přijmete moje pozvání na dnešní večeři.”

Její překvapivě svůdná ústa se zkroutila do neochotného úsměvu. „Myslíte kvůli večeři samotné, nebo abyste zjistil, kdo se ještě objeví u mého stolu?”

„Udělejte svým obdivovatelům laskavost,” řekl vzpomněl si, jak sám pozoroval, kolik mužů neustále krouží kolem jeho atraktivní bývalé asistentky. A to navzdory tomu, že se představil jako její manžel. „A dejte jim na dnešní večer volno.”

„Proč bych měla?”

Pokrčil rameny, jako by mu to ani v nejmenším nevadilo. „Otázka je, proč byste neměla? Přece se nebojíte být se mnou sama, nebo ano?”

Měla by se bát. Začala totiž pociťovat vzrůst sympatií vůči Jeffersonovi a ocitla se tak na tenkém ledě. V okamžiku, kdy vstoupila na hotelovou terasu zalitou měsíčním světlem a zjistila, že pro ně Jefferson nechal připravit soukromou večeři,

si uvědomila, že ten led, na kterém se ocitla, je dokonce ještě tenčí, než očekávala.

Bylo to nádherné. Měsíc, který byl právě v úplňku, zářil na tmavomodré obloze. Temná hladina oceánu odrážela jeho paprsky a vypadala, jako kdyby byla pokryta miliony stříbrných vlnek. Plameny svíček - jediný zdroj světla na stole - tančily v rytmu lehkého vánku, který na ně dýchal z oceánu.

Jefferson stál vedle stolu, na sobě měl oblek, ve kterém přijel. Vlasy měl sčesané z čela a vypadal jako typický bohatý plejboj.

Usmál se na Caitlyn, které se v tom okamžiku roztřásla kolena. Nicméně, na pravidelném klapání jejích podpatků o kamennou dlažbu to nebylo znát. Na sobě měla tmavozelené šaty bez ramínek, které si odpoledne koupila ve vesničce, a při každém kroku se jí v uších rozhoupaly nové náušnice.

Koupil jí šperk, tak jako každé jiné ženě ve svém životě. Jako každé jiné ženě, kterou se chystal svést a kterou potom odkopl. Znala velmi dobře tuto Jeffersonovu taktiku. Používal ji zatím vůči každé ženě, ale Caitlyn byla pevně odhodlaná nestát se jednou z nich.

Když došla až k němu a přijala z jeho ruky sklenku chladného vína, řekla jen: „Nádhera.”

„V tom s vámi souhlasím,” řekl a jeho zrak po ní sjel zkoumavým pohledem. „Jste opravdu nádherná.”

Jeho slova jí projela jako elektrická jiskra a Caitlyn musela chvilku sama se sebou bojovat, aby nevzdala svůj úmysl nenechat se svést mužem, který podobné situace jistě zrežíroval už mnohokrát.

„Musím vás hned na začátku upozornit, že tentokrát to nebude fungovat.”

„A co?” zatvářil se nechápavě. Opřel se pohodlně o železné zábradlí terasy a usmál se na ni.

„Svést mě,” odpověděla zpříma a usrkla trochu vína, aby si vyčistila jícen. Úplně jí vyschlo v krku. Potom se napila ještě jednou - pro uklidnění rychle tepajícího srdce.

„Myslíte tím to, co právě dělám?”

Ano. Vlastně ne - přece si něco takového nemůžu přát! Nebo ano? Zatraceně, samozřejmě, že můžu. V její mysli se ozývaly protichůdné hlasy a Caitlyn si už ničím nebyla jistá.

„Je to to, co děláte se ženami vždy,” odpověděla, vzala svoji sklenku vína a poodešla několik kroků od něho. Dívala se na oceán a vychutnávala polibky jeho větru. Nadechla se vůně mořské vody a cítila, jak ji to uklidňuje.

„Jste docela čestný muž, Jeffersone, ale vím, že kupujete ženám šperky jenom ve dvou případech.” Otočila k němu hlavu a spatřila jeho pobavený výraz.

„Myslíte, že to tak musí být vždycky?”

„O tom nepochybuju.” S pohledem upřeným do jeho očí řekla: „Pokoušíte se mě buď svést, nebo se mě zbavit. A protože oba víme, že se nejedná o druhou možnost… zbývá jen jedna volba.”

Přiblížil se k ní tak, že ucítila kořeněnou vůni jeho vody po holení. Byla ostatně v zajetí tohoto aromátu už několik dní, protože s ním sdílela pokoj v hotelu a denně musela bojovat o své místo v koupelně.

„Zdá se, že mě znáte velmi dobře, Caitlyn,” přiznal vlídně a posunul se podél zábradlí terasy k ní tak těsně, že se dotýkali pažemi. I když to bylo přes látku jeho saka, ucítila, jak v místě kontaktu do jejího těla proudí žhavé fluidum.

„Lépe, než si myslíte,” souhlasila.

Zvedl ruku a zastrčil jí uvolněný pramínek vlasů za ucho. Zachvěla se, když ucítila, jak se prsty dotkl její kůže na šíji. „Ať je tedy po vašem,” řekl. „Pokud se tedy snažím vás svést… můžete mi říct, jak si při tom vedu?” „Zatím ne tak špatně,” připustila, přestože ji to stá-

lo značnou námahu. Stále cítila neviditelnou ruku, která jí svírala hrdlo, takže se jí dýchalo velmi obtížně.

„Pokusím se, to ještě nějak vylepšit,” zašeptal a vzal jí sklenku s vínem z prstů, které se náhle začaly značně chvět. Odložil sklenku na stůl za sebou, objal ji, dlouho se na ni díval a pak k ní naklonil hlavu.

Měla by ho teď zastavit!

Věděla, že nastala pravá chvíle, kdy by měla celou tu hru přerušit a utéct do noci. Líbat se s Jeffersonem tu dosud nesnesitelnou situaci ještě více zkomplikuje.

Ale neutekla. Řekla si, že je na čase, aby skončila s předstíráním, alespoň pokud se týká jejích citů.

Rty se navzájem dotkly. Jednou. Dvakrát. Něžné polibky odstartovaly rychlý tlukot jejího srdce a žaludek jí skákal nahoru dolů v opojném očekávání. Ty jemné dotyky jeho úst ji vzrušily v míře, jakou ještě nezažila. Začala po něm nezkrotně toužit, jako zatím po nikom ve svém životě. Byla hladová a chtěla jej ochutnat.

V okamžiku, kdy očekávala, že ji bude líbat ještě vášnivěji, náhle zvedl hlavu. Zírala na něho se široce otevřenýma očima. Svraštil čelo a jeho oči jiskřily vášní.

Díval se na ni, jako kdyby ji nikdy v životě neviděl. Potom ji začal hladit konečky prstů po tváři.

„Sladká,” šeptal. „Tak sladká a něžná.”

Přejížděl ji zrakem, jako kdyby luštil nějakou záhadu. Potom tento okamžik pominul a v jeho očích se objevil oheň.

„Jeffersone… “

„To jsem ještě nezažil.” Řekl to tak tiše, že jeho slova skoro zanikala v šumotu moře.

Vášnivá touha zachvátila oba. Tentokrát, když k ní sklonil hlavu, to už nebylo jen něžné otírání rtů o rty.

Teď doslova plenil její ústa. Tvrdě, divoce si bral její rty jako v záchvatu zuřivé touhy, která se vracela stejnou ozvěnou.

Rozevřel jí rty jazykem a Caitlyn jen vzlykla, když do ní vniklo to vlhké horko.

Nohy se jí roztřásly a ona někde uvnitř ucítila, jak se v ní rozlévá vřelá bolest, kterou může utišit jen on. Hladil ji rukama po zádech, potom sjel až k jejímu zadečku a přitiskl ji k sobě až pocítila, že i on je dostatečně roztoužený.

Podlehla kouzlu okamžiku a zapomněla na všechna ta předsevzetí, že nesmí podlehnout Jeffersonovým svodům. Zapomněla i na to, že by se mohla stát jen jeho novou hračkou. Že ty vzrušující polibky nejsou pro něho nic víc, než co mu dávaly ostatní ženy v jeho životě.

Pro tento okamžik už žádný důvod nebyl dostatečný, aby ji odradil.

V jeho náruči se stala zcela poddajnou, roztouženou a zvědavou. Jefferson měl dost zkušeností, aby poznal, že nastal vhodný čas. Svádění vnímal jako složitý tanec, jehož kroky perfektně znal.

Přesto se mu nechtělo přestat ji nyní líbat. Zatím co ona v jeho rukou tála, jeho tělo tuhlo a stávalo se tvrdším, než očekával. Každý jeho centimetr po ní prahl. Tiskl její klín ke svému, ale to nestačilo.

Zmocnil se jejích úst a pronikl dovnitř, ale to mu taky nestačilo. Cítil její dech na tváři, ale chtěl víc. Vdechoval její vůni, směs koření a květin, a vychutnával její polibky, dokud nedospěl k přesvědčení, že bez ní už to déle nevydrží.

Tato myšlenka ho přivedla zpět do reálného světa. Neochotně odtrhl svá ústa od jejích a uvolnil ji ze svého železného objetí.

Musím ji pustit, když už z žádného jiného důvodu, tak proto abych si dokázal, že jsem schopný něco takového udělat, pomyslel si.

Avšak, když k němu obrátila své velké tmavé oči, Jefferson věděl bezpečně, že ať se jí teď ještě dotkne nebo ne, spojení mezi nimi už je navázané. Spojení, které je poutalo dohromady. Které je přitahovalo k sobě navzájem.

Ustoupil o krok dozadu, jednak aby získal čas k nalezení duševní rovnováhy, jednak aby mohl vzít obě sklenky. Jednu jí podal, z druhé se dlouze napil chladného vína a čekal, až mu ledový nápoj ochladí žhavé vnitřnosti.

„No dobře,” řekla a těžce polkla. „Bylo to lepší než ne tak špatné.”

„Taky mám ten dojem,” souhlasil, vzal ji za ruku a vedl ji k jejich stolku. „Myslím, že jste to vystihla.”

Ve skutečnosti byl přesvědčený, že to bylo mnohem lepší. Plán svádění byl splněn na sto procent.

Přestože si počínal velmi opatrně, trochu ho znepokojila obava, aby se nechytil do vlastní sítě, kterou nastražil.

SEDMÁ KAPITOLA

Po několika dnech se Caitlyn cítila jako provazo-chodec, který přechází po tenkém laně nad manéží plnou hladových lvů.

„Nebo,” řekla si pro sebe, „je tam jen jeden, za to opravdu velmi hladový Lyon.”

Kdo by čekal, že pouhý jeden Jeffersonův polibek tolik zmůže? Že v tom okamžiku v ní vzbudí na terase zalité měsíčním světlem tak mohutné pocity? Dostalo se jí všeho, co chtěla. V těch posledních dvou dnech se k ní Jefferson choval opravdu velice pozorně. Chodil s ní plavat, nakupovat, obědvat a nasupeně pohlížel na každého muže, který se ke Caitlyn snažil jen trochu přiblížit.

Jeho moc z něho přímo sálala. Byl neodolatelný a tak zatraceně přitažlivý.

Spadla do toho až po uši.

Seděla pohodlně usazená v židli a nenápadně se rozhlížela po restauraci. Podlaha byla pokrytá modrými dlaždicemi, zatímco stěny byly pastelově zelené. Celá jedna strana místnosti byla prosklená a francouzskými okny bylo možno projít na terasu, pod kterou už se rozprostíral až do nekonečna oceán. Bylo už pozdě na oběd a zase příliš brzo na večeři a tak tam sedělo jen

několik hostů. Caitlyn si objednala čaj a zákusky. Přišla sem proto, že hledala nějaké tiché místo k posezení a přemýšlení. Daleko od svého bývalého šéfa a od problémů, které ji momentálně pronásledovaly.

Místo bylo skutečně tiché, ale jen do okamžiku, než zazněl její mobil.

„Dávej bacha!” varovala ji Debbie. „Hladový může být, ale dej si pozor, aby si tě nedal jako zákusek.”

Caitlyn se zamračila. Její přítelkyně měla v něčem pravdu. Představa, že by ji Jefferson mohl začít okusovat, nebyla bezdůvodná.

„Uznávám, že to nezní dobře.”

„Proto ti volám. Janine mně telefonovala a informovala mě o tvých problémech s Jeffersonem,” řekla Debbie.

„Problémy tady jsou,” přiznala Caitlyn a vzala si další zákusek. „Trochu mě vyvedl z míry, protože se značně změnil a teď se ke mně chová velice pěkně.”

„Hm-hm.”

Z tónu té stručné reakce přítelkyně, postřehla její pochyby, které jí ovšem nemohla mít za zlé. Nakonec Debbie i Janine znaly velmi dobře její dřívější potíže, protože se jim během posledních tří let pravidelně svěřovala. Přesto však nemohly situaci dokonale rozumět. Caitlyn se jim vždy svěřovala jen se svými potížemi, ale nikdy se nepřiznala, že pracovat pro Jeffersona jí přinášelo více potěšení než těžkostí.

„Je pravda, že vyjít z Jeffersonem nebylo vždy lehké, ale tady se chová úplně jinak.”

„O tom nepochybuju.”

Caitlyn pocítila jakýsi podivný důvod se Jeffersona zastat, i když tím ze sebe udělá tak trochu blázna. „Taky je velice zábavný, Debbie. Po včerejší večeři jsme se

museli smát dlouhé hodiny. Nikdy dřív jsem z této stránky Jeffersona neznala a -”

„Vidím, že Janine měla pravdu. Je neštěstí, že situace se takovýmto způsobem vůbec vyvinula,” zamumlala Debbie.

„To je směšné,” reagovala nespokojeně Caitlyn.

„Ach, drahoušku,” vzdychla Debbie, „koleduješ si o katastrofální průšvih. Slyším to z tvého hlasu. Já tě vůbec nepoznávám.”

„Nemáš pro své obavy sebemenší důvod,” usrkla ze šálku kávu a ukousla další sousto ze zákusku. Kývla na číšnici a ještě s plnou pusou řekla do telefonu: „Nejsem idiot, Debbie. Neplánuju tady sňatek a nenacvičuju si do svého notebooku podpis Mrs. Caitlyn Lyon.”

„Vydrž chvilku, musím jít ven,” řekla Debbie a uplynula dlouhá chvíle, než se zase ozvala. „Promiň, ale nepovažuju za vhodné nadávat své přítelkyni před plnou kanceláří.”

Za to ji byla Caitlyn vděčná. Věděla, že v cestovní agentuře, kterou Debbie vlastnila, měla hodně práce a její kancelář byla stále plná klientů. „Za to ti děkuju, opravdu nestojím o to, aby se můj problém propíral veřejně.”

„Co ty bys teď potřebovala,” řekla Debbie, „je, aby tě někdo pořádně nakopl. Bohužel, nejsem dostatečně blízko, abych to udělala já.”

Caitlyn se zmohla jen na to, aby protočila oči vzhůru a ukousla si další část moučníku.

„Cait, drahoušku,” ozvala se znovu Debbie, „to, co říkáš o Jeffersonovi, nevěstí nic dobrého. Je moc bohatý a příliš mocný, než aby pro tebe představoval nějakou perspektivu.”

Caitlyn se zamračila. Ten bývalý nápadník Debbie byl taky bohatý a mocný - a přitom to byl bigamista.

Než ale stačila něco říct, Debbie pokračovala: „Měj na paměti, že Jefferson není takový, jak se teď předvádí. Před několika dny jsi mi říkala, že určitě tím svým chováním něco sleduje.”

Caitlyn se zamračila, odstrčila od sebe talíř se zbytky zákusků a nadiktovala číšnici, která se právě objevila, své jméno a číslo pokoje. Vyšla z restaurace a spěchala k výtahům na vzdálenější straně vstupní haly.

„Co nenávidím, je, když moje přítelkyně začíná používat logiku,” odsekla a stiskla tlačítko výtahu. Zatímco čekala, pokračovala v rozhovoru s Debbií. „Mohl se změnit, nebo myslíš, že ne?”

„V žádném případě,” odporovala Debbie. „Pamatuj na to, co jsi mi říkala: že Jefferson sleduje jeden určitý cíl -svůj osobní prospěch.”

„Ty si snad děláš poznámky, když se mnou telefonuješ. Nebo si to nahráváš?” odpověděla Caitlyn. Znělo to jako žert, ale z poloviny to bylo míněno vážně. „Je těžké v hovoru s někým argumentovat, když ten druhý proti tobě používá tvá vlastní slova.”

„Tak dobře, už jsem zticha.”

Caitlyn nastoupila do výtahu a stiskla tlačítko svého patra. Ani si nevšimla staršího muže, který nastoupil do výtahu hned po ní. „Dobře, dobře, máš pravdu, Debbie. Když mě líbal, tak -”

Zmlkla, když si všimla, že není ve výtahu sama, a že muž sleduje se zájmem každé její slovo. Začala šeptat. „Přísahám, měla jsem pocit, že to i pro něho není něco jen tak obyčejného. Něco…”

„Něco fyzického a sexuálního?” napovídala Debbie.

Caitlyn se opřela hlavou o stěnu výtahové kabiny. Nechtělo se jí věřit, že by ji Jefferson líbal takovým způsobem a při tom necítil něco víc než jen fyzické

uspokojení. Ale, vzpomněla si na loňský článek v časopisu pro muže People, kde ho označili za nejžádoucnějšího svobodného mládence roku.

A nejenom, že si Jefferson dal tento zatracený článek zarámovat, ale tvrdil, že na tom seznamu musí zůstat po příštích dvacet let. To nebyl muž, který by byl ochotný ukončit své roky svobody. Určitě nehledal nějaký trvalý vztah. A pokud ano, tak si k tomu asi nevybere Caitlyn.

Muži jeho typu se nezajímají o ženy jako je ona. Ti preferují modelky, herečky nebo aristokratické krásky z východního pobřeží.

Jestliže se Jefferson uchází o nějakou administrativní sílu, byť sebeschopnější, musí to mít nějaký jiný důvod.

Výtah cinkl, zastavil a dveře se pomalu otevřely Caitlyn vystoupila, rozloučila se s Debbie a kráčela chodbou směrem ke svému pokoji. I když ji poněkud zklamalo a rozesmutnilo zjištění, že mezi ní a Jeffersonem vlastně nic není a nemůže být, rozhodla se, že se musí přes to přenést. V žádném případě nemůže věřit každému slovu, které jí řekl. Ve skutečnosti si nikdy nezahrávala s myšlenkou, že by mezi nimi mohl vzniknout nějaký vztah, i když…

Se znechuceným vzdechem musela přiznat, že si tuto myšlenku přece jenom někdy trochu připouštěla.

Vsunula do zámku kartu, otevřela dveře a zastavila se, když uslyšela Jeffersona vyřknout své jméno.

„Caitlyn do toho zapadla naprosto přesně,” mluvil do telefonu. „Jak ti říkám, Jasone, začíná to všechno perfektně fungovat.”

Zapadla do toho naprosto přesně? Caitlyn se zamračila. Do čeho by měla zapadnout, jak říkal Jefferson Jasonovi, svému mladšímu bratru, který pohrdl významným místem v rodinné firmě a odešel studovat medicínu. Teď pracoval na ambulanci první pomoci někde poblíž Seattlu. „Ty tomu prostě nerozumíš, tím to je,” říkal Jefferson. „Já vím, co dělám.” Co vlastně dělá?

Caitlyn se rozhlédla po chodbě, aby se ujistila, že nikdo nevidí, jak stojí před dveřmi vlastního pokoje a zvědavě naslouchá. Ujištěna, že je všude klid, zůstala stát a poslouchala dál, aby jí neuniklo ani jedno slovo.

„Říkám ti, že už je na to připravená. Vím, co jsi mi říkal, a možná - kdybych měl čas - tak bych to tak udělal. Ale, Jasi, já už ji potřebuju mít v práci. Ona je o všem perfektně informovaná, ví přesně, co nás během příštích šesti měsíců čeká, a já nemám čas za ni teď hledat nějakou náhradu.”

Odmlčel se a Caitlyn zaťala zuby a zadržela dech, aby se sebemenším zvukem neprozradila.

„To její svedení je otázkou krátké doby. Během týdne nebo dvou bude zase v práci.”

Přimhouřila oči. Tak takhle to je, pomyslela si. Už tomu jeho plánu začínala rozumět - svést ji, prožít s ní kraťoučký románek a potom ji nenásilně přimět, aby se vrátila zpět do práce.

„Vím, co dělám,” pokračoval a ztišil hlas, takže Caitlyn sotva rozuměla, protože jí přiliš prudce bušilo srdce. „Dostanu ji do postele, potom domů na Long Beach a nakonec mi nic jiného nezbyde, než se zachovat jako bastard a ukončit to s ní. Spoléhám na to, že ona už ale nebude mít to srdce opustit práci u mě.”

Brada jí klesla. To je neuvěřitelné. Opravdu si myslí, že jsem takový idiot? ptala se sama sebe.

„Není to tak hloupý plán, že?” obhajoval se před bratrem.

Tak to ti děkuju, Jasone, pomyslela si rozzlobeně.

„Můžu tě ujistit, bratříčku - a ty to víš stejně dobře jako já -že když si vezmu něco do hlavy, tak to taky provedu. A nikdy neprohrávám.”

Až do této chvíle, pokývala hlavou Caitlyn. Tentokrát to projedeš na celé čáře. Já ti ten tvůj plán omotám kolem krku, až se na něm sám uškrtíš.

Já tě… nenalézala dost vhodných slov, která by vyjádřila její momentální náladu.

„Raději už půjdu. Dáme si nejprve večeři, potom se půjdeme při měsíčku vykoupat. Věř mi, Jasi, všechno dobře dopadne.”

Caitlyn tiše a opatrně vyšla na chodbu a zavřela dveře. Potom s co největším hlukem zastrčila do zámku kartu a otevřela dveře. Jefferson stál vedle skříně, otočil k ní hlavu a vrhl na ni uličnický tisíciwattový úsměv. Kdyby Caitlyn těsně předtím nevyslechla jeho rozhovor s bratrem, určitě by se jí zase podlomila kolena.

Tentokrát však všechno v ní zůstalo pevné a klidné. Zdánlivě klidně a v pořádku, až na vřící zášť v duši.

„Tady jste!” řekl, uvedl ji do pokoje a odebral z jejích rukou balíčky a kabelku. „Už jsem si myslel, že budu muset za vámi vyslat nějakou pátrací službu.”

„To jste se o mě tak bál?”

Přistoupil k ní blíž, prsty jí přejížděl po pažích a potom si přidržel její ruku u úst a začal jí líbat prsty. Zadíval se jí hluboko do očí a zeptal se: „Co myslíte vy?”

Má mu říct, co si opravdu myslí? Nebo by mu měla říct, aby ode dneška spal někde u bazénu, pokud nenajde volný pokoj, jak to navrhovala Janine? Přála by si

vidět, jak se bude tvářit, až mu sdělí, že jeho plán prohlédla. Chtěla by slyšet všechny ty jeho výmluvy.

Dostala však lepší nápad. Jeho plánem je svést ji. Přistoupí na jeho hru, ale obrátí ji proti němu. Caitlyn svede jeho. Nechá ho, aby postupoval podle svého plánu, ať se dokonce domnívá, že se mu vše daří, ale až se bude opájet vítězstvím… pokoří ho a opustí.

Tak jako ho opustila užjednou.

Ale to už bude opravdu definitivní. Spolkla všechnu tu zlost, která jí stále ještě lomcovala. Osvobodila ruku z jeho sevření a sladce se usmála.

„Neměla jsem ani trochu v úmyslu vás znepokojit,” řekla a otočila se, aby si vzala své nákupní tašky. Tvářila se při tom jako mrak. Když se však k němu opět obrátila tváří, sídlil na ní už zase sladký úsměv. „Pokud byste si přál, mohli bychom se navečeřet trochu dříve. Ráda bych si šla večer zaplavat. Co vy na to?”

Oči se mu rozšířily údivem. Potom ji obdařil jedním ze svých úsměvů, které přiváděly ženy do kolen. „To je přesně to, na co jsem před chvílí myslel.”

„Není to náhoda?” odpověděla a v duchu dodala: Jsi takový padouch, Jeffersone. Budeš litovat, žes mě kdy potkal.

Ve dveřích do koupelny se zastavila a podívala se na něho. „Dám si sprchu, ale nebude to dlouho trvat.”

„Dobře. Já si zatím vyřídím pár telefonů.”

Přikývla a zmizela v koupelně. Zavřela za sebou dveře a opřela se o ně. Nebude náhodou zase volat Jasonovi, aby ho ujistil, že mu plán vychází? Jen ať mu řekne, jak do toho přesně zapadla.

Caitlyn upustila tašky na bíle vydlaždičkovanou podlahu a opřela se o pult před zrcadlem. Zadívala se na svůj obraz. Z pobytu venku už začínala mít opálenou pleť. Vlasy se jí leskly, ale v očích stále ještě žhnuly jiskřičky hněvu.

Tichým hlasem pronesla ke svému obrazu, jako kdyby potřeboval ujištění: „Zatím jsem tvým návrhům odolávala. Je čas, abys dostal lekci, Jeffersone.”

Večeře byla výborná, lepší, než vůbec doufala. Jefferson ji nechal připravit opět u soukromého stolu na terase vedle restaurace. Mimo ně tam byl jen měsíc, svíčky a lehký vánek, přicházející od oceánu. Romantičtější prostředí nemohl objednat.

Teď, když po skvělé večeři kráčeli pískem pláže, byla Caitlyn sama se sebou nadmíru spokojená. Chovala se otevřeněji a přívětivěji i ke svému partnerovi. Čím dále tím lépe, říkal si pro sebe, přestože se v jeho nečisté mysli tu a tam ozývaly výčitky svědomí.

Jeho bratr Jason neměl pravdu, když ho varoval, že zachovat se takto ke Caitlyn se mu může jednou vrátit i s úroky. Jason tomu prostě nerozumí. Já přece nechci Caitlyn zneužít. Nedělám to pro sebe. Je to nakonec i pro její dobro. Přesvědčoval sám sebe. Opustila ho, aniž si to pořádně rozmyslela. Bude ráda, když se vrátí zpět tam, kam patří.

„Nikdo tady není,” řekla a rozhlížela se po pusté pláži.

Pokrčil rameny a sáhl po její ruce. „Dnes večer je totiž v hlavním klubu taneční soutěž.”

„Opravdu? To se mi docela líbí. Když pláž v měsíčním světle, tak ať je bez lidí. Mimo nás, ovšem,” dodala se šibalským ušklíbnutím. Hvězdy se jí odrážely od očí a měsíc barvil její kůži do odstínu slonoviny.

Měla na sobě letní šaty a pod nimi plavky. Jefferson zatoužil vidět ji opět v bikinách. Chtěl vědět, jak bude

vypadat jen ve svitu měsíce. Chtěl se jí taky dotýkat. Chtěl cítit její touhu po něm. A chtěl ji taky líbat.

Musel připustit, alespoň sobě samému, že od té doby, co se líbali, o tom hodně přemýšlel. Odnesl si neočekávaně hluboký dojem. Ještě se mu nestalo, aby něco takového prožil. Něco divokého a současně něžného z ní prýštilo do celého jeho těla a mocně tam pulzovalo.

Když došli tak daleko, že už tam nepronikalo světlo od hotelové pláže, zastavili se. Jefferson vytáhl z tašky dvě osušky a rozprostřel je na písek. Caitlyn jej pozorovala. Odkopla boty a obrátila se k Jeffersonovi zády.

„Nepomohl byste mně se zdrhovadlem?”

Podstrčil prsty pod bavlněnou látku jejích šatů a pomalu rozepínal zdrhovadlo směrem dolů. Podívala se na něho přes rameno a odměnila ho vřelým úsměvem, který na něho působil jako rána pěstí do solaru.

„Děkuju.” Spustila šaty podél těla na osušku, potom odhodila vlasy z tváře a řekla: „Jdu si zaplavat. Jdete

taky?”

Díval se, jak její dlouhé nohy proráží vlny, které se tříštily o břeh a jemnou mlhou naplňovaly vzduch vůní moře. Pozoroval její štíhlou postavu a elegantní máchnutí paží, když je zvedla k noční obloze.

Během několika vteřin jeho tělo ztuhlo a krev v něm začala vřít nezvladatelnou touhou. Taky se rychle vysvlékl ze šatů a rozběhl se za ní. Nespouštěl z ní zrak a nebyl schopný myslet na nic jiného, než že ji touží dohonit, dotýkat se jí, získat ji.

Skákal mělčinou, dokud nebylo možné se potopit a plavat. Obklopila jej teplá voda tropického moře. Vystrčil hlavu z vody a zatřepal jí, aby odhodil vlasy z očí.

Spatřil ji pár temp od sebe. Plaval k ní, a když už byl blízko, viděl, že se na něho usmívá. Měsíční světlo se odráželo od její mokré kůže. Vyzařovalo i z jejích očí.

Úplně zapomněl na svůj plán pomalu ji svádět. Jediné, po čem toužil, bylo, ji mít. Teď. Hned.

„Jste nádherná.” Byl překvapený stejně jako ona, protože to, co říkal, myslel doopravdy. Jak to, že si toho nikdy dřív nevšiml?

Kam dal oči, když celé tři roky neviděl tu křivku její brady, hloubku jejích očí a ústa, která byla k zulíbání. Nevšiml si. Nedbal o to. A to vše bylo nyní na dosah ruky.

Vzal její tvář do dlaní, sklonil se nad jejími ústy a vychutnával si je. Přímo hodoval. Stoupla si na špičky a jedna z vln ji na něho doslova hodila. Přitiskl ji k sobě a rukama ji objímal kolem hýždí tak pevně, že nebylo síly, která by ji od něho odtrhla.

Místo krve mu teď protékaly cévami elektrické jiskry a on cítil, že jeho mužský náboj by se potřeboval vybít. Znovu a znovu doslova plenil její ústa, dával, ale i přijímal. Slyšel její vrnění, které se dralo hrtanem vzhůru a zesilovalo, až vyústilo v oddávající se vzdechy.

Ochotně se přizpůsobila jeho požadavkům, a když mu pak ovinula ruce kolem krku a pevně si jej k sobě přitáhla, bilo Jeffersonovo srdce doslova na poplach. Pohodlně se rozkročil, aby lépe vzdoroval vlnám. Jednou rukou ji objímal, druhou sunul dolů, podél jejího těla, až k pásku jejích bílých bikinek.

Vklouzl pod jejich pružný okraj a jeho prsty s jistotou pokračovaly až k místu, kterého se chtěl dotknout, aby je mohl laskat. Našel jej podle tepla a pronikl dovnitř. Nejprve jedním prstem, potom dalším a pohyboval jimi sem tam, dokud si neosvobodila ústa a nezvrá-

tila hlavu, aby ze sebe mohla vydat zvuk, svědčící o vzrůstajícím vzrušení.

„Jeffersone!” Jeho jméno jí vylétlo z úst v hlubokém, burácivém vzlyku.

„Dovol mi ještě,” šeptal a sklonil hlavu k odkryté šíji. Líbal ji, mazlil se s ní a dráždil ji zuby.

Cítil její divoký tep a poznal, že Caitlyn právě prožívá to, co bylo dalším krokem v jeho plánu. Věděl, že i ona to chce stejně intenzivně jako on. A také věděl, že už to nemůže dlouho odkládat. Jeho prsty se pohybovaly stále rychleji a ona se tomuto rytmu rychle přizpůsobila.

Rozevřela stehna a zaklesla nohy kolem jeho hýždí, aby mu tak umožnila hlubší přístup. Když pak ještě palcem začal dráždit ten další nejcitlivější bod, ucítil, jak se začala chvět a vyrážela ze sebe šepotavé zvuky.

Držela se ho pevně. Její ruce mu jezdily po zádech, nehty mu drásaly kůži. Prohnula se v zádech a on ještě znásobil své úsilí, dokud neucítil první křečovité záchvěvy přicházejícího vyvrcholení. Potom si znovu našel její ústa a jazyky se rozkmitaly, až jejich tanec vystřídalo uklidnění po vyvrcholení, které jí přivodil.

Ležela ochable v jeho náruči a Jefferson ji pomalu vynášel ven z vody. Svými prsty mu prohrabovala vlasy a něžně ho líbala.

Opatrně ji položil na osušku, stále ještě proteplenou plážovým pískem. Svlékl jí bikinky a odložil je stranou. Byla teď oděná jen měsíčním světlem. Zvedla k němu paže a řekla: „A teď, Jeffersone, chci ještě tebe.”

Svlékl si i svoje plavky a natáhl se vedle ní. Zatím jediné čeho si dopřál, byly jemné dotyky jejího těla. Sklonil hlavu k jejím prsům a postupně líbal obě tvrdnoucí bradavky. Tiše zasténala, když je vzal do úst a začal je jemně dráždit jazykem a rty.

Každý její vzdech jej vzrušoval víc a více. Pomalu se přesunul nad ni a jeho tělo začalo opět tuhnout.

Rozevřela klín a jeho prvnímu náporu vyšla vstříc zdviženými boky. To mu umožnilo vniknout co nejhlouběji do toužícího klínu. Zaplavil ho krásný pocit, že její tělo ho opravdu spontánně vítá, a pomalu se ztrácel v ohni, který se mezi nimi rozhořel. S hvězdami nad hlavou a tichou hudbou, která sem z dálky doléhala, se Jefferson díval do rozšířených hnědých očí a měl pocit, že se zcela utopil v jejich hloubce.

OSMÁ KAPITOLA

Caitlyn ujišťovala sama sebe, že to bylo její vítězství. Nebyla zneužitá, naopak, byla to ona, kdo uskutečnil svůj záměr Jeffersona svést.

Bylo to ale trochu prázdné vítězství a ona to dobře věděla. Očekávala, že s ním bude mít sex a že ji to dokonce bude i těšit. Ale tento akt měl být výsledkem čistě chladného logického uvažování. Ne on ji, ale ona by teď měla být na řadě ho odkopnout. Namísto toho tady ležela vyčerpaná, s opojenou myslí a prudce bijícím srdcem v hrudi. Zřejmě se v něčem dopustila omylu.

Dívala se mu do očí a zdálo se jí, že ji zradilo srdce.

Došlo k něčemu, co v plánu neměla.

Ona se do Jeffersona Lyona zamilovala!

Do muže, který v ní viděl jenom velmi užitečnou pracovní sílu.

To je tedy ohromné.

„Ach, bože,” řekl a opatrně se sesunul na stranu. „Bylo to…” hledal slova.

„Úžasné,” napověděla mu pohotově a pokud možno veselým hlasem. „Nebo fantastické? Země se otřásala?”

Opřel se o loket a zadíval se jí do očí, zatímco jeho tvář byla ve stínu a tím pro ni nečitelná. Možná, že je to tak lepší, pomyslela si.

„To vše ano, plus… nechráněné.”

Byl to pro ni šok. Ne kvůli ní, ale kvůli němu. Tohle by od něho nečekala. To je od něho naprosto nezodpovědné a není pro to omluvy.

Prohrábl si rukou vlasy. „Nikdy se mi něco takového nestalo,” připustil. „Ještě nikdy jsem nad sebou neztratil kontrolu jako tentokrát. Prostě jsem vůbec nepřemýšlel, Caitlyn. Můžu se omlouvat, ale vím, že se tím pranic nezmění.”

„To je v pořádku,” prohodila pokud možno docela ledabyle. Ve skutečnosti musela tato slova protlačovat přes knedlík, který se jí vytvořil v hrdle. Posadila se a hledala šaty, které před nějakou chvílí odhodila.

„Chci říct, bylo to hloupé od nás obou. Ale pokud jsi zdravý, nemusíme se ničeho bát. Mám na mysli mé otěhotnění - beru totiž pilulky.”

„To jsem,” řekl, „chci říct, jsem zdravý.”

„Takže žádný problém, že?” Ovšem až na tu čerstvou jizvu v jejím srdci. Ale to nebyl jeho problém.

Vstala, postavila se do svých šatů a pomalu si je odspodu začala na sebe natahovat. Chvilku zápasila se zdrhovadlem. Jakmile si toho všiml, v okamžiku stál za ní a snažil se jí pomoct. Každý dotyk prstů vysílal do jejího těla vzrušivé signály.

„Díky.”

Slyšela, jak i on se obléká, ale neotočila se. Ani se na něho nepodívala. Zatraceně! Co se od ní očekává, že bude teď dělat? Už měla na jazyku přiznání, že ví o jeho plánu ji svést a dopravit nazpět do zaměstnání. Chtěla by mu při tom ale vidět do očí, aby spatřila ten výraz jeho tváře, až se to od ní dozví.

Ale něco ji zastavilo.

Je to možná bláznovství nebo hloupost, pomyslela si.

Napadlo ji ale, že ho podpoří v domnění, že mu pořád ten jeho plán vychází.

Ať si myslí, že žiju v přesvědčení, že on po mně opravdu touží-Mám ještě dost času, abych ho vyvedla z omylu. Se zdrcující pravdou jej seznámím později.

Chytil ji za ramena, otočil tváří k sobě a napřáhl paže. Schoulila se do jeho náruče, položila si hlavu na jeho hruď a poslouchala, jak pravidelně bije jeho srdce. Něžně ji objímal a bradou se dotýkal temene její hlavy. Když zhluboka vydechl, uslyšela to téměř jako burácivý vzdech.

Na rozdíl od jeho pravidelného tepu, její srdce se stále ještě dostatečně neuklidnilo.

„Nevím, co říct,” zašeptal a nehnutě stál, jako kdyby v této pozici mínil zůstat po celý zbytek noci a nic dalšího už nechtěl.

Je mu očividně docela dobře, pomyslela si Caitlyn s bolestným píchnutím. Pán tvorstva se nasytil, a tak na nějakou chvíli už nebude mít hlad. Zřejmě se nikdy nezajímal o to, co si vlastně myslí jeho partnerka.

„Tak neříkej nic,” odpověděla Caitlyn a myslela to doopravdy. Nechtěla slyšet další jeho lži. Hlavně právě teď ne. Ne nyní, když vše, co cítila, bylo tak něžné a tak snadno zranitelné.

„Přesto bych ti ale rád něco řekl.”

Ne, raději mlč, pomyslela si, ale bylo jí jasné, že on zticha nebude. Má-li sehrát svoji roli přesvědčivě, tak ji teď musí začít ujišťovat, jak o ni stojí. Musí kout železo, dokud je žhavé, dokud je povolná a ochotná mu ve všem vyhovět. Zatraceně, jak je teď pro ni těžké, že vyslechla celý jeho rozhovor, ve kterém odhalil svůj plán. Aby se neprozradila, musí teď dělat vše, co se očekává od sváděné ženy, která nemá o ničem ani tušení.

Uvolnil si ruce, nepatrně ustoupil a chytil její obličej do dlaní. Palci jí hladil tváře a mazlivým pohledem přejížděl po celé její postavě.

„Být s tebou,” řekl chvějivým hlasem, „bylo pro mě daleko víc, než jsem očekával. Jsem hluboce dojatý,Caitllyn.”

Slzy se jí draly do očí, ale vztekle je ihned potlačila. Nesmí pro něho uronit ani jednu slzu. Nesmí mu dovolit, aby si jednou, až si vzpomene na tento okamžik, řekl pro sebe - to jsem tehdy odvedl dokonalou práci.

Namísto toho, musí použít jeho vlastní slova na posílení své obrany. Aby si připomněla, že toto je muž, který udělá cokoli, aby dosáhl svého cíle.

„Pro mě to bylo stejné,” odpověděla pokud možno ledabyle a přinutila se, aby ho krátce políbila ještě před tím, než se vyvinula z jeho objetí.

„Pro mě to bylo stejné?” opakoval jako ozvěna. „To je všechno, co mi řekneš?”

Podívala se na něho a viděla, že je zřejmě poněkud zmatený. „Bylo to fajn, Jeffersone,” ujistila ho. „Byl jsi dobrý. Ale mně teď začíná být trochu zima a chtěla bych se vrátit do hotelu.”

„Hm.”

Pokýval hlavou, sebral osušky a plavky, vytřepal z nich písek a vše si jako raneček hodil přes rameno. Vzal ji za ruku a stiskl ji.

„Pojďme tedy nazpátek do hotelu. Můžeme si promluvit později.”

Jeho prsty byly horké a silné a Caitlyn měla na okamžik dojem, že oni dva skutečně vytvářejí pár. Že to jejich milování pro oba něco výjimečného znamenalo. Že mají před sebou společnou budoucnost a ne ten zatracený cíl, pro který sem Jefferson vlastně přijel.

Avšak když se na ni usmál tím svým patentovaným svůdcovským Jeffersonovským úsměvem, musela se zhluboka nadechnout. Srdce ji bolelo. Nebyla si jistá, jestli bude schopná tu roli, kterou si přisoudila, hrát až do konce. Přestože na něho měla nevýslovný vztek, milovala jej. A protahovat tuto situaci bude pro ni čím dá tím těžší.

Když už ji ale začala, bude hrát dál. Až to skončí, bude mít alespoň nějaké vzpomínky.

Nezadělávám si tím na ještě větší potíže do budouc nosti? ptala se sama sebe. Pravděpodobně ano, musel si

upřímně odpovědět. Avšak v tomto okamžiku, kdy se její tělo ještě chvělo z nedávného prožitku, se to zdálo jako dobrý nápad využít situace.

Jefferson zažíval velmi příjemné časy. Ne právě v tomto okamžiku, protože telefonický rozhovor s Georgiou by dovedl i příčetného člověka pokaždé zbavit rozumu.

Ale jinak ten čas na ostrově plynul velmi dobře. Právě stál ve vesničce před jedním obchodem a čekal na Caitlyn. Měl výbornou náladu.

Slunce sice neúprosně pálilo, avšak oceánský vánek byl velice osvěžující, zejména pro lidi na žhavém chodníku, dlážděném cihlami. Vzduch byl naplněný kořeněnou vůní květin lemujících ulici a odněkud sem doléhal rytmický zvuk taneční hudby.

Už několik let neměl opravdovou dovolenou. A právě teď poznával, jak moc potřeboval přerušit ten svůj každodenní životní stereotyp. Avšak to osvěžující povzbuzení mu nepřinesla jenom skutečnost, že se na nějakou dobu zbavil práce. Hlavní příčinou byla Caitlyn.

Byla fantastická. Vzrušující. A mnohem přitažlivější

než si vůbec dovedl představit. Nemohl pochopit, jak je možné, že s ní takovou dobu pracoval, aniž by si všiml, jak je ve skutečnosti úžasná. Žádnou takovou ženu dosud nepoznal.

A začínal chápat proč taky. Teprve tady se pořádně poznali. A nebylo to jenom proto, že jejich vztah zahrnoval taky ložnici. Hovořili i o svých rodinách. Ona začala chápat skutečné problémy jeho práce a celé lodní společnosti. A navíc - měla dobrodružného ducha, vždy byla ochotná poznávat něco nového, něco neznámého.

Díky jejímu nadšení a životnímu elánu začal i Jefferson vidět svět jinýma očima. Obvykle považoval každou hodinu, kterou trávil mimo svoji práci, za ztracený čas. Nyní se naopak nesmírně těšil na každou chvilku, kterou stráví v její přítomnosti.

Navštěvovali spolu kurs surfingu, kde zejména obdivoval s jakou tvrdohlavou urputností překonává začátečnické problémy. Nechali se tahat za člunem na padáku a nikdy asi nezapomene na její jiskřivý smích, když tančila ve větru mezi vodní hladinou a duhovým obloukem. Každý večer tančili v hotelovém klubu, a když se vrátili do pokoje, uléhali spolu do postele královských rozměrů.

Opřel se ramenem o jeden z kandelábrů a díval se přivřenýma očima proti sluníčku. Zíral jako slepec na lidi, kteří jej míjeli. Svým způsobem byl unesený tím podivným místem, kde jediné, co si přál, bylo, aby se na něj usmívala. Noc po noci se jí dotýkal, miloval se s ní a probouzel se vedle ní. To vše bylo pro něho nové. Jefferson nebyl ten typ muže, kteří se potřebují probouzet vedle svých milenek. Neměl rád ta rána potom a nikdy nedopustil, aby s ním žena po milování zůstala celou noc.

Ale s Caitlyn to bylo jiné. Zjistil, že ji dokonce chce vidět, jak se probouzí. Chtěl být tím prvním objektem, který ona uvidí, až otevře své úžasné hnědé oči.

A jak dny ubíhaly, začal se bát, že o to vše přijde. Jeho plán mu sice stále vycházel a Caitlyn vypadala šťastně, takže si byl jistý, že ji přemluví k návratu na staré místo. Ale začínal mít nepříjemný pocit, že se v celé té hře sám příliš hluboko emociálně angažoval.

A co bylo ještě horší, začínal se obávat návratu do reálného světa. Jmenovitě se bál okamžiku, kdy by ji měl přesvědčit o nutnosti návratu na její bývalé místo.

„Co znamenají ty chmury na tvém čele?” zeptala se Caitlyn, když vyšla z obchodu se svíčkami a nesla červenobíle pruhovanou nákupní tašku.

„Toho si nevšímej.” Jefferson zahnal nepříjemné myšlenky z mysli a automaticky sáhl po nákupní tašce. Druhou rukou ji objal kolem ramen. Byl to zcela instinktivní pohyb a v tomto okamžiku si jej ani neuvědomoval. „Jenom jsem přemýšlel o některých problémech v práci.”

„Aha.” Pokývala hlavou, podívala se na něho a zeptala se: „Ty jsi měl další rozhovor s Georgií?”

Jefferson vzdychl a polkl další nepříznivou poznámku na její vrub, která se mu drala na jazyk. Ta ženská jej přiváděla k šílenství. Ano, snažila se a on se pokoušel být tolerantní. Ale pokaždé, když ho volala, stačila ho zásobit takovým množstvím problémů, že si s nimi nevěděl rady. Další důvod, aby přinutil Caitlyn k návratu do práce.

„Zřejmě se dnes znovu ozval Hammersmith a žádal o další slevu na poplatcích za lodní dopravu.”

Harvey Hammersmith byl jedním z klientů jejich společnosti už z doby jeho dědečka. Pokaždé, když pro

jeho firmu dopravovali nějakou větší zásilku z Taiwanu, Harwey žádal slevu a oháněl se tím, že je jedním z nejstarších klientů.

„Žádá o to každý rok,” smála se Caitlyn a dodala: „Georgia mu to samozřejmě zamítla, že?”

Vzdychl. „Právě, že ne. Nechtěla to rozhodnout, že k tomu nemá oprávnění. Alespoň to jsem pochopil z toho, co řekla mezi pomlkami a odkašláváním. Prý mu odpověděla, že uvidí, co v tom může udělat.”

„Ale on opravdu vždycky dostal nějakou slevu v závislosti na tonáži zásilky.”

„Vidíš?” řekl, potěšený její informovaností. „Ty to víš a ona by to měla vědět taky.”

„Jenomže Georgia je velmi nervózní,” snažila se ji obhajovat Caitlyn a prudkým pohybem hlavy odhodila vlasy z obličeje. „Už jsem ti to říkala - kdykoli s tebou mluví, vyschne jí strachem v hrdle.”

Ozval se zvuk houkačky golfového vozíku. Jefferson se ohlédl a strhl k sobě Caitlyn, aby vozík mohl projet.

„Ona není schopná dělat tu práci, Caitlyn.”

„Nemůže dělat práci, kterou jsi ji teď dočasně pověřil,” řekla a zastavila se. „Na to si budeš muset najmout někoho jiného. Ale na druhé straně, Georgia dělá a vždy dělala velmi dobře svoji obvyklou práci.”

„Až na nějaké překlepy,” připomněl, „které by mě mohly stát čtyři sta milionů dolarů.”

„Neboj se, však ono by se to nějak vysvětlilo. Jsi na ni moc

zlý.”

„A ty jsi zase moc shovívavá,” namítl a přejel jí prstem po bradě. „Vždycky jsi byla taková.”

Obrátila k němu tvář. „Vždycky ne.”

Zamračil se, když uviděl tajemné ohníčky v jejích očích. Potom se usmál.

„Až se vrátíme na Long Beach,” řekl, „stane se Georgia tvojí asistentkou, budeš-li si to přát. Ale opravdu ji nemůžu nechat jednat s klienty.”

„Jeffersone -”

„Já vím,” přerušil ji jemně, naklonil se k ní a vtiskl jí na ústa polibek. Potom se usmál. „Ty už jsi z místa odešla. Tomu rozumím. Ale to neznamená, že se tě nebudu pokoušet získat zpět.”

Naklonila hlavu na stranu a zadívala se na něho. „A co bys byl ochotný udělat pro to, abys mě získal zpět?”

Rozesmál se na celé kolo a na okamžik se zdálo, že bojuje s něčím jako svědomí. „Jsi jedna z milionu, nerad bych tě ztratil.”

„To chápu.”

„Je nám spolu dobře, Caitlyn,” řekl a postoupil tím v jejích očích ještě o krok dál, protože už o nich uvažoval jako o týmu. Uchopil ji ukazováčkem a palcem za bradu a usmíval se na ni. „Neříkej, že ti nedělá dobře řídit můj život.”

Uhnula trochu zpět, aby se zbavila jeho ruky a Jeffersonovi se zdálo, že v jejích očích zahlédl záblesk lítosti. Ten však velmi rychle zmizel.

„Nevím, Jeffersone.” Nadechla se, jako kdyby chtěla něco říct, potom však zase vydechla a teprve po chvilce řekla: „Musím si to rozmyslet, souhlasíš?”

„Tak dobře, dost řečí,” odpověděl, objal ji paží kolem ramen a přitáhl si ji k sobě blíž. „Pojďme něco sníst.”

„To je dobrý nápad.” Neušli ani pár kroků, když se zase zastavila, upoutaná něčím ve výloze. „Není nádherný?” „A co?”

Ukázala prstem do výlohy. „Ten náramek přece.”

Kolikrát už něco takového slyšel, zauvažoval. Každá žena. se kterou kdy chodil, si našla příležitost aby se zastavila a koukala do výlohy klenotnictví. Obyčejně ji zaujal nějaký diamantový náhrdelník nebo náušnice. Není divu, že to udělala i Caitlyn.

„Opravdu hezký,” souhlasil a díval se na briliantový náramek, podložený modrým sametem. V záři slunce svítil každý kámen jako jasná hvězda.

„Ten ne,” opravila ho a ukazovala znovu do výlohy. „Ne ten vzadu. Tady ten vpředu.”

Jediné, co tam uviděl, byl jednoduchý stříbrný náramek. To ho překvapilo. Jefferson se podíval na ni, potom zpět na šperk. Ležel spolu s dalšími stříbrnými náramky na zrcadlové poličce.

„Mluvíš o tom stříbrném náramku s amuletem?” chtěl se ujistit. „Ne o tom diamantovém?”

„Samozřejmě. Vidíš tam to malinké surfovací prkno?” zeptala se ho se smíchem. „Vypadá přesně tak jako to, ze kterého jsi včera spadl.”

Smál se, zaujatý ženou, kterou ve výloze s briliantovými šperky upoutal jednoduchý stříbrný náramek. „Nespadl jsem, schválně jsem seskočil,” opravil ji.

„Ať je tedy po tvém. Jestli budeš kvůli tomu klidněji spát, tak jsi seskočil.”

Její smích byl nakažlivý. A jiskřičky v očích by rozehřály každého muže až do morku kostí. Jefferson náhle pociťoval zvláštní tlak kolem srdce. Bylo to něco neočekávaného. Něco, co ho vyvádělo z rovnováhy. Nerozuměl tomu, a tak se ani nesnažil si to nějak vysvětlit Namísto toho ji vzal za ruku a vedl do obchodu.

„Jeffersone, musíš přestat s tím kupováním dárků pro mě,” stěžovala si.

„Proč?” zeptal se a pokrčil rameny. Rád jí kupoval dárky. Líbilo se mu, jak byla vždy překvapená, jak dělala, že něco takového by nikdy nečekala. Každá z žen, se kterými zatím chodil, vždy očekávala dárky s nenasytnou samozřejmostí.

Ale Caitlyn byla úplně jiná. Když pozoroval, jak prodavač přinášel náramek a potom jej nasadil na její útlé zápěstí, pocítil takové šťastné uspokojení, jako kdyby jej zalilo nějaké magické fluidum. Vypadalo to, že má mnohem větší radost, než když jí minulý týden koupil ty diamantové náušnice.

Držela před očima své předloktí a smála se na náramek s amuletem ve tvaru miniaturního prkna na surfování. Potom se vrátila pohledem k němu. „Děkuju, Jeffersone. Já to miluju.”

Na krátký okamžik - jen na jednu kratičkou vteřinu - si představil, jaké by to asi bylo, kdyby místo toho řekla: „Já tě miluju.”

DEVÁTÁ KAPITOLA

Seděli v otevřené restauraci na střeše hotelu a Caitlyn přes stůl Jeffersona bedlivě pozorovala. Uvědomovala si, že už nebude déle schopná se přetvařovat. Dívala se na něho, na jeho úsměv, na lesk jeho modrých očí a cítila, jak jí buší srdce. Pěkně se to všechno zamotalo.

Díkybohu, že během několika dní by už měly přijet její přítelkyně Janine a Debbie. Potřebovala by je tady mít, aby jí pořádně nakopaly. Kdyby se jim svěřila se svým úmyslem obrátit Jeffersonův sváděcí plán proti němu, byly by jí to určitě rozmluvily. Proto jim taky zatím nic neřekla.

Pokaždé, když jí volaly a ptaly se na Jeffersona, našla si nějaký důvod, aby se veškerým detailům vyhnula. Nebylo to vždy jednoduché, protože obě byly velmi zvědavé.

Jak by to ale mohla vysvětlit svým přítelkyním, když sama nevěděla, jak na tom je? Chopila se té své myšlenky s představou, jak Jeffersonovi uštědří lekci. Aby alespoň něco z toho, jak on se choval k ní, pocítil na vlastní kůži. Chtěla jej ranit jeho vlastní zbraní.

Problém byl v tom, že on se ani trochu raněný necítil, zatímco ona se uvnitř utápěla v slzách. Každý

den, který s ním strávila, jen upevňoval její lásku k němu, zvětšoval její touhu, vzrůstající až do posedlosti. I když věděla, že z jeho strany se jedná jen o předstírání a hru, byla do tohoto uličnického, šťastného a oddaného Jeffersona stále víc zamilovaná. A nebylo z toho cesty ven.

Přemýšlela o tom právě teď, když jí vyprávěl historku o svém dědečkovi. Pozorovala jej, jak je veselý, jak se při tom opravdu baví a jak jí to vše říká s opravdovou vervou. Je tak bystrý a zábavný, prostě - dokonalý společník.

Jen kdyby to vše nebyla jedna veliká lež.

Miniaturní prkno na surfing, které se jí houpalo na náramku, jí připomnělo včerejší den, kdy jej koupil. Ten výraz jeho tváře, když zjistil, že ji zaujal jednoduchý stříbrný šperk a ne nápadný briliantový náramek, byl velice výmluvný. Protože tato událost vlastně odhalila pravdu, která se náhle zjevila.

Jefferson ji najednou uviděl takovou, jaká ve skutečnosti je. Nebyla jen další z té galerie žen, které procházely jeho životem. Žena na jednu noc, či týden nebo měsíc, na kterou zase brzo zapomene. Žena, která raději přijme hrst diamantů než opravdový lidský cit. Původně předpokládal, že Caitlyn bude jen další z řady žen, jejíž momentální přízeň si bude muset vykoupit drahými dárky a osobním šarmem. Nic dalšího nebude třeba.

A až to bude všechno pryč, Jefferson Lyon očekával, že ona bude zase sedět na svém místě v administrativě jeho společnosti a život se vrátí do starých kolejí.

Teď však přišel okamžik, kdy se Caitlyn rozhodla tuto lživou hru ukončit. Požádá ho, aby se zase vrátil domů, protože ona si chce užít dovolenou se svými pří-

telkyněmi a po svém. Bylo na čase přijmout fakt, že Jefferson už nebude nadále součástí jejího života.

Byla tak hluboko ponořená do svých myšlenek, že ani nepozorovala, že Jefferson vstal, obešel stůl, potichu k ní zezadu přistoupil a zakryl jí rukama oči. Caitlyn vyskočila a on se rozesmál. „Kudy to bloudí tvoje myšlenky? Nejsem nevítaný vetřelec?”

„Promiň,” řekla a sáhla po své sklence vína. Hrdlo měla stažené a za víčky zatlačovala slzy deroucí se ven.

Před ním ale v žádném případě nesmím plakat! Přece nepřiznám, že se můj báječný plán nakonec obrátil proti mně.

„Ne, nerušíš. Vůbec ne. Jen jsem se trochu nechala unést vzpomínkami.”

„To jsem si všiml,” řekl a jeho hlas téměř zanikl v šumu hlasů hostů, kteří už zpola zaplnili restauraci.

Nad nimi byla černá obloha, posetá hvězdami. Měsíc byl momentálně skrytý za mrakem, na jehož okraji vytvářel stříbrný lem. Hudba z reproduktorů hrála přesně tak hlasitě, aby lidé při konverzaci na sebe nemuseli křičet.

Celé místo a okolí žilo tak, že dělalo čest svému jménu, Fantasie.

Caitlyn už tady byla asi týden, nebo tak nějak. S Jeffersonem v posteli každou noc a po svém boku každý den.

Vychutnávala si a radostně prožívala každou minulu v jeho společnosti, protože věděla, že už to dlouho trvat nebude.

Teď, když se konec jejich soužití blížil, Caitlyn bojovala s potřebou přiznat se Jeffersonovi, že o plánu, který on vykonstruoval a ona si ve změněné formě přivlastnila, už skoro od počátku ví. Bylo to tak nepocho-pitelné, že si ale chtěla dopřát ještě jednu společnou noc? Nestačilo by ukončit ten kouzelný čas až zítra ráno?

„O čem to, prosím tě, přemýšlíš, že svět kolem tebe přestává existovat?” zeptal se a natáhl paže, aby ve svých dlaních mohl stisknout její ruce. „Vypadáš strašně vážně.”

Potřásla hlavou a soustředila se na pocit, prýštící z jeho rukou do jejích. Dotyk dvou teplých lidských těl. Z místa dotyku se šířilo jemné elektrické mravenčení. „Ani nevím. Možná, že jsem jen trochu unavená.”

„Není divu.” Usmál se a trhl hlavou. „Kolik jsme toho dnes ujeli na těch kolech? Možná že víc jak sto kilometrů?”

Caitlyn se usmála, nemohla si pomoct. Zatraceně, proč musí být vždy tak přitažlivý? A proč zrovna ona musí pořád tak obdivovat ty jeho zářící oči, kdykoli se usměje? A proč při tom všem musí být pořád takový lhář?

Proč ji nemůže milovat?

„Určitě to zdaleka tolik nebude, vždyť necelých dvacet kilometrů měří pobřežní silnice, která se obtáčí kolem ostrova,” připomněla mu. „A my jsme ji ani celou neprojeli.”

„Asi budeš mít pravdu,” připustil. „Bylo fajn, že jsme našli to místo na piknik. Stálo to za to.”

„To jistě. Bylo to krásné. Vypadalo to tam jako v nějaké tropické zahradě s vodopády,” připomněla. „Měla jsem dojem, že jsme jediní dva lidé na planetě.” A když se potom svlékli a zaplavali si v křišťálově čisté vodě, cítili se doslova dekadentně.

Vzpomněla si, co následovalo potom - leželi nazí na slunci a Jefferson líbal každý kousek jejího těla. Přála

si, aby to nikdy neskončilo. Navzdory tomu, že to byl vlastně čas lží, ve kterém byli oba jen dobrovolnými herci.

„Zítra bychom se mohli vrátit domů,” začal ji opatrné přemlouvat.

I kdyby se vrátili domů zítra, nebo pozítří, či ještě o den později, říkala si Caitlyn v duchu, nic už se nezmění. Zůstanou navždy uvěznění do sítě lží a přetvářek. Stanou se obětmi svých vlastních plánů. Nic už nebude skutečné.

Nic nebude mít smysl.

Usrkla vína a děkovala bohu, že právě v tomto okamžiku začal vyzvánět jeho mobil. Zachránil ji před povinností mu odpovědět.

Jefferson se zamračil a chvilku zíral na displej. „Kdo mě to, kčertu, volá? Tady člověk nemá ani minutu soukromí.” Potom otevřel telefon a řekl: „Maxi? Jak jsi získal tohle moje číslo?”

To je určitě Max Striver, pomyslela si Caitlin s úsměvem. To je výborné. Tahle přestávka možná způsobí, že už se nevrátí k tématu, o kterém by právě nerada hovořila.

„Georgia ti dala to číslo?” procedil Jefferson skrz zaťaté zuby. Oči mu zahořely hněvem a Caitlyn bylo jasné, že si ta žena vysloužila další vroubek.

„No dobře. Co je ta důležitá věc, kvůli které mě naháníš i na mé dovolené?”

Ať mu Max sdělil cokoli, nebyla to dobrá zpráva, usuzovala Caitlyn. Jeffersovovi ztvrdly rysy a vůbec by se nedivila, kdyby mu z uší začala syčet pára. Světle modré oči v opálené tváři připomínaly chladnou ocel.

„Jak to víš?” vyzvídal Jefferson. „Aha, zase Georgia. Neomylný zdroj informací.”

Ach, bože, vzdychla Caitlyn ze sympatie k této ubohé starší ženě. Všechno se to sype na její hlavu.

Svaly v Jeffersonově tváři se napínaly a vypadal tak rozčileně, že jen čekala, kdy vyhodí svůj mobil do moře pod nimi.

„No dobře. Vydrž!”

„Spatné zprávy?”

„Ne, nic se neděje,” odpověděl a napřáhl ruku s telefonem k ní. „Možná že ty bys mně mohla vysvětlit, proč Max pronásleduje mě, když by to mohl vyřídit s tebou.” „Se mnou?” zeptala se a zavrtěla hlavou. „Jak bych to já mohla vědět?” „To snadno zjistíš.”

Držel telefon v zaťaté pěsti a výraz jeho tváře napovídal, že není zrovna pobavený. No dobrá, pomyslela si Caitlyn, hned to zjistíme. Vzala si od Jeffersona mobil, podívala se na něho a řekla: „Maxi? Proč voláte mě?”

„Ach, lásko, rád vás zase slyším,” pronesl s britským přízvukem. Zřejmě zatím nic nepostřehl z nevrlého tónu Jeffersonova hlasu. Anebo to nechtěl slyšet. „Měla jste mě varovat, že odcházíte od společnosti Lyon Shipping.”

Caitlyn se necítila dobře pod Jeffersonovým pátravým pohledem. Jako kdyby jí nestačily potíže s jedním

arogantním mužským. Potřebuje k tomu hned dva? Musela se během jedné vteřiny rozhodnout.

„Podle mého názoru to bylo rozhodnutí velmi rozumné,” pokračoval Max. „Představte si moje zklamání, když jsem vám volal do kanceláře a dozvěděl se, že už jste odešla od Jeffersona a odjela na dovolenou.”

„Uznávám, že to musel být pro vás šok,” odpověděla s trpkou ironií v hlase a pokusila se usmát na Jeffersona.Odměnou jí byl studený pohled. „Podívejte se, Maxi, pokud máte nějaký problém, obraťte se na Georgiu, ta vám určitě pomůže.”

Nebo spíše ne, pomyslela si. Je však třeba, aby si všichni uvědomili, že už u společnosti Lyon Shipping nepracuje. Nikdo zřejmě nechce tuto významnou skutečnost vzít na vědomí.

„Je to milá paní, dělá, co může,” řekl Max a snažil se rychle říct, co má na srdci. „Ale pochybuju, že v tomhle sotva může cokoli udělat.”

„O co tedy jde?”

„O co?” opakoval, poněkud překvapený, že se na to Caitlyn ptá. „Chtěl bych vám znovu zopakovat moji nabídku, abyste přijala zaměstnání tady u mě. Ted’, když už nepracujete pro Lyona, rád bych, abyste pracovala pro mě. Nabízím vám místo výkonné asistentky.”

„Pracovat pro vás jako výkonná asistentka?” zeptala se a ihned viděla, že tohle říkat neměla. Jefferson úplně zrudl. Seděl jako prkenný na své židli a rozhlížel se po ostatních hostech pohledem, jako kdyby je všechny chtěl odeslat do jiného vesmíru. Potom upřel pohled na Caitlyn. Viděla, že teď se necítí zase on právě pohodlně.

„Maxi, já -”

„Naskytla se pro vás vynikající příležitost. Společnost by vám přidělila dům v Knightsbrige. Mohla byste tam bydlet do doby, než se rozhodnete, kde byste chtěla žít raději.”

„Zní to velkolepě, ale -”

„Neříkejte ne,” řekl Max. „Alespoň ne do doby, než si všechno pořádně promyslíte.”

„No dobře.” Po dobu rozhovoru s Maxem se Caitlyn

stále dívala na Jeffersona. Pořád ještě viděla rozhořčení v jeho modrých očích.

„Slibuju, že o tom budu přemýšlet.”

Vrátila telefon Jeffersonovi a ten jej beze slova schoval do kapsy. „Nabízí ti pořád ještě to místo, že?”

„Ano,” odpověděla, protože nemělo smyslu něco zapírat. Byl osobně přítomný celému rozhovoru a z jejích odpovědí si snadno mohl domyslet, o čem s Maxem hovořili.

„Proč jsi mu rovnou neřekla, že to místo nepřijímáš?” „Proč bych měla?” „Protože pracuješ pro mě.”

„Ne, nepracuju. Pamatuj si to už jednou pro vždy, Jeffersone.” Cítila jak i jí začíná vřít krev. Připadala si jako prasklý pingpongový míček. Každý do něj mlátí, dokud se nerozbije. Nikdo nerespektuje, co udělala.

Bylo to sice hloupé přirovnání, ale nic lepšího ji za stávajících okolností nenapadlo.

Měla toho všeho právě dost. Přinejmenším v tomto okamžiku. Byla unavená z toho, jak se o ni Max s Jeffersonem přetahovali, jako kdyby byla nějaká trofej. Nebyla přece žádný hlupák. Max ji chtěl přetáhnout k sobě, protože ji chtěl ukrást Jeffersonovi. A jediný důvod, proč ji chtěl Jefferson zpět, bylo, že ji postrádá jako vysoce kvalifikovanou sílu ve své společnosti.

Nikdo vlastně nechtěl ji samotnou.

„Víš co? Už jsem se rozhodla. Já jsem s Maxem nechtěla mluvit. To on zavolal mně. A teď - nechci mluvit ani s tebou.”

Vstala, vzala si kabelku a obrátila se k Jeffersonovi. „Děkuju ti za večeři.” Se zvednutou bradou opustila restauraci.

Slyšela, jak ji volá jménem, ale ani na chvíli nezpomalila. Její kroky vedl vztek. Míjela řadu lidí, kteří ji pozorovali, jak kráčí po dlážděné podlaze, zatímco Jefferson, nejsledovanější muž, jakého kdy znala - za ní volal. Ale Caitlyn v tomto okamžiku vůbec nezáleželo na mínění lidí, ani na tom, co si myslí Jafferson. Chtěla v této chvíli co nejdále od něho. Daleko od Jeffersona a daleko od všeho, co ji v posledních dnech obklopovalo,

Přivolala si výtah, nastoupila, a když se v přízemí Otevřely dveře, přeběhla rychle halou ven z budovy i utíkala přes pečlivě udržovaný trávník. Zastavila se jenom na okamžik, aby si zula své páskové sandály. Potom, bosa, se sandály v ruce, přeskočila přes záhon aster a pospíchala na písčitou pláž.

Ze střešní restaurace sem doléhala hudba. Měsíční paprsky se mazlily s černou hladinou oceánu a jemný vánek jí pročechrával vlasy. Okraj jejích krátkých červebých šatů jí poletoval kolem nohou a otíral se o opálenou kůži. Stále ještě teplý písek ji hřál do bosých nohou, dokud nepřišla až na místo, omývané mořskými vlnami. Příjemný chlad se plazil jako had vzhůru do celého těla. Malé vlnky naplňovaly na okamžik její stopy ve vlhkém písku a rychle je smývaly.

Rozkošnicky se procházela, odkopávala písek z nohou a rozstřikovala kolem sebe vodu ve snaze rozchodit tu bolest v duši. Bolest a zlobu. A zklamání. Na prsou ji svíralo, plíce ji hořely při každém nadechnutí a oči ji pálily potlačovanými slzami. Zármutek bojoval se vztekem a pomalu vítězil. Protože ve skutečnosti byla více zklamaná a raněná než rozzlobená. V každém případě jí teď velice pomáhalo, že byla na pláži sama. Netušila, že ne na dlouho.

„Zatraceně, Caitlyn, zastav se.”

Jeho hlas, kterým se snažil překřičet šumot vln, ji nijak nepotěšil. Nechtěla se na něho ani podívat. Věděla, jak by to dopadlo, kdyby tak učinila. Zase by podlehla kouzlu jeho přítomnosti a nikdy by se neodhodlala ukončit ten jejich lživý vztah.

Slyšela za sebou jeho kroky, ale nevšímala si toho. Když ji vzal za ruku a otočil tváří k sobě, vyklouzla mu. „Jdi pryč, Jeffersone!”

„To by nebylo rozumné,” řekl a zadíval se do její tváře osvětlené jen měsíčním světlem. „Chtěl bych vědět, proč jsi Maxovu nabídku rovnou neodřekla. Proč ho vodíš za nos a necháváš ho v nadějí, že k němu půjdeš pracovat?” Oči se mu stáhly do úzkých štěrbin. „Anebo jsem to já, koho pořád vodíš za nos?”

Caitlyn poklesla spodní čelist. Koukala ně něho doslova omráčená. Ať chce nebo ne, bylo zřejmé, že si v této věci budou muset udělat jasno. Tady a teď.

„To myslíš vážně?” zeptala se a přitiskla mu dlaň na hruď, takže mu zabránila, aby se k ní víc přiblížil. „Tohle mi ty říkáš otevřeně do očí? Ze tě vodím za nos?”

„Tak jak tomu říkáš ty?” Zastrčil si obě ruce do kapes kalhot a díval se na ni.

„Říkám tomu hrát podle tvého plánu, Jeffersone.” Zhluboka se nadechla a noční vzduch ji naplnil stejným stínem, který obklopoval i je. „Říkám tomu být chycen do vlastní pasti. Naletěl jsi, hochu!”

„O čem to, ksakru, mluvíš?”

„Vyslechla jsem minulý týden tvůj rozhovor s Ja-sonem.”

To jej zcela ochromilo. Jeho pohled ztvrdl. „Můžeš mi vysvětlit, co tím chceš říct?”

„Nesnaž se mi namluvit zase nějakou krásnou lež,”

varovala jej. Ke svému uspokojení zahlédla v jeho tváři něco, co by mohlo být výrazem lítosti. Hned to však zmizelo. Přirozeně. Jefferson nikdy nedělá žádné chyby. Alespoň ne takové, které by připustil.

„Měl jsi v plánu mě svést a využít toho ke svým čistě obchodním cílům. Domníval ses, že se stanu na tobě tak silně citově závislá, že se ochotně vrátím na své staré místo ve společnosti.”

Bezmocně vydechl, zahleděl se na hladinu oceánu a potom se pohledem vrátil zase ke Caitlyn. Pokrčil jedno rameno a přikryl si dlaní tvář. „To jsi neměla slyšet.”

„Ne,” odpověděla vyčerpaná touto hrou, emocemi a přetvářkami. „To jsem opravdu neměla slyšet. Ode mě se předpokládalo, že se do tebe zamiluju a budu dělat jen to, co si ty přeješ.”

„O tom jsi vůbec neměla vědět.”

„To je mi naprosto jasné.”

„Nechtěl jsem tě ztratit,” připustil. Jeho hlas se zlomil a změnil se v tiché mručení, které hrozilo, že oslabí veškerý její odpor.

„Takže jsi se rozhodl mě svést.”

Jefferson o tom nechtěl diskutovat. Takto se to nemělo vyvíjet. Ona neměla o ničem vědět. A teď, když se ukázalo, že je vše prozrazené, nevěděl jak dál. Protože nejlepší obranou je útok, řekl: „Teď, když všechno víš, předpokládám, že to budeš chtít nějak využít ve svůj prospěch.”

„Chtěla jsem tě jen chytit do tvé vlastní pasti.”

„Blahopřeju. To se ti podařilo.”

„Opravdu?”

Krátce se zasmál a ucítil, že se mu nějak svírá hrdlo. „Nepředstírej, že necítíš žádné uspokojení.”

„Ne,” odpověděla tiše a on zpozoroval, že zavřela oči, zřejmě aby skryla své city.

„Ne, nemám z toho žádnou radost. Ale už je to za námi, hra skončila.”

Pomalu odcházela k hotelu. Ani se neohlédla. Jefferson chvíli stál, díval se za ní a potom se k ní rozběhl. Když ji dohonil, zastavila se a podívala se na jeho ruku, kterou jí položil na předloktí.

„Nech mě jít.”

Ale on ji nenechal. Jeho prsty ji svíraly a Jefferson cítil teplo, které pronikalo z její kůže někam hluboko do jeho útrob.

„Je po všem, Jeffersone. Rozlučme se v dobrém.”

„Ale já neprohrávám,” řekl pevně a upřeně se na ni díval, dokud nezvedla oči a jejich zraky se nesetkaly. „Ty bys mě měla znát lépe než všichni ostatní.”

„Někdy člověk nemá na vybranou.”

„Vždycky máš volbu.”

„Proto jsem taky zvolila, co jsem považovala za nejvhodnější,” připomněla mu. „Odešla jsem. Už pro tebe nepracuju. Oba dobře víme, že my nejsme žádný milenecký pár. Takže moje volba nyní je, vrátit se do svého pokoje a být sama.”

Pokusil se o úsměv.

„Je to taky můj pokoj,” namítl.

„Už není.”

Zpozoroval bolest v jejích očích a něco se v něm zlomilo. Pocítil to jako ostré bodnutí, ale neměl tušení, co to bylo. Nemohlo to být něco citového, protože on si tolik žádné emoce nikdy nepřipouštěl. Neranil však její srdce? To neměl v úmyslu. Chtěl ji jenom přivést zpět do práce.

„Nech mě samotnou, Jeffersone.” Vysmekla svoji

ruku z jeho sevření a odcházela za jasnými světly nedalekého hotelu.

Nechal ji jít. Pro tentokrát. Nepoběží za ní. On je Jefferson Lyon a nemá zapotřebí někoho prosit. Měl by jí alespoň popřát dobrou noc.

Zítra si budou muset promluvit.

DESÁTÁ KAPITOLA

„Chcete říct, že už nemáte žádný volný pokoj?”

Úředník v recepci pokrčil bezradně rameny a zvedl obě ruce do výše, jako kdyby se vzdával. „Co vám mám na to říct? Zítra ráno se možná něco objeví, ale…”

Navzdory pozdní hodině byla hotelová hala stále ještě plná lidí. Seděli u nízkých kulatých stolků se skleněnými deskami, bavili se, smáli a popíjeli. Hotelový personál se činil seč mohl, všichni měli plné ruce práce. Z reprodukované náladové hudby začínala Jeffersona bolet hlava.

Chytil se okraje desky stolu a předklonil se. „Rád bych vám připomněl, že jsem to byl já, kdo vykoupil všechny neobsazené pokoje na celý týden. A ted nechci nic jiného než jeden z nich.”

„Promiňte, pane.” Mladý muž sebou trhl. „Ano, zaplatil jste za neobsazené pokoje, ale vždy jen do doby, dokud se neobjevil host, který měl pokoj rezervovaný. Žádné rezervace jsme nemuseli rušit, takže k dnešnímu dni už žádný volný pokoj nemáme. Jak jsem vám říkal, zítra uvidíme, zda se nějaký volný pokoj neobjeví.”

„A co mám dělat já dnes v noci?”

„Je mi líto, pane.” Zavrtěl hlavou a znovu pokrčil rameny. Potom se podíval za Jeffersona na dalšího hosta,

který byl na řadě. Pokýval na něho hlavou připraven se mu věnovat. Jeffersonův případ považoval za uzavřený. No výborně!

Jefferson opustil registrační pult, přešel halu a zamířil k výtahům. Od té doby, co od něho Caitlyn na pláži utekla, byl sám. Měl tedy příležitost, aby si promyslel svoji situaci a našel nějaké východisko. Jenomže nic nevymyslel.

Ale měl by.

Stiskl tlačítko, nastoupil do kabiny a zvolil číslo podlaží, kam zamýšlel vyjet. „Musím jí vysvětlit, že žádný volný pokoj není k dispozici,” vysvětlil svému obrazu v zrcadle na dveřích. „Je to přece rozumná žena a měla by moji situaci pochopit. Určitě to dobře dopadne.”

„Ne,” zatvářil se ponuře, a ani se nepodíval na svůj obraz z obavy, že by se od něho dozvěděl pravdu. Podvedl jsem ji. Ze zkušenosti věděl, že s podvedenou Caitlyn nebude snadná domluva.

Dveře výtahu se otevřely a Jefferson vystoupil na chodbu. Odbočil vlevo a okamžitě spatřil kufry, které stály před dveřmi jejího pokoje. Zalomcoval jím vztek. Rychle, téměř klusem, popoháněný zlostí, doběhl před její pokoj. Ani se pořádně nepodíval na svá zavazadla a třikrát zabušil na dveře. „Jdi pryč.”

Její hlas byl tlumený těžkými dveřmi, ale smysl byl jasný.

„Otevři dveře, Caitlyn. Musíme si promluvit.”

„Nic takového,” odpověděla a Jefferson slyšel jak konečky prstů rozčilené bubnuje z druhé strany na dveře. „Myslím, že už jsme toho namluvili dost. Jdi pryč.”

„Nemůžu,” zamumlal a zvedl hlavu, upoután cvaknutím dveří. Ze sousedního pokoje vyšli starší manželé a kráčeli chodbou směrem k němu. Dívali se na něho jako na nějakého pomatence, který obtěžuje ženu, jež ho nechce pustit do pokoje. Paní se pevně chytila manžela a Jefferson si uvědomil, že by asi nebylo vhodné je nechat minout

beze slova vysvětlení. Usmál se na ně a řekl: „Jenom malé manželské nedorozumění.”

Starší paní to zřejmě moc nepřesvědčilo, zato manžel vrhl na Jeffersona sympatizující úsměv. Když odešli, Jefferson znovu začal naléhat. „Zatraceně, Caitlyn, otevři mi už. Nechci tady stát na chodbě a diskutovat s tebou.”

„Diskutovat s tebou je to poslední, na co mám teď náladu,” odpověděla.

Plácl rukou do dveří. „Nemají žádný volný pokoj a já nemám, kde bych dnes přespal. Pusť mě dovnitř. Všechno důkladně prohovoříme a -”

„Najdi si nějaké lehátko na terase u bazénu, Jeffersone,” přerušila ho už dost nazlobeným hlasem. „Sem tě nepustím a je mi úplně jedno, kde budeš dnes spát. Už jsi to konečně pochopil? Nebo ti mám namalovat mapu, jak se dostat na terasu?”

Hněv v něm zesiloval a začínal vidět rudě. To snad není pravda. Nikdo s ním zatím takhle nezacházel. Každý nerv v těle ho začal pálit neslýchanou urážkou. „Myslíš to opravdu vážně?”

I ona pleskla vztekle dlaní o dveře, aby podpořila svoje slova. „Běž už pryč, nebo na tebe zavolám hotelovou ochranku.”

„Ochranku?” Tato možnost ho opravdu překvapila. „To bys přece neudělala.” „Zkus to a uvidíš.”

Oči se mu zúžily do tenkých štěrbin a ústa zkřivila výrazem pocitu marnosti. Nejraději by s Caitlyn definitivně zúčtoval. Nemohl ale riskovat dlouhé vysvětlován í ochrance. Navíc nestál o to, aby něco proniklo na veřejnost prostřednictvím tisku. Co teď opravdu nepotřeboval, bylo, aby se tady našel nějaký reportér, který se pídí po sólokapru, a hotelový zaměstnanec, který nepohrdne tučnou odměnou.

Uvidíme, řekl si v duchu a sehnul se, aby si sebral svá zavazadla. Zítra je taky den. Naklonil se ke dveřím a řekl: „Ještě se uvidíme.”

Caitlyn byla vzhůru skoro celou noc. V její náladě se střídal vztek s utrpením.

Ráda by věděla, kde asi Jefferson strávil noc. Nakonec usoudila, že jí to může být jedno. Jeffersona však tak snadno z hlavy vypudit nedokázala. Zajímalo ji, zda taky on postrádá ji. Dospěla k názoru, že pro Jeffersona není o nic důležitější než kvalitní kopírka.

Jeho dar, náušnice, ji chladily na krku. Pro něho to zřejmě nic neznamenalo. Pohled na miniaturní surfovací prkno na náramku v ní vzbudil marné přání, že se to všechno mělo vyvinout jinak.

Neměla jsem se s ním zaplést.

Neměla jsem sem vůbecjezdit.

Bylo ale už pozdě na všechna taková přání, řekla si a pozorovala, jak vycházející slunce barví nebe. A příliš pozdě na to, aby se změnily její city.

„Není to zajímavé?”

Jefferson mumlal ze spaní, potom pomalu otevřel oči a mžoural proti vycházejícímu slunku. Vedle jeho lože - nepříliš pohodlného zahradního lehátka - stál

nějaký muž. Se sluncem za jeho zády z něj Jefferson viděl jen siluetu. Trvalo mu to snad minutu nebo dvě, než rozpoznal, kdo to je. Když to zjistil, věděl, že se události pro něho vyvíjí od špatného k horšímu. „Zatraceně, co

tady děláš?”

S rukama v kapsách se na něho šklebil Max Striver a houpal se na podpatcích. „Rád tě zase vidím,” prohodil srdečně. „Velký a mocný Lyon tráví noc venku na terase v zahradním lehátku.”

To je tedy ohromné! Nestačí, že za celou dobu usnul snad jenom asi na čvrt hodiny. Je celý rozlámaný od toho mučícího zařízení. Navíc, pokud jen na okamžik usnul, viděl před sebou rozlobenou tvář Caitlyn. A teď ještě tohle. Zřejmě s ním zlý osud ještě nemíní skoncovat.

„Nebylo to zas tak špatné,” snažil se předstírat, že se vlastně nic neděje.

„Tak to jsi mě uklidnil,” zazněla Maxova ironická odpověď.

Jefferson se s povzdechem posadil. Záda ho bolela jako zkažený zub. Ve skutečnosti ho bolelo celé tělo. To lehátko bylo příliš krátké a úzké, a k ránu se udělala docela pěkná zima. Tak tomu se říká tropické počasí?

„Pokud tady zamýšlíš zůstat,” informoval jej Jefferson, „budeš si muset najít nocleh někde jinde.”

„Ale k tvé otázce - zjistil jsem, že jediná cesta, jak osobně pozdravit starého přítele je za ním zaletět.”

Jefferson chtěl otočit hlavu, ale i to ho strašně bolelo. Zřejmě si přeležel krk. A to všechno proto, že Caitlyn není ochotná vyslechnout rozumné vysvětlení.

Zvedl k Maxovi oči. „Teď vážně, co tady děláš?”

„To jsou věci, že?” odpověděl Max se smíchem a rozhlížel se přes bazén po luxusním rekreačním středisku. „Zjistil jsem, že i já potřebuju dovolenou.”

Hotel se pomalu probouzel. Ranní směna už pobíhala kolem bazénu, aby připravila pro hosty další den v tomto ráji rekreantů. Jefferson zaregistroval se žádostivým povzdychnutím, že odněkud se šíří vůně čerstvě uvařené kávy. Ale než si ji objedná, musí se zbavit Maxe.

„Tak na dovolenou? Zvláštní. Proč zrovna sem?”

„Je to jedno z nejlepších míst na světě.” Max se dotkl špičkou boty jedoho z Jeffersonových zavazadel. „Potíže s ubytováním, že? To si chce včas rezervovat pokoj,” poradil.

Jeffersonovy oči vypadaly jako dvě úzké modré štěrbiny. „Nemám po dnešní noci chuť o tomhle tématu žertovat, Maxi.”

„Kdybys měl,” ujistil jej s úsměvem Max, „tak by to nebylo tak zábavné.”

Jefferson od sebe odstrčil lehátko a na chvilku pomyslel na to, hodit to příšerné zařízení do bazénu. Připadal si jako idiot -spát na terase! A co horšího, být přistižen starým přítelem. Navzdory obchodnímu soutěžení je spojovalo opravdové

kamarádství. Možná že za to mohl také podobný osud. Oba byli nejstaršími syny zámožných rodin. A oba byli předurčeni převzít zodpovědnost za udržení rodinné dynastie.

Pokud by neměli společného už nic dalšího, i to by stačilo.

Během posledních let se jejich obchodní zájmy mnohokrát střetly, ale teď nebyl právě vhodný čas, aby v tom pokračovali.

„Tváříš se jako čert,” popíchl ho Max pobaveně. Vyvolal tím v Jeffersonovi touhu hodit ho taky do bazénu.

„Dík za informaci o mém vzhledu a za to, že ses na mě přišel podívat.” Zastrčil si košili do kalhot, prohrábl rukou vlasy a potom se podíval na Maxe, jako kdyby ho chtěl hypnózou přimět, aby co nejrychleji zmizel. Samozřejmě to nefungovalo.

„Nějak ti to nevychází s Caitlyn, že?”

„Nevím, o čem mluvíš.”

„Ale samozřejmě, že to víš,” smál se Max a ukázal na Jeffersonova zavazadla. „Jak to, že po tolika letech ti ta tvoje metoda svádění tak selhala?”

„Nechápu, co tím chceš říct?” . „Chci tím říct, Jeffersone, že tě dobře znám. Caitlyn od tebe odešla a ty jsi přijel sem za ní, abys ji přemluvil k návratu do zaměstnání. To může znamenat jen jedno,” Max se smíchem pokračoval. „Chtěl jsi využít svůj šarm, svést ji a přivést nazpátek. Ale jak vidím, dopadl jsi dost neslavně.”

Asi by nemělo cenu se z toho snažit vykličkovat. „Nemíchej se do toho, Maxi.”

„To ti nemůžu slíbit. Po tom, co jste se rozešli, myslím, že by Caitlyn ocenila práci u někoho, kdo by v ní neviděl jenom část inventáře.”

To Jeffersona ranilo. Ne proto, že to řekl Max, ale proto, že to byla pravda. Choval se tak ke Caitlyn po léta. Ale byla to taky její vina. Byla tak pracovitá, spolehlivá, ochotná a poslušná.

„Když jsem to viděl,” pokračoval Max, „znovu jsem jí nabídl zaměstnání u mě. Věř mi, když říkám, že umím ocenit spolehlivé a kvalifikované zaměstnance.”

Jeffersonem lomcovala zlost. „Varuju tě, Maxi, nepřibližuj se ke Caitlyn.”

Max zvedl své černé obočí současně s ukazováčkem. „Jeffersone, ty nejsi v pozici, abys mi uděloval rozkazy. Navíc, myslím, že první bod na tvém seznamu úkolů, je najít ubytování.”

„O mě se nestarej.”

„To ti můžu slíbit.”

Domýšlivý mizera, pomyslel si Jefferson. Zamrzelo ho, že odhalil tuto stránku Maxovy povahy. Musel si však položit nepříjemnou otázku, zda i on není stejně domýšlivý Cožpak sem nepřijel i on sám s nepříliš čistými úmysly? Nedomníval se, že k tomu postačí pár úsměvů a dárků?

Ne, já jsem přece úplně jiný, ujišťoval se, i když tomu sám moc nevěřil.

„Víš,” pokračoval Max, „mám tady rezervované luxusní apartmá. Jestli chceš, můžeš se u mě alespoň osprchovat a…” Zase se zasmál. „Ne, nemáš zač.”

„Stejně jsi zvláštní člověk, Maxi,” řekl Jefferson a sbíral svá zavazadla. „Ale já nemám moc smysl pro tento druh humoru.”

„Jak chceš, přeju ti hodně štěstí jinde.”

Jefferson jej obešel a kráčel po vydlaždičkované terase kolem bazénu do haly. Doufal, že dnes už nějaký volný pokoj najde. Procházel právě dveřmi, když zaslechl Maxův hlas: „Mám se teď setkat s Caitlyn! Nebo myslíš, že bych neměl?” Jeho hlas jej pronásledoval i v hale až k registračnímu pultu.

Pozdě odpoledne už byla Caitlyn tak znuděná svým dobrovolným vězením v pokoji, že by lezla po zdi. Zamkla se, aby se vyhnula setkání s Jeffersonem. Ale moc klidu ve své samotě nenalezla. Uplynulou noc nemohla vůbec usnout. Neměla co číst a o filmy místní hotelové televizní sítě neměla zájem.

Mimoto, pomyslela si, když usedala na místo, které pro ni držel v restauraci Max, proč bych měla já být tím, kdo se

schovává. Tohle byla její dovolená, nikdo Jeffersona Lyona nezval, aby se k ní připojil. Tak proč

by se on mohl všude pohybovat po tomto luxusním rekreačním středisku, zatímco ona se bude schovávat v pokoji?

„Doufám, že ten chladný výraz ve vaší tváři patří nějaké vzpomínce na Jeffersona a ne mně?” zubil se na ni Max ze svého místa naproti ní.

Caitlyn zavrtěla hlavou a srdečně se usmála na tohoto galantního Angličana. Byla překvapená, když ji Max zavolal a pozval na večeři. Bylo to opravdu radostné zpestření nudného dne. Hned v úvodu si však neodpustila otázku: „Co tady děláte, Maxi?”

„Proč mi dnes každý dává tuto otázku?” divil se naoko s úsměvem. Potom vzal z rukou číšníka jídelní lístky a elegantním pokynem jej poslal pryč. Jedno menu podal Caitlyn a řekl: „Myslím, že večeře s fantastickou ženou je vždy dostatečným důvodem pro mou přítomnost.”

„Pro někoho jiného možná,” odpověděla Caitlyn. Zrakem projížděla seznam jídel, ale nenašla nic, co by ji upoutalo. Její žaludek netoužil ani tak po jídle. Spíše se už delší dobu nepříjemně kroutil a ona měla strach, že snad nikdy nepřestane. Něco však sníst musí, a tak její volba padla na salát. „Jenomže já vás znám příliš dobře, než abych se s touto odpovědí spokojila.”

Jeho tmavé oči zasvítily, úsměv se rozšířil a jedno černé obočí se nadzdvihlo. „Nehledejte v tom žádné nekalé úmysly. To bych nedokázal.”

„Něco takového by mě ani nenapadlo,” odpověděla. Škoda, že to nelze předpokládat u Jeffersona, napadlo ji.

Ke stolu se vrátila servírka a obdařila Maxe tisíci-wattovým úsměvem, Caitlyn úplně ignorovala. Když skončili s objednávkou a dívka odešla, Caitlyn se

.znovu pátravě zadívala na Maxe. „Tak proč jste tady, Maxi?”

„No dobrá, já vám to povím.” Opřel se lokty o desku stolu a zadíval se jí přímo do očí. „Přijel jsem, abych vás přescědčil, že byste měla nastoupit do práce u mě.”

„Maxi… “

„Vyslechněte mě.”

Přikývla na souhlas, ale zájem o místo neměla. Mus ela by se přestěhovat do Londýna. To by samo o sobě nebylo tak špatné, ale musela by se rozloučit se svým domovem, se svými přáteli. A jako Maxova asistentka by musela příležitostně jednat i s Jeffersonem. Ne, to by nedělalo dobrotu. Potřebovala mít pro práci čistou hlavu.

Přála si začít nový život.

„Nabízím vám výjimečnou příležitost,” zdůraznil Max a jeho hlas přešel do tónu, jakým mluví rodiče s tvrdohlavými dětmi. „Není to jen značný karierní postup v porovnání s vaší prací u Jeffersona. Je to i značně zajímavější práce. Jak víte, společnost Striver Industries se nezabývá jen lodní dopravou, ale máme zájem i o hotely a jejich zřizování a o další zajímavé technologie.”

„Zní to fantasticky, ale -”

„Neříkejte ne,” odpověděl Max rychle. „Neodmítejte moji nabídku, dokud si ji dobře nerozmyslíte, Caitlyn. Uvidíte, že bychom z toho mohli mít užitek oba.”

„Jaký užitek?” U jejich stolu se náhle objevil Jefferson. Díval se na Maxe, který jej obdařil přívětivým úsměvem. Potom svůj upřený pohled přesunul na Caitlyn, která pod tímto studeným a tvrdým pohledem znejistěla.

„Jeffersone,” řekl Max tiše, „vypadáš už mnohem lépe. Našel jsi ubytování?”

„Našel.” Ani se nepodíval na Maxe a jen upřeně zíral na Caitlyn. „Proč jsi tady s ním?”

Dělala, co mohla, aby se nedala svést ke stejně konfrontačnímu tónu. „Večeřím. Ve společnosti jednoho velmi roztomilého a zdvořilého muže.”

„Sešli jsme se k večeři,” připomněl mu Max, „na kterou jsi ty, můj příteli, nebyl pozván.”

Jefferson ho stále ještě ignoroval. Přitáhl od sousedního stolu židli a posadil se k nim s pohledem, stále upřeným na Caitlyn.

Měla pocit, že jí srdce vyskočí z hrudi. Jefferson měl stíny pod očima, což znamenalo, že stejně jako ona, toho v noci moc nenaspal. Levou ruku, kterou měl položenou na stole, zaťal v pěst. Vypadal strašně, nicméně Caitlyn pod jeho pohledem začala tát. Což se ostatně stávalo až dosud vždy. Nebo ne? Nechtěla by žít až do smrti s bolestí v srdci. To však jen dokazovalo nutnost se s Jeffersobem definitivně rozloučit.

„Caitlyn,” řekl a zcela ignoroval servírku, která se mu snažila vnutit menu.

„On tady nezůstane,” vysvětlil Max dívce a poslal ji pryč.

„Řekni něco,” snažil se Jefferson vyprovokovat Caitlyn k nějakému rozhovoru. Ta však pod jeho pohledem sotva dýchala.

„Už jsem ti to řekla včera - vše co bylo třeba, už bylo řečeno,” zamumlala a sáhla po sklenici vody. Jeden doušek stačil, aby odstranila sucho v hrdle.

„A potom všem tě tady najdu s Maxem.”

„Je to soukromá večeře,” zdůraznil Max.

„Proč jsi tady s ním?” nedal se odbýt Jefferson.

Proč? pomyslela si Caitlyn, která si najednou připadala jako podvádějící manželka. Proboha, vždytjeffersonovinic nedlužím. Jenom jsem opustila práci u něho. Snažil se mě využívat. Napřímila se, soustředila veškeré zbytky své hrdosti a řekla: „Jsem tady proto, Že mi nabídl zaměstnání.”

„Skutečně velmi dobré místo,” potvrdil Max.

„A ty o něm uvažuješ?” zeptal se vyděšený Jefferson.

„Ano,” potvrdila Caitlyn.

„Výborně,” zvolal Max.

„To nemůžeš myslet vážně.” Jefferson se naklonil ke Caitlyn a díval se jí přímo do očí, jako by z nich chtěl vyčíst jestli mluví pravdu či ne.

„Proč bych neměla přijmout novou práci, když jsem svoje dosavadní místo opustila?” Caitlyn vzala ubrousek ze svého talíře a pečlivě si jej rozprostřela na klín. „Jsem momentálně nezaměstnaná, nezapomeň na to.”

„Už ne,” připomněl jí Max.

„Ty se do toho nepleť, Maxi!”

„Ne, Jeffersone, ty se do toho nepleť,” varovala jej Caitlyn a zhluboka se nadechla. „Teď už to s tebou nemá nic společného.”

„Do všeho mám co mluvit. Ty pracuješ pro mě. Ty znáš všechno o společnosti Lyon Shipping.” Jeffersonovy modré oči náhle zajiskřily hněvem. „Jestliže začneš pracovat pro konkurenci, bude se jednat o střet zájmů.”

Caitlyn zalapala po dechu. „Ty mě přece dobře znáš, Jeffersone. Myslíš, že bych byla schopná nějak uškodit tvojí společnosti?”

Zavrtěl se na židli, ale svůj tvrdý pohled nijak nezměnil. „Co jiného bych si měl o tobě myslet?”

Max zafrkal. „Jestli k tomu můžu něco říct… “

„Maxi -” Oba vyřkli současně jeho jméno, načež Jefferson klesl do své židle a zvedl ruce.

„Rozehrála jsi nebezpečnou hru, Caitlyn,” zamumlal a zcela ignoroval číšnici, která přinesla objednané jídlo. „Jestli je toto… tedy, jestli chceš, abych se ti za všechno omluvil, tak se načekáš. Dělal jsem to, co jsem uznal za vhodné. Tak, jak to dělám vždycky. A jak to taky budu dělat vždycky.”

Celým jejím tělem nečekaně pronikl chlad a ona věděla, že je po všem. Její sny, fantazie, bláhové představy -všechno vzalo za své. Podívala se do chladných ocelově modrých očí a viděla, jak se vzdálenost mezi nimi rozšířila v propast, která hrozila, že ji pohltí.

Opatrtně, jako kdyby byla celá ze skla a mohla se rozbít, zvedla z klína ubrousek, položila jej vedle ne-snědeného jídla a podívala se na Maxe. „Je mi to velice líto, ale já už tady nemohu déle zůstat. V každém případě moc děkuju za pozvání k večeři.”

Max s porozuměním přikývl a vrhl krátký nevraživý pohled na Jeffersona, který si toho ani nevšiml.

Caitlyn vstala, vzala si kabelku a věnovala Maxovi úsměv, který mluvil za všechno. „A pokud se týká vaší nabídky? Ano, Maxi, budu pracovat pro vás.”

„Výborně!”

Jefferson odstrčil židli, vstal a díval se na ni ledovým pohledem. „To nemůžeš udělat.”

„Právě jsem to udělala. Sbohem, Jeffersone.”

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

Caitlyn kráčela rychlými kroky restaurací,prošla vstupní halou a potom vyšla širokými hlavními dveřmi ven. Jefferson ji následoval jen několik kroků za ní.Dohonil ji teprve v okamžiku, kdy vstupovala na vzorně upravený trávník. Chytil ji za paži a otočil čelem k sobě.

Krev v něm vřela. Díval se do jejích hlubokých očí a dožadoval se odpovědi. „Děláš si legraci?”

Dívala se na jeho ruku, dokud nepochopil proč. Pustil ji, a teprve potom zvedla oči k němu.

„Není mi zrovna do smíchu,” řekla.

„Možná že sis toho všimla,” řekl přidušeným hlasem, „ale mně taky ne.”

Jak je možné, že to vše proběhlo tak rychle? Jak je možné, že se mu situace úplně vymkla z rukou? Jefferson Lyon byl přece vždycky nad věcí. Nikdy neprohrál. Nikdy nepřišel přesně včas a nikdy nedovolil žádné ženě, aby od něho odešla, aniž by jí to dovolil.

Skutečnost, že Caitlyn byla první žena, které se to podařilo, jej zasáhla jako rána pěstí do žaludku. Bojovat s touto představou si vyžádalo hodně jeho úsilí a zbytek sil věnoval tomu, aby se alespoň zdánlivě uklidnil. I když se hodně snažil být opět nad věcí, její vůně jej stále ob-klopovala a on se zhluboka nadechl, aby se zmocnil alespoň této nepatrné části její osobnosti.

„Caitlyn,” začal smířlivým hlasem a pozoroval, jak jí jemný vánek od oceánu čechrá vlasy. „Ty to přece ve skutečnosti nechceš.”

„Jeffersone, já jsem nikdy neříkala, že bych chtěla cokoli z toho, co se stalo.”

„Tak se přestaň tak chovat,” prosil ji a nutil se do úsměvu. „Řekni Maxovi ne na jeho nabídku a vrať se se mnou na Long Beach.”

Bolestně vzdychla. Tento nepatrný zvuk mu rval srdce. „Já už nikdy nebudu schopná pracovat s tebou, Jeffersone. Nikdy po tom, co jsi… “

Věděl dobře, co má na mysli. Měla to napsané na čele. Myslela tím, že s ním nebude moct pracovat po tom, co se milovali. Takže jeho malý bratr měl nakonec přece pravdu. Byl to stupidní plán. Bylo ale pozdě na tom cokoli měnit. A i kdyby chtěl, nemohl by. Nemůže smazat těch pár dní, kdy byli s Caitlyn spolu. I pro něho to znamenalo příliš mnoho.

Teď byla řada na něm, aby bolestně vzdychl. Nic se nevyvíjelo tak, jak plánoval. Prostě to nevyšlo. Zastrčil ruce do kapes a tvrdohlavě prohlásil: „A přece by ta naše spolupráce mohla fungovat.”

„Tím si nejsem tak docela jistá,” namítla a jeden koutek úst se jí poněkud nadzdvihl. „Mohlo by to fungovat, ale jen za předpokladu, že se konečně vzdáš své představy, že ve všem musíš vyhrávat jedině ty. Jenomže ty nikdy nechceš připustit svoji porážku.”

„Připustit porážku vždycky znamená prohrát, ať se stalo cokoli,” namítl.

„Jenomže nepřipustit, že jsi prohrál, na skutečnosti nic nemění,” odpověděla.

A on skutečně prohrál. Cítil to.

Vynesl svoji poslední kartu.

„Neopouštěj mě kvůli Maxovi, Caitlyn.”

„Ach, bože. Tobě to ještě nedošlo?” Sundala kabelku z ramene a otevřela ji. Chvíli se hrabala v jejích útrobách a potom se na něho podívala.

„Neodcházím od tebe kvůli Maxovi, ale kvůli tobě, Jeffersone. Já tě prostě opouštím.”

Tato slova jej přikovala k zemi. Nebyl schopný ani vydechnout. Zmocnila se ho panika - nová, nesnesitelná emoce. Lomcovala jím a Jefferson jen stál, překvapený jejím dopadem. Teprve po chvíli se zmohl na slovo.

„Tak takhle to je? Takový jednoduchý důvod? Vždyť bys mohla kráčet kupředu, aniž by ses ohlížela zpět,” namítl.

„Myslíš, že by to bylo pro mě tak snadné?” Poněkud krutě se zasmála a zavrtěla hlavou. „Samozřejmě, že se musím ohlížet zpět. A jediné co spatřím? Tebe. Co jsi a co bys mohl být, kdybys byl schopný vidět sám sebe.”

Zmatek v jeho duši se míchal se zlostí. Zaplavil ho neznámý pocit osobního selhání.

„O čem to teď mluvíš?” otázal se.

Vytáhla z kabelky malý bílý sáček a držela mu jej před obličejem.

„Podívej se,” řekla. „Rozhodla jsem se držet tě v šachu pomocí hry, kterou jsi sám naplánoval. Trik, který jsi chtěl použít na mě, jsem aplikovala na tebe.”

„Caitlyn… “

„Musím přiznat, že ty jsi svoji roli hrál lépe než já. Mnohem lépe. Ty jsi cynicky zneužil ten nejkrásnější cit pro velice špatný účel. Rozehrál jsi velice emocionální partii, ale dokázal jsi sám se v ní citově neangažovat.”

Bolest mu sevřela srdce, když viděl, jak se jí slzy derou do očí, a chtěl je zastavit. Chtěl ji přesvědčit, že pokud se jedná o jeho osobu, nemá pravdu.

Ale je to opravdu tak? napadlo ho.

„Problémem je,” řekla, vzala jeho ruku a vložila do ní malý bílý sáček, „že to, co ty jsi podle plánovaného scénáře jenom hrál, já jsem ve skutečnosti velice intenzívně prožívala. Nechtěla jsem, ale nepodařilo se mi tomu zabránit.”

Ještě než sevřel ruku v pěst, zadíval se na sáček ve své dlani.

„Co je to?”

„Jsou to šperky, které jsem od tebe dostala. Nemůžu si je ponechat.”

V duchu si je představil - náušnice, perlový náhrdelník, stříbrný náramek. Byla tak šťastná, když je dostala. Jak ráda je nosila a teď je odhazuje? Jako kdyby ten týden co spolu prožili, nebyl ničím?

„Chci, aby sis tyhle věci ponechala. Kupovali jsme je spolu a líbily se ti,” namítl.

Kousla se do rtu. „Máš pravdu, jsou krásné a měla jsem je ráda. Ale jestliže jsem se rozhodla odmítnout tvoji hru, musím odmítnout i tvoje dárky, Jeffersone. Nepatří mně a nikdy nepatřily. Ale nezapomeň na pravidla své hry -rozdáváš dárky, abys nemusel rozdat nic ze sebe.”

Ta slova ho ranila. Pravda se k němu pomalu prokousávala a vyžadovala, aby ji uznal. Ale jemu se nechtělo. Nemohl. Navíc, během posledních dnů jí ze sebe dal víc, než kdy někomu jinému. Ne, že by to od začátku měl v úmyslu. Ale tak nějak se mu to vymklo z rukou.

„Takže ty nechceš ode mě nic?” Pokýval hlavou, zastrčil sáček do kapsy kalhot, ale cítil, že ho pálí jako pekelný kámen.

„Přiznám se, že bych chtěla, ale vůbec ne tak, jak si to představuješ ty.”

„Jak víš, jak si to představuju?” Chytil ji za ramena a Caitlyn cítila, jak ji jeho prsty svírají, jako kdyby ji už nikdy nechtěl pustit.

„Protože tě znám, Jeffersone. Kdybych ti byla řekla, že tě miluju, byl bys vycouval tak rychle, že by se ti za patami kouřilo.”

Pustil ji, paže mu klesly podél těla a zůstal na ni ohromeně koukat.

„Sám to vidíš, že?”

Smutně se na něho usmála. „Takže jdi, Jeffersone. Ať je toto jediný případ, kdy velký Jefferson Lyon skutečně prohrál bitvu.”

Milovala ho?

A byla by schopná ho opustit?

Zatraceně. Kdyby to bylo tak lehké odejít, jak je asi hluboká ta láska, o které Caitlyn mluví?

„Tak dobře. Jdi si. Klidně přijmi to místo u Maxe a odstěhuj se do Anglie. Zapomeň na mě a celou moji společnost.”

„Jak vidím, pro tebe je doslova fyzicky nemožné to vzdát, že?” Odvrátila se od něho a vydala se přes trávník k cestě, po které se právě blížil taxík. „Já ti to tedy ulehčím. Před dvěma týdny jsem se vzdala práce u tebe. Teď se vzdávám své lásky k

tobě.” „Takhle?”

Zastavila se a podívala se na něho hnědýma očima, které byly tentokrát zastřené a raněné. „Právě tak.”

Ve stejném okamžiku nedaleko na příjezdové cestě

zastavilo taxi, dvířka se otevřela a vystoupila vysoká žena s krátce sestřiženými vlasy. Když uviděla Caitlyn zazubila se a vykřikla na ni: „Caitlyn!”

Ta se otočila a s úlevou a radostí uvítala svoji přítelkyni: „Janine!”

Když Janine přišla blíž, Caitlyn se ještě jednou obrátila k Jeffersonovi.

Ten zcela ignoroval přítomnost Janine i dalších turistů, přicházejících po cestě, lemované květinami. Ignoroval všechno mimo ty hluboké hnědé oči, které byly upřené jen na něho. Byla příliš daleko, než aby na ni dosáhl.

Dokonce měl pocit, že se od něho vzdaluje, i když stála pořád na místě. Je tohle láska? Kde se tady najednou vzala? Proč mu to řekla?

Myslela to vážně? Samozřejmě že ano. Cyitllyn nikdy neříkala něco, co si opravdu nemyslela. Ale jestli ho miluje… jak by ho mohla tak najednou vypudit z mysli?

Vnitřnosti se mu kroutily a pěsti se bezmocně zatínaly. Tohle bylo pro Jeffersona nové neznámé území a neměl žádnou nápovědu, jak se zachovat. Jediné, co věděl bezpečně, bylo, že něco nesmírně cenného končí. Zbýval už jen jeden zoufalý pokus, aby to zachránil.

„Jestli opravdu odejdeš k Maxovi, vyhodím Georgiu v okamžiku, kdy se vrátím na Long Beach.”

Rázem se mezi nimi rozhostilo ticho. Dost dlouhé na to, aby si uvědomil, co řekl, a aby toho litoval. A taky příliš pozdě na to, aby svá slova mohl vzít zpět. Ovšem za předpokladu, že by vůbec chtěl.

Caitlyn na něho s údivem zírala. „Nemůžu věřit, že jsi něco takového řekl.”

„Věř tomu,” potvrdil svá slova.

Krátce a křečovitě se zasmála. „Divím se tomu, jak může být někdo tak zlý. Znám tě dlouho, Jeffersone, ale že bys byl schopný takové špatnosti, to jsem netušila. Udělat něco tak laciného?”

Zdálo se, že ustupuje před jejím přísným pohledem. Zakroutila hlavou. „Víš co? Dělej si, co chceš. Já už jsem se rozhodla.”

Stál jako zkamenělý a díval se za nijak odchází. Ruku v ruce se svojí přítelkyní kráčely obě ženy k hotelu. Caitlyn se za ním ani neohlédla.

Poprvé v životě se Jefferson Lyon cítil totálně poražený.

„To je ale ničema,” ocenila ho Janine.

„To je.” Caitlyn se opřela o pelest postele, sáhla po bledě modrém polštáři a přitiskla si jej k hrudi. „Po nějaký čas to byl dokonce můj ničema.”

„Zatraceně, vidím, že jsme s Deb měly přijet dřív,” zamumlala Janine. „Neměly jsme tě s tím chlapem nechávat tak dlouho samotnou. Nechce se mi vůbec uvěřit tomu, že jsi s ním spala.”

Ani mně se tomu nechce věřit, pomyslela si Caitlyn. Skoro čtrnáct dní se opájela přesvědčením, že se může intimně stýkat s Jeffersonem, aniž by se nějak citově zapletla. Teď viděla, že to byl obrovský omyl. Přestože věděla, jak to skončí, věřila, že to měla udělat.

Faktem je, že po krátkou dobu mezi nimi existoval opravdu silný vztah, i když by to Jefferson nikdy nepřiznal. Ale ona to věděla. Nikdo nemůže být tak dokonalý herec.

„No vidíš, a já s ním opravdu spala.” „Byl alespoň dobrý?”

Caitlyn na ni vrhla krátký pohled bez komentáře.

„Ze se ptám, viď. Samozřejmě, že ano.” Janine dramaticky vzdychla. „Ale on na tom prodělal.”

„Jenomže on to nikdy nepocítí.”

„Já vím, drahoušku,” řekla Janine. „Pokus se na to nemyslet. Teď jsme tady spolu na jednom z nejluxusnějších míst na světě. Tak si užijme,” zazubila se.

„Zítra přijede ještě Debbie. Myslím, že s námi se budeš cítit lépe.”

„Už se na to těším. Věřím, že to bude dobré.” Ale ve skutečnosti o tom Caitlyn dost pochybovala. Momentálně se cítila, jako kdyby přišla o všechny vnitřnosti. Byla úplně prázdná.

Jefferson si sbalil věci a opustil hotel asi půl hodiny po svém posledním rozhovoru s Caitlyn.

Opravdu by mohl propustit Georgiu? Ne, řekla si. Takový bastard zase není.

„Takže teď,” ozvala Janine po tom, co si prohlédla minibar a zklamaně jej zase zavřela, „jediné, co potřebuješ, je nějaký jiný chlap. Pořádný plážový hřebec. A naprosto nekomplikovaný sex. Prostě relaxaci.”

„Ach, bože.” Caitlyn zdvihla polštář a přitiskla si jej na tvář. Její slova byla tak tlumená látkou. „Já už nechci žádného chlapa.”

„Víš, co se říká,” Janine si přisedla k ní na postel, „když někdo spadne z koně?”

„Jefferson není žádný kůň.”

„Tak je to pořádný koňský zadek!”

„Ale roztomilý.”

Janine padla na záda na matraci, zkřížila před sebou

ruce a zírala do stropu. „Myslím, že tu svoji dovolenou můžeš klidně odepsat.”

„A není to asi jediná věc, kterou odepíšu,” zamumlala Caitlyn.

„A teď,” pokračovala Janine, tentokrát hlasitěji, „když ten tvůj frajer se jako had odplazil domů, je čas, abys celý svůj dosavadní život hodila za hlavu, děvče.”

„Když já nevím,” nejisté odpověděla Caitlyn.

„Tak se konečně vzchop!” Janine vyskočila a rýpla Caitlyn do žeber. „Tohle je naše poslední příležitost, milá přítelkyně. Tohle místo se jmenuje Fantasie a ne Schovávačka. Jdeme na to. Oblékej se. Hoď na sebe něco vhodného do tanečního klubu. Musíme klovnout nějaké hřebečky, kteří lépe vypadají, než myslí.”

Se smíchem děkovala Caitlyn bohu za přítelkyni, která je schopná reálně myslet. Navzdory všem jejím dobrým úmyslům však Caitlyn nebyla v náladě, oddávat se nějakému rozptýlení. Zejména pokud se týkalo mužů.

„Ne, díky. Nezlob se, ale já asi zůstanu doma.”

Janině klesla hlava na matraci. „Tak dobře, zůstaneme doma. Objednáme si pár džbánků margarity a namažeme se. Zdejší muži holt budou mít dneska smůlu.”

„Je to lákavá nabídka,” konstatovala Caitlyn, „ale není nutné, abys tady zůstávala se mnou. Jdi si zatancovat sama. Slibuju, že s tebou půjdu zítra.”

„Opravdu? Ale jestli nechceš být sama, zůstanu tady s tebou. Mohly bychom -”

„Jen klidně jdi.” Přestože měla Janine velice ráda, dnešní večer chtěla opravdu prožít sama. Aby si mohla všechno pořádně promyslet a taky - aby si mohla lízat rány.

„Hezky se bav.”

„Díky. A ty? Jsi v pořádku?” „Úplně.”

„Nezapomeň, co jsi slíbila - zítra vyrazíme spolu a pořádně to roztočíme.”

Caitlyn neodpověděla, ale souhlasně pokývala hlavou.

„Tak se tu měj. A netruchli pro toho idiota. Nestojí ani za jednu tvojí slzu, Cait.”

Sotva se však za Janine zavřely dveře, převalila se na stranu, přitiskla k sobě polštář a spustila stavidla svým slzám.

DVANÁCTÁ KAPITOLA

Jefferson Georgii nevyhodil. Odešla sama.

Bylo to teprve dva dny po tom, co se vrátil, když vstoupila do jeho kanceláře. Položila mu na stůl žádost o propuštění, zůstala upjatě stát a čekala, až žádost přečte. Když skončil, zvedl hlavu a setkal se s jejím zamračeným pohledem.

„Takže odcházíte?”

„Ano.”

Ani nevěděl co na to říct. Snažil se ji pochopit a být trpělivý. Dal jí příležitost, aby během jeho nepřítomnosti pracovala na místě Caitlyn, a ani si nerval vlasy nad jejími častými omyly. Upřímně, sám sobě si už několikrát uděloval medaili za nezměrnou toleranci.

A tohle je odměna za jeho velkorysost?

Zřejmě vůbec nerozumí ženám.

„Proč?” zeptal se spíše pro zajímavost, než aby skutečně pátral po příčině.

„Protože tady pracovat už není žádná legrace.”

„Cože?”

Ohromeně zíral na starší ženu. Vzdychla a její pobledlá tvář mu připadala ještě bledší než jindy.

„Od té doby, co odešla Caitlyn, to jde s morálkou této společnosti z kopce. Vy tady pořád nejste a pokud ano, jste roztržitý a hrubý.”

„Tak se podívejte,” řekl Jefferson a vstal, protože si připadal jako žáček, káraný učitelem.

„Vy nejste takový člověk, jako byl váš otec, Jeffersone. A to je, podle mého názoru, ostuda.”

Začalo to v něm vřít, ale zatím držel jazyk za zuby. Hlavně proto, že v tom měla Georgia pravdu.

„Váš otec řídil firmu a ještě se staral o rodinu.”

Postupně jak mluvila, výraz její tváře se měnil - od nesouhlasu ke zklamání.

„Víte, s Caitlyn jste byli dobrý tým. Bez ní jste naprosto nesoustředěný. Bezpochyby najdete někoho jako její náhradu, která by vám pomáhala vést společnost. Ale,” dodala tiše, „stěží najdete ženu, která by vás znala tak dobře a při tom vás ještě milovala.”

Jefferson stál jako zkoprnělý. „Nevím, o čem to mluvíte, Georgio, ale -”

„Nemluvte nesmysly,” řekla odhodlaně, poprvé od doby co ji znal. Viděl, že mu ani nelichotí, ani nekoktá a není ani trochu nervózní. „Jestli jste dosud nepoznal, že to děvče vás miluje, tak jste ještě větší idiot, než za jakého jsem vás považovala. A to snad už není ani možné.”

„Počkejte minutku… “

„Odcházím, tak už si snad můžu dovolit říct, co mám na srdci,” připomněla mu s nakvašeným výrazem. „Samozřejmě, není mi do toho vůbec nic, ale měl byste se s Caitlyn ještě sejít. Dříve, než bude příliš pozdě.”

Připadal si, jako kdyby mu někdo sevřel hrudník do svěráku. Nebyl schopný se ani nadechnout. Ostatně necítil se dobře od doby, co se vrátil z Fantasie. Skutečně nebyl schopen se soustředit na nějakou práci. A ani doma nenašel žádný azyl. Nebylo místo, kam by mohl jít, kde by neviděl Caitlyniny velké hnědé oči upřené vyčítavě na něho.

Dokonce ani spát nemohl, aniž by se mu o ní nezdálo.

Ať přemýšlel o čemkoli, nemohl vypudit z mysli její hlas. Slyšel jej všude.

Nemohl se ani pořádně nadechnout, aniž by neucítil její nezaměnitelnou vůni.

Potom si vzpomněl, jak se na něho podívala, když mu při posledním setkání řekla, aby odešel. Jefferson potřásl hlavou, potom se podíval na ženu, která stála před ním a řekl rezignovaně: „Je už příliš pozdě.”

Georgia se na něho usmála. „Nikdy není pozdě, aby člověk přišel k rozumu, Jeffersone.”

Když odešla, otočil se k velkému oknu za svým psacím stolem a zadíval se na oceán. Ale neviděl přístav. Místo toho měl před sebou modrozelenou hladinu a Caitlyn, potápějící se ve vlnách. Slyšel její perlivý smích a cítil její hladké dlaně na svém těle. Pociťoval bolestnou prázdnotu své náruče, která zůstala prázdná od doby, kdy ji opustil, a ránu v srdci, která byla zatím velice rozjitřená.

Byla to láska? Opravdová láska?

Něco takového by nikdy neočekával.

Neočekával, ale při tom se vždy domníval, že i on je schopný prožít opravdovou lásku.

Caitlyn se stala naprosto nedílnou součástí jeho života. Zvykl si už na myšlenku, že bude navždy s ním. A teprve teď, když najednou nebyla, pochopil, jak důležitou roli hrála v jeho životě.

„Že by ještě nebylo tak pozdě?”

Jednou rukou si prohrábl vlasy a přešel místností

k sejfu, ukrytému za obrazem první lodi Lyonovy společnosti. Rychle zadal číselný kód, otevřel jej a vyndal malý bílý sáček se šperky, které mu Caitlyn vrátila.

Nepodíval se na ně od okamžiku, kdy mu je vrátila. Ale teď ho napadlo vysypat obsah sáčku na stůl. Náušnice se třpytily ve slunečním světle, a perlový náhrdelník jako by žhnul měsíčním světlem, které bylo uvnitř uvězněné.

Chyběl jenom náramek.

Náramek s miniaturním surfovacím prknem.

Ten si ponechala. Na památku? Zřejmě ty společně prožité dny pro ni přece jenom něco znamenaly!

Uvolněně vydechl - poprvé za mnoho dní. Georgia má asi pravdu. Možná, že ještě není tak pozdě.

„To je úžasné,” řekla Debbie a usrkla ze sklenky tropického drinku. „Vážně, tohle jsme měly udělat už dávno. Získat všechny informace o kompletní lázeňské péči. Asi bych si ji zamilovala.”

Všechny tři byly natažené na červenobíle pruhovaných lehátkách vedle bazénu. Sluníčko příjemně hřálo, nápoje byly studené a všechno bylo takové, jak má být. Na můj vkus to slunce ještě dostatečně nepálí, pomyslela si Caitlyn.

Janine zafrkala a opřela se o lokty. Posunula si sluneční brýle trochu níže po nose, zadívala se na Debbii a zazubila se. „Tak se nestyd, Debbie, a řekni nám, jaké to opravdu

bylo?”

Caitlyn jen poslouchala své přítelkyně. Cítila se dobře. Věděla, že ji mají rády. A na Jeffersona nemyslela -podívala se na hodinky - už celých pět minut. To byl skutečný pokrok. Zlepšovala se den ode dne. Konečným cílem bylo přesvědčit samu sebe, že

ho nikdy nemilovala. Že to byl jen produkt živočišné vášně a prostředí.

„Chci říct,” nechala se přemluvit Debbie, „že je dobré tomu dát volný průchod. A prostě… jen tak existovat.”

Janine se zasmála, sáhla pro svůj drink a potom se zadívala na Caitlyn. „A jak jé tobě?”

„Fajn.” Když se na ni obě ženy podívaly s nevyřčenou otázkou v očích, potvrdila: „Je mi dokonce lépe než fajn. Je mi báječně.”

„Ha-ha.” Debbie sundala obě nohy z lehátka, posadila se a pozorně se na ni zadívala. „Vím, že to nerada slyšíš, Cait, ale měla by ses taky trochu pohybovat, zlato. Je tady spousta pěkných chlapů a jsou k mání. Klovni nějakého.”

„Ne, díky.” Žádný muž nesnese srovnání s Jeffersonem a ona to věděla. Tak proč předstírat, že to tak není? „Já si chci od mužských odpočinout. Ale vy klidně pokračujte, jako bych tady nebyla.”

„Nevím, jestli by se ti podařilo ulovit toho mého,” řekla Janine a hluboce vzdechla.

„Toho, co jsi sbalila včera večer?” vyzvídala Debbie. „Pana Záhadného. Jak to, že se zatím vůbec neobjevil?”

Janine se protáhla jako spokojená kočka a její ústa se prohnula do mírného úsměvu. „Protože se o něho nechci s nikým dělit.”

„Jak se jmenuje?” zeptala se Caitlyn. „Alespoň to nám řekni, když už nic víc.”

„Já vlastně jeho jméno ani neznám,” připustila Janine a vypadalo to, že ji tato otázka poněkud zaskočila. „Nakonec, bylo to poprvé od mého příjezdu. Potkali jsme se v klubu…” Hluboce vzdychla. „Bylo to úžasné a nečekané. A pro mě nějak úplně nové.” Potřásla hlavou a sáhla po svém drinku, aby se trochu ochladila.

„Je to svým způsobem sexy, když ani neznáme svá jména. A ten jeho neuvěřitelný přízvuk a -”

„Přízvuk?” zavětřila Caitlyn. Byla by to zvláštní náhoda, kdyby se Janine a Max tady potkali. „O jakém přízvuku to mluvíš?”

„Má takový snobský britský přízvuk a -”

„Caitlyn?”

Ten hluboký hlas, který si prorážel vzduchem cestu k ní, proběhl nejprve několikrát sem a tam po její páteři a vysílal při tom elektrické jiskry do celého těla. Má snad

halucinace? Nikoli. Přesvědčily ji o tom i tváře jejích přítelkyň, Debbie a Janine. Obě koukaly, jako kdyby ho chtěly namazat dehtem a vyválet v peří.

Caitlyn pomalu zdvihla hlavu a zadívala se do očí muže, který stál v nohou jejího lehátka.

„Jeffersone!”

První se vzpamatovala Janine.

„V žádném případě…”

„Tady nejste vítaný,” připojila se Debbie.

Ale on se nepodíval na žádnou z nich. Jeho oči byly upřené jen na Caitlyn a ta by přísahala, že skutečně cítí žár, který z tohoto pohledu do jejího mozku pronikal.

„Chtěl bych s tebou mluvit,” řekl a jeho hlas zněl jako hřmění, které zasáhlo přesně každý koneček jejích nervů.

To nebylo fér. Dělala, co mohla, aby se ho zbavila. Aby se už nikdy v její blízkosti neukázal.

„Proč jsi sem přijel?” Její hlas zněl skřípavě a svědčil o neochotě vůbec promluvit.

„Musel jsem tě vidět.”

„Cait…” varovala ji Janine.

„To je v pořádku,” odpověděla a s lehkým třesem

vstala. Pod svými bosými chodidly ucítila chlad dlaždic. Vzala lehké bavlněné pareo a přehodila si je přes plavky. Potom odvrátila od Jeffersona zrak a zadívala se na své přítelkyně. „Budu v pořádku.”

Když odváděl Caitlyn od bazénu na zahradní cestu, která se kroutila směrem k pláži, Jefferson na sobě cítil nevraživé pohledy obou žen. Neměl jim za zlé, že se snaží svoji přítelkyni chránit. Dovedl si představit, co si obě o něm myslí, a nemohl je za to obviňovat. Nakonec, opravdu se ke Caitlyn nezachoval pěkně.

Ale jestli mu dá ještě jednu šanci, všechno to napraví.

„Tvoje přítelkyně mě nenávidí.”

„Divíš se jim? Jsou to moje kamarádky,” řekla.

„To beru, ale jak to vypadá s tebou?” zeptal se. Kráčel vedle ní a těšil se alespoň z toho tepla, které z ní vyzařovalo. „Ty mě taky nenávidíš?”

„Já ne,” odpověděla, ale znělo to unaveně. „Já bych chtěla jenom vědět, proč ses sem vrátil, Jeffersone?”

„Protože tě chci.”

„To je další hra?” Zastavila se na místě, kde dlážděná cesta přecházela v cestu, vysypanou pískem. Vítr vháněl Caitlyn vlasy do obličeje, ale ona je levou rukou shrnula zpět.

Jefferson ji chytil za zápěstí a palcem nahmatal stříbrný náramek s miniaturním surfovacím prknem. Usmál se. Potěšilo ho, že jej pořád nosí.

„Ne,” řekl. „Už žádná další hra. Vidím, že máš pořád na ruce ten náramek.”

Zrozpačitěla, vyprostila svoji ruku z jeho sevření a sklopila oči. „Zapomněla jsem na něj,” lhala. „Chtěla jsem ti jej taky poslat zpět -”

„To nemusíš.”

„Proto jsi přijel? Aby sis vzal osobně nazpět i ten stříbrný náramek s amuletem?”

Konečně byl tady, aby jí všechno řekl, ale nevěděl jak začít. Jak jí říct všechno, co jí potřeboval říct. Měl na to několik hodin času ve svém soukromém letadle. Sestavil si celou řeč, a dokonce si udělal i generální zkoušku.

Ale teď, když stál před ní, obklopený jejím parfémem a přikovaný na místo pátravým pohledem, všechna ta slova zapomněl. Zapamatoval si jen ta dvě nejdůležitější.

„Miluju tě,” vychrlil ze sebe.

Zamrkala a zůstala stát s otevřenými ústy.

Musel se zasmát jejímu úžasu. Zjistil, že mu smích přináší velice dobrý pocit. Po všechny ty dny, kdy se cítil na dně, kdy sám sebe přesvědčoval, že bez ní lze taky žít, mu toto přiznání přineslo nesmírnou úlevu.

„Miluju tě,” zopakoval. „Vím, že máš mnoho důvodů, abys mi nevěřila. Ale já jsem tato slova zatím nikomu neřekl. Ty jsi první, Caitlyn. Proto mám takovou trému.”

„Ach, bože…” Ustoupila o krok, ale jít dál jí Jefferson už nedovolil.

Napřáhl paže a uchopil ji za ramena, protože se jí potřeboval dotknout. „Ta slova jsou příliš důležitá, než aby byla vyřčena často. Jinak by přestala mít svůj hluboký význam. Já jsem byl vždy příliš opatrný, než abych je vyslovil bezdůvodně.”

Oči jí zvlhly, avšak mrkáním zabránila slzám, aby se objevily. Byl jí za to vděčný, protože by ho asi zabilo, kdyby ji viděl plakat.

„Uvědomil jsem si tuto skutečnost, teprve když jsem přijel domů.” Palci jí jemně masíroval ramena, potom

jeho ruce sklouzly k šíji a vzhůru, aby nakonec sevřel do dlaní její obličej. „Musel jsem nejprve jet domů, abych poznal, jak se věci mají. Abych poznal sám sebe. Ty jsi tam nebyla a já jsem zjistil, že bez tebe dál žít nemůžu. Všechno bylo špatně. Nic se mi nedařilo.” „Neříkej… “

Pospíchal, doufal, že ho teď konečně úplně vyslechne a že mu uvěří. Chtěl jí jednou větou říct všechno, co měl na srdci. „Už nejsem schopný ani intenzivní prací vyhnat z hlavy myšlenky na tebe. Nejde jen o to, že tě strašně postrádám ve svém životě, jako pomocníka při zahánění různých krizí. Já bych tě chtěl mít vedle sebe pořád - každé ráno, abych mohl slyšet tvůj hlas, tvůj smích. Ty už ses stala tak neoddělitelnou součástí mého života, Caitlyn, že bez tebe už nic nefunguje ani v mém soukromí.”

To, jak přeskakoval z jedné myšlenky do druhé, všechen ten jeho duševní zmatek, svědčily o tom, že se zřejmě už dávno nedržel připraveného proslovu, ale chtěl opravdu v jediné větě říct vše, co měl na srdci.

Caitlyn se zhluboka nadechla, aby i ona mu mohla sdělit všechny námitky. „Jeffersone, neříkej, že -”

„Miluju tě.”

Nenechal ji ani domluvit a znovu opakoval ta slova, protože byla tím nejdůležitějším, co jí chtěl říct a o čem ji chtěl ubezpečit. Teď už mu šlo jen o to, aby těm slovům uvěřila.

„Nikdy jsem netušil, že bych se mohl dostat do situace, v jaké jsem. Ale když jsem tady, s tebou, když se tě můžu dotýkat, začínám věřit, že nakonec bude všechno v pořádku, Caitlyn. Nemůžu být bez tebe. A taky nechci žít bez tebe ani teď, ani v budoucnosti.”

Z očí jí proudem tekly slzy a Jefferson je velice něžně utíral. „Miluj mě, Caitlyn, a dovol mi, abych i já miloval tebe. Přísahám, že už ti nikdy víc nezavdám příčinu, abys plakala.”

Rozesmála se, krátce a bezmocně. „Nevím, co s tebou mám udělat, Jeffersone.”

Zazubil se. „Mně postačí, když mi odpustíš, že jsem byl takový idiot. Dej mi ještě příležitost dokázat, jak tě miluju a jak tě potřebuju.”

„Taky tě miluju,” řekla laskavě, ale přesto na něho koukala, jako kdyby nevěřila svým uším.

„Vdej se za mě,” zašeptal. „Vdej se za mě třeba hned, nebo zítra. Kdykoli.”

Přikývla a řekla: „Vezmu si tě, dnes, zítra, kdykoli.”

Utřela si slzy a zadívala se na něho pohledem tak plným lásky, že ho to naplnilo štěstím. Nejen pro tento okamžik, ale i na celý život. Srdce mu opět začalo tlouct.

Přitiskl ji k sobě, objal ji, položil si bradu na temeno její hlavy a zapomněl na celý svět.

Caitlyn se schoulila do jeho náruče a s uchem na zuřivě bijícím srdci se šťastně usmívala. Byla šťastná, že k naplnění jejího snu došlo právě tady, na Fantasii.